Svoboda Bačvarovová

Dobrodružství Fily a Makenzena

PRVNÍ ČÁST

1

Slunce se ještě neukázalo nad vysokým kopcem, ale život v městečku se už rozproudil. První se ozvali kohouti, po nich slepice, krávy, koně, psi… Zdálky sem zaléhal ryk prasat, která jako nejnetrpělivější tvorové připomínala člověku – pánu vesmíru –, že na sebe vzal starost o svět zvířat. Že je má alespoň krmit, když už je nevychovává.

Dvůr vypadal poněkud neobvykle. Svým lichoběžníkovým půdorysem připomínal klášter. Na jedné straně dvora stál vysoký, tříposchoďový dům. Byl ze dřeva a měl dlouhé balkóny. Celý se pokřivil, ale stále ještě udržoval rovnováhu jako věž v Pise. Za domem stálo několik kůlen – bůhví k čemu sloužily –, za nimi ještě jeden domek, konírna a stodola. Od stodoly bylo jen několik kroků k obrovským vratům, kterými by klidně projel vlak. U vrat byl přístřešek, který chránil ohniště a vyrovnané řady polínek. Na balkónech velkého domu vlálo prádlo. Vítr je vzdouval jako prapory křižníku, který pluje na oficiální návštěvu do cizí země. Z množství těch praporů bylo zřejmé, že posádka lodi je početná; jejich chatrný a záplatovaný vzhled prozrazoval, že obyvatelé domu nepatří k francouzskému dvoru, ale k těm nejobyčejnějším smrtelníkům.

Před konírnou stála stará, černě lakovaná drožka. Celá byla pomalovaná ohnivě červenými, cizokrajnými květy – takovou květenu botanikové na naší planetě dosud neobjevili. Uprostřed dvora byla studna s hlubokým, kamenným korytem.

Nahoře, na balkóně v třetím poschodí, se mezi prádlem objevila naleštěná křídlovka. Její zvuk se rozlehl nejprve po dvoře, potom po celém městě. Byly to bodré, čisté a jasné zvuky Mozartovy Žigy. Za okamžik se mezi prádlem objevila postavička chlapce v tričku. Mohlo mu být tak dvanáct let. Chlapec byl hubený, měl snědý obličej s vysedlými lícními kostmi a živé, černé oči. Ještě nedohrál, když se k melodii přidala basová křídlovka s druhým hlasem Mozartovy skladby. A potom se za drožkou objevil i sám muzikant – zavalitý kluk se šíjí novobrance, s dobráckým obličejem a mírným pohledem ovčáckého psa. Chlapci dohráli skladbu, potom ten na balkóně zakřičel: „Makenzene-e-e!“

A druhý mu zdola odpověděl:

„Fílo-o-o!“

Tak se chlapci jmenovali, ale nikdo v celém městě jim tak bohužel neříkal. Děti si je překřtily po svém. Fílovi říkaly Tango – podle vývěsního štítu nad krejčovskou dílnou jeho otce. A Makenzenovi. – hanba povídat! Pro někoho byl Makouš, jiní mu říkali Trumberá. Ale těch, kdo mu tak říkali, bylo málo, a říkali mu tak potichu a za jeho zády, protože to pro ně mělo nepříjemné následky…

Nevyzpytatelný je způsob, jak člověk přijde ke svému jménu. Rozhodně za ně nemůže. Rodiče vybírají pro své dítě jméno, kterým jako by chtěli přimět osud, aby splnil jejich nesplněná přání. Proto i dnes chodí, i v budoucnu budou chodit po bulharské zemi lyričtí hrdinové Romeo a Julián, odvážní požárníci Plamen a Ognjan, zbojníci jako Čavdar a vojevůdci jako Napoleon. Ale každé jméno má svou příčinu. Svou příčinu mělo i jméno Makenzenovo. Makenzenův táta, starý makedonský komita, bojoval za I. světové války na dobrudžské frontě. S bulharskými vojsky se dostal až do Bukurešti, odkud domů přivezl stříbrnou lžíci a velké zrcadlo – dva nejcennější předměty v domácnosti Makenzenových. Tam, v Bukurešti, mu připadl úkol vozit v drožce hlavního velitele rakousko-německých vojsk, polního maršálka Augusta von Mackensena, na něhož stále vzpomínal jako na toho nejurostlejšího, nejsilnějšího a vůbec, jak sám říkat, sekáče člověka, který měl báječné kníry a uměl pít. Proto teď mladý Makenzen musel s sebou všude vláčet slávu svého předchůdce – a chvílemi pod ní padal.

Fíla rychle seběhl po schodech dolů. Dole už na něj čekal Makenzen a začal se kolem něj radostně točit. Zpod drožky vyskočil obrovský vlčák a se štěkotem se vrhl k oběma chlapcům, aby jim olízl tvář.

„Tomi!“ okřikl jej Makenzen. „Tais toi! Couche!“

Pes si poslušně lehl a packou si stydlivě zakryl jedno oko, ale dlouho ležet nevydržel. Vyskočil a začal znovu štěkat.

Ve venkovských městečkách mluvili lidé na psy tím nejaristokratičtějším jazykem – francouzsky. První věc, kterou se každý pořádný pes od svého pána musel naučit, byly povely: tais toi, couche, marche, allez, prenez, viens lei, donnez moi a další pravidelná i nepravidelná francouzská slovesa. Víme přece, že základem každého jazyka jsou slovesa. A byli psi, kteří se francouzsky naučili mnohem lépe než jejich páni – a přesto dostávali každou chvíli výprask.

Na balkóně v třetím poschodí se objevila žena s miminkem v náručí.

„Fílo,“ zavolala, „ty lenochu! Vezmi čajník a přines mi vodu!“

Chlapci se po sobě podívali. Fíla vyběhl po schodech nahoru. Ale když se vrátil na dvůr, u pumpy už stál mohutný, kučeravý muž v nátělníku, tmavomodrých kalhotách a naleštěných botách. Cákal na sebe proudy vody a legračně funěl a frkal. Ramena a hruď měl také porostlé černými, kučeravými chloupky, což názorně dokazovalo Darwinovu teorii, že člověk nepochází kupříkladu z krocana, ale, řekněme, přímo z karakulské ovce. Fíla mu ten porost upřímně záviděl. Nic nedělá chlapa chlapem tolik jako pořádné ochlupení. Ale Fíla byl ve srovnání s ním úplné holátko…

Chlapci se dívali na muže v kalhotách z kvalitní látky. V těch válečných dobách chodili lidé v léta starých, spravovaných šatech. Ale byli i takoví – v oblecích z anglických látek, v pěkných, kožených botách z komisařství. Ty věci prozrazovaly, že jejich majitel patří do kategorie lidí bijících, nikoli bitých…

Děti nemohly odtrhnout pohled od pistole, která mužovi visela v pouzdru vzadu na opasku. Kdoví proč se ten člověk každé ráno ukazuje na dvoře se zbraní – asi proto, že když si pak oblékne košili, kravatu a sako (koupené rovněž na poukázku z komisařství), není už ten příznak mužnosti a moci vidět. Ale muž to tentokrát se svou ranní toaletou přehnal. Jako by mu bylo úplně jedno, že u pumpy někdo čeká – zvrátil hlavu dozadu jako čáp a začal pomalu a dlouze kloktat. Zvuky, které přitom vydával, se podobaly rannímu hlasovému cvičení operní zpěvačky. Chlapcům zřejmě došla trpělivost. Podívali se na sebe.

„Proč se myje tak dlouho?“ zeptal se Fíla.

„No pře-přece,“ zakoktal Makenzen – mimochodem, Makenzen uměl koktat, kdy se mu jen zachtělo –, „proto, že se nekoupal od vánoc!“

„A nebude se koupat asi do podzimu. To znamená… kolik měsíců?“ nevinně se zeptal Fíla.

„No přece tři.“

Muž se dotčeně obrátil.

„Poslyšte, smrkáči! Jestli ještě jednou budete ráno burcovat město, vyřídím si to s vámi jinak!“ A poplácal se po revolveru. „Stát se nám rozpadá,“ pokračoval mentorsky, „a vy tu budete halasit jak o posvícení!“

Obě děti se dívaly skrze něj někam do dálky.

„To říká nám?“ udiveně se zeptal Fíla.

„Ne-e-e,“ zakoktal Makenzen. „Mluví s kohoutem.“

Jeden kohout se ochomýtal kolem studny.

„Jak to? Copak on rozumí jazyku zvířat?“ zeptal se Fíla.

„Jistě těže,“ řekl Makenzen. „Zvířata si mezi sebou rozumějí!“

Byl to dávno naučený dialog, který chlapci i tentokrát předvedli brilantně. Mužovi to chvilku trvalo, než pochopil skrytý smysl rozhovoru. A možná ho ani nepochopil, kdoví. Jedno mu však bylo jasné – že si z něho dělají blázny. Byl přesvědčený, že ho strašně urazili.

„Tak vy tak?“ řekl muž a s rukou na revolveru vykročil k oběma chlapcům.

Děti zatajily dech – začaly před ním ustupovat. V té chvíli se za drožkou vynořila obrovská postava strejdy Mica Vojvody – Makenzenova táty. Byl to mohutný člověk s nepoddajnými, věčně rozcuchanými vlasy a hustými, černými vousy, které mu sahaly až do pasu. Všichni mu říkali Komita nebo Vojvoda. A on jím skutečně byl, v drožkářské živnosti nikdy nemohl vidět smysl svého života. Léta se toulal s různými, nejprve hajduckými, potom revolučními četami v makedonských horách a byl pevně přesvědčený, že si lidstvo nedá pokoj, dokud polovina z něj nevezme zasvé. On sám pochopitelně zůstával v té druhé, přeživší a mírumilovné polovině.

Pes začal vrčet. Muž s pistolí se zastavil. Strejda Mico pořád ještě nic nechápal. Hlava mu třeštila po nočním flámu a věděl, že ho to nepřejde, dokud do sebe neobrátí pár skleniček slivovice v hospodě u Vasila Misketa. Koně chápali jeho zdravotní stav – každé ráno se jako přibití zastavovali před hospodou a trpělivě čekali, až si jejich pán dopije lék.

„Co se to tu děje?“ zahučel strejda Mico hlubokým, basovým hlasem.

„Nic,“ řekl Fíla.

„Doporučujeme panu Perovi, aby se po ránu tolik nerozčiloval,“ dodal Makenzen.

„A co to ostatní? Jen to pěkně vyklopte!“ rozkřikl se rozzuřený Pero.

„No, že prý se nám rozpadá stát a my tu halasíme jak o posvícení,“ řekl Fíla.

„Nevídáno – takový stát!“ s opovržením si odplivl drožkář. „Pero, Pero-o-o, ty se ani za agenta nehodíš!“

Mezitím po schodech seběhl drobný mužík s nůžkami v ruce. Hubený obličej mu křivily nervové tiky. Patřil k tomu druhu drobných lidiček, kteří si zoufalou odvahou nezadají s jezevci. Pero byl už úplně polekaný.

„Ty pitomče!“ pustil se do něj človíček. „Ty troubo! Co ti ty děti udělaly?! Jdi si honit partyzány po lesích, strašpytle! Bude se mi tu naparovat s bouchačkou! Koukej zmizet, dokud jsem ti ji nerozbil o tu tvou tlustou panimandu!“

V horním poschodí se objevila Fílova matka s miminkem v náručí, vedle ní se jedno mrně pokoušelo prostrčit hlavu mezi laťkami balkónu.

„Co ti ty děti dělají, mizero? Porodils je snad, že je chceš bít?… Tady nejsi na policii! Bude mi je bít…“

Objevila se i Perova žena, také s miminkem v náručí. Za sukní se jí schovával úplně malý chlapec, který právě začal chodit. Byla to taková hubená, pokorná žena, která pořád jen hleděla, jak zabránit hádkám.

„Pero, prosím tě… Pojď se domů nasnídat.“

Tentokrát se Perův hněv sesypal na její hlavu:

„I ty držíš s těma podvraťákama? Ty taky?“

„Pero, prosím tě… Copak nevidíš, co se děje?“

„Co se děje, co se děje… Co by se mělo dít?“ stavěl si hlavu Pero.

„Může dojít i k převratu.“

Tentokrát se Pero rozčilil doopravdy.

„Kdo ti to řekl? Hned mi řekni, kdo ti to řekl! Strčím ho do vězení! Hned mi řekni.“ Pero zmlkl v půli slova.

Na dvůr sešla žena ve smutku. Byla vysoká, urostlá a měla ušlechtilý, podlouhlý obličej. Nebyla už nejmladší, ale přesto v ní zůstalo něco z její bývalé krásy. V ruce nesla čajník. Na okamžik všichni ztichli a zadívali se na ni.

„Tady ji máme!“ vzpamatoval se Pero, ale zaškobrtl v řeči, hledal slovo. „Erckomunistku!“

Jako obyčejně, i tentokrát Fíla a Makenzen vypadli ze hry. Malí hádku začínali, dospělí ji ukončovali.

Pero nepřestával zuřit:

„Kluci se jí toulají někde po lesích, muž jí pošel v kriminále! Já vás všecky…“

„Víš co? Hleď si svýho!“ hlubokomyslně řekl Mico. „Abych si to s tebou nevyřídil já sám! Tomo,“ obrátil se k drobnému mužíkovi, „nešpiň se s takovým…“ A opovržlivě mávl rukou.

Dospělí se začali rozcházet. Mico zapřáhl koně. Toma, Fílův otec, vykročil do své dílny. Cestou jen tak mimochodem řekl Fílovi:

„Stav se potom u mě, lenochu!“

Pero, už oblečený, s kravatou, šel také do práce. Dvakrát si nadzdvihl sako, jak si upravoval pistoli na opasku. Dvůr se pomaloučku polehoučku vylidnil. Fíla a Makenzen, navýsost spokojení s průběhem skandálu, mlčeli a přemýšleli, co dělat dál. Strejda Mico klidně vylezl na kozlík, švihl do koní a drožka s třeskem vyjela ze vrat. Pes se rozběhl za ní, ale Makenzenův pronikavý hvizd jej zastavil. Pes se vrátil k dětem.

„Ici, Tomi!“ důležitě rozkázal Makenzen.

Z nizoučkého domku vedle konírny vyšla dívenka. Měla urostlou postavičku, plavé copy a byla bosa – jako všechny děti.

„Bráško, vezmete mě s sebou?“ zeptala se a prosebně se zadívala na Makenzena.

Oba zavrtěli hlavou. Děvčátku vyhrkly do očí slzy.

„Růženko, vždyť ty se přece musíš starat o domácnost!“ řekl Fíla. Bylo mu jí přece jen líto. „Kdo by uvařil pro strejdu Mica a pro Makenzena?“

Mico byl vdovec. Žena mu pár let po druhém porodu umřela na malárii. Zůstal sám se dvěma dětmi. Děvčátko se opravdu staralo o domácnost, seč mu síly stačily. Proto vyhlíželo tak ustaraně.

„A zítra mě s sebou vezmete?“ zeptalo se.

„Zítra, Růženko, určitě!“ rozhodně řekl Fíla.

Makenzen se na sestru ani nepodíval. Bylo to pod jeho mužskou důstojnost.

Chlapci se vydali na svou každodenní obchůzku. Tomi běžel před nimi a vesele štěkal. Zabouchli za sebou vrata. Na vratech byl připevněný list papíru. Velkými písmeny na něm bylo napsáno: DOMOVNÍ DOVĚRNÍK – PERO TODOROV. Chlapci se na sebe podívali. Silák Makenzen pozdvihl drobnějšího Fílu do výšky. Fíla se začal usilovně ohánět malou, okousanou tužkou. Za chvíli na vratech stálo: DOMOVNÍ BULÍK – PERO TODOROV. Upachtěný Makenzen se zeptal: „Už?!“

„Už!“

Makenzen ho pustil a Fíla se sesypal na zem jako pytel brambor.

„Ty seš ale blbec!“ rozhořčeně usykl Fíla a začal si oprašovat kalhoty.

Pak oba stanuli před vraty a sborově přečetli pozměněný nápis. Zamlouval se jim. Rozběhli se do města, Tomi za nimi.

Ulička, kterou běželi, byla úzká, dlážděná drobnými kaménky. Na zdech kolem přízemních a jednoposchoďových domků se sušily šňůry tabáku. Pod nimi se procházely slepice. Přes cestu přeběhla kočka, kterou Tomi vyplašil. Na konci uličky stál hezký domek v záplavě květin. Řada květináčů stála i na římse okna s odhrnutými záclonami. Z okna se vykláněla dívka s hlubokýma, modrýma očima. Slunce jí svítilo do vlasů – vypadala, jako by kolem hlavy měla svatozář. Fíla a Makenzen se pod oknem zastavili a řekli oba najednou: „Dobrý den, paní učitelko.“

„Nazdar, chlapci! Dávno jsem vás neviděla,“ řekla rozpačitě dívka. „Jak se má teta Marie?“

„Dobře,“ odpověděl Fíla. „Čeká, až se vrátí Venčo a Christo.“

„Ale vy už k tetě Marii nechodíte,“ řekl Makenzen.

Fíla ho dloubl pod žebra. Dívka zrozpačitěla ještě víc. V tu chvíli se na konci uličky objevil jezdec na koni. Byl to mladý důstojník s čapkou posunutou k levému uchu. Seděl v sedle jako přišitý a ostruhami schválně pobízel krásnou anglickou kobylu, aby se pod ním roztančila. Důstojníci, zvláště ti mladí, byli se svými pelerínami a šavlemi nejpohlednějšími a nejelegantnějšími muži v celém městečku. Dívky po nich přímo šílely. A tenhle patřil k nejhezčím. Byl štíhlý, urostlý, měl snědý obličej a živé, černé oči s dlouhými, hustými řasami – byl to doopravdy krasavec. A elegantní… Slušela mu blůza a jezdecké kalhoty z anglického sukna, hnědé rukavice, slušel mu bičík se stříbrnou rukojetí. Byl to plukovní pobočník. Pomalu projel kolem, před oknem se na okamžik zastavil a zasalutoval. Dívka, rudá po kořínky vlasů, mu pokynula.

Učitelku Violetu pokládali za největší krasavici ve městě, přestože nepocházela z nejbohatší rodiny. Její matka šila doma dámské prádlo, otec byl malíř pokojů. Ale stačilo, aby Violeta vyšla na ulici, a všichni se za ní otáčeli. Něčím okouzlovala – svou útlou, ohebnou postavou, zlatými, jako hedvábí měkkými vlasy, nebo svýma hlubokýma, modrýma očima?

Důstojník bydlel až někde u nádraží, ale kdovíproč jezdil každý den ráno kolem učitelčina domu, který stál na opačném konci města a pochopitelně vůbec ne tím směrem, kde byla kasárna. Před dětskýma očima se odvíjel jeden z těch malých, venkovských příběhů, které někdy měly sílu Shakespearových tragédií…

Jezdec zmizel na konci uličky, Fíla, Makenzen a Tomi se měli k odchodu.

„Fílipe, počkej,“ zavolala učitelka a rychle vyběhla na ulici. Rozčilením nemohla ani mluvit. „Řekni tetě Marii, že za ni nemohu přijít, nemohu!“ Najednou se rozplakala a chytila ho za rukáv. „Ne, nic jí neříkej, prosím tě…“

„Bude klidná, paní učitelko…“

Dívka se vrátila domů. Chlapci šli vedle sebe mlčky, zamyšleně.

„Já vím, proč pláče,“ řekl Makenzen.

„Jo? Tak buď zticha, rozumíš?! Do toho nám nic není!“

2

Chlapci a pes vešli do jediné dlážděné ulice v celém městě. Nesla honosný název Car Boris III. Hoši se zastavili na chodníku, odkud bylo dobře vidět do místností klubu Vojín. S jistou závistí se zadívali do druhého sálu, kde dva chlapci hráli stolní tenis a hlouček dětí kolem je pozoroval. Ale vztahy mezi členy klubu a Fílou a Makenzenem nebyly dobré. Na začátku, když se organizace Vojín v městečku ustavila, se oba chtěli dát zapsat do řad jejích malých přívrženců, kteří si říkali orlíci. Lákala je uniforma a nůž, který orlíci nosili po boku. Uniforma, to bylo v těch válečných letech, kdy nebyl k dostání ani kus látky na kalhoty, o botách vůbec nemluvě, něco. Ale Fílip se nestal ani členem klubu Vojín, ani orlíkem. Mělo to dvě příčiny. První z nich byl jeho táta. Kdysi se zúčastnil Zářijového povstání a jako povstalec byl bit na všech místech, kde se jen tohleto bohulibé řemeslo provozovalo: v kasárnách, na obou policejních komisařstvích, dokonce i na požární stanici. Fíla věděl, že táta vládu k smrti nenávidí a že to pro něj může mít dalekosáhlé důsledky. Na Fílův plachý dotaz rázně odpověděl, že Vojín není organizace pro slušné lidi. Ale i kdyby byla, kdyby to byla ta nejušlechtilejší organizace pod sluncem – Fíla stejně neměl na uniformu peníze. Ani strejda Mico neměl peníze. Ale mít je, stejně by je investoval, jak se vyjádřil, do něčeho užitečnějšího, než je uniforma – měl tím na mysli slivovici. Makenzen se nemohl stát orlíkem také proto, že vyrostl pod záštitou pravoslavné církve. Byl jejím schovancem a strejda Mico se chlubil, že z něj jednou bude přinejmenším biskup… A vztahy mezi církví a organizací Vojín nebyly v jejich městečku nejlepší. Ze všech těchto důvodů se Fíla a Makenzen stali zapřísáhlými odpůrci té fašistické organizace. Ale orlíci měli stolní tenis, měli lyže, flobertky, kopí, disky – Fíla a Makenzen neměli nic. Proto teď Tomiho nechali hlídat a sami se opatrně přikradli k oknu místnosti, v níž byl štáb klubu. Náčelník klubu, muž s kníry a obličejem, na kterém nebylo ani stopy po nějaké myšlence, se procházel z rohu do rohu a diktoval písařce nějaké dispozice. Děvče v klubové uniformě je vyklepávalo dvěma prsty na stroji, ale práce se sunula kupředu hlemýždím tempem, protože každou chvíli přestávali a začínali se hádat.

Fíla a Makenzen se zadívali na fotografie německých leteckých es – Molderse, Laglana a dalších. Ale brzy je to omrzelo a přemístili se k druhému oknu, aby odtud pozorovali stolní tenisty. Najednou je někdo popadl za uši. Byl to jejich zavilý odpůrce Gošo Advokát, ten největší mizera z celého klubu, jak říkal Fíla. Chlapci se mu začali kroutit pod rukama. První se mu vytrhl Fíla. Makenzen ho kopl do kotníku a pak do něho spojenými silami vrazili tak, že se Gošo rozplácl jako žába mezi otevřenými dveřmi klubu. Tomi se mu zakousl do nohavice a hrozivě vrčel. Chlapci i se psem utekli na protější chodník a tam začali křičet; „Vojíni, votrapové, volové!“ Všechno to byly lichotky, začínající hláskou v. Tomi na klub zběsile štěkal.

Tenisté přerušili hru a vyšli ven. Bylo to pět kluků – jeden silnější než druhý. Fíla a Makenzen se rychle ztratili. V sousední ulici si pomnuli uši, provedli krátkou poradu o prostředcích a způsobu pomsty a vydali se směrem k náměstí.

Náměstí bylo kuriozita městečka. Uprostřed stál betonový sloup s ampliónem, z něhož zazníval německý pochod. Náměstí mělo půdorys čtverce, ze všech stran ohrazeného tureckými lázněmi s olověnými kupolemi, kinem, osvětovým střediskem a parčíkem, v němž stála socha Todora Alexandrova, makedonského revolucionáře, který působil ve zdejším kraji. Za parčíkem byla banka, za ní budova soudu, fotoateliér Stefčo, Berachův obchod, Micova pekárna, cukrárna Podzimní hory a hotel Makedonie. U hotelu stála strážní budka, natřená bílou, zelenou a červenou barvou. Před budkou hlídkoval policajt. V osvětovém středisku dávali německý film Johannes nesmí zemřít – chlapci ho viděli několikrát za sebou. Od střediska seběhli úzkou uličkou na koňský trh, kde se handlíři od rána do večera handrkovali s kupci o nějaké umírající dobytče a neúnavně se plácali do rukou, aby se koupě odbyla co možná nejhalasněji. Tady, na tomto náměstíčku, celém posetém kobylinci, stála mezi množstvím malých obchůdků i krejčovská dílna Fílova otce. Byl to domek na spadnutí, zato vývěsní štít měl honosný. Stálo na něm: MÓDNÍ KREJČÍ – TANGO – proto Fílovi občas říkali Fíla Tango. Po obou stranách dveří byly nakresleny dvě postavy: žena v plášti a muž s kníry, v převlečníku a s hůlkou v ruce. Zažloutlé výstřižky z módních časopisů zdobily zaprášená okna. Nad dílnou visela pro každý případ ještě jedna tabulka, která hlásala, že majitel dílny šaty nejenom šije, ale také přešívá a spravuje. Upřímně řečeno, právě tato činnost byla hlavním zdrojem příjmů Tomovy rodiny. Dodatečně namalovaná žehlička napovídala, že se v dílně také žehlí.

Fíla a Makenzen vešli do nízké místnosti a pro každý případ se zastavili hned u dveří, aby mohli včas utéci, kdyby po nich prchlivý krejčí něčím hodil. Ale Toma si jich vůbec nevšiml. Právě rozebíral velkou strategii na východní frontě. K tomu mu sloužila obrovská mapa Evropy a Asie, která zaujímala celou zadní stěnu dílny. Kolem mapy visely karikatury: Dojčo a Ivan se chytili do křížku, Ivan je mohutnější a hezčí a kdovíproč už málem klečí Dojčovi na prsou…

V přední části dílny stál ohromný stůl a dlouhý věšák s hotovými zakázkami. V dílně seděli Tomovi důvěrní přátelé z mládí – zelinář Andon, hubený muž, jehož obličej se neustále křivil do podivné grimasy. Ale děti se mu nesmály – věděly, že strejda Andon přišel k tomu tiku za Zářijového povstání, jehož se účastnil spolu s Fílovým tátou. Bili ho tenkrát přes hlavu. Druhý návštěvník byl strejda Dimo – spravoval zbraně, hlavně lovecké pušky. Obchůdky obou mužů stály vedle Tomovy dílny. Ve výkladu Dimova krámu byly staré zbraně – pušky, vytěráky a staré revolvery, ale všechny rozbité, k nepotřebě – v té době bylo nebezpečné vystavovat nezávadnou zbraň. Vývěsní štít krámku byl skromný, byl na něm namalovaný pes s bílými a černými skvrnami, pravděpodobně stavěč, a člověk s kníry a opakovačkou. Člověk střílí a broky se řadí do nápisu, vykrouženého staroslověnskými písmeny: ZBROJNICE. Ta písmena se podobala písmenům, která v současné době vyrábí jedna továrna na těstoviny v Tolbuchinu. Zřejmě si vzala za úkol učit děti vzdělanosti prostřednictvím zavářkové abecedy, která jim v poledne plave v polévce…

Toma byl ve svém živlu. Prstem, ozbrojeným náprstkem, šermoval nahoru dolů po mapě a s potměšilým úsměvem vysvětloval svým přátelům situaci na frontě. Neřekl ani jednu souvislou větu, ale jeho jasná a kategorická intonace říkala všechno.

„Takže odtud,“ řekl a opsal rukou široký kruh. „A oni si myslí, že odtud,“ přimhouřil Toma výmluvně oko. „A zatímco oni budou čekat tady, my je napadneme odtud, a co???“

Toma zvedl obočí a s tázavým výrazem v obličeji zmlkl. Všechno bylo jasné! Zelináři Andonovi škublo ve tváři a Dimo se zeptal:

„Takže i Bulharsko…?“

„Už je vám to konečně jasné?“ zeptal se důležitě Toma.

„A brzy, co?“ ubezpečoval se nevěřící Dimo.

„Každou chvíli!“

„Co – cože? Rusové nám už jdou na pomoc?“ naivně se zeptal Fíla.

„Ticho!“ okřikl ho otec, ale to napomenutí nebylo hněvivé. Toma před nikým netajil své obrovské znalosti strategie. A už vůbec ne před svou rodinou. V hloubi duše si Fíla svého táty vážil jako velkého válečného teoretika, a kdyby byl jen o trochu sečtělejší, jistě by se ani na okamžik nerozmýšlel pokládat ho za geniálního křížence, něco mezi Clausewitzem a Moltkem.

„Už je s nima ámen!“ řekl zelinář Andon.

Mimochodem – to bylo veřejné tajemství. Krejčí Toma se vrátil ke skutečnosti.

„Tuhle blůzu odneseš té…,“ ale včas se zarazil a dodal: „Plukovníkovi!“

Sundal z věšáku jednu uniformu a přičichl k ní.

„Smrdí jako tchoř,“ řekl a strčil ji pod nos zelináři Andonovi.

Andon sešklebil tvář odporem; Fíly se to bůhvíproč dotklo. Zaškaredil se, vzal blůzu, ale mezi dveřmi se ještě na okamžik zastavil.

„Tak už plav!“ řekl Toma.

„Dáš mi dva leva?“ věcně se zeptal Fíla.

Krejčí vybuchl. Popadl kovový metr. Fíla za sebou bleskurychle přibouchl dveře a byl na svobodě. Ale nedalo mu to, vrátil se a křikl na rozzuřeného tátu:

„Jen počkej!“

Toma chtěl po něm metrem hodit, ale Dimo ho zadržel. Fíla na znamení protestu práskl dveřmi. Venku na něj radostně skočil pes. Makenzen, který dal před strategickou přednáškou strejdy Tomy přednost cukrářskému výkladu, se nyní s povzdechem odvrátil od vystavených lahůdek. Fíla před ním stál s vojenskou blůzou v ruce a zlostně se kousal do rtů. Oba se mlčky zastavili před výkladem Dimova krámu.

„Kdybych tak měl tamhletu flintu!“ Fíla toužebně ukázal na loveckou pušku s krátkou hlavní.

„A já zas tamtu!“ Makenzen si vybral obrovskou pistolí se stříbrnou rukojetí, starou komitskou práci.

Konečně došli k tržní ulici. Začali hrát svou oblíbenou liru. Zastavovali se před výklady obchodů a vybírali si různé věci se slovy: „To je moje!“, „To zas moje!“, „Moje!“, „Moje!“ – až nakonec Makenzen, který schválně strašlivě koktal, s rozmáchlým gestem uzavřel: „Všechno je moje!“ V Bukovově kloboučnictví, specializovaném především na sportovní čepice s tvrdým štítkem, si vybrali důstojnické čapky. V Šalamanovově obchodě jim padly do oka dva psací stroje, v obchodě Bílé moře si vybrali goblény s labutěmi, v dalším, který patřil panu Gradevskému, lopaty, vidle, chomouty a kosy. Vhod jim přišly i moderní včelí úly – byly pěkně hoblované a svítily novostí. Líbila se jim včelařská maska a Fíla si skromně přivlastnil dmychadlo na dým. Když ale došli na náměstí a zastavili se před cukrářským výkladem, kde i v té době byly všelijaké dobroty jako třeba ořechové pusinky nebo medové koláčky, Makenzen se podíval na Fílu tak, že ho úplně odzbrojil.

„Tohle všechno je moje!“ prohlásil rezolutně a k cukrárně si přibral i Micovo pekařství. Makenzen byl věčně hladový a Fíla tu jeho slabost respektoval.

Chlapci zamířili k zahradní čtvrti – tam byly ty nejvýstavnější domy z celého města, tam bydlela buržoazie. Chlapci se zastavili před železnou ohradou jednoho z domu. Před branou stál kočár s dvěma čistokrevnými vraníky. Na kozlíku seděl voják a čekal na plukovníka. Velitel pluku s červenými lampasy na kalhotách se konečně objevil v bráně. Byl to mohutný muž s modravě červeným obličejem – ta barva byla bezesporu příznakem zdraví, ale také nočních flámů. Plukovník sevřel šavli mezi koleny, navlékl si bílé rukavice a zpupně se rozhlédl kolem. Kočár se rozjel.

Z otevřené verandy zaznívala až na ulici hra na klavír. Někdo dost neuměle hrál Beethovenovu skladbu Pro Elišku – stále se zastavoval, chyboval. Ale Fíla a Makenzen se pokládali za téměř profesionální hudebníky, znali všechna úskalí hry na hudební nástroj a hry na klavír, který byl pro ně něco jako nedosažitelný sen, obzvlášť. Vešli do dvora a zazvonili u dveří nad schodištěm. Ve dveřích se objevilo děvče ve venkovských šatech, s ohromnými, naboso obutými škrpály. Asi služka.

„Zujte si boty!“ nařídila mechanicky.

Chlapci se podívali na své bosé nohy.

„A zažeňte toho psa!“ dodala a pohodila dlouhými copy.

Makenzen pokynul psovi:

„Tomi, marche!“

Pes se nespokojeně odloudal.

„Co je?“ zeptala se služka.

„Neseme panu plukovníkovi blůzu.“

„Já mu ji dám. Běžte domů.“

V tu chvíli hra na klavír ustala a dětský hlas zavolal:

„Kdo to zvoní, Roso?“

Na schodiště vyběhlo děvče jejich věku a zastavilo se před oběma chlapci. Fíla na ně zíral jako na zjevení. Dívenka měla těžké, kaštanové copy svázané bílými stuhami a byla oblečena do bílých šatů s volány.

„Á-á-á, to jste vy?“ řekla a koketně se usmála. „A kde máte psa?“

„T-t-t-tomi, ici!“ zajíkl se, tentokrát nechtěně, Makenzen. Upadl do strašlivých rozpaků. Fíla se na něj překvapeně podíval. Tomi přiběhl a dívka se zeptala:

„Smím ho pohladit?“

„Je to učiněná saň!“ začal se vzpamatovávat Makenzen. „Tomi, couphé!“ zavelel a pes si lehl.

Dívka ho opatrně pohladila po hlavě a potom je pozvalo:

„Pojďte dál!“

Chlapci vešli do velkého salónu. Všechno v něm bylo tmavočervené: koberce, nábytek i závěsy. Na zdech byly zavěšeny zkřížené šavle a pušky, uprostřed stál klavír. S dětmi přišel do salónu i pes. Děvče odběhlo a za chvíli se vrátilo s podnosem v rukou.

„Dejte mu to, já jsem hned zpátky.“

Makenzen se chopil podnosu. Tomi se na něj nedočkavě zadíval, ale Makenzen si ho vůbec nevšímal, cpal si do úst obrovské kusy bábovky. Tomi se uraženě rozštěkal.

„Ty na tu svou nenažranost jednou doplatíš!“ hlubokomyslně poznamenal Fíla, který se s politováním díval, jak bábovka mizí v přítelově bezedném žaludku.

Dívka znenadání vešla do místnosti. Pes se znovu rozštěkal.

„Chudáček, měl asi velký hlad. Jak rychle spořádal tu bábovku,“ podivila se.

„Kdo?“ zeptal se Fíla.

„No přece ten pes.“

„Je to učiněná saň!“ dvojsmyslně řekl Fíla.

A zatím Makenzen, který ztuhl s posledním obrovským soustem v ústech, jenom bezmocně kulil oči. Nemohl je spolknout, nemohl promluvit. Zřejmě mu při tom hltání zaskočilo. Třeštil na Fílu oči jako hluchoněmý. Fíla mu dal herdu do zad a Tomi, zřejmě zběhlý v takových situacích, do něho zezadu vrazil. Makenzen div neupadl – ale zaplaťpánbůh, sousto už bylo v něm.

„Božíčku, co se mu stalo?“ zeptala se dívenka.

„On totiž…, on má epilepsii!“ najednou vyhrkl Fíla.

„Epilepsii?!“ zvolala zděšeně dívenka.

„No-o-o, jenom takovou mírnou, člověk to skoro ani nepozná…“

V tom okamžiku Makenzen škytl a zaúpěl. Fíla mu posunkem naznačil, aby přestal, jenomže Makenzena přepadla neudržitelná škytavka. Do salónu vešla dívenčina matka – oblá dáma v županu. Vlasy měla natočené na natáčky.

„Co je to za chlapce?“ zeptala se. „Mají čisté nohy? Nemají vši?“

„Co to říkáš, mamá! To jsou moji spolužáci. Ti dva, co tak pěkně zpívají.“

Zpěv byl zřejmě slabůstkou okrouhlé dámy.

„Skutečně?“ řekla strojeně. „Děti, já jsem vystudovala konzervatoř!“ Dáma usedla ke klavíru, zahrála několik akordů a zazpívala dvě tři omračující variace, něco na způsob solfeggia.

Tomi byl sice jen pes, ale měl vyloženě hudební sluch. Obrátil hlavu k lustru a začal tak táhle a žalostně výt, že dáma v županu překvapeně zmlkla. Potom se znovu obrátila k chlapcům:

„A kde vlastně zpíváte?“

„V kostelním sboru,“ řekl Fíla. „A také ve sboru u nás na škole.“

„A vy?“ otázala se dáma Makenzena.

Makenzen místo odpovědi mocně škytl.

„On také,“ odpověděl za něho Fíla.

„Takže zítra večer vystoupíte na našem večírku, že?“

„Já, já,“ začal Makenzen a opět škytl.

„Pochopitelně, milostivá paní,“ řekl Fíla.

„Emi nám něco zahraje na klavír. Bude to slavnostní večer. Ten nejslavnostnější večer našeho ženského spolku Láska k vlasti!“ uneseně prohlásila dáma v županu.

Makenzenem třásl nový záchvat škytavky. Fíla se narychlo rozloučil a vystrčil ho z místnosti. Pes se pochopitelně okamžitě rozběhl za nimi. Emi je vyprovodila k venkovním dveřím.

„Uvidíme se zítra večer,“ řekla.

Tomi se obrátil a zcela neočekávaně jí podal packu. Dívka neočekávaně udělala pukrle a packou mu potřásla. Fíla se hloupě usmál. Emi se vrátila domů.

Makenzen se zatím opíral o mříže zahrady a úporně škytal. Fíla někde slyšel, že se takové pohromě dá zabránit náhlým úlekem a z ničeho nic na něj vybafl. To byl povel pro Tomiho, aby začal štěkat jako divý. Makenzen se lekl a opravdu přestal škytat. Fíla se dal do smíchu.

„Já těm slepicím zpívat nebudu!“ prohlásil Makenzen.

„Tak nejsi můj kamarád!“ řekl Fíla. „Farářům zpívat můžeš, ale když to máš udělat pro mě, tak je ti to zatěžko, co?“

„Poslouchej, že ty ses zamiloval do Emi?“

„Kdo? Já??“

Chlapci stanuli proti sobě jako dva kohouti. Ještě chvíli – a byli by se porvali. Tomi zaujal neutrální pozici v ústraní.

„No a co? Až se budete brát, zahraju vám na svatbě,“ smířlivě řekl Makenzen.

Mír byl obnoven. Chlapci teď byli úplně volní a pustili se do nových toulek městem…

3

Fíla a Makenzen nepospíchali domů. Řídili se starým vojenským pravidlem: Nemotej se kolem nadřízených – v tomto případě kolem rodičů –, abys nevyfasoval nějakou práci. Proto si na celé odpoledne naplánovali dlouhou vycházku. V jedné uličce hráli tři malí kluci fotbal. Chlapci začali hru pozorovat a měli sto chutí se do ní zapojit.

„Tak ne!“ řekl Fíla jednomu mrňousovi. „Pusť mě k tomu, já tu desítku zahraju!“

Děti se na něj podívaly s úctou. Fíla položil míč a rozběhl se. Míč opsal krásný oblouk a namířil si to k oknu přízemního domku, který stál na protější straně ulice v zahrádce s ovocnými stromky. Sklo se s třeskem vysypalo. Fíla a Makenzen oněměli údivem nad výsledkem své hráčské akce. Na prahu se objevil starý, elegantně oblečený pán s holí v ruce. Hoši vzali do zaječích. Byl to předseda okresního soudu – starý mládenec.

„Já vás znám!“ křikl za nimi.

Ostatní děti zůstaly stát pod oknem.

„Strejdo, my za to nemůžeme,“ zarecitovaly sborově.

„Však já vím, kdo to udělal,“ povzdechl si starý pán a potom se usmál. „Fíla a ten… s tím maršálským jménem… ti dva, co mi před časem očesali třešeň, viďte?“

„Ano,“ sborově odpověděly děti.

Fíla a Makenzen to obvinění za zdí sousedního domu slyšeli, ale jenom pokrčili rameny, usmáli se a vydali se o dům dál.

„Dostanu nářez,“ povzdechl si Makenzen. „Soudce to určitě řekne tátovi. A možná z toho budeme mít popotahovačky i u soudu…“

„A o co, že mu to neřekne?“ zastavil se Kila.

„O co?“ zeptal se Makenzen.

„O kovovou kuličku!“

„D-d-dobře,“ schválně se zajíkl Makenzen. Chlapci si na to plácli.

V sousední ulici cvrnkalo několik dětí kuličky. Po krátkém zaváhání se Fíla s Makenzenem zapojili do hry. Ale nedařilo se jim – dětí, ač byly menší, je za chvíli o všechny kuličky připravily. Makenzen se div nerozbrečel. Nakonec přišel i o svou kovovou kuličku. Začala nová hra, ale Makenzen z ni hned prvním, nešťastným hodem vypadl. Rozzuřený chlapec se shýbl a shrábl všechny kuličky do kapsy. Malí začali natahovat moldánky. Fíla se strašně rozzlobil. Tomi na Makenzena vyčítavě štěkal „Pitomče, kolikrát ti budu říkat, abys nechal slabší na pokoji! Hned jim ty kuličky vrať!“

Fíla měl na Makenzena nevysvětlitelný vliv. Makenzen ho bez reptání poslechl.

„A zapamatuj si už jednou, že silní jsou tu proto, aby slabým pomáhali, ne aby jim ubližovali,“ pokusil se Fíla dostat do Makenzena pedagogickou lekci svého otce.

Děti si radostně rozebraly kuličky a Fílovi poděkovaly.

„Vezměte si všechny!“ velkoryse řekl Fíla. „Vyhrály jste je!“ A hodil na zem zbývající kuličky.

Chlapci šli dál. Dívali se po sobě nasupeně.

„Když neumíš hrát, proč se do toho hrabeš?“ vyčetl Fíla kamarádovi.

„Kdo? Já? Já jsem náhodou… extra třída, jestli chceš co vědět! Jenomže mě bolí prst…“

Fíla zalovil v kapse, ale vytáhl jen jednu prasklou kuličku. Oba se dali do smíchu, Tomi se na ně díval a štěkal.

Při své obchůzce došli chlapci ke škole, která nesla jméno Arsenije Kostenceva. Ve škole byly ubytovány německé oddíly. Chlapci vylezli na ohradu a zadívali se na dvůr. Němci vynášeli ze školy svoje i cizí věci a nakládali je do aut. Všichni byli nervózní, spěchali a křičeli. Chlapci měli zřejmě i tady své známé.

V hemžení zpozorovali vojáka – téměř dítě –, který vlekl obrovskou bednu. Byl to Rakušan Jupp, nezletilý voják německé armády.

„Ahoj, Juppe!“ řekl Fíla.

Jupp položil bednu a zamířil k chlapcům.

„Co se to tu děje?“ zeptal se Fíla německo-bulharsky.

„Odjíždíme,“ se zadrháváním mu odpověděl Jupp bulharsko-německy.

„Nějak narychlo…“

Fíla od Němců pochytil dost slov, protože se pořád motal kolem jejich ubytovny. Makenzen, který o němčině neměl ani páru, byl na svého přítele hrdý. Teď hlubokomyslně mlčel, jako by i on všemu rozuměl, ale nechtěl se míchat do rozhovoru. Sem tam s obtížemi zopakoval některé Juppovo nebo Fílovo slovo.

„Špátne, špátne,“ řekl Jupp. „My jít na frontu. A tam – kaput! Vy jdete se mnou, aby si vzít z moje věci, co chcete,“ vysvětloval, jak jen mohl.

Chlapci se přehoupli přes ohradu, Tomi za nimi. Nikdo si jich nevšímal. Pomohli Juppovi naložit bednu na auto a vešli do školy. Na stěně tam z dřívějška visela obrovská mapa Bulharska vedle podobizny bulharských carů, různých spisovatelů – klasiků a obrozeneckých buditelů a fotografie s přírodními krásami Bulharska. Uvnitř byl nepopsatelný nepořádek.

V tělocvičně stálo pořád ještě harmonium. Opilý, do pasu vysvlečený německý důstojník zpíval nějakou sprostou německou odrhovačku a jedním prstem se na něm pokoušel vyťukat melodii. Několik vyparáděných dam – místní honorace – zdobilo sál papírovými girlandami.

„Zítra fešer je slavnost,“ řekl Jupp.

„Ty baby jsou nabeton ze spolku Láska k vlasti,“ ukázal Makenzen na dámy bradou.

Jupp je zavedl do místnosti, která byla zavalená esšálky, helmami, dekami a plynovými maskami.

„Vy vezmete, co chcete!“ ukázal Jupp na hromadu.

Chlapci se na ni vrhli a do jedné deky bleskurychle zabalili, co jim přišlo pod ruku. Nejvíc plynových masek. Tomi začal jednu masku tahat za chobot. Jupp někam zmizel. Byli sami. Nahlédli do vedlejší místnosti. Na dlouhém věšáku tam visela řada automatů. Chlapci se na ně dívali jako hypnotizovaní. Potom se podívali na sebe. V očích se jim zračilo odhodlání. V tu chvíli však dovnitř vešel opilý, do pasu nahý důstojník. Vytřeštil na ně oči a zařval: „Ven!“

Chlapci vypadli z místnosti, ale když se z tělocvičny znovu ozvalo brnkání na harmonium, vrátili se pro své trofeje. Přišel i Jupp.

„Kapitán!“ řekl Fíla.

„Ožralá prase! Schwein!“ řekl Jupp. „Nyc neboj se, ber!“

Chlapci s velkým balíkem proklouzli zadem, za školou. Na dvoře se zastavili. Fíla vytáhl z kapsy dvě krabičky cigaret Sert. Makenzen také vyndal ze svých zásob dvě krabičky. Ne že by kouřili, ale občas to zkoušeli a chlubili se tím…

„Děkuju,“ řekl Jupp.

„Zítra večer se uvidíme,“ řekl Fíla. „Přijdeme vám zazpívat… singen…“

„Spochem.“

Chlapci vítězoslavně vlekli svou kořist po chodníku, Tomi jim pomáhal. Šli ulicí, kde byly z obou stran řemeslnické dílny: dílna na výrobu kol Rekord – kola se tam také půjčovala – a dílna na sváření automobilových součástek Rapid. Hoši se zastavili před dílnou s koly.

„Měli… měli jsme vzít ten automat,“ řekl Makenzen.

„To měli,“ s povzdechem řekl Fíla. „Ale teď už je to stejně fuk, Němci táhnou pryč. Poslouchej, dostal ty jsi tenhle měsíc v kostele prachy?“

„Dostal,“ s úlekem řekl Makenzen.

„A mlčíš o tom jako hrob!“

Chlapci položili své trofeje na zem. Makenzen provinile sáhl do kapsy a vyndal pětilevovou minci. Podal ji Fílovi a Fíla se s ní hned vypravil za člověkem, kterému kdekdo v okolí říkal podle jeho vývěsního štítu Rekord. Lidé už dávno zapomněli, jak se vlastně jmenuje, ale on se kvůli tomu nezlobil. Byl to zavalitý, netečný člověk s apatickou, zarostlou tváří, oblečený do zamaštěných montérek.

„Strejdo Rekorde, půjč nám kolo,“ řekl Fíla.

„Máte peníze?“ zeptal se Rekord a zívl.

Fíla rozmotal deku s kořistí. Rekord zavrtěl hlavou.

„Podívej se na tuhle senzační masku,“ přemlouval ho Fíla.

„Tu si můžu strčit leda tak za klobouk,“ mínil Rekord a odplivl si.

Fíla mu s povzdechem podal pětilevovku.

„Tomi, hlídej!“ nařídil Makenzen.

Tomi nespokojeně kňučel, ale rozkaz je rozkaz – zůstal hlídat u deky. Chlapci si vybrali dámské kolo, které tak odpovídalo jejich výšce. Odtáhli ho z dílny do vedlejší ulice, aby nebyli Rekordovi zrovna na očích. První se do sedla vyšvihl Fíla. Rozjel se a Makenzen běžel vedle kola. Ale netrvalo to dlouho – naproti se objevil selský povoz. Fíla prudce uhnul a oba i s Makenzenem se

svalili na chodník. Vyskočili a oprášili si šaty. Makenzen byl neústupný. Teď byla řada na něm.

„Já, já… ty peníze byly moje!“

„Nažer se jich, ty skrblíku!“ Ale nedulo se nic dělat, Fíla mu kolo přepustil.

Makenzen se rozjel jako závodník, ale na kole neseděl zrovna nejjistěji. Ulička byla krátká. Za chvíli se chlapci octil na trhu, mezi hromadami nejrůznějšího ovoce a zeleniny. Babky tam prodávaly slepice. Fíla přidržoval cyklistu za sedlo, ale Makenzen se mu v nestřeženém okamžiku vytrhl a už se řítil přímo k jedné ženě s ucháčem tvarohu a košem vajec. Jako smršť jí smetl všechno zboží, proletěl hejnem slepic, které se s poděšeným kdákáním rozstřílelo na všechno strany, a skončil v pyramidě rajčat, narovnané na celtovině na chodníku. Vyhrabal se z ní pomalovaný jako Indián na válečné stezce… Fíla věděl, jak to všechno může skončit. Trhovci se už vzpamatovali a obkličovali Makenzena s ne právě nejlepšími úmysly.

„Nechte ho!“ vykřikl Fíla. „Je to blázen!“

Na okamžik se všichni zastavili. Šílenství měli tenkrát na venkově všichni ještě v úctě, blázna se nikdo prstem nedotkl. Fíla vylovil Makenzena z rajčat, potom zvedl i kolo. Vesničané je obklopili.

„Co mu je, synku?“ zeptala se jedna z žen.

„Utekl z blázince,“ řekl Fíla, „a já ho teď honím, musím ho zavést zpátky.“

„Zavolejte policii!“

„Proboha, jen to ne!“ mínila jiná žena. „Vždyť nikomu nic nedělá!“

Makenzen, zmazaný rajčatovou šťávou, byl odporný sám sobě.

„Je hluchoněmý,“ řekl Fíla. „Když byl malý, uštkla ho zmije a tak se mu to stalo…“

„Chudák hoch!“ povzdechla si stařena.

Chlapci se měli k odchodu, lidé se před nimi rozestupovali. Stařena podala Makenzenovi pár jablek a vejce.

„Tu máš, hochu. Vy, blázni, mluvíte rovnou s pánem Bohem… Pomodli se za mě a za zdraví mý dcery Božurky.“

Makenzen něco zahučel, Fíla ho postrčil kupředu. Stařena byla spokojená. V sousední ulici Fíla vybuchl:

„Kolikrát ti budu opakoval, abys beze mne nic nepodnikal!“

„Ale ty přece.“

„Ještě štěstí, že doopravdy vypadáš jak blázen! Aspoň nenecháváš nikoho na pochybách!“

„Kdo? Já?“ lítostivě se zajíkl Makenzen a slza se mu skulila po buclaté tváři.

„Tak si to tak neber,“ přišlo ho líto Fílovi. „Povozili jsme se na kole,“ řekl smířlivě, „a teď honem zpátky!“

Zamračeně vrátili kolo Rekordovi, posbírali svou kořist a za Tomiho doprovodu přešli na protější stranu ulice, k dílně Rapid. Před dílnou svařoval nějakou rouru sám strejda Rapid. Nebyl už nejmladší, měl prošedivělé vlasy a byl to ten nejlepší automechanik v celém městě. Ale chlapci se neobdivovali jeho zručnosti – jejich pozornost upoutal kotlík, v němž vřel karbid. Mít trošku karbidu, to bylo v těch nuzných dobách bohatství! Fíla spiklenecky mrkl na Makenzena. Jediný pohled jim stačil… Fíla začal zabavovat starého automechanika.

„Strejdo Rapide, to je velká roura…“

„To je,“ řekl lhostejně Rapid.

„Chceš, abych ti ji podržel?“ zeptal se Fíla a klekl si k rouře tak, že zády zakrýval Makenzena, který se přískoky blížil ke kotlíku s karbidem. Tomi už stál před kotlíkem.

„Kluci, koukejte odtud zmizet!“ řekl Rapid.

„Snad z toho nebude dělo?“ přešel Fíla bez povšimnutí jeho slova.

„Neslyšíš, co povídám?“ řekl už rozzlobeně Rapid a sundal si svářečské brýle.

„No, snad nebude tak zle… Strejdo Rapide, proč ty se neléčíš na nervy?“

„Cos to řekl?!“

Ale po Fílovi už nebylo ani památky. Makenzen udělal své – zmocnil se kusu karbidu. Oba dva s Tomim utíkali pryč. Karbid, zabalený do kousku papíru, je pálil do rukou. U cesty našli starou plechovku. Prohlédli si ji ze všech stran. Hřebíkem do ní udělali díru. Všechno bylo připraveno…

Na náměstíčku v jejich čtvrti, před budkou jednorukého invalidy, se shromáždil dav dětí. Byla mezi nimi i úplná mrňata. Ale při takovém představení přece nikdo nesmí chybět! Fíla a Makenzen vykopali díru. Nalili do ní vodu, do vody položili karbid. Svrchu díru přiklopili plechovkou. Z proděravělé plechovky se svistem unikaly karbidové páry. Makenzen zapálil kus novin a připlížil se k plechovce. Přistrčil bořící noviny až k ní. Rozlehla se ohlušující rána. Chlapci karbid zřejmě předávkovali: plechovka nejenže vyletěla do vzduchu – také Makenzen byl celý zasypaný hlínou. Děti se dívaly za prázdnou plechovkou, která se ztrácela v modré výšce. Jednoruký invalida něco křičel a ukazoval na vysypané sklo své budky. Měl je na svědomí zbloudilý kamínek. Z dolního konce náměstí sem běžel četník. Situace začínala být nebezpečná. Tomi tahal Makenzena za nohavici, pokoušel se ho přimět, aby vstal. Fíla zdvihl ohluchlého Makenzena ze země a popadl ranec s trofejemi. Chlapci i s Tomim se dali na útěk. Vzali to přímo přes dvory. Vydrápali se na ohradu, potom přeběhli po střeše konírny a tiše seskočili do dvora. Zadívali se k vratům. Nikde nikdo. Nebezpečí bylo zažehnáno. Konečně se mohli v klidu pokochat svým bohatstvím…

Nejdřív se na dvoře objevila Makenzenova sestra. Mračila se a zřejmě jim chtěla vyhubovat, ale Fíla si navlékl na hlavu masku a zařval na ni jako medvěd. Děvčátko se nejdříve leklo, potom se začalo smát. Přiběhly další děti. Perův klučina, ten, který zrovna začal chodit, si chtěl také navléknout masku na hlavu, ale upadl a rozbrečel se. Děti ho honem začaly chlácholit. Až potud bylo všechno v pořádku.

Na balkóně v horním poschodí se však objevila Fílova matka a začala hubovat:

„Tuláku! Darmojede! Doma se to neomží, s ničím to nepomůže…“

Ale to byl jen začátek. Bylo poledne a dospělí se začali trousit domů k obědu. Ve vratech se objevil Pero. V ruce třímal cár papíru s opraveným nápisem. Přiblížil se k nic netušícím chlapcům a zakroutil jim ušima.

„Kdo to napsal? Copak já jsem nějaký bulík?!“ křičel Pero. „A heleďme se – pánové dokonce kradou!“ hvízdl, když na zemí uviděl rozložené masky a ostatní ukořistěné věci.

„Půjdete se mnou na četnickou stanici! A hned!“

Tomi začal štěkat. Na dvůr přiběhla Fílova matka a Perova žena. Hádka vzplanula plnou silou. Růženka se Makenzena chytila jako klíště a nepouštěla ho na krok. Z okolních domků začali vybíhat lidé. V otevřených vratech se za chvíli shromáždil dav, který mlčky pozoroval, co se děje. Taková podívaní se hned tak nenaskytne… Fíla se Perovi vykroutil a kousl ho do ruky. Makenzen se skrčil a Pero se přes něj přetáhl jak široký, tak dlouhý. Zuřivost toho omezeného člověka už nikdo nebyl s to zastavit.

„Uhněte mi z cesty – střílím,“ zařval Pero, vytrhl z pouzdra revolver a namířil na děti. Všichni ztuhli. Perova žena s dítětem v náručí vykřikla:

„Pero!“

V tu chvíli stará žena ve smutku – teta Marie – stanula před dětmi. Položila jim ruce na ramena a klidně s nimi vykročila k domovu.

„Zmiz, babo – zastřelím i tebe!“

Žena se neobrátila. Někdo zřejmě zavolal táty obou chlapců, protože na dvoře se téměř současně objevil Toma s nůžkami v ruce a Mico na kozlíku drožky, tažené zpěněnými koní. Pero se vzpamatoval a schoval zbraň. Muži se na sebe dívali mlčky a zachmuřeně.

„Mrcha!“ procedil skrz zuby Mico. „Ani jako četník, ani jako agent není k ničemu!“

„Nešpiň se s tím pacholkem, Mico!“ řekl Toma.

„Tohle mi zaplatíte!“ zlobně řekl Pero.

„Už ne,“ řekl Toma. „Teď budete platit vy. I ty, přestože jsi jen písař. Jsi jen škrabák, ale bouchačku nosit umíš a děti jí strašit taky!“

Lidé se rozešli. Dvůr utichl. Právě dozněla hádka byla poslední toho dne. Odpoledne si chlapci vylezli na střechu stodoly, která jim sloužila za zkušební sál, a dlouho se cvičili ve liře na křídlovky. Navečer se s ostatními dětmi pustili do hry na schovávanou. Hráli si do pozdních hodin – příští den byla neděle, dospělí zůstali dlouho sedět u zapáleného ohně.

Druhý den Fílu vzbudila vůně z kuchyně, jeho maminka tam smažila brambory. Fílův otec zatím četl noviny a nehodlal si před obědem ničím kazit chuť. Fíla vyskočil a ze všeho nejdřív se rozběhl pro Makenzena a Růženku. Děti, halabala umyté a ještě celé rozcuchané, se objevily v kuchyni.

„Mami,“ řekl Fíla, „Makenzenovi dneska nemají nic k obědu.“

„Bude nám to stačit pro všechny,“ odpověděla matka. „Jenom ať si přinesou chleba.“

„Chleba máme,“ řekl Makenzen.

Všechny děti, včetně Fílova bratra a sestřičky, se motaly kolem kamen, kde se smažily brambory. Natahovaly se po pánvi. Makenzen naprázdno polykal. Matka si utírala slzy, které jí do očí vháněl kouř. Fíla toho využil, v nestřeženém okamžiku si ukradl jeden hranolek a bleskurychle jej spolkl. Děti hned následovaly jeho příkladu. A výsledek byl tady: pánev se převrhla. Na jedno z dětí asi stříkla kapka oleje, protože mrňous začal ječet. Matka si, celá zoufalá, sedla na židli a dívala se na tu spoušť: brambůrky se válely po celé kuchyni. Krejčí to už nevydržel. Rozehnal se po Fílovi, Fíla skočil oknem na balkón. Toma si posbíral pár brambůrků do kusu novin, strčil je do kapsy a rozzuřeně odešel. Ale mezi dveřmi se ještě zastavil a hlubokomyslně prohlásil: „Kdo pláče pro děti, pláče pro svý vlastní oči. Ďas vem ženu, děti, i tenhleten podělanej stát!“

Každá Tomova myšlenka kdovíproč útočila na stát.

4

Do večera zbývala ještě spousta času. Vojvoda se vrátil domů zpitý do němoty. Ale koně, Kirčo a Jordán, si uměli poradit. Přivezli ho až k vratům, kde se zastavili a čekali, až jim Makenzen otevře. Potom vjeli do dvora. Růža neřekla nic, jenom její nedětsky ustaraný obličej byl v tu chvíli ještě ustaranější. Děti se styděly, že se jejich táta, slavný komila, opíjí. Ani dneska nic nevydělal. A taky se nebylo čemu divit: doba byla taková, že každý raději seděl doma. Lidé odložili zařizování svých věcí na klidnější časy.

Makenzen a Růža vtáhli tátu do domku vedle konírny. Za chvíli tam začal bohatýrsky chrápat, ještě štěstí, že měl krotkou opici a děti ho vždycky bez potíží dostaly do postele. Chlapec potom vypráhl koně, zavedl je do konírny a byl volný.

S Fílou se tichounce vytratili ze dvora – báli se, aby si na ně v poslední chvíli někdo nevzpomněl s nějakou prací. Za vraty provedli krátkou poradu. Mohli seběhnout ke Strumě, kde na polích pořád ještě ležela spousta melounů, mohli si opékat kukuřici nebo se mohli vydat na lup ovoce. Ale Struma byla daleko a hoši museli ještě dnes odpoledne zajít za učitelem hudební výchovy Gocem Michovem. Proto se rozhodli, že zůstanou ve městě, a zbude-li čas, vykoupou se v horské říčce Bystrici, která protéká městečkem. Nejprve se rozběhli k parčíku před městskými lázněmi. Parčík, dalo-li se mu tak vůbec říkat, byl zavalený starými, rozbitými auty, která tu zbyla po Němcích. Vlastně to nebyla ani auta: všechny součástky, které se ještě daly použít, dávno zmizely, zůstaly tu jenom podvozky a karosérie. V parčíku se to vždycky hemžilo dětmi, které se sisyfovským úsilím vlekly do vršku některou z automobilových koster. Nahoře ji podpíraly kameny a usazovaly se do ní. Některé z dětí pak kameny odtáhlo a vůz se valil dolů, až se zastavil před lázněmi. A všechno začínalo od začátku. Nebyla to žádná legrace, vytáhnout v poledním žáru vůz do vršku, ale s Fílovou a Makenzenovou pomocí bylo všechno najednou snadnější. Děti se střídaly za volantem, přišla řada i na Fílu. Vůz se v mžiku naplnil pasažéry, jenomže nebylo, kdo by odtáhl kameny. Los padl na nejmenší z děti.

„Proč pořád já? Chci se taky povozit!“ protestoval chlapec.

„Až vyrosteš!“ odpovídaly mu děti.

Chlapec s povzdechem odtáhl kameny a vůz se dal náhle do pohybu. Makenzen, který seděl vedle Fíly, nestačil zavřít dveře. Dveře jej vyvlekly ven, ale Makenzen se jich nepustil a pokračoval v jízdě vedle vozu po břiše. Ještě štěstí, že dveře vyletěly z pantů a Makenzen zůstal i s nimi ležet na bojišti. Když vůz konečně zastavil, všichni z něho vyskákali a rozběhli se k němu. Makenzenovy kalhoty se podobaly řešetu, on sám byl celý umazaný kolomazí. Fíla ho zavedl k pramenu teplé vody před lázněmi.

„Ty jsi ale dřevo!“ řekl mu Fíla. „Kdeco zvoráš…“

„Ty dveře otevřel vítr!“ zlobil se Makenzen. „Kdybych byl za volantem, tak se to nestalo!“

„Slyšíš se, co povídáš?! jak bych tě moh pustit za volant? V tom voze jsou děti a já za ně odpovídám! Ty můžeš jezdit leda tak s trakařem, s autem ani zanic na světě!“

Fíla pomáhal kamarádovi s mytím, dokonce mu sám vydrhl obličej. Makenzen se totiž k smrti nerad myl. Rozeznával tři druhy vody: vodu na mytí, kterou nesnášel, vodu na pití, která mu byla lhostejná, a vodu na plavání, kterou zbožňoval.

„Víš, že ti to docela sekne, když se umeješ?“ škádlil ho Fíla.

A opravdu: Makenzen po nedobrovolné lázni prokoukl, byl z něj málem krasavec.

Za lázněmi, na lavičce pod lipou, sedělo několik mladíků. Živě spolu rozmlouvali. Byli to tři zajatci – Italové. Když se v Itálii chopil moci Badoglio, Němci odzbrojili a zajali italské vojáky v Bulharsku. Ale o své zajatce se vůbec nestarali. Italové měli poblíž Strumy něco jako tábor, ale téměř se tam nezdržovali, pobývali v městečku a v okolních vsích. Němci se nestarali ani o jejich obživu, proto Italové byli postrachem jak pro místní obyvatelstvo, tak pro okolní pole. Lámali kukuřici, očesávali ovocné stromky, kradli všechno, na co přišli. Nejvíc slepice. Specializovali se na vybírání kurníků. Tak se Italové přece jen nějak udržovali při životě. Po městě se pohybovali ve skupinkách. Nejčastěji je bylo vidět kolem tržnice a na jiných místech, kde se dalo sehnat něco k snědku. Práce jim nevoněla, k práci je člověk nedostal ani zanic na světě. Většinou to byli dobří muzikanti. Večer se scházeli v městském parku, zpívali tam italské písně a lidé je tam chodili poslouchat, někteří jim dokonce přizvukovali. Večer Italové dostávali zcela pravidelně něco k jídlu. Dva z Italů byli dobří fotbalisté – jeden hrál za mužstvo Drangov, druhý za Makedonskou slávu. Jejich společným rysem bylo, že nenáviděli Němce. Kromě zajatců zůstal v městečku ještě jeden nevzhledný učitel italštiny, který sem byl vyslán, aby učil Bulhary italsky. Mussolini se totiž domníval, že mu Balkánský poloostrov, jako ostatně celý vesmír, patří. Fíla a Makenzen toho pana Guerru dobře znali. Přes jejich protesty je zapsali do kursu italštiny a dali jim po bezplatné učebnici – jmenovala se Primo libro di Italiano. Makenzen se až na ten titul nenaučil z italštiny nic, ale Fíla, který měl zjevný jazykový talent, rychle pochytil několik italských vět, jež mu báječně sloužily při styku s Italy. Ti tři pod lipou se jmenovali Mario, Giani a Lucio. Právě živě rozmlouvali s gymnazistou Načevem. Načež byl mírný hoch, otce měl advokáta – a přesto ho vyloučili ze všech gymnázií v celém carství. Řekl totiž někde něco proti Němcům a Hitlerovi. Byl to Fílův dobrý kamarád.

„Ciao per tutti,“ řekl Fíla. „Come sta?“

Italové začali repetit jeden přes druhého. Naříkali si na celý svět.

„Bene, bene,“ řekl Fíla smířlivě.

Makenzen kroutil očima, a hlavou jako krocan. Asi chtěl vzbudit zdání, že také něčemu rozumí. Ale Načev mluvil italsky opravdu báječně. Měl vůbec talent na jazyky, mluvil také dobře francouzsky. Italsky se naučil za půl roku, po tom, co ho vyloučili z gymnázia, a trávil teď celé dny v rozhovorech se zajatci. Fíla se chtěl dát zapsat do německé skupiny a učit se německy, ale jeho táta, „francouzský odchovanec“, mu nedovolil narušit rodinnou tradici. V německé skupině se učilo několik dětí. Až na dvě dcery místního inženýra, který se oženil s Rakušankou, chlapce Fedl, který pocházel z bělogvardějské rodiny a mluvil dobře i anglicky, a jiného chlapce, Bruna, jehož matka byla Němka a pracovala jako lékařka ve škole, byly všechny ostatní děti z chudých rodin. A naučily se německy! Bylo mezi nimi i jedno zázračné dítě, chlapec, který trpěl schizofrenií, ale zato měl fenomenální paměť. Německy se naučit od německých vojáků ještě předtím, než se přišlo na to, že není v pořádku. A teď šokoval město tím, že přeříkával nazpaměť všechny gymnaziální učebnice němčiny od čtvrté až po osmou třídu. Bylo zcela běžné, že ho někdo zastavil na ulici a požádal ho, aby řekl něco německy. Chlapec se s vrozeným řečnickým talentem pouštěl do hlasitého deklamování Goethova, Schillerova nebo Schellingova životopisu. Uměl nazpaměť i dvě kapitoly z Fausta – a právě proto nikdo nepochyboval o jeho šílenství. Lidé zapomněli, jak se jmenuje: jedni mu říkali Goethe, druzí Fichte. Chlapec byl raritou městečka i z jiného důvodu. Dosud se o každém, kdo se zbláznil, říkalo, že je velký matematik. Matematika byla jedinou a nespornou příčinou šílenství. Goethe – Fichte vybočoval z normy jako zvláštní případ šílenství, pramenícího z němčiny.

Jiný germanista se jmenoval Paše, tedy vlastně Pavel – byl také ze strašně chudé rodiny. Německy se naučil, než bys řekl švec. A mluvil tak dobře, že v létě dokonce pracoval jako tlumočník u jedné stavební organizace, která zrovna budovala silnici směrem k Bělomoří. Fíla, který pochytil hodně německých slov od Juppa a jiných Němců, rovněž fungoval v městečku jako tlumočník a získal si tak úctu jak šílených, tak normálních germanistů.

Fíla a Makenzen se chvíli zdrželi u Italů v parčíku, ale bylo načase, aby se vypravili do osvětového střediska za učitelem hudební výchovy Gocem Michovem. Při tom pomyšlení jim naskakovala husí kůže po těle.

Přešli ulici a vešli do parku před střediskem. Na trávě tam seděla jiná rarita města – Mitko Bomba. Také jeho vyloučili ze všech gymnázií v celém carství – při té příležitosti ho na policii navíc strašně zmlátili. Ale Mitko Bomba byl v městečku jediný, kdo se mohl pochlubit policejním výpraskem. Pozoruhodné na něm bylo něco jiného: Mitko měl berana. Berana lidé obyčejně pokládají za hloupé zvíře, ale jsou na omylu. Aspoň ten Mitkův beran byl hlava otevřená. Mitko ho nikdy neuvazoval a beran za ním chodil po celém městě jako pes. Když Mitko četl – a Mitko hltal strašnou spoustu knih, každý den si z knihovny půjčoval novou várku – beran se tiše pásl opodál. Zlé jazyky tvrdily, že mu Mitko občas nahlas předčítá a že mu beran rozumí.

„Ahoj,“ řekl Fíla. „Co to čteš?“

„Na lodích Vasky dia Gama.“

Fíla už měl na jazyku, že Vasko není dia, ale da Gama, svou připomínku však spolkl. Koneckonců – dia Gama je libozvučnější. Mitko si jich už nevšímal. Chlapci se zaposlouchali. Z otevřeného okna knihovny sem zaléhala hra na housle. V tu chvíli pěkná melodie Paganiniho Benátského karnevalu zmlkla a bylo slyšet typicky muzikantské nadávky.

„Máš tam předtakt! Člověče, vždyť ty hraješ jak ponocnej!“

„Da capo al fine, rozumíš? Nežeň se k tomu závěru tak splašeně!“

Chlapci polkli. Chvíle nebyla nejvhodnější ke vstupu, ale nedalo se nic dělat. Tiše otevřeli dveře knihovny a po špičkách vešli do sálu, kde se obvykle konaly zkoušky městského ochotnického symfonického orchestru. Nikdo si jich nevšiml, hádka pravděpodobně už skončila. Za prvním pultem seděl mobilizovaný voják – učitel liry na housle Angel Projkov z Kjustendilu. Vedle něho, s nohama nataženýma pohodlně kupředu, seděl doktor Miletovič – šéf místního tuberkulózního sanatoria. Byl to švihák – na sobě měl bílý šantungový oblek s neodmyslitelným motýlkem, v ústech doutník. Jeho obličej měl načervenalý nádech, doktor pil – sice málo, ale zato soustavně. Za třetím pultem seděl nějaký mladý, neznámý důstojník. U čtvrtého pultu, tj. u pultu, který vyžaduje minimální houslovou techniku, seděl postrach Fíly a Makenzena, učitel Goce Michov. Měl dlouhé vlasy a motýlka pod bradou jako skutečný bohém. Jeho oči stále sžíravě planuly; Michov byl citově založený člověk a jeho city často sopečně vybuchovaly. Teď právě upřeně zíral do not a obličej se mu koupal v potu. Projkov zdvihl hlavu, ale doktor Miletovič jej předešel: „Goce, prosím tě, přestaň si taktovat nohou! Leze mi to na nervy!“

Goce Michov si skutečně taktoval nohou tak, že se dole v kasinu třásl strop.

„Za těchto okolností nemohu pokračovat ve hře!“ řekl Goce Michov. „Nejsem žádný omezenec!“

„Jistě,“ řekl Miletovič. „Ty jsi jenom omezený houslista. Jako dirigent jsi vynikající!“

„Tak už toho nechte,“ řekl Projkov. „Pánové, začínáme od G dur. Goce, prosím tě, soustřeď se!“

Tentokrát se kvartet shodl. Goce Michov hrál zaníceně, celou duší. Dohráli partii a udělali si přestávku. Všichni do jednoho si zapálili. A právě v tu chvíli, ve chvíli blahého uklidnění, spatřil Goce Michov Fílu a Makenzena.

„Á-á-á, pojďte sem, hoši!“

Chlapci se k němu opatrně přiblížili. Nikdo nemohl říci, co učitele v příští chvíli popadne.

„Nazdar, chlapci!“ řekl doktor Miletovič. „Angele, seznamte se! To je dechová opora našeho symfonického orchestru!“

Fíla a Makenzen se se všemi seznámili.

„Vzkázal jste pro nás,“ řekl Fíla.

„Ano, chlapci. Čeká nás poslední povinnost, nepříjemná jak pro mě, tak pro vás. Prosím vás, abyste zítra večer přišli do školy Arsenije Konstenceva. Zkoušku dělat nebudeme,“ usmál se Goce Michov. „Zazpíváme Lorelei, Skřivánka a Princi můj malinký, spi.“

„V kolik hodin?“

„V osm večer.“

„Dobře.“

Vyběhli ven. Před knihovnou na ně radostně skočil Tomi, předními packami se jim opřel o ramena a dýchal jim do tváří – zjevně je chtěl pohnout, aby ho vzali s sebou. Tomi je vždycky vystopoval a našel, ať byli kde byli.

Chlapci se vydali ke kinu. Před kinem stál hlouček takzvaných městských gangsterů. Byl tu Vide Mastodont z rodiny Mastodontovových – tvořili ji tři synové a otec, drobný človíček, zahradník, který se vůbec nejmenoval Mastodontov. Jeho synové však byli obrovští, mohutní a neslýchané odvážní jako předpotopní mastodontové. Další byl Valda, strašný flákač, syn bohatého kupce Šarlaganova. Třetí byl Sami Žídek, povahou hrdlořez, syn dalšího, židovského obchodníka. Ti tři byli postrach a pýcha města. Povídalo se o nich v širokém okolí. Lidé si jako legendu vyprávěli o jejich rvačkách, k nimž docházelo na nejrůznějších místech a často bezdůvodně – z prostého přebytku síly. Gangsteři se pravděpodobně zase vraceli z nějaké výpravy, protože Sami měl jedno oko modré a oteklé jako nalíčená herečka a Vide Mastodont čas od času vyplivoval chuchvalce krve jako Wallace Beery. O rok později zahynuli všichni tři jako hrdinové v první a druhé fázi války proti Němcům na bojištích v Jugoslávii, Maďarsku a Rakousku, a tak dokázali, že stát má oporu nejenom v máminých mazlíčcích.

Fíla a Makenzen kolem nich proklouzli se zatajeným dechem. Stoupali vzhůru k mešitě, přešli kolem holičství s ohyzdným vývěsním štítem a zastavili se před kavárnou pana Kacarského. Kavárna měla dva sály; v předním se hrály karty, v zadním kulečník. V zadním sále chlapci uviděli kamaráda – Osmana Kroupu. Hrál sám se sebou, poletoval kolem kulečníku, dlouho mířil a po každém zdařilém šťouchu natíral tágo zelenou křídou. Fíla a Makenzen vešli dovnitř. Osman byl pěkný chlapec – vysoký, ramenatý, plavovlasý. Jenom nos měl trošičku pokřivený – Osman byl totiž dobrý boxer. Chodil vždycky elegantně oblečený. Pocházel ze zámožné turecké rodiny. Studoval v Americké koleji, ale když školu za války z důvodu bulharsko-německého spojenectví zavřeli, vrátil se domů a celé dny se flákal po kavárnách nebo na plovárně. Doma si otevřel něco jako bezplatnou boxerskou školu. Měl dva páry rukavic. Jeden z jeho žáků byl Fíla. Osman v něm jako manažer viděl velkou naději boxu. Říkal, že Fíla je přes svou drobnou postavu udatný jako jezevec, že má rychlé nohy a báječný hrudník – hned tak mu nedojde dech. V lehké váze bude jednou vynikající! Osman navrhl Fílovi, aby si zahráli partii kulečníku. Kulečník byl na hodinový mechanismus, a tak Makenzen vždycky, když se hra již chýlila ke konci, zadržel prstem kouli, která měla padnout do jamky, a hra pokračovala dál. Hráli třikrát tolik, než měli zaplaceno. Nakonec jim Osman navrhl, aby se šli podívat na koupaliště.

Na horské silnici za městem, v místech, kde byla plovárna, nebyla živá duše. V těch dobách se lidé raději drželi uvnitř v městě, protože všude kolem už byli pány partyzáni. Plovárna byla zpustlá. Vodu místy pokrýval žabinec. Chlapci se rychle svlékli.

„A co jestli přijde Řemen?“ zeptal se Fíla.

Řemen byl majitel plovárny. Mlátil děti, které se koupaly bez zaplacení, hlava nehlava.

„Kdo? Řemen?“ zeptal se Osman s úsměvem. „Jen ať přijde!“

Fíla se uklidnil. Svlečený Osman se krásnou, atletickou postavou podobal Tarzanovi. Skočil do vody a zmizel pod hladinou. Po nekonečně dlouhé době se ukázal na druhém konci bazénu. Bylo pro něj hračkou uplavat pod vodou padesát metrů. Fíla a Makenzen skočili za ním. Hráli si na honěnou. Byla to nesnadná hra. V okamžiku, kdy užuž chytali toho, koho chtěli chytit, mizel dotyčný pod vodou a vyplouval nad hladinu někde úplně jinde. Tahle honička vyžadovala velkého úsilí. Nakonec vylezli z vody a lehli si na cementovou obrubeň bazénu. Tomi s vyplazeným jazykem se natáhl vedle nich. Podzim roku 1944 byl mimořádně pěkný a teplý.

Domů se vrátili pozdě večer. Fíla sice takticky zamlčel, že byli na koupališti, ale přesto dostal záhlavek. Stačilo, aby mu maminka škrábla nehtem po kůži – na kůží zůstávala bílá stopa, nesporný příznak dlouhého koupání. Venku byla tma jako v ranci. Lampy na ulicích nesvítily, protože stále ještě hrozilo nebezpečí amerických nočních náletů. Ale najednou sem zvenčí zalehly hlasy. Na obloze se objevila nějaká záře. Všichni vyběhli na balkón. Tam, pod horami, se šířila ohnivá záplava. Něco tam hořelo. Bylo slyšet vzdálené výstřely. Kdekdo vyběhl na balkón, jenom Pero ne. Noční podívaná byla velkolepá. Na obzoru se jasně rýsovalo pásmo rilských hřebenů.

„Pero! Pojď se podívat na tu iluminaci, Pero! Už je s vámi konec!“ zajíkal se Toma vzrušením.

Ale Pero se neukázal. Fíla se ještě dlouho, dokonce i když si lehl, díval na růžový odlesk požáru okénkem světnice, v níž spal se svým malým bratrem. Neklid ho zaplavoval – ale také radost. Očekával od života mnoho a samé radostné věci.

5

Příští den byl klid, ale byl to klid před bouří. Život ve městě plynul nerušeně dál. Možná proto, že vláda už byla ochromená strachem a přestala reagovat normálním lidským způsobem na nebezpečí. Ti, kteří se chystali zmocnit vlády, jako by si jeden den chtěli odpočinout, a zbytek, neutrální diváci, přihlížející každé revoluci, neměl nic proti tomu, aby se představení o chvíli odložilo. Dobře věděli, že to představení bude nezapomenutelné.

Fíla a Makenzen prožili ten den jako ve snu a jenom zvěsti o velké partyzánské akci v horách, která byla příčinou nočního požáru, je burcovaly z apatie. Makenzen měl ten den víc práce, protože pomáhal při pohřbu dvou četníků, které narychlo přivezli z hor. Pohřeb byl, podle Makenzenových slov, takový nijaký – přetlumočeno do lidské řeči to znamenalo, že se odbyl bez velké slávy a bez smuteční hostiny. Tak nadešel večer. Chlapci se začali chystat na slavnost ženského spolku Láska Ar vlasti.

Oblékli si své nejlepší šaty. Fílův táta je pečlivě vyspravil – záplaty byly umístěny symetricky a nebylo je skoro ani vidět. Oblékli si bílé košile a vydali se ke škole Arsenije Kostenceva, tentokrát, pochopitelně, obutí. Tomi běžel v jisté vzdálenosti za nimi. U branky stál Jupp, který byl pro tento večer pravděpodobně pověřen funkcí uvaděče. „Dobrý večer, Juppe!“

„Topry fečer. Jestli se vidíme – toprá, jestli nevidíme se, já říkám vám spochem.“

„Luppe, nestřílej na Rusy!“ řekl Fíla.

„Já nechtit stšílet, ale je válka, Krieg.“

„Sbohem, Juppe. Achtung, rozumíš? Třeba zůstaneš naživu!“ řekl Makenzen.

„Bůh je topry!“ odpověděl Jupp.

Fíla a Makenzen mu s pohnutím podali ještě jednu, poslední krabičku cigaret.

„Tomi, reste ict!“ přikázal Makenzen, ale pes tentokrát nechtěl slyšet a vešel s nimi do dvora.

Přes dvůr šli, co noha nohu mine, aby se mohli porozhlédnout. Auta už byla naložená a připravená k odjezdu. Němci zřejmě chtěli odjet hned po ukončení slavnosti. U dveří chlapce zastavila nastrojená dáma. Přes ramena měla přehozenou kožešinovou pelerínu, přestože noc byla teplá.

„Drobečkové,“ řekla strojeně, „vy asi patříte do sboru, že? Co zpíváte?“

„Diskant,“ řekl Fíla.

„Bas,“ skromně dodal Makenzen.

Vystoupili po schodech. Tomi zůstal ležet u venkovních dveří. Dveře do místnosti s automaty byly dokořán, Fíla s Makenzenem se z chodby dlouho uhranuté dívali dovnitř. Pak vešli do sálu s harmoniem. Školní sbor se už řadil k vystoupení. Mezi dětmi byla i Emi. Na sobě měla fialové sametové šaty s nabranými rukávy, na nohou hezké střevíčky. Celá zářila. Už se jí zřejmě začínala zapalovat lýtka, protože koketovala na všechny strany. Nicméně Fílovi věnovala obzvlášť milý úsměv.

„Á – konečně!“ zvolala. „Budete mi po vystoupení tleskat?“

„Samozřejmě,“ galantně odpověděl Fíla.

Městská honorace už seděla na židlích a živě rozmlouvala. Mezi přítomnými trčely postavy plukovníka a jeho ženy – pěvkyně, vedle nich seděl okresní správce se sotva znatelným tikem ve tváři. Starosta města se pořád usmíval – byl to tělnatý bonviván s motýlkem a květinou v knoflíkové dírce. Skupinka sestrčila hlavy dohromady a něco si tajuplně šeptala. Policejní inspektor a velitel německých oddílů, stále ještě nevystřízlivělý, ale v uniformě upjaté až ke krku, upřeně zírali na jeviště. Podle stěn stály dlouhé stoly s mísami bramborového salátu, alkoholem a cukrovím. Vzadu seděli němečtí vojáci. Několik z nich odhánělo kapesníky z pohoštění mouchy. Plukovníkova žena vstala, ozval se hlučný potlesk.

„Dnes večer pořádá ženský spolek Láska k vlasti slavnost na počest modrookých rytířů, kteří opouštějí naše město. Ale vy, drazí vojáci a důstojníci, se k nám zase vrátíte. Jsem o tom přesvědčena; očekávají vás zde vaši přátelé, očekává vás zde ženský spolek Láska k vlasti…“ Žena si začala utírat oči. Několik dalších dam se rozvzlykalo. Situaci zachránil německý důstojník, který začal hlučně tleskat. Ostatní se k němu přidali. Plukovníkova žena se vracela na své místo. Dáma v kožešinové peleríně ji zastavila a políbila ji na tvář!

„Byla jsi velkolepá, drahá! Títkový proslov! Blahopřeji!“

Dětský sbor se seřadil na jevišti. Nebyl úplný – sestával se z dětí, které se o prázdninách podařilo sehnat. Před nimi stanul učitel Goce Michov. Byl tak hubený, že na jevišti vypadal jako komár. Prudce rozhazoval rukama, na první pohled bylo zřejmé, že to je nervózní člověk. Ten dnešní večer mu nebyl vůbec po chuti, ale dirigování sboru patřilo k jeho povinnostem. Udal tón: re-si-sol… Na konci řady, u děvčat, stál Fíla, který měl pořád ještě diskantový hlas. Uprostřed řady trčel mohutný Makenzen. Díval se učiteli na ruce, aby nepropásl pokyn k začátku – píseň totiž začínala předtaktem.

Nejprve se ozval celý sbor – zazpíval první akord. Jasně bylo slyšet Makenzenův bas, který odměřoval takt jako tympán: bum-bam-bam, bum-bam-bam. Potom se sálem jako pták rozletěl Fílův jasný hlas. „Nevím, co to má znamenat, proč jsem tak neklidný,“ zpíval úvodní slova známé písně o Lorelei a sbor mu odpovídal. Obličeje německých vojáků byly strohé a zamyšlené. Každý z vojáků v sobě něco tajil. Možná že právě teď mysleli pod dojmem písně na válku, na vlast, na budoucnost… Jupp si potajmu utíral slzy. Čisté dětské hlasy narážely jako vlaštovky do stěn místnosti a vylétaly otevřenými okny ven, do tmy…

Pod okny stál s hlavou obrácenou k měsíci Tomi a vyl. Zřejmě se chtěl také stát členem sboru.

Frenetický potlesk nebral konce. Dále byla na pořadu Mozartova píseň Princi můj malinký, spi. Zazpívali ji čistě a s potěšením. Goce Michov jako vždy zapomněl, kde je. Hudba jej zcela pohltila, bezzvučně zpíval spolu s dětmi. Radostně kynul Makenzenovi, aby zazpíval tón, potřebný k subdominantě. A Makenzen byl opravdu skvělý. Nakonec zazpívali Pipkovova Skřivánka. Píseň uvolnila napětí v sále. Museli ji opakovat. Goce Michov rozpustil sbor. Němečtí vojáci dětem rozdali po obloženém chlebíčku. Teď byla na řadě Emi. Udělala na jevišti pukrle a usedla k harmoniu. Začala hrát skladbu Pro Elišku. Ve Fílově obličeji se zračilo napětí. Emina hra se podobala balancování opilé provazolezkyně po provaze – každou chvíli mohla spadnout. A skutečně – omyly na sebe nenechaly čekat. Emi znervózněla, přestala hrát, potom začala znovu od začátku. Fíla se jí snažil přispět bezmocnou gestikulací, Makenzen zoufale mával rukou. Prohra se blížila. Oktávy levou rukou Emi zahrála jako nějakou parodii. Přestala hrát a dala se do pláče. Situaci zachránila dáma v kožešinové peleríně. Objala ji: „Drahoušku,“ řekla, „z tebe se teprve stane velký virtuos, viď?“

Všichni začali tleskat. Chlapci mlčeli a zahanbeně skláněli hlavy, jako by ten neúspěch potkal je samé. Už by měli pomalu jít… U místnosti s automaty jim začal váznout krok. Ze sálu sem zaznívaly zvuky harmonia – opilý kapitán hrál nějaký německý foxtrot. Všichni tancovali, pili a veselili se. Vtom se kapitán objevil na chodbě spolu s Eminou matkou. Chlapci bleskurychle zapadli do místnosti s automaty. Kapitán měl zřejmě v hlavě – políbil plukovníkovu ženu a ona se začala strojeně smát. Chlapci se neodvážili pohnout. Potom zlehounka přivřeli dveře. Fíla bez řečí popadl jeden automat se zásobníkem a skokem se octl u okna. Přesmykl se přes okenní římsu. Makenzen jej přidržoval, jak dlouho jen mohl, ale nakonec ho pustil. Fíla žuchl na dvůr. Vzápětí vedle něho dopadl i Makenzen. Tomi na ně začal skákat a radostně je olizovat. Však se na ně načekal!

„Ach bože,“ hekal Fíla.

„Ticho! Někdo jde!“

Automat odhodili ke zdi a vstali. Tomi si jim sedl k nohám. Ze vchodu se vypotácel kapitán. Rozepjal si opasek a otočil se ke zdi. Když vykonal svou potřebu, zase se zapnul a vrátil se do školy. Chlapci si ulehčeně oddechli.

Fíla sáhl po automatu, ale v tu chvíli se ze tmy vynořil Jupp. Makenzen si na automat sedl.

„Já nevidel, vy jít ven. Pomyslel – něco stalo,“ řekl Jupp.

„Nic se nestalo,“ řekl Fíla. „Skočili jsme z okna a Makenzen si pohmoždil kotník.“

„Já vam pomoct?“

„Ne, Juppe, není potřeba. Už jdeme. Sbohem. A-a… nezlob se na nás!“

„Spochem,“ řekl Jupp.

Vykročil do tmy, obrátil se, ale Fíla mu posunkem naznačil, aby šel. Když zmizel za rohem, chlapci vyskočili. Tentokrát se automatu ujal Makenzen. Snadno se přehoupli přes ohradu. Tomi si našel v plotě díru. Teď jim běžel v patách.

„Co myslíš – přijdou na to?“

„Jasně – ještě dneska večer. A bude z toho děsnej průšvih!“ minii Fíla.

„Juppa to určitě napadne,“ řekl Makenzen.

„Jupp nic neřekne, neboj se! člověče, co to s tebou je? Vy faráři máte pořád plný kalhoty… Vezmi ten automat a schovej ho v konírně do sena!“

„Schovám ho za trám,“ řekl Makenzen. „Nestarej se!“

Tu noc děti nemohly dlouho usnout. Na hlavní ulici se rozeřvaly motory. Potom začaly dunět pásy obrněných vozů. S rachotem se rozjely motorky s kulomety a nosící protitankových zbraní. Němci odjížděli. Okno za oknem se začalo rozsvěcovat. Žárovky, petrolejky i svíce ozařovaly překvapené, žasnoucí, radostné, polekané, nasupené, uplakané a rozhněvané obličeje lidí. I obyvatelé velkého dvora se dívali…

Fíla a Makenzen se vyškrábali na střechu konírny. Po silnici právě míjela kolona aut s německými vojáky. Všichni měli na hlavách helmy, všichni měli pušky a automaty. Tam někde, v zdřevěnělých řadách, seděl pod helmou i jejich kamarád Jupp…

Auta zmizela v záhybu cesty, ale lidé se stále ještě nerozcházeli. Rachot motorů hřměl dlouho do noci. Hodiny na radnici odbily druhou s půlnoci. Nějaký pes vyl do tmy, jako by seděl u nebožtíka. Něco navždy odcházelo a něco nového přicházelo…

6

Ráno Fíla zaspal. Slunce stálo už vysoko, když se probudil. Podivil se, že ho nechali spát. Odněkud bylo slyšet rádio. Fíla vyskočil z postele. Na balkónech stáli všichni obyvatelé velkého domu a poslouchali rozhlasové zprávy, které bylo slyšet z otevřeného okna tety Marie. Hlasatel sofijského rozhlasu právě říkal: „… sovětská vláda, která vyhlásila válku Bulharsku…“

Toma vykřikl:

„Pero! Kde jsi, Pero? Vem pistoli a jdi na Rusy!“

„Tati,“ zeptal se Fíla. „My budeme válčit s Ruskem?“

„Nesmysl!“ řekl krejčí. „Už jsi viděl Bulhara, který by byl ochotný válčit s Ruskem?! Pero! Tak se přece ukaž, Pero!“

Pero vyšel na balkón. Byl schlíplý a patolízalsky naladěný. Revolver u sebe tentokrát neměl.

„Tady jsem, pane Tomo…“

„A kde máš pistoli?“

„Jakou pistoli, pane Tomo?“ zeptal se Pero, ale pro jistotu se rychle vrátil do místnosti a přinesl ji. Ruka se mu třásla.

„Týhle hračce říkáte pistole?… Tady je, vezměte si ji…“

Krejčí se nerozhodně chopil zbraně, otáčel jí v rukou, prohlížel si ji.

„Špatně to s tebou dopadne, Pero,“ povzdechl si.

„Proč, pane Tomo? Vždyť já jsem proletář, malíř pokojů… A mám dvě malý děti, kdo by se o ty sirotky staral?!“

V tu chvíli se na dvoře objevila Perova žena s nemluvnětem v náručí. Druhé, věčně usmrkané dítě se jí drželo za sukni.

„Já jsem ti to říkala, Pero, já jsem ti to Fikala! Strejdo Tomo, proboha tě prosím, jen ať ho nezabijou! Nikomu nic neudělal, na komisařství byl jen písař. A jinak je to docela obyčejnej malíř pokojů!“

Toma nevěděl, co na to říci.

„Copak já…, pro mě za mě…, ať si spánembohem zůstane naživu. Ale až se vrátí Mariini synové, to bude pořez!“

„Teto Veliko,“ řekl Perb Fílově matce, „netahej se s těmi kbelíky, já ti vodu přinesu!“ Vzal jí kbelíky z rukou a seběhl na dvůr.

Toma zastrčil revolver do kapsy a řekl Fílovi:

„Dneska nejsem v práci, nikdo ať mě nehledá!“

„Tatí, dej mi dva leva!“ křikl za ním Fíla.

„Hochu, já mít dva leva, tak se ožením!“ vyčítavě mu řekl Toma a spěšně seběhl ze schodů.

Pero donesl kbelíky s vodou.

„Teto Veliko, vážím si tě jako vlastní matky, prosím tě, přimluv se za mě…“

V tu chvíli se ve dveřích objevila i teta Marie s čajníkem. Pero se k ní rozběhl jako šílený, popadl jí ruku a políbil ji. Perova žena brečela. Perovy děti taky.

„Jenom ty nás můžeš zachránit, ty jsi jediná spása pro tyhle děti!“ vzlykal Pero. „Já za nic nemůžu! O ničem jsem nerozhodoval, byl jsem jen písař. A dělal jsem to jenom kvůli těm dětem!“

„Nikdo za nic nemůže a přitom můj muž, chudák, na policii umřel,“ povzdechla si teta. Marie. „Já ti odpouštím, Pero. Ať tě soudí pánbůh,“ řekla a pokřižovala se.

Fíla se už nemohl dívat na tu ponižující scénu a vyběhl ze dvora. Před vraty na něj čekal Makenzen.

„Tak co – strčíme Pera do vězení?“ ptal se dychtivě.

„Vykašli se na něj! Nebudem si s ním špinit ruce!… Jdem!“

A byli by šli, jenomže v uličce se objevil starší duchovní – otec Miron. Často se tu zastavoval, když potřeboval s něčím pomoci – Makenzen byl jeho pravá ruka. Ve dveřích domku se ukázal Makenzenův táta. Měl rozcuchané vlasy a kalný pohled. Uctivě políbil duchovnímu ruku. Makenzen se také sklonil a políbil mu ji. Bylo to divné, ale u Makenzenových byli všichni věřící. Pro strejdu Mica byli faráři a hned za nimi učitelé stále ještě největšími autoritami. Makenzen od nejútlejšího dětství ministroval v kostele. Oblékali ho tam do stříbrného, cherubínského hávu. A pak, byl tu ještě jeden důvod, proč Makenzen tak tíhl ke kostelu. Jak na svatebních, tak na smutečních hostinách se vždycky najedl k prasknutí. Otec Miron Makenzenovi něco řekl a odešel. Fíla už netrpělivě přešlapoval: „Tak co – jdeme?!“

„Já nemůžu,“ řekl důležitě Makenzen. „Musím jít na mši.“

„Ty z těch svých farářů jednou zmagoříš!“ řekl Fíla a odplivl si.

Potom hvízdl na Tomiho a bez ohlédnutí se s ním rozběhl uličkou dolů, k městu.

Najednou se zastavili. Pod učitelčiným oknem stál opět kůň, na koni seděl známý důstojník. Jednu rukavici měl svlečenou, držel ji v hrsti zároveň s bičíkem, jímž se čas od času zlehka švihal po holínkách. Něco si povídali. Potom důstojník zasalutoval, pobídl koně do cvalu a zmizel v záhybu cesty. Fílu učitelka neviděla – zasněně se dívala za odjíždějícím důstojníkem. Fíla ji tedy ani nepozdravil; šel dál svažující se uličkou k náměstí. Na začátku hlavní ulice však důstojníka znovu uviděl – uvazoval koně ke stromu a díval se směrem k Fílovi. Ve Fílovi hrklo, v první chvíli se chtěl vrátit, ale pak si dodal odvahy a vykročil k důstojníkovi. Ve chvíli, kdy jej míjel, ho důstojník sestavil velitelským gestem: „Hej, chlapče, jak se jmenuješ?“

„Fílip.“

„Poslyš, Fílipe, ty bydlíš někde tam, kde bydlí učitelka Violeta, viď?“

„Ano, v sousedství.“

„Doneseš ji tenhle dopis?“

Důstojník rychle vytáhl z kapsy blůzy zalepenou obálku a podal ji Fílovi. Potom sáhl do kapsy kalhot a podal mu stříbrnou dvoulevovou minci.

„Ne, nechci,“ řekl Fíla.

„Jen si ji vezmi, chlapče, a něco si kup. Jestli budu mít štěstí, pozvu tě na naši svatbu za družbu!“

„Ale paní učitelka…,“ zmlkl Fíla uprostřed věty.

„Běž, spoléhám na tebe. Je to na tobě vidět, že jsi čestný chlapec!“

Důstojník odvázal koně, vyhoupl se do sedla a cvalem odjel. Fíla se chvíli díval na dopis a pak ho zlostně hodil do koše na odpadky. Ale už v příštím okamžiku si vzpomněl na důstojníkova slova. Upřímně řečeno, ten důstojník mu byl sympatický. A co by si pomyslel, kdyby… Tomi jako inteligentní pes hned pochopil kamarádovo váhání. Stoupl si na zadní a očichal dopis, který Fíla vytáhl z koše. K žrádlu se nehodil.

Přestože ve městě bylo ticho a den vypadal jako každý jiný všední den, panovalo tu jisté napětí. Tak například strážní budka na náměstí byla prázdná. Fíla do ní vlezl a kupodivu – tentokrát ho z ní nikdo nevyhnal. Udivený Fíla nahlédl do sousední ulice. Strážníci tam nakládali do auta zavazadla okresního správce. Naložili je, naskákali do auta a někam odjeli. Před policejním ředitelstvím pobíhali civilní agenti i policisté. Přímo na ulici pálili nějaké doklady. Z oken ředitelství házeli dolů nové a nové balíky. Náčelník policie sledoval chod práce a nadával: „Rychleji, rychleji, mizerové!“

Fíla zamířil ke klubu Vojín. I tady se horečně pracovalo. Několik gymnazistů v uniformách vynášelo z klubu dokumenty. Fíla se zastavil u dveří a začal na ně, jako dosud mnohokrát, povykovat:

„Vojíni, blbouni.“

Tomi výstražně štěkal. Ale tentokrát si jich nikdo nevšímal. Přiběhl udýchaný náčelník klubu. Už zdálky křičel:

„Utíkejte! Nechte všechno ležet a utíkejte!“

Gymnazisté se rozutekli na všechny strany. Tomi je se zuřivým štěkotem pronásledoval. Fíla vešel dovnitř. Uprostřed klubu stál pingpongový stůl, na stěnách visely podobizny carské rodiny a Hitlerova fotografie. Byly tam také dva psací stroje… Fílovi to nedalo a strhl ze stěny plakát, na němž partyzáni zapalovali vesnici. Znovu se podíval na psací stroje, otočil se na patě a rozběhl se ulicí ke kostelu Panny Marie. Před kostelem se na okamžik zastavil, aby se vydýchal. Kostelní nádvoří bylo tiché a klidné, před dveřmi kostela stáli jen dva žebráci. Jeden z nich, beznohý, si pod kolena připevňoval pneumatiky, a tak se pohyboval po městě. Druhý se jmenoval Salija a byl to Turek. Hlásil se však horlivě k východnímu pravoslaví, celé dny trávil na hřbitovech a v kostelech: z kostelních almužen byl totiž živ. Salija byl hluchoněmý. Ale žebráků bylo ve městě víc. Chyběla tu Páta Cikánka, která se jako Sarah Bernhardtová oblékala do dlouhých, starodávných šatů dnes už nerozpoznatelné barvy, s moly prožranou liščí kožešinou kolem ramenou a spoustou náhrdelníků a náramků toho nejzáhadnějšího původu na šíji a zápěstích. Nebyl tu ani Bláznivý Šandě v červené čepici, ani Šterjo Boduk, ani Vasilek s neodmyslitelnou květinou na rozdrbaném saku. Zřejmě nebyl svátek žádného velkého svatého.

Když Salija uviděl Fílu, začal hýkat a ukazovat mu, že jeho kamarád Makenzen je uvnitř. Fíla vyndal dvě cigarety. Jednu dal beznohému – člověk se pokřižoval – a druhou Salijovi, který okamžitě popadl Fílovu ruku a políbil ji, přestože se Fíla u toho škubal. V kostele bylo chladno a šero. Fíla proklouzl kolem pultu se svíčkami a zastavil se za několika babkami v hlavní lodi. Vpředu farář sloužil mši. Jeden zpěvák mu přizvukoval a Makenzen, oblečený do třpytivého cherubinského šatu, mu podával tu kadidelnici, tu svícen. Fíla se přikradl ještě blíž. Posunky se začal domlouvat s Makenzenem. Makenzen mu rovněž posunkem odpověděl, že teď nemá čas, ale že už brzy přijde.

Mše skončila. Makenzen vyběhl před kostel, kde na něho čekal Fíla. Cherubínský háv si stačil svléknout.

„Kolikrát ti budu říkat, abys mě nechal na pokoji, když ministruju v kostele?!“

„Pro mě za mě si v kostele třeba i spi! Já jen, že vojíni odtáhli…“

„A co má bejt?“

„Nic. Odtáhli… a všechno zůstalo tam…“

Makenzenovi se najednou rozbřesklo. Chlapci se rozběhli ke klubu. Makenzen, který pro svou váhu nebyl žádným běžeckým přeborníkem, křikl na Fílu:

„Utíkej napřed! Ať tam nikdo nic nebere! Já jsem tam hned za tebou..“

Fílův náskok se stále zvětšoval. Za chvíli byl Fíla u klubu. U dveří ho radostným štěkotem uvítal Tomi. Ale pohled, který se Fílovi naskytl, byl k pláči. Klub se hemžil dětmi jako mraveniště. Běhaly sem a tam a každé něco vleklo: jedno lyže, jiné oštěp… Jeden mrňous si vítězoslavně nesl piják. Byly tu i děti, které Fílu a Makenzena obehrály o kuličky. Byl tu i Fílův malý bratr, Perovo děcko táhlo ke dveřím židli. Fíla nad tou spouští oněměl. Ale trvalo to jen krátce. Stanul uprostřed místnosti a rázně zavelel: „Nikdo ať na nic nesahá! Vraťte všechno tam, odkud jste to vzali!“

Polekané děti vrátily věci na svá místa. Ke klubu doběhl uřícený Makenzen s vlastnoručně vyrobeným čtyřkolovým vozíkem. Na ten vozík se v případě potřeby dalo naložit celé jmění.

Chlapci se bez odkladu pustili do práce. Na vozík naložili lyže, jednu vzduchovku, tenisové míčky a pálky, čtyři oštěpy, dva disky a tlustý provaz – úvahy o tom, k čemu jim bude, nechali na pozdější dobu. Nakonec Fíla přinesl psací stroj a Makenzen vytáhl ze zásuvek psacího stolu dvě signální pistole. Stiskl spoušť a ozvala se rána, jako když se štípe smrková deska. Jeden z mrňousů se rozbrečel a leknutím udělal loužičku.

„Půjč mi tu pistoli,“ žebronil jiný.

„Ani nápad!“ rázně uťal Makenzen.

Fíla znalecky obhlédl naložený vozík.

„Teď ať si každý vezme, co chce, ale klidně a pomalu, rozumíte?“ mentorsky, jako dospělý, uzavřel Fíla svou řeč.

„Můžeme si vzít pingpongový stůl?“ zeptal se jeden ze šťastných majitelů kuliček.

„Nemůžete,“ odpověděl Makenzen. „Vždyť s ním ani nehnete.“

„Hneme,“ Tvrdilo díle s tím nejvážnějším výrazem ve tváři.

„Fajn,“ řekl Fíla. „Stůl bude náš společný majetek. Zaneste ho k nám do dvora. My se hned vrátíme a pomůžeme vám s ním.“

„Ale… když bude u vás na dvoře, budeme si na něm taky moct zahrát?“

„Jasně!“ řekl Fíla. „Všechno bude patřit všem.“

Potom Fíla s Makenzenem vyvlekli vozík na ulici, posadili na něj Perovo děcko, které ještě neumělo pořádně chodit, a rozjeli se domů. Fílův bráška poskakoval za nimi. Průvod uzavíral Tomi s gumovým kroužkem v hubě. Nikdo nebyl s to mu ho vzít.

Ten den byl neskutečný jako pohádka. Pingpongový stůl stál na dvore. Malý mudrc, který se zasloužil o to, aby jej přinesli, hrál sám se sebou a hlouček dětí mu přihlížel. Tomi pobíhal po dvoře s kroužkem v zubech a vrčel. Perovo děcko se snažilo zdvihnout ze země těžký disk. Makenzen se uvelebil za drožkou: jedním prstem něco klepal na stroji. Fílův bráška si navlékl na nohy lyže a pokoušel se rozjet, ale upadl a rozplakal se. Děti ho honem začaly chlácholit. Vtom se mezi nimi objevila Růža.

„Ty si tady hraješ a táta se už zase nedokáže postavit na nohy!“ řekla vyčítavě Makenzenovi.

„Už se zase zlinkoval?!“

„Jo,“ řeklo děvčátko. „A doma nemáme ani vindru.“

„Prosím tě, nech mě aspoň dneska na pokoji. Podívej, co mám!“ ukázal jí signální pistoli. „Nesahej na to! Jestli to vystřelí, potluče to celej dvůr!“

„Musíš zapřáhnout koně a jet k vlaku,“ řekla Růža neúprosně.

„Jasně, jedem!“ řekl Fíla.

Makenzen se neochotně rozloučil s psacím strojeni.

Za chvíli byli koně zapřažení a drožka připravená k odjezdu. Makenzen se způsoby a důležitým vzezřením starého drožkáře usedl na kozlík.

„Tomi, ici!“ zavolal na psa. Fíla si sedl na kozlík vedle Makenzena. Růža otevřela vrata a drožka s rachotem vyjela na ulici. Tomi se přilepil za ni. Když přijeli pod učitelčina okna, Violeta na ně zavolala;

„Fílo, počkej!“

Fíla seskočil na zem. Učitelka vyšla před dům. Tonula v rozpacích. Zavolala ho blíž k sobě.

„Znáš podporučíka Nedeva?“ zeptala se tlumeně.

„Znám,“ řekl Fíla.

„Mohl bys za nim zajít?“

„Ještě dneska?!“

„Ještě dneska. Prosím tě, dej mu tenhle dopis.“ Učitelka mu podala zalepenou obálku. „Věřím ti a spoléhám na tebe..“

Fíla se rozpačitě dotkl košile na prsou a přešlápl. Vzpomněl si na podporučíkův dopis. Vykročil k drožce, ale pak se zastavil.

„Paní učitelko,“ vypravil ze sebe, „já pro vás taky něco mám.“ Sáhl za košili a provinile jí podal bílou obálku.

Učitelka ji roztrhla a začala číst. Srdce jí bilo až v hrdle.

„Bude v albánské cukrárně. Bude tam čekat. Prosím tě, běž,“ rychle řekla učitelka.

Role, kterou hrál, se Fílovi ani trochu nezamlouvala…

7

Koně se řítili ulicemi města. Před policejním ředitelstvím stále ještě pobíhali policisté a horečně pálili archívy. Drožka vjela do ulice, která vedla k nádraží. Zleva i zprava ji lemovaly zelinářské zahrady a louky. Na nádraží přijeli včas. Nestačili se divit – na nástupištích byla spousta lidí. Fílip v davu uviděl svého tátu, strejdu Andona, strejdu Dima a další tátovy přátele. Krejčí jim něco zaujatě vykládal.

Vlak vjel do nádraží. Z nástupišť se rozlehlo mohutné hurá. Lidé se vrhli k vagónům. Vystupovali z nich hrdinové – političtí vězni, většinou ještě ve vězeňských hadrech. Vraceli se domů z nejrůznějších vězení carského Bulharska. Byli bledí, s propadlými tvářemi. Mladší z nich vystoupili už dřív, na malých venkovských nádražích, protože doufali, že se odtamtud snadněji dostanou do hor, k partyzánům. Do města se vrátili jen ti nejstarší, nemocní a utýraní muži. A právě jim připadl těžký úkol – do příchodu partyzánů připravit převzetí moci. Příbuzní a přátelé vězně objímali a plakali. Jeden z vězňů, starý, hubený muž s hluboko posazenýma očima, se vyškrábal na nějaké bedny. Toho člověka znalo celé město. Strávil ve vězení většinu svého života. Ale nevypadal zlomeně: z očí mu vyzařovala vnitřní síla a bodrost.

„Přátelé,“ zvolal, „na řeči není čas! Všichni na policii!“

Dav lidí se hnul. Starý vězeň rychle nastoupil do Makenzenovy drožky, vedle něho se octl Toma. I ostatní vězňové naskákali do drožek a průvod se vydal na policii. Za drožkami se hrnul pěší dav.

Makenzen zastavil v uličce, která sousedila s policejním ředitelstvím. V první chvíli se lidé chtěli k ředitelství spontánně vrhnout, ale starý vězeň je zadržel. Fíla a Makenzen nahlédli do ulice, v níž stála budova ředitelství.

Obchody byly zavřené. Kdekdo zřejmě očekával, že se něco stane. Na dláždění stále ještě dohořívaly hranice dokladů. Vítr rozvíval útržky spálených papírů. Prázdnota a ticho v ulici naháněly strach.

Na horním konci ulice se objevila stará vesnická žena. Zřejmě neměla ani potuchy o tom, co se děje. V obou rukou nesla rance s ovčí vlnou. Když došla k policejnímu ředitelství, z horního poschodí se ozval výstřel. Žena se otočila kolem vlastní osy a padla na dláždění. Přadena vlny se rozletěla na všechny strany. Bylo jasné, že se ti na policii nehodlají vzdát a že drží celou ulici v šachu. V příštím okamžiku se dva z politických vězňů pokusili dostat ke vchodu do budovy. Z horního poschodí začali střílet. Stěna lékárny, odkud vykoukli Fíla s Makenzenem, byla v mžiku rozoraná kulkami. Bylo zřejmé, že tak nelze ničeho dosáhnout. Ale političtí vězňové se nevzdávali. Toma a Dimo odněkud přinesli několik starých manlicherovek s náboji. Z nároží začali střílet po horním poschodí. V odpověď na jejich střelbu se shora ozval lehký kulomet. Dva z mladších politických vězňů se znovu pokusili s přískoky a zaleháváním proniknout ke dveřím policejního ředitelství. Jednoho z nich ranili do ruky a kamarád ho sotva odvlekl do vchodu protějšího holičství. Někdo přinesl amplión. Starý vězeň vyhlédl z nároží a křikl: „Vzdejte se! Nemáte jiné východisko!“

Kulky okamžitě začaly bít po stěně budovy a zasypaly mu hlavu prachem. Makenzen se polekal a schoval se za hromadu beden. Fíla se mimoděk chytil za prsa. Pod košilí mu zašustil Violetin dopis. V první chvíli ho chtěl zahodit, ale pak si to rozmyslel. Albánská cukrárna není daleko a bitka před policejním ředitelstvím bude zřejmě trvat dlouho. Rozběhl se za podporučíkem. Uviděl ho už z ulice prosklenou stěnou cukrárny. Podporučík seděl u stolu, podpíral si hlavu dlaní a díval se před sebe nevidoucím pohledem. Fíla vešel do cukrárny a zamířil k němu. Podporučík si ho vůbec nevšiml.

„Pane podporučíku,“ tiše řekl Fíla.

„Co je, chlapče?“ zeptal se podporučík a překotně vstal. Zřejmě byl rozčilený.

„Paní učitelka vám tohle posílá.“

„Ona sama nepřijde?!“ zeptal se podporučík vyschlým hlasem. V očích měl žal.

Fíla pokrčil rameny. Podporučík roztrhl prudkým pohybem obálku a začal číst. Do obličeje se mu začala vkrádat radost. Potom popadl Fílu za ramena a nadzdvihl ho ze země.

„Bože můj!“ zvolal. „Dneska je ten nejšťastnější den v mém životě! Chlapče, řekni, půjdeš mi za družbu?“

„Rozkaz!“ usmál se Fíla, nakažený podporučíkovou radostí.

V tu chvíli se znovu ozvaly výstřely. Podporučík zpozorněl.

„Co se to tam děje?“ zeptal se. „Obléhají policejní ředitelství.“

„Kdo?“

„Političtí. A vůbec – lidi. Policajti zastřelili jednu ženu.“

„Mizerové! Pojďme!“ řekl podporučík.

Vyběhli na ulici. Střelba neustávala. Podporučík doběhl k útočícím. Už jich nebylo tolik. Mezi nimi se vyjímali političtí vězňové, jejich blízcí a také Toma se svými přáteli. Odněkud donesli další zbraně a skupina se rozdělila na dvě části. Jedna zůstala na místě, druhá zadem obešla policejní ředitelství a útočila z druhé strany, od Žitného trhu. Bitka se už vedla podle určitých pravidel. Ti na policii pochopili, že cesta k úniku je odříznutá.

Důstojník opatrně vyhlédl z nároží. Spatřil mrtvolu ženy. Kulky mu začaly svištět kolem hlavy. Rozbíjely stěnu. Podporučík se stáhl za roh. Obrátil se ke skupině, v níž byl starý vězeň.

„Kdo tady velí?“

Nikdo mu neodpověděl.

„Bez velitele to nejde!“ řekl důrazně podporučík.

„Prozatím, dočasně… možná bych já,“ řekl starý vězeň. „Ale jestli vy myslíte…“

„Já si nemyslím nic,“ příkře řekl podporučík. „Takhle policejní ředitelství nedobudete. Nejsme v mateřské školce!“

Po těch slovech se podporučík rozběhl k protějšímu knihkupectví, kde byl telefon. Fíla a Makenzen mu stále byli v patách. Podporučík zvedl sluchátko.

„Rychle mě spojte s kasárnami!… Haló, to jsou kasárna? Okamžitě mi zavolejte rotného Burova!“

V tom okamžiku Fíla uslyšel hněvivý hlas svého otce a otočil se.

„Vzdejte se, padouchové!“ ječel krejčí ze všech sil do ampliónu na policajty. Kulky hned začaly směřovat k místu, kde stál.

„Co je to za blbce?!“ zeptal se se sluchátkem v ruce podporučík, který tu scénu sledoval sklem výkladu. „Běžte a okamžitě ho expedujte z toho nároží!“

Fíla a Makenzen odtáhli krejčího za roh.

Skupina z protějšího konce ulice poslala raněnému a jeho kamarádovi na pomoc ještě dva lidi. Dveře policejního ředitelství se jim vyvrátit nepodařilo, ale zapálili je alespoň lahví benzínu. Dým se začal valit vzhůru, za chvíli v ulici nebylo na krok vidět. Ti nahoře také nic neviděli.

Jeden chlapec vyběhl do ulice s kamenem v ruce. Hodil jim a pelášil zpátky. Ale kámen nedopadl tam, kam měl – rozbil výklad holičství. Třesk skla byl signálem pro ostatní děti. Podporučík je nemohl zastavit, protože pořád ještě čekal u telefonu. Děti se vrhly na hromadu stavebního materiálu v sousedním dvoře. Vybíhaly do ulice, kameny rozbíjely okna policejního ředitelství a vracely se zpátky pro nové. Zalehlo sem stupňující se vytí sirény a hlas zvonů. V ulici se k všeobecnému údivu objevil hasičský sbor. Požárníci v lesklých helmicích seskákali z vozu, začali rozmotávat hadice a hledat přívod vody.

Podporučík podal sluchátko knihkupci.

„Až se ozvou z kasáren, zavolejte mě!“ řekl a vyběhl na ulici.

„Velitel sboru ke mně!“ zavelel rázně.

„Rozkaz!“ zasalutoval starší hasič s bílým knírkem.

„Kdo vás sem poslal?“

„Přijeli jsme sami. Viděli jsme dým.“

„Začněte hasit policejní ředitelství!“

„Rozkaz!“

„Anebo je raději zapalte!“

„Máme hasit – nebo zapalovat?“

„Jak se to vezme,“ neurčitě řekl podporučík.

„Rozkaz!“ znovu zasalutoval velitel sboru a dal svým lidem pokyny, které byly v příkrém rozporu s jejich povoláním.

Knihkupec vyběhl na ulici.

„Pane podporučíku, volají vás!“

Důstojník vrazil do knihkupectví.

„Poslyš, Burove! Vezmi okamžitě rotu a přijeď sem! Jasné? V plné polní plus střelivo!“

Podporučík položil sluchátko. Hasiči začali šplhat po zadní stěně ředitelství. Ulice se poněkud uprázdnila, dalo se lépe střílet. Podporučík stanul na rohu a několikrát vystřelil ze svého mauzeru. Pečlivě mířil. Také Makenzen vystřelil ze signální pistole, ale zvuk té jeho bouchačky nebylo pomalu ani slyšet. Fíla byl vynalézavější. Sebral ze země velký kámen a zaklínil ho do praku, který vytáhl z kapsy. Roztočil prak, kámen se svistem proletěl nad hlavami přítomných a rozbil okno v horním poschodí. Makenzen následoval jeho příkladu. Děti teď postupovaly systematičtěji. Pomocí praků se jim skutečně podařilo rozbít všechna okna policejního ředitelství. Vtom se už objevilo nákladní auto s vojáky. Rotný Burov, chlap jako hora, zasalutoval: „K vašim službám, pane podporučíku!“

„Burove, zablokuj s první četou ulici! Čekej, až začnu! Ulici vykliď, ať to někdo neodnese…“

„Rozkaz!“

„Druhá četa – za mnou!“ zavelel podporučík a vytrhl jednomu vojákovi z rukou lehký kulomet.

Rozběhl se k radnici. Vojáci běželi za ním. Budova radnice byla nejvyšší v celém městě a stála v bezprostřední blízkosti policejního ředitelství. Schody brali po dvou. Na chodbách nebyla živá duše. Fílip a Makenzen běželi podporučíkovi v patách. Dole zatím rotný zablokoval ulici z obou stran.

Podporučík se s kulometem v rukou vysoukal na střechu radnice. Našel si vhodnou pozici. S třeskem zasunul do kulometu zásobník. Čepici si posunul ještě víc na stranu a zamířil na průčelí ředitelství, kde se zabarikádovala policie. Chlapci zalehli daleko za ním. Vojáci zaujali palebné postavení v oknech radnice. Fíla a Makenzen se k podporučíkovi raději moc nepřibližovali, aby si jích nevšiml a nezahnal je. Schovali se za jeden z komínů. Policejní ředitelství před nimi leželo jako na dlani. Podporučík stiskl spoušť. Ze všech stran se ozvala střelba. Kulky přeorávaly zdi. Potom střelba najednou zmlkla.

„Vzdejte se, hovada!“ křikl podporučík, ale jedna kulka mu smetla čepici.

Rozzuřený podporučík začal znovu pálit. Ani nesundával prst ze spouště, jenom vyměňoval zásobníky, které mu dva vojáci podávali. Byla to palba jako uragán. Stříleli i zápalnými patronami. Hasičům se podařilo zapálit střechu ředitelství. Dým plnil ulici. Když střelba konečně utichla, v jednom z oken se opatrně ukázala tyč s bílou košilí. A pak se bílé hadry objevily ve všech oknech.

Později se všichni shromáždili dole před ředitelstvím. Jeden po druhém odtamtud vycházeli odzbrojení policisté s rukama v týle. Dav na ně nebral žádné, ohledy. Několikrát, když se ve dveřích objevil nový policajt, se ozval výkřik a lidé se na něho zuřivě vrhli. Podporučík se i tentokrát ujal velení.

„Zpátky!“ zakřičel. „Budu střílet!“ Potom se zeptal starého vězně: „Co s nimi hodláte dělat?“

„Uvězníme je.“

„A kde? Policie hoří.“

„Nevím.“

„Rotný Burove!“

„Zde!“

„Spoutej je, nalož je do aut a odvez je do kasárenského karceru. Odpovídáš za ně!“

„Ale co jestli vyšší důstojníci…“

„Čert vzal vyšší důstojníky! Nepustíš je – a basta!“

„Rozkaz, pane podporučíku!“

Na tom rozhodnutí nebylo nic divného. Nenávist mezi policií a armádou se rozrostla do strašlivých rozměrů. Zcela pravidelně se stávalo, že některý z důstojníků zmlátil policajta – důstojníci to dokonce pokládali za svou povinnost.

Vojáci s nasazenými bodáky odváděli policisty k autům.

„Promiňte,“ zeptal se starý vězeň. „Jak se jmenujete?“

„Podporučík Nedev.“

„Pane podporučíku, nepomohl byste nám pro první dobu, než naši kamarádi sestoupí z hor?“

„Vždyť právě to dělám,“ usmál se podporučík.

„A smím se vás zeptat proč?“

„Protože jsem šťastný,“ odpověděl podporučík, ale starý vězeň si to vyložil úplně jinak.

Podporučík si na něco vzpomněl. Zavolal Fílu, který mu byl s Makenzenem stále v patách jako stín, stranou.

„Poslyš, Fílipe,“ řekl mu. „Koupíš tu největší kytici, jakou seženeš, a doneseš ji paní učitelce.“ Podal mu sto leva.

„Rozkaz!“ odpověděl Fíla po vojensku.

Vyhoupli se s Makenzenem na kozlík.

„Ukaž mi tu bankovku,“ poprosil Makenzen. Fíla mu ji ukázal.

„Když ti seženu kytky, dáš mi ty prachy?“

„Ne, jenom polovic.“

Drožka zamířila k městskému parku. Zastavili ve stínu kaštanů. Seskočili z kozlíku a ostražitě se vkradli do růžové aleje. Kapesními nožíky začali chvatně řezat růže. Vtom se Tomi rozštěkal. Běžel k nim městský hlídač. Chlapci vzali nohy na ramena. Skočili na kozlík a pobídli koně do cvalu. Když byli v bezpečí, zastavili, a z růží, rozházených po dně drožky, uvázali obrovskou kytici.

„Podle mě ta kytka stojí dvě stě leva,“ znalecky řekl Makenzen. „Tak mi dej aspoň těch padesát.“

„Jak ti je mám dát? Copak nevidíš, že to je jedna bankovka? Dostaneš je, až ji rozměním.“

„Čestný slovo?!“

„Ať zčernám!“ řekl Fíla.

Příští den byl stejně rušný jako předcházející. Fíla a Makenzen byli malí a ještě nevěděli, že je tomu vždycky tak. V předvečer každé revoluce je cítit zvláštní napětí. Horečně se připravují především ti, kteří převezmou moc. Ale i ti z opačného tábora, odpůrci revoluce, se připravují. Chvílemi doufají v zázrak, pak zase klesají na mysli a připravují se na útěk. Ani ostatní lidé nestojí stranou. Cloumá jimi nejistota, strach a zvědavost. Nakonec si řeknou: Ať se děje, co chce, jenom aby už byl pořádek! A proto ze zásady stojí na straně revoluce.

Události ve městě se vyvíjely následujícím způsobem: Nejprve zmizel bývalý starosta města. Utekl hned té první noci a nikdo nevěděl kam. Až za rok se začalo proslýchat, že se jako záložní důstojník octl v armádě a byl tam pověřen úkolem vyhledávat a udržovat hroby padlých vlastenců. Zmizel i okresní správce s celou rodinou. Neznámo kam se poděla jedna stará šlechtična – bělogvardějka, vyděšená řečmi o bolševicích, tlumočník, který byl ve službách německé policie, a jeden lékař – agent místního gestapa. Civilní agenti, kteří unikli zatčení, se podle starého bulharského obyčeje poschovávali ve vlnících a po sklepech. Poslední vlak do Německa byl ze Sofie vypraven 6. září. Kdo nestačil utéci, zůstal v pasti…

Armáda stála stranou. Ještě před několika týdny pomáhali vyšší důstojníci spolu s různými „černými kapitány“ policii pronásledovat partyzány, ale teď najednou začali mluvit o neutralitě důstojnictva, o nevměšování se vojenskými silami. Byly to všechno velkohubé fráze. Ale v armádě se přece jenom projevil rozkol. Mladší důstojníci měli vyšších šarží zřejmě už plné zuby. Viděli nepořádky v armádě a chápali i další věci… Proto se rozhodli aktivně pomáhat při převzetí mocí.

Podporučík Nedev, rotný Burov a další důstojníci, absolventi vojenské školy, zformovali za pomoci komunistů a navrátivších se politických vězňů jádro nové armády. Velitel pluku jejich počínání neschvaloval, ale také jim nepřekážel.

Neúnavně se činili lidé jako Toma nebo Dimo. Nedalo se však říci, že by něco řídili. Všichni čekali na příchod partyzánů. Partyzáni se měli směle a rozhodně ujmout moci.

Ale partyzáni kdovíproč stále nepřicházeli. Celý den postávaly na náměstí, pod betonovým sloupem s ampliónem, hloučky lidí a poslouchaly zprávy sofijského rozhlasu. V poledne je odtamtud nevyhnal ani hlad.

Fíla a Makenzen pobíhali mezi náměstím a vyhořelým policejním ředitelstvím. Bezpočtukrát vlezli do opuštěné strážní budky, vysoukali se až ke stříšce, ale ani odtamtud neviděli nic, co by stálo za pozornost.

Večer město bdělo. V oknech svítily lampy. Kolem půlnoci se v dálce ozvaly salvy z kulometů a automatů, ale potom utichly. Za ranního rozbřesku se na náměstí shromáždil dav lidí. Zprávy z „jistého pramene“ tvrdily, že partyzáni jsou už na cestě do města. Ale když slunce vystoupilo výš na oblohu, lidé se začali rozcházet. A právě tehdy se z Balaru Baši, kopce, který vévodil městu, ozvala střelba. Z Balaru Baši k městu prudce klesala sofijská silnice. Z náměstí na ni bylo dobře vidět. Ti, kdo měli dobrý zrak, na ní spatřili tryskem ujíždějící vozy. Střelba sílila a přibližovala se.

Fíla a Makenzen, kteří byli od božího rána na náměstí, se začali rozhlížet kolem sebe.

I ostatní zneklidněli. Střelba zněla silněji a silněji. Lidé jevili nerozhodnost. A právě v okamžiku, kdy se první vozy přiblížily k náměstí, někdo hystericky vykřikl: „Lidičky, utíkejte!“

Dav se jako splašený vrhl dozadu, k budově okresního soudu. Fílu a Makenzena smetl s sebou. Ženy ječely. Všichni najednou se chtěli dostat do čekárny, ale nebylo to možné, protože u vchodu nastala obrovská tlačenice. Fílovi někdo loktem vyrazil dech. Fíla znechuceně vycouval z davu a vylezl na lípu před soudem. Podal ruku těžkému Makenzenovi a Makenzen se s hekáním vydrápal na větev vedle něho. Lípa byla dobrá pozorovatelna. Po vylidněném náměstí zarachotil první vůz. Partyzáni byli tady! Vůz zastavil a partyzáni seskákali na zem. Z budovy soudu vyšel nejprve jeden člověk, potom druhý, potom se lidé začali hromadně valit ven. Mezitím dojely další vozy a náměstí se zaplnilo partyzány. Lidé je obklopili a začali je vyhazovat do vzduchu. Určitě to není ten nejpříjemnější pocit, když tak letíš vzduchem a nevíš, jestli tě ruce, které tě do vzduchu vyhodily, udrží při pádu! Hromové hurá neustávalo, valilo se náměstím jako silný vítr z hor, jako proudy rozvodněné Bystrice… Každý si chtěl na partyzány sáhnout, lidé je objímali a tiskli je k sobě. Nebylo ani pomyšlení na to, že by se k nim dostali jejich vlastní matky a tátové. Potom jeden vousatý partyzán s nábojovým pásem přes prsa a automatem v ruce pronesl krátkou řeč. Nic z ní nebylo slyšet, ale všichni jí rozuměli. A čemu rozuměli? – Že nastal nejšťastnější den v jejich životě, že je konec všemu špatnému, hanebnému a nenáviděnému, že začíná nový, nevídaně a neslýchaně krásný život!… Po ukončení projevu partyzán zdvihl automat nad hlavu a vypálil do vzduchu salvu. Ostatní partyzáni se k němu hned přidali. Při té střelbě vzaly zasvé všechny dráty nad náměstím a tlampač zmlkl.

K partyzánům se konečně dostali jejich blízcí. Lidé poodstoupili. Všude na náměstí bylo vidět partyzány v kruhu příbuzných a dětí. Málem je udusili polibky.

Fíla a Makenzen se rozběhli k dvěma po zuby ozbrojeným mladíkům. Prokličkovali davem a s výkřikem: Venčo! Christo! se jim pověsili na krk. Celá čtvrť v čele s krejčím Tomou se sběhla kolem dvou mladých partyzánů, kteří si byli tak neuvěřitelně podobní, jak si mohou být podobní jen bratři. Byli to synové tety Marie. Teta Marie na náměstí nebyla. Čekala, až její synové přijdou za ní – měla totiž neobyčejně vyvinutý smysl pro patriarchální důstojnost. Na první pohled bylo zřejmé, že Christo je starší z obou bratrů – byl vysoký, urostlý a pohublý, měl plnovous. Na sobě měl zelenou anglickou uniformu, jakou nosili srbští a řečtí partyzáni. Vyzařovala z něj síla a mužnost, ale nejsympatičtější na něm byl jeho oslnivý úsměv. Když se Christo usmál, přísnost a tvrdost mu mizely z rysů – jeho obličej byl najednou přívětivý. Mladší z bratrů, Venčo, se od něho nehnul ani na krok. I on měl na sobě zelenou anglickou uniformu, na hlavě pilotku, přes prsa automat – na krk si však uvázal červený hedvábný šátek. Byl také vysoký, ale pohyboval se se zvláštní grácií. Na plnovous měl zatím zřejmě málo vousů – v bezvousém a zarůžovělém obličeji mu seděl šibalský úsměv.

„No tak, chlapci, pojďte už – máma na vás čeká,“ pobídl je Toma.

Bratři se na sebe podívali a mimoděk si upravili uniformy. Toma, starý zkušený krejčí, je obešel, povytáhl jim klopy, narovnal opasky a sem tam je pooprášil. Byl spokojený. Mohli se vydat na cestu domů. A skutečně – průvod se hnul. V čele šli mladí partyzáni, za nimi Fíla a Makenzen, za nimi dav lidí. Jako by se v horách nebili dva bratři, ale celá čtvrť, v jejímž čele stáli.

8

Rozradostnělý průvod stoupal dlážděnou uličkou k velkému dvoru. Fíla a Makenzen byli v tu chvíli ti nejšťastnější kluci pod sluncem, protože je kdekdo mohl vidět s oběma partyzány.

Toma se svou předpotopní puškou předběhl průvod a snažil se mu proklestit cestu. Ze všech stran se totiž rojili lidé a přidávali se k procesí. Okna všech domků v uličce byla dokořán, lidé v nich mávali a házeli partyzánům květiny. Průvod šel pomalu, protože v uličce nebylo k hnutí. U domku učitelky Violety se Christo zastavil. Podíval se na okno. Bylo zavřené. Jediné zavřené okno v celé ulici… Fíla a Makenzen se na sebe chápavě a poděšeně podívali, ale dav je už zase nesl dál. I bratři znovu vykročili…

Před vraty stála teta Marie. Už je očekávala. Dav zůstal stát. První přistoupil k matce starší z bratrů, Christo. Sklonil se a políbil jí ruku. Po něm mladší, Venčo. Také on se sklonil a políbil jí ruku. Lidé na venkově se tenkrát ostýchali bouřlivě dávat najevo své city. A zvlášť tehdy, když kolem byli svědci. Matka políbila jednoho po druhém na čelo. Bratři se vzpřímili, – oba vysocí a štíhlí, Christo s úctyhodným plnovousem, Venčo jako chlapec.

„Jak se máš, máti?“ zeptal se Christo.

„Teď už dobře,“ řekla matka zadrhnutým, ale přece pevným hlasem.

Venčo byl citověji založený. Byl celý rozechvělý a měl co dělat, aby se nerozplakal. Takový byl už od dětství.

„Vede se ti dobře, mami?“ ochraptěle zopakoval bratrovu otázku a hřbetem ruky si pomnul oko, jako by mu tam spadlo smítko.

„Ano, chlapče,“ řekla matka a vzala ho za ruku. Pro mladšího syna měla odjakživa slabost.

Vešli do dvora. Stál tam Mico Vojvoda s Tomim. Pes se na oba bratry hned vrhl, opřel jim packy o prsa a olízl je po tváři. „Tomi, Tomi!“ zvolal Venčo. „Podívej se, Christo, poznal nás!“

Byla tu i Tomova žena s dětmi a Makenzenova sestra Růženka, která neznámým partyzánům ostýchavě podala ruku. Opodál stála Perova žena s nemluvnětem v náručí. Za ruku držela druhé děcko. Chlapec se jí vytrhl a na vratkých nožkách se rozběhl k oběma partyzánům. Venčo jej zvedl ze země a podal ho Christovi.

„Čí je to děcko?“ zeptal se Christo.

„Perovo,“ odpověděl Toma.

Přes Christovu tvář přeletěl stín. Ale už v příštím okamžiku se Christo ovládl a postavil dítě na zem. Mezitím se k němu přiblížila Perova žena. Sklonila se, aby mu políbila ruku, ale Christo prudce uškubl. Žena se na něj dívala se strachem. A tu se do věci vložil Toma.

„Lidi, mějte rozum! Nechte je, ať si jdou odpočinout a potěšit se s mámou!“

Bratři vykročili k domu, ale matka je zastavila. Dav pořád ještě zevloval ve vratech, do dvora však nevešel nikdo. Bylo to přece jenom cizí území.

„Christo, a ty, Venčo, – umyli jste se?“ zeptala se matka.

„No, víš…,“ zajíkl se Christo.

„A možná máte i vši, co?“ neúprosně pokračovala matka.

„Nevím. Asi máme,“ řekl Venčo. „V jednom kuse se drbeme…“

„To se dalo čekat,“ povzdechla si matka, „i ve vlasech?“

„Máti!“ rozhněvaně zvolal Christo. „Nejsme už děti!“

„To na tom nic nemění!“ odpověděla matka. „Máte vši – nebo ne?“

Chlapci mlčeli. Potom si Christo povzdechl a řekl:

„Aby bylo jasno, máti: vousy si neoholím!“

„A já si zas nedám sáhnout na vlasy!“ rezolutně prohlásil Venčo.

Konflikt byl tady a zdál se neřešitelný.

„Víš, co uděláme, Marie?“ vmísil se do sporu Toma, který si jako vždy věděl rady. „Šaty jim vyvaříme a vlasy jim natřeme petrolejem. Pak jim je vyčešeme hustým hřebenem a bude.“

„To by šlo,“ usmála se matka. „Co vy na to?“

„Dobře,“ špitli oba partyzáni.

Za chvíli už byla odvšivovací akce v plném proudu. Na dvůr natáhli dva prošoupané běhouny. Na nich seděli, do pasu nazí, oba bratři. Krejčí jim odněkud vyhrabal staré, záplatované kalhoty. Uprostřed dvora stál nad ohništěm velký kotel. Děti, pes a Toma se motali kolem partyzánů. I teď jim po boku ležely zbraně. Teta Marie míchala v kotli obrovskou dřevěnou vařečkou, aby se šaty jaksepatří vyvařily.

„Nic si z toho nedělejte,“ řekl krejčí Toma. „Já vám ty šaty vyžehlím tak, že budou jako nové!“

„Poslyš, Tomo,“ ozval se starší z bratrů. „Kde je Pero?“

„Co já vím? Utekl.“

„Člověče, flintu máš v ruce! Proč jsi ho nezadržel?!“ rozčilil se Venčo.

Toma pokrčil rameny.

„Vykašlete se na něj,“ řekl. „Na blbce…“

Mico ztěžka dosedl na běhoun. Přinesl láhev slivovice.

„Tu máte, abyste se zahřáli,“ podal láhev bratrům.

Starší ji přiložil ke rtům, ale v tom okamžiku teta Marie, která to od kotle viděla, zvolala:

„Christo!“

Christo sebou škubl, zaskočilo mu a dlouze se rozkašlal. Tomi se dal do štěkotu.

„Ale no tak, Marie,“ řekl Mico. „Co by to bylo za komity, kdyby si občas nepřihnuli?“

„Jsou to moji synové,“ odpověděla teta Marie. „A moji synové ani nepijí, ani nekouří!“

„Mami,“ ozval se Venco, „s tím pitím máš pravdu. Ale s kouřením ne tak docela…“

Vytáhl z kapsy pytlík tabáku a ukroutil si cigaretu. A potom ještě jednu – pro bratra. Oba si provinile zapálili. Máma se na ně dívala a vyčítavě vrtěla hlavou. Mico, odborník přes zbraně, vzal do rukou jeden z automatů značky Thomson.

„Za mých časů byla nejlepší zbraní krytá manlicherovka. Já sám jednu takovou mám. Je jak dělo. Za minutu dá dva výstřely. A kolik dá tahleta věcička?“

„Asi padesát,“ řekl Venčo.

„Safraporte!“ podivil se Mico. „A jaký má dostřel?“

„Padesát až sto metrů. Fílo, zanes ten džbán tamhle,“ ukázal Venčo na druhý konec dvora.

Fíla byl v mžiku zpátky. Strejda Mico vsedě a bez míření vypálil. Džbán se rozletěl na tisíc kousků.

„To je, panečku, věda,“ řekl uznale.

„My máme taky automat,“ pochlubil se Fíla.

„Jaký automat?“ zbystřil pozornost Christo.

„Německý, úplně nový, se zásobníkem.“

Bratři se na sebe podívali.

„Vy mi nevěříte?“ urazil se Fíla.

Spolu s Makenzenem se rozběhli ke stodole. Tomi běžel za nimi. Na jednom konci stodoly byla konírna, na druhém obrovská kupa sena. Chlapci proklouzli kolem koní, potom se Makenzen po dřevěných podpěrách vysoukal ke střeše a pod taškami začal šmátrat po automatu. Fíla a Tomi zůstali dole. Vtom za nimi něco zašustilo. Tomi se z ničeho nic vrhl ke kupě sena a začal štěkat. Fíla se podíval tím směrem. Rozšmaťhaná polobotka vklouzla hlouběji do sena. Fílovi svitlo. Podíval se nahoru. Makenzen s automatem v ruce chtěl zrovna skočit do kupy.

„Neskákej! Slez!“ zavolal Fíla a spiklenecky na něj mrkl.

Makenzen opatrně slezl a podal automat Fílovi. Fíla si položil prst na ústa a pohledem mu ukázal na kupu sena, v níž to opět zašustilo. Tomi znovu zavrčel a znovu na seno začal dorážet. Makenzen vytřeštil oči, ale i jemu se hned rozbřesklo. Fíla ho nechal hlídat ve stodole a sám se rozběhl na dvůr.. Před zraky všech podal automat Christovi.

„Ukradli jsme ho Němcům,“ řekl a neklidně se ohlédl ke stodole.

„Jste pašáci, chlapci!“ řekl Christo. „Škoda že jsme takové zbraně neměli hned od začátku.“

V tu chvíli začal Tomi štěkat jako zběsilý. Štěkal, až se zalykal.

„Co je?“ znepokojeně se zeptal Venčo.

„Makouši, hlídej!“ křikl Fíla a rozběhl se ke stodole.

Bratři vyskočili a popadli automaty. Vrazili za Fílou do stodoly. Všichni, i ti na dvoře, i ti mezi vraty, čekali se zatajeným dechem, co se bude dít. Za chvilku se ve vratech stodoly objevil Pero s rukama nad hlavou. Na sobě měl vápnem zacákanou košili a rozdrbané kalhoty. Celý byl obalený slámou. Bratři ho vedli a zlověstně mlčeli. Nikdo ani nedýchal. Tomi štěkal. Fíla ho kdovíproč chytil za srst na krku a pevně ho držel.

„Ticho, Tomi, ici!“ šeptal mu do ucha a soucitně se díval na Pera.

A Pero měl v obličeji nelidský strach. Vytrhl se a jako štvané zvíře se vrhl k vratům dvora.

„Stůj!“ křikl Christo.

Venčo ho skokem dostihl a smýkl jím tak, že Pero upadl. Venčo ho zdvihl ze země a začal jím zběsile cloumat.

„Přiznej se, cos udělal s naším tátou!“ křičel rozzuřeně.

Pero mlčel. Toma chtěl něco říci. Christo s cvaknutím odjistil automat. Toma ho chytil za ruku. Vtom někdo zaječel na celý dvůr:

„Lidi, zabíjejí Pera!“

Dav se nahrnul do dvora, aby mu něco neušlo. V tu chvíli se lidem zařízl do uší pronikavý výkřik. Běžela sem Perova žena s děckem v náručí. Druhé děcko za sebou vláčela po zemi.

„Milost!“ křičela.

„Zpátky!“ křikl Christo.

A tu proti nim stanula jejich matka a zakryla Pera tělem. Pero padl na kolena a chytil se jí za sukni.

„Máti, ustup!“ řekl Christo. „Ten člověk zabil našeho otce!“

„Ne,“ řekla klidně teta Marie. „Ten člověk jenom viděl, jak ho vedou na popravu. Vašeho tátu zabili jiní, větší páni. Ti by v našem dvoře nikdy nebydleli. Vy si je najdete a já vám v ničem nebudu bránit. Ale Pera pusťte! Ten pomatený nešťastník má dvě děti. Kdo by se o ně staral?!“

„Máti,“ řekl Christo, „nepleť se do toho!“

„Já jsem vaše matka a já si to přeju. Rozumíte?“ řekla.

„Ty si to přeješ?!“ zeptal se Venčo.

„Ano. Někdo přece musí projevit milost. Jinak by se tenhle svět začal podobat jatkám…“

Toma zdvihl Pera.

„Kam?“ zeptala se teta Marie.

„Zatknu ho a odvedu…“

„Nech ho být!“ přikázala teta Marie. Zavedla Pera k jeho ženě. „Jděte domů!“ řekla jím. „A ty se starej o děti!“ připomněla Peřově ženě.

„Mami, ale tak to přece nejde,“ řekl Venčo.

„Jde. Já jsem vaše máma a já si to přeju!“

Bratři se na sebe podívali a zůstali zamyšleně stát. Své matce se odporovat neodvážili. Byla pro ně stále ještě tou největší autoritou na světě.

9

Nastaly dny, které si člověk pamatuje po celý život, a vyprávění o nich se jako vánoční pohádka šíří od úst k ústům… Jsou to dny revoluce. A revoluce je tak vzácný jev – vzácnější než Halleyova kometa. V těch dnech jsou všichni lidé bez výjimky vzrušení, žijí ve stálém napětí a jejich dojmy jsou jasné a určité. Šťastný člověk, který prožil takové dny! On sám si snad ani neuvědomuje, že je šťastný, prostě si myslí, že žije. Ale přicházejí a odcházejí léta klidného a vyrovnaného života, léta, v nichž se nic mimořádného neděje, léta, od nichž ani nic mimořádného nečekáš. A tehdy si uvědomuješ, že mimořádně šťastný jsi byl právě ve dnech revoluce, protože tenkrát jsi v něco doufal a věřil. S radostí a smutkem si vzpomínáš na ty dny, na všechny ty dny, připomínáš si je do všech podrobností po hodinách, po minutách, vzpomínáš si dokonce i na noci a říkáš si: Žil jsem, skutečně jsem žil!

Ani Fíla a Makenzen nevěděli tenkrát, za toho pěkného a teplého září, že jsou šťastní… Uvědomili si to mnohem později, když dospěli a s ledasčím se smířili.

Pro Fílu a Makenzena začalo 9. září roku 1944 před východem slunce. Děti ze čtvrti se po dlouhých debatách rozhodly vrátit zkonfiskované věci do klubu. Každý vzal, co unesl: oštěp, lyže, fotbalový míč… Fíla vlekl psací stroj. Makenzen před sebou strkal naložený vozík. Nejmenší z dětí opatrně neslo pokaňkaný piják. V bývalém klubu Vojín bylo živo. Stěhovali se do něho chlapci a děvčata, partyzáni a partyzánky, političtí vězňové a vězňové z koncentračních táborů – všichni neuvěřitelné mladí a veselí, jeden chlapec vylezl na žebřík a hřebíky přitloukat nad vchod neuměle vyrobený nápis: KLUB DĚLNICKÉHO MLÁDEŽNICKÉHO SVAZU. Na zemi pod žebříkem se válela elegantní tabule organizace Vojín s klubovým znakem. Klub byl bídně zařízený. Nic v něm nezůstalo. Noví majitelé si do něho z domova přinesli nějakou tu židli či jinou drobnost. Příchod dětí byl pro ně velkým překvapením. Fíla a Makenzen v čele obtěžkané družiny se slavnostně zastavili před klubem. Makenzen zasupěl jako lokomotiva a pustil vozík. Větší z dětí z něho začaly skládat pingpongový stůl. Svazáci se na ně dívali a nevěřili vlastním očím.

„Co to sem táhnete?“ zeptal se jeden přísnější mladík.

„To všechno je pro klub!“ hrdě odpověděl Fíla.

„A kde jste to vzali?!“ pokračoval mladík ve výslechu.

„Přestaň!“ okřiklo ho jedno děvče. „Copak nevidíš? Přinesli nám i psací stroj! Výborně, chlapci!“

Všichni začali tleskat. Děti pokračovaly ve skládání věcí. Jeden ze svazáků si hned sedl k psacímu stroji a začal něco psát. Fíla a Makenzen očekávali bouřlivější poděkování. Trochu zklamaně se odloudali z klubu. V tu chvíli se ulicí rozlehl řev motoru. Motorka typu Rommel s přívěsným vozíkem, natřená ochrannou, špinavě zelenou barvou, zastavila před klubem. Seskočil z ní Venčo, mladší syn tety Marie. Na partyzánskou uniformu si oblékl koženou bundu, hlavě měl přilbu. Automat se mu klátil na zádech. Chlapci se k němu hned rozběhlí.

„Ahoj, Venčo!“

„Vrátili jste ty věci?“

„Všechny do jedné!“ řekl Makenzen.

„Venčo, prosím tě, svez nás,“ žadonil Fíla.

„To nejde! Mám práci.“

„Prosím tě. Venčo!“ přidal se i Makenzen.

„Spěchám do kasáren.“

„Jenom na chvilku,“ nepřestával prosit Fíla.

Nějaké děvče s vojenskou čapkou na hlavě vyšlo z klubu. Dívalo se na Venca modrýma očima. Venčo se při pohledu na ně zatvářil ještě přísněji, skoro jako šéf.

„Proč bys je nepovozil?“ zeptala se dívka.

„Protože pospíchám. Přijel jsem se jenom podívat, jak plníte úkoly.“

„Není těch prověrek už dost?!“ výsměšně řekla dívka.

„Vážně?!“ zarazil se Venčo.

„Přesně tak, pane poddůstojnický kandidáte! A co mě – mě na té své hrčce nepovozíš?“

Venčo se urazil ještě víc – tentokrát kvůli své motorce.

„Prosím tě. řekni mu, ať nás sveze,“ obrátil se Fíla na děvče.

„Venčo, svez je! Zaslouží si to!“

„A co ty?“

„Mně je to Tuk,“ řekla dívka a zasmála se.

„Tak dobře,“ svolil nakonec Venčo. „Nasedejte!“

Motorka byla už dávno obsazená drobotinou, ale chlapcům, obzvlášť Makenzenovi, nedalo žádnou práci zjednat si pořádek. Fíla si sedl za Venča, Makenzen se uhnízdil v přívěsu.

„Pane šéfe, pardon – pane poddůstojnický kandidáte, kdy zase přijedete na prověrku?“ usmálo se děvče.

„Večer,“ řekl Venčo. „Budeš tady?“

„Snad,“ odpověděla dívka a bůhvíproč se hlasitě zasmála.

Venčo zapnul motor a přidal plyn. Asi o trochu víc, než bylo potřeba, protože motorka zařvala jako raněný tygr. Venčo si sundal přilbu a narazil ji na hlavu Makenzenovi. Potom se motorka prudce odpíchla z místa. Venčo udělal zatáčku tak, že se až kolo přívěsu octlo ve vzduchu, a jako závodník se rozletěl po silnici. Tahle atrakce byla určena děvčeti s modrýma očima.

V žádném jiném dopravním prostředku nemůžete pocítit rychlost tak jako na motorce. Fyzika na vysvětlení rychlosti nestačí. Jestli chceš doopravdy vědět, co to je, nasedni na motorku a nech vítr, aby do tebe bušil a rozhazoval ti vlasy!

Motorka se řítila ulicemi města. Vyděšené slepice se před ní pokoušely vzlétnout jako těžká dopravní letadla. Psi ji se štěkotem pronásledovali, a když jim motorka unikala, začínali se procházet po ulici s hrdě vztyčenou hlavou. Takové strašné zvíře a utíká před nimi! Fíla a Makenzen byli na vrcholu štěstí, i když se malinko báli. Venčo totiž pociťoval stejnou radost jako děti – jel rychle, a ne zrovna opatrně. Předjeli nějaký vůz. Koně se splašili, vzepjali se na zadní a pak se tryskem rozjeli po silnici. Odněkud se vyřítil Tomi a přilepil se za motorku. Pádil za ni s vyplazeným jazykem a štěkal. Venčo zastavil. Tomi se k němu vrhl, opřel si mu packy o prsa a pokusil se mu olíznout tvář.

„Venčo, smíme ho vzít s sebou?“ poprosil Makenzen.

„Vezměte.“

Tomi se v přívěsu uvelebil Makenzenovi přímo na klín. Rozhlížel se na všechny strany jako turista a v jeho pohledu byla svrchovaná lhostejnost – jako by se celý život vozil v dopravních prostředcích. Motorka zpomalila a zastavila před branou kasáren. Venča tu všichni znali. Strážní mu zasalutovali. Venčo jim odpověděl jednou rukou, druhou držel řídítka. Zato Fíla a Makenzen salutovali na všechny strany. Fíla se kvůli salutování pustil, a div nespadl z motorky na zem. Teď projížděli kolem několika děl. Na jednom z nich seděl podporučík Nedev a kouřil. Fíla a Makenzen mu zasalutovali. Podporučík se usmál a také jim zasalutoval, dokonce si přiložil ruce k ústům a něco na ně zavolal, ale motorka tak ďábelsky řvala, že mu vůbec nebylo rozumět. Přiblížili se k motorizované divizí. Stála tam spousta nákladních aut, tanků a motocyklů. Kolem nich pobíhali důstojníci a vojáci v zamaštěných kombinézách. Přípravy byly zřejmě v plném proudu. Venčo zastavil u jednoho náklaďáku. Pod vozem ležel nějaký člověk, vykukovaly mu jenom nohy.

„Christo!“ řekl Venčo.

Zpod náklaďáku se vyškrábal jeho bratr, cely umazaný olejem a kolomazí. Také měl na sobě modrou kombinézu. Utíral si ruce do hadrů.

„Proč jsi sem přivezl ty děti?“

„Jen ať se podívají.“

„Tady není nic k vidění!“

„Jenom chvilenku,“ zaprosil Fíla.

Mezitím si i Venco na sebe natáhl umaštěnou kombinézu. Oba bratři zmizeli pod voženu

„Klíč sedmnáct,“ požádal zdola Christo.

Fíla a Makenzen se sklonili k bedničce s nářadím a našli v ní žádaný klíč. Potom jim Venčo podal nějakou železnou tyč a křikl zpod auta:

„Tlačte dolů!“

Chlapci tlačili na páku tak, že si na ni až lehli.

„Stačí, pusťte!“

Teď už chlapci neměli co na práci. Zadívali se na motorku. Beze slova se k ní vydali jako dva náměsíčnici. Prohlédli si ji ze všech stran. Zvláštní pozornost věnovali klíčkům, které ležely na reflektoru. Po malém mlčenlivém sporu si k řízení sedl Fíla. Makenzen se nespokojeně usadil do přívěsného vozíku. Tomi se drápal za ním, ale Makenzen ho zahnal. Fíla se chopil klíčku. Otočil jím a signální světla se rozsvítila. Sešlápl pedál a motor naskočil. Zpod náklaďáku se ozval Venčův hlas: „K sakru, klíč třináct!“

Chlapci se na sebe podívali. Fíla přidal plyn a motor se rozeřval. Nohou se pokoušel zařadit rychlost. Makenzen se ze svého místa natáhl a zatlačil na rychlostní páku. Hotovo! Fíla pustil páku a motorka se rozletěla. Bratři vyskočili zpod náklaďáku jako uštknutí, ale bylo pozdě. Rozběhli se za dětmi. Tomi běžel s nimi a znepokojeně štěkal. A v dětech byla malá dušička. Motorka se řítila vpřed úděsnou rychlostí. Nějakému vojákovi, který právě obědval, chlapci vyrazili ešus z ruky ve chvíli, kdy si nesl lžíci k ústům. Voják se za nimi díval s otevřenou pusou. Udělali neuvěřitelnou zatáčku, kterou by jim mohl závidět kdekterý závodník. Znenadání se octli na rampě. Skokem se z ní dostali dolů, proletěli před nějakým náklaďákem, který v poslední chvíli zabrzdil, a teď se řítili k dělům. U jednoho z děl se vynořil podporučík Nedev. Jako kočka se vyšvihl na lafetu, aby motorka mohla projet pod ním. Podporučík se připojil k oběma bratrům a k psovi. Také se za nimi rozběhl. V tu chvíli se chlapci nezadržitelně blížili k plukovníkovi, který před hlavní budovou kasáren mluvil s nějakým zarostlým partyzánem. Plukovník uskočil a čepice se mu skutálela do trávy. Fíla s Makenzenem se teď řítili přímo proti drátěnému plotu. V poslední chvíli se Fílovi podařilo zahnout a nasměrovat motorku k vojenskému skladišti. Sjeli z vršku nad skladištěm, ale za ním byl protitankový zákop. Motorka vyletěla nad zákop. Děti se svalily na zem. Motorka ujela ještě několik metrů a skácela se do trávy. Řev motoru zesílil, zadní kolo se točilo jako zběsilé. Děti ležely nehybně. První se k nim sklonil Tomi. Kňučel a vyl. Zuby je tahal za šaty. Přiběhli Christo, Venčo a podporučík. Zvedli je ze země. Chlapci nevypadali nijak dobře. Šaty měli roztrhané, obličeje umazané. První otevřel oči Fíla, po něm Makenzen. Sténali asi o trochu víc, než bylo třeba, protože měli strach z následků. Podporučík vytáhl z kapsy balíček s obvazem, zuby jej otevřel a obvázal Fílovi hlavu. Venčo ošetřoval Makenzena.

„Ještě štěstí, že se nestalo nic horšího,“ řekl podporučík při obvazování Fíly. „Co bych si počal bez družby?“

Christo to slyšel. Obličej mu zkameněl. Sebral se a beze slova odešel.

„Zatracení kluci!“ ulevil si Venčo. „Stát se tak s vámi něco, nemohl jsem přijít mámě na oči.“

Když se obvázaní hrdinové vrátili domů, sběhla se kolem nich celá čtvrť. Fílova matka naříkala a hubovala:

„Celé dny se touláte… Jednou si někde srazíte vaz!“

Chlapci mlčky přešlapovali z nohy na nohu, dokud se Fílova matka neunavila a nevrátila se domů.

„Co se vám stalo?“ zeptala se Růženka, ale ne Makenzena. Zeptala se Fíly a vzala ho při tom za ruku. Fíla se jí vyškubl.

„Spadli jsme z tanku,“ řekl. „Ale ten tank jsme zachránili…“

„Vá-vážně,“ schválně se zajíkl Makenzen. „Všichni jsou nám děsně vděční.“

Děti se na ně dívaly s úctou a strachem.

„Z tanku?!“ křikla na ně z balkónu Fílova matka. „Z jakého tanku?“

Makenzen jí chtěl něco vysvětlovat.

„Buď zticha!“ štípl ho Fíla. „Copak nevidíš, že ty ženské ničemu nerozumějí?!“

10

Pozdě odpoledne hnal Toma v polovojenské uniformě s odznakem Vlastenecké fronty na pilotce a na rukávu Fílu a Makenzena před sebou jako dva zajatce. Na zádech mu zplihle visela puška. Výraz jeho obličeje nesliboval nic dobrého. Došli k dílně. Toma v ní už dávno nepracoval, poněvadž byl cele zaujat revolučním děním. Odemkl. Nějaký člověk s balíkem v ruce se hrnul dovnitř.

„Žádné zakázky neberu!“ řekl krejčí. „Člověče, copak nevidíš, že je revoluce?!“

Přiběhli Andon a Dimo.

„Tomo, kam ty zajatce vedeš?“ zeptal se Dimo.

Ale Toma byl tak rozzlobený, že jenom něco zahučel. Vešli do dílny.

„Svlékněte se!“ nařídil krejčí.

„A-ale,“ jednohlasně zaprotestovali oba chlapci.

„Žádné ale!“ utrhl se na ně Toma a metrem praštil do starých šatů na stole. Vyvalil se z nich oblak prachu a krejčí kýchl. „Čert vzal děti a… a všecko!“

Tentokrát zapomněl připojit stát. Chlapci se vysvlékli do trenýrek. Krejčí vzal jejich šaty do rukou, a začal je zkoumat jako přírodozpytec – ovšemže marně. Ze šatů byly hadry.

„A já to spravovat nebudu a nebudu! Choďte si teď nazí!“

„Ale Tomo,“ řekl Andon, „vždyť jsou to děti.“

„Kdo pláče pro děti, pláče pro svý vlastní očí!“ pronesl Toma jednu ze svých oblíbených sentencí. „Čert vzal děti, kalhoty a všecko!“

„No tak, Tomo,“ domlouval mu Dimo, „přece bys je tak nenechal…“

Toma každému hodil otrhaný vojenský plášť. Chlapci se do nich zabalili. A právě v tu chvíli vešel do dílny podporučík.

„Nešiju!“ uvítal ho krejčí. „Ale jestli je to něco osobně pro vás, něco na vyžehleni, tak to tu nechte!“

„Děkuju – ale přišel jsem kvůli něčemu jinému.“

„A kvůli čemu?“

„Přišel jsem si pozvat družbu na svatbu.“

„Člověče, děláte si z nás blázny?“

Podporučík si sundal rukavice, sedl si na stoličku a usmál se.

„Sedí tu před vámi. Pašák! Jiného bych za družbu ani nechtěl.“

„To jako kdo?“ udiveně vytřeštil oči Toma.

„Přece Fíla!“

„Ten trhán?!“

„Tati, prosím tě,“ vzlykl Fíla.

„Ani nápad!“ rázně uťal Toma. „Kdepak za družbu – ještě takhle za žebráka, to by mohl jít! Až mu sdrátuju hadry, spánembohem si ho vezměte. Jenom mu ještě musíte sehnat čepici na almužnu!“

Krejčí mu zamával před nosem roztrhanými šaty. Makenzen se nahlas uchechtl. On měl alespoň svůj cherubínský háv.

„Půjčím mu na to svoje lakovky!“ řekl Toma a natáhl k podporučíkovi nohu v gumové galoši. „A tady Andon mu půjčí frak!“

Andonovi to škublo ve tváři.

„Tak na shledanou,“ řekl podporučík Nedev. „Mimochodem, Fílipe, tu dívenku, která nám půjde za družičku, znáš. Jmenuje se Emi a nechává tě pozdravovat…“

Podporučík za sebou zavřel dveře.

„Já jsem z toho jelen!“ prohlásil krejčí. „Co je to zač, ta – Emi?“

„Tatínku, prosím tě, sežeň mi někde nějaké šaty!“

„Zbláznil ses?“

„Prosím tě, tatínku, moc tě prosím…“

Po návratu domů Fíla propadl beznadějí. Věděl, že sehnat šaty není dost dobře možné. A tehdy se v jeho srdci znovu objevila ta strašná nenávist k boháčům. Fíla seděl před vraty a mlčel. Makenzen a Tomi mlčeli spolu s ním.

„Pojedeš se mhou na nádraží?“ zeptal se Makenzen. Vojvoda byl už zase opilý.

„Děj mi pokoj!“

Makenzen se zvedl. Za chvíli ze vrat vyjela drožka. Tomi běžel za ní. Makenzen zastavil v bezpečné vzdálenosti a křikl na Fílu:

„Družba – hadrník! Kupte si ho za troník!“

Fíla po něm hodil kamenem, ale Makenzen byl rychlý – koně už tryskem uháněli pryč.

V liduprázdné uličce se Fíla cítil ještě osaměleji. Zezadu se k němu tichounce přiblížila Růža. Vzala ho za rameno. Fíla se nervózně ošil.

„Kdo s tebou půjde za družičku?“

„Dej mi pokoj!“ řekl Fíla.

Růženka měla slzy na krajíčku.

„Nikam nejdu! Ještě ti to nedošla?!“ rozkřikl se na ni Fíla.

Růženka se z ničeho nic usmála, ale Fíla si jí už nevšímal a vešel do dvora. Ve dvoře nikdo před nikým nic netajil. Proto Fílu nepřekvapilo, že Růža ví o jeho neúspěšné kandidatuře za družbu. Nepřekvapilo ho ani, když po schodech uviděl scházet Pera se sakem přes ruku.

V první chvíli ho to dokonce dojalo.

„Zkus si ho!“ řekl Pero.

Fíla si sako oblékl a Pero se začal popadat za břicho. Fíla v něm vypadal jako strašák do zelí. Rychle ho shodil na zem.

„Počkej, počkej! Uvážu ti ještě kravatu! Jdeš přece za družbu, ne? S plukovníkovou dcerou.“

Pero si nenechal ujít příležitost, aby se svému dávnému trapiči nevysmál. Do dvora vjela motorka. Pero bleskurychle zmizel v domě. Zatím ze všeho vyvázl bez úhony, ale kdoví… Raději se moc neukazovat!

Christo vypjal motor a seskočil z motorky. Tvářil se jako bouřkový mrak.

„Á-á, náš závodník je tady!“ řekl – Fíla měl totiž pořád ještě obvázanou hlavu – a zamířil domů. V půli cesty se však zarazil a vrátil se zpátky. „Jak se máš? Už je to lepší?“

„Ano.“

„Tak pojď se mnou.“

Vystoupili po schodech. Christo kývnutím pozdravil tetu Marii, která pletla v kuchyni, a vešel do vedlejšího pokoje. Otevřel skříň a vytáhl z ní nějaký balíček. Fíla se dovtípil, že to jsou dopisy. Christovi selhával hlas, mluvil úryvkovitě. Ani jednou se Fílovi nepodíval do oči.

„Prosím tě, dej jí to,“ řekl, aniž by uvedl jméno. „A ona ať mi vrátí moje.“

„Dobře,“ zahuhlal Fíla a měl se k odchodu.

„Počkej!“

Christo vytáhl z kapsy zaječí nožku s úplně ošoupanou srstí. Asi ji nosil po kapsách hodně dlouho.

„Dej jí taky tohle a řekni ji: Malého zajíčka s velkýma černýma očima zabili. Rozumíš?“

„Jo.“

„Tak už jdi.“

Fíla seběhl po dřevěných schodech, ale v uličce se zastavil. Vůbec se mu nechtělo jít za učitelkou se vzkazem, který se podobal smutečnímu oznámení. Fíla měl Christa z duše rád – ale na druhé straně chápal, že v těchto vztazích nikdo a ničím nemůže pomoci. Zdráhavě se vydal k učitelčinu domku. Zvonek nad dveřmi se rozklinkal. Violeta vyhlédla z okna v prvním poschodí.

„Nazdar, Fílipe! Pojď nahoru. Já teď dolů nemohu…“

Fíla vešel do místnosti. Dvě švadleny zkoušely Violetě před velkým zrcadlem dlouhé, bílé, hedvábné šaty. Podaly jí závoj, Violeta si ho připevnila do vlasů a zatočila se před Fílou.

„Sluší mi to?“

Fíla zamračeně přikývl.

„A co mi vlastně neseš?“ zeptala se ho učitelka rozverně. Stále ještě se usmívala.

Fíla mlčel. Učitelku to zřejmě napadlo.

„Prosím vás, nechte nás chvilku o samotě,“ řekla, už úplně vážně, švadlenám.

Švadleny za sebou zavřely dveře. Fíla jí podal balíček a zaječí tlapku. Díval se do země. Učitelka se polekaně odtáhla, ale pak si podávané věci vzala. Pohladila talisman.

„Mám vám vyřídit, že zajíček s velkýma černýma očima umřel…“

Učitelka si sedla na pelest, zakryla si očí rukama a tiše se rozplakala. Fíla takovou reakci neočekával. Rozpačitě přešlapoval z nohy na nohu.

„Na shledanou, paní učitelko,“ řekl sotva slyšitelně a obrátil se ke dveřím.

„Počkej!… Řekni mu, že mu jeho dopisy nemohu vrátit. Zničila jsem je. Hledala je tu policie…“

Fíla se loudal k domovu. Neměl tu nejmenší chuť vrátit se do dvora. Proč si dospělí nevyřizují svoje věci sami, myslel si, proč k tomu potřebují děti? Na venkově hrály děti v takzvaných srdečních záležitostech poměrně důležitou roli. Asi takovou, jakou hrají překupníci vajec a slepic, kteří jsou spojujícím článkem mezi výrobci a spotřebiteli. Zamilovaní se zřejmě domnívají, že děti ničemu nerozumějí a že tak jejich láska zůstane utajena. Děti pochopitelně rozumějí všemu, ale vědí, že úkoly tohoto druhu jsou nanejvýš důležité, a plní je s pocitem, že právě ony, děti, musí urovnávat nedorozumění mezi dospělými. Na ulici často můžete vidět pádícího mrňouse s dopisem v záňadří nebo s kyticí v ruce. Dítě se zastavuje u svých kamarádů, kteří na chodníku cvrnkají kuličky.

„Zahraješ si s námi?“ ptá se ho některý z hráčů.

„Nemůžu,“ říká dítě s dopisem. „On chce spáchat sebevraždu, vypadá jak šílený!“

„Neboj se,“ chlácholí ho kamarád. „Včera mě taky poslala pro louh, ale nakonec ho nevypila. Pořád se s tím zabíjením kasají, ale skutek utek!“

Při těchto rozhovorech nikdo nikoho nejmenuje, ale děti s naprostou přesností vědí, o kom je řeč. Chlapec už zase pádí ulicí. Někdy děti musejí vyslechnout různé srdeční výlevy, jindy musejí některého nešťastníka dokonce utěšovat. Ale budiž řečeno, že se svého úkolu nikdy nevzdávají. Jsou dobří psychologové. Vědí, že ten, kdo se rozstonal nakažlivou nemocí zvanou láska, obvykle bývá naprosto lhostejný k otázkám materiálního blahobytu. Takový člověk s radostí vysype všechny své drobné do dlaní dítěte – anděla-zvěstovatele lásky!

V takových a podobných úvahách došel Fíla ke dvoru. Christo se po něm procházel sem a tam. Když uviděl Fílu ve vratech, rozběhl se k němu. Fíla se schválně tvářil nasupeně a povýšeně, aby v něm zbytečně nebudil naději.

„Dopisy nemůže vrátit, protože je zničila. Policie…,“ řekl a výmluvně mávl rukou.

Christo se prudce obrátil. Za okamžik motorka zařvala a zběsile vyrazila ze dvora. Fíla si oddechl. A právě tehdy se vrátil krejčí Torna ze štábu Vlastenecké fronty. Byl jako vždy něčím rozčilený a Fíla se mu připletl do cesty.

„To sis dneska uřízl před podporučíkem ostudu, co? Ale dobře ti tak! To abys věděl, že nemůžeš mít všechno, nač si vzpomeneš!“

Toma ještě nebyl u konce svého krátkého projevu, když se v uličce ozval klapot koňských kopyt. Podporučík Nedev vjel do dvora. Seskočil z koně a za uzdu ho přivázal ke sloupu. Nesl nějaký obrovský balík.

„Hledal jsem vás v dílně, ale když jsem vás tam nenašel, jedu sem,“ řekl a podal Tomovi balík. „To je moje kadetská uniforma z prvního ročníku. Má vysoký límec, ale na tom nesejde.“ Znalecky si prohlédl Fílu. „Myslím, že mu bude dobře. Taky jsem byl takový střízlík. Tak co, chlapče? Půjdeš mi za družbu? Nikoho tu ve městě nemám – a ty jsi už skoro jako můj příbuzný.“ Podporučík se sklonil a políbil ho na čelo. Potom se obrátil. Ostruhy mu zvonily. Než se vyhoupl na koně, ještě zavolal: „V neděli ráno, nezapomeň!“

„Rozkaz!“ zasalutoval Fíla.

Krejčí s ústy dokořán stál na dvoře jako solný sloup.

11

Dlouho očekávaný den konečně nadešel. Od časného rána na dvoře panoval neobvyklý ruch. Micova drožka, vymetená a umytá, se zapřaženými koňmi, stála připravená k odjezdu. Lak drožky se svátečně leskl, střecha byla sklopená dozadu. Také vyhřebelcovaní koně se celí leskli. Byli zapřaženi do těch nejpěknějších postrojů, zdobených modrými korálky a naleštěnými měděnými cvočky. Nad čely se jim kývaly bílé střapce a po stranách hlavy dlouhá pera. Na první pohled bylo jasné, že drožka jede na svatbu. Mico Vojvoda poplácával koně po zadcích. A koně, s vakem ovsa u huby, se dívali mírně a zamyšleně.

„To jsou koně, co?!“ řekl Mico Tomovi. „Fešáci!“

Toma souhlasně přikývl. Také on měl sváteční náladu, ale byl jako vždy trochu neklidný.

Makenzen přišel na dvůr s do ruda vydrbaným obličejem. Mokré vlasy se mu ještě leskly. Zatím byl oblečený do všedních šatů. V celém majestátu se měl zaskvět až v kostele, až obleče svůj cherubínský háv.

Po dřevěných schodech scházel na dvůr Fíla, vypjatý jako prut. Byl opravdu k nepoznání… Na sobě měl černou kadetskou uniformu s přiléhavou blůzou a úzkými kalhotami. Kalhoty byly dole, pod lakovkami, gumou přichycené tak, že se na nich netvořil jediný záhyb. Fíla nevěřil vlastním očím, když se zahlédl v okenním skle. Jsem to já, nejsem to já? Byl prostovlasý. Navzdory hřebenu mu však z vlasů tu a tam trčel neposlušný pramen. Fíla si je nepřestával uhlazovat. V patách za ním šla jeho matka s děckem v náručí a udílela mu poslední rady: „Ne aby sis ty kalhoty někde roztrhl, lumpe! Nezapomeň, že nejsou tvoje!“

Krejčí ji popíchl:

„To víš, že se v těch šatech vyválí na prvním smetišti! Jako bys ho neznala!“

Tomovi to nedalo a po večerech Fílovi oblek upravil na míru. Teď mu připomněl:

„A nestrkej si pořád ruce do kapes, troubo!“

Fíla si znovu vjel prsty do vlasů.

„Kdyby tak bylo trošku brilantiny,“ povzdechl si.

„Pudr a parfum bys nechtěl?! A to se na něj podívejme, na cucáka – už má panské choutky!“

Růženka chytla Fílu za ruku.

„Fílo, to se s Emi do sebe zavěsíte?“

„Určitě,“ řekl důležitě Fíla.

„A je to pravda, že se družička s družbou musejí vzít, až vyrostou?“

„Jasně!“ řekl Fíla a vůbec si nevšiml, jak Růženčin obličej zesmutněl.

Z balkónu se na svatební přípravy díval Pero se ženou, také teta Marie tam tiše stála a dívala se. jenom Christo a Venčo tu nebyli. Za svítání odjeli do kasáren. Fíla si utřel nos hřbetem ruky.

„Neutírej si nos do rukávu! Nemáš kapesník?“ napomenula ho matka.

„Tati, dej mi nějaké peníze…“

„Ty jsi dobrý! Člověče, já mít peníze, tak se ožením!“

„Tomo, dej mu nějaký ten leva!“ řekla matka. „Může je potřebovat. Ať si neudělá ostudu!“

Krejčí sáhl do kapsy a dlouho se v ní hrabal. Nakonec vyndal dvacetilevovku. Po krátkém zaváhání k ni přidal ještě jednu.

„Gert vzal svatbu, družbu i…“

Fíla se usadil do drožky. Strejda Mico už seděl na kozlíku. Se svým plnovousem vypadal opravdu impozantně. Růža otevřela vrata a koně zabrali.

„Hodně štěstí!“ křikla za nimi Fílova máma.

Tomi se rozběhl za drožkou. Koně vjeli do uličky. Také tam bylo plno lidí. Před domkem učitelky Violety stála dlouhá řada fiakrů. V nich seděli místní důstojníci, všichni vyšňoření v černých uniformách, se stříbrnými opasky a lesknoucími se nárameníky. Ale okázalý zevnějšek nedokázal zamaskovat jistou schlíplost – totam bylo jejich suverénní chování! Důstojníci mluvili polohlasně a snažili se hledět zpříma. Někteří se tajně rozhlíželi v očekávání nepříjemného překvapení. Nebylo slyšet ani jediný hlasitý povel. Fíla a Makenzen se o důstojnících ledacos doslechli… Že prý mezi nimi došlo k rozkolu. Někteří, jako třeba podporučík Nedev, důstojnický dorost a zmobilizovaní záložníci, přešli hned na stranu takových, jako byli Christo a Venčo. Jiní, věrní důstojníci Jeho Veličenstva, kteří se flákali po Německu a po Evropě, aby se naučili německým způsobům, a kteří honili po lesích a horách partyzány, zpočátku vyčkávali, ale pak si dodali kuráže. Chlapci byli nejednou svědky toho, jak krejčí Toma, Mico Vojvoda a jejich přátelé zuřivě nadávají na nějaké čtvrté usnesení. Bylo to ministerské usnesení a zaručovala se jím nedotknutelnost důstojníků, dokonce i těch hrdlořezů, kterým se říkalo černi kapitáni. Díky tomu usnesení se důstojnictvo pochopitelně hned sebralo a začalo mluvit o demokracii a o nevměšování se do politiky. Chlapci tomu všemu rozuměli jen napolovic. Z důstojníku znali blíže jenom podporučíka Nedeva a toho měli upřímně rádi, jak jim velel jejich nezkažený dětský cit. Svatba podporučíka Nedeva se tedy konala v takové osudné době.

Vedle prvního fiakru stanul svědek – v tomto případě plukovník. Galantně podal ruku nevěstě. Violeta byla celá v bílém, na hlavě měla dlouhý závoj. Do fiakru vysadili i jednoho úplně malého chlapečka a malou holčičku, kteří ten závoj nesli. Do dalšího fiakru usedla plukovníkova žena se ženichem. Za fiakrem stály dvě drožky s družby a družičkami – mladými důstojníky a nejhezčími děvčaty z města. Na konci řady seděli v Micově drožce Eini a Fíla. Fíla tonul v rozpacích, zato Emi byla ve svém živlu. Koketně se usmívala na všechny strany a hlasitě se smála. Fíla si málem utřel nos rukávem, ale včas se zarazil, vyndal z kapsy kapesník a hlučně se vysmrkal.

„Na mé svatbě,“ rozmazleně řekla Emi, „bude aspoň padesát fiakrů. Tahle svatba je dost ubohá…“

„Proč? je pěkná,“ řekl Fíla.

„Ty ničemu nerozumíš,“ zakřikla ho Emi. „A ani ruku jsi mi nepolíbil!“

„Co?!“

„Dávej pozor – já ti teď podám ruku a ty mi ji políbíš.“

Fíla byl rozčilením zpocený jak myš, ale přece jen se sklonil a ruku jí políbil.

„Ale tak ne! Musíš mi jenom zlehounka pozdvihnout špičky prstů. A neopírej se mi nosem o zápěstí, je to strašně nepříjemné. Ty máš rýmu?“

„Ne,“ řekl Fíla a popotáhl.

„Dobře. Tak si to ještě jednou zopakujeme.“

Tentokrát měl Fíla při líbáni ruky větší úspěch.

Najednou se průvod hnul kupředu. Makenzenovi se nechtělo jít do kostela pěšky, proto si sedl na zadní nápravu. Tomi běžel za ním a štěkal. Fílovi nebylo příjemné, že jejich drožka je v řadě poslední, ale nedalo se nic dělat. Děti z jejich čtvrti už stály na chodníku a skandovaly: „Fí-la Tan-go, Fí-la Tan-go…“

Fíla měl sto chutí vyskočit z drožky a dát někomu za tu nenáviděnou přezdívku na hubu, ale Emi ho vzala za ruku a Fíla zůstal s ledovým klidem sedět na místě. Blahosklonně se díval kolem

sebe a druhou ruku, uvolněnou v zápěstí, ležérně položil na opěradlo drožky. Úplně se vžil do své role.

Byla neděle a z chodníků se na svatební průvod dívala spousta lidí. Nejvíc jich však bylo v kostelním nádvoří. Kromě zevlounů a stařen tu byla horda místních žebráků, jimž u příležitosti svatby dělali společnost žebráci přespolní. Vedl je hluchoněmý Salija, beznohý žebrák a Pata Cikánka. Žebráci se seřadili do špalíru před kostelními dveřmi. Fiakry zastavily na nádvoří. Svatebčané se začali řadit. Škvrňata se chopila nevěstina závoje, ale jedno z nich upadlo a dalo se do breku. Honem je začali chlácholit. Konečně byl průvod seřazený.

Z vysoké zvonice se rozlehl slavnostní zvuk zvonů. Zvonily všechny zvony, ale většina byla těch malých, s vysokým a radostným hláskem. Vojenskou kapelu, seřazenou na konci nádvoří, Pídil starý bělogvardějec Gríša, který i dneska, soudě podle jeho brunátného obličeje, stačil už do sebe obrátit svou denní dávku alkoholu. Dirigent si posunul čepici z čela, rozmáchl se a kapela spustila Mendelssohnův Svatební pochod.

Makenzen dávno seskočil z nápravy drožky a teď už čekal spolu s kněžími v kostele. Emi a Fíla kráčeli v čele svatebního průvodu. Fíla hrdě prošel špalírem žebráků. Koutkem oka zahlédl, že se Růža vyšplhala na nějaký pomník a dívá se na něj dost sveřepě, ale nevšímal si jí. Emi šla do něj zavěšená. Pomalu a slavnostně vešli do hlavní chrámové lodi. Vpředu před oltářem stál dlouhý stůl, připravený speciálně k svatebnímu obřadu. Před stolem stáli tři kněží – starší uprostřed a dva mladší po stranách – v zlatem vyšívaných ornátech. Na oltářních stupních se s kadidelnicí v ruce a bohorovným výrazem ve tváři tyčil Makenzen v celé své cherubínské slávě.

Zahřměl chrámový sbor. Fíla se ohlédl. Zpěváci byli oblečeni do bílých, hedvábím vyšívaných blůz. Sbor řídil velký odborník přes církevně slovanskou hudbu, bývalý dirigent v Kyjevské lávře, Vasil Ivanič Solovjov. Všichni hudebníci v celém městečku ho měli rádi a vážili si ho. Podporučík Nedev byl urostlý a sympatický důstojník, který se už mezi lidmi proslavil svými činy, Violeta byla největší krasavice ve městě. Snad proto zněla církevní píseň tak bodře a vesele, proto vytvářela tu neopakovatelně radostnou náladu, která se zmocnila jak snoubenců, tak všech přítomných. Několik dam se rozvzlykalo, jiné si utíraly oči hedvábnými šátky. Možná si vzpomněly, že v je jích životě byla stejně slavnostní chvíle, po níž následovalo vaření, praní a hádky…

Svatební obřad za účinné Makenzenovy po moci začal. Makenzen neopomněl přivřít na vážného Fílu šibalsky oko. Fíla zase přivřel oko na Makenzena. Koneckonců – každý máme svoje starosti! Makenzen ochotně podával kněžím tu kadidelnici, tu knihu s církevními texty, potom se zase odstěhoval do postranní lavice k zpěvákům a chvíli s nimi kněžím přizvukoval. Byl ve svém živlu. Dobře věděl, že bez něho snoubenci sňatek neuzavřou. Ale to už starý kněz začal číst známý text z evangelia sv. Jana o svatbě v Káni galilejské. Jasně a zřetelně, s chvějivou ozvěnou se chrámovou lodí rozléhala slova: „Třetího dne byla svatba v Káni galilejské. Byla pak tam matka Ježíšova…“ Církevní sbor mezitím zpíval takzvané Běžné zpěvy – apokryfní díla neznámých, geniálních slovanských skladatelů, která se zpívají právě o svatbách. Zpívali brumendem, se zavřenými ústy. Basy rozechvívaly chrámové prostory a vnukaly všem přítomným slavnostní pocit. Diskanty se vznesly k chrámové klenbě, odkud se dolů trojúhelným okem díval Všemohoucí. Kněz pokračoval:… matka Ježíšova řekla mu: ‚Nemají vína.‘ I řekl jí Ježíš: ‚Co mně a tobě, ženo? Ještě nepřišla hodina má…!‘“

Kněží přistoupili k samému sezdávání snoubenců. Podali jim chléb a víno, potom koruny, které jim plukovník s plukovníkovou drželi nad hlavami. Emi se zmocnilo krajní vzrušení. Vypínala se na špičky a mačkala Fílovi ruku. I Fíla byl vzrušený a zvědavý, co se bude dít dál. Teď si vyměňovali snubní prsteny. Kněz četl text Prvního listu sv. Petra apoštola: „Podobně ženy buďtež poddány svým mužům… Podobně muži žijte rozumně se svými ženami jakožto s pohlavím slabším…“ Svědkové a snoubenci obešli stůl a zastavili se na všech čtyřech rozích, které ukazovaly do čtyř světových stran. Plukovník v jednu chvíli zakopl, a Fíla div nevyprskl smíchy. Makenzen s vážnou tváří kráčel za kněžími. Nakonec zazněla zaklinači formule: „Ode dneška jste jedno tělo a jeden duch. Jste muž a žena.“ Sbor znovu zahřměl. Ženy nepokrytě plakaly, nevěsta, bílá jako stěna, se zavěsila do podporučíka.

„My se taky jednou vezmeme,“ zašeptala Emi.

„Pochopitelně,“ odpověděl Fíla a ústy se zlehka přiklonil k Emině tváři. A vzápětí se rozhlédl – nikdo ho neviděl.

Potom svatebčané jeden po druhém blahopřáli novomanželům, svědkům, družbům a družičkám. Museli přitom stisknout ruku i Fílovi. Většina z nich pochopitelně nevěděla, kdo to je. Byli přesvědčeni, že patří k jejich kruhům a že si teď prostě jenom nemohou vzpomenout, o koho přesně jde. Jedna z dam se naklonila k přítelkyni a zašeptala: „Co je to za chlapce?“

„Ale drahoušku, to je přece syn velitele Rilské divize…“

Dáma spokojeně kývla hlavou. U východu z kostela začali žebráci skandovat: „Za-plať pán-bůh, za-plať pán-bůh…“ Plukovník sáhl do podnosu, který za ním nesl jeden voják, a plnými hrstmi začal k radosti žebráků a dětí rozhazovat mince, smíchané s bonbóny a rýží, Fíla se Emi málem vytrhl, v první chvíli se chtěl také vrhnout do bitky o peníze. Ale včas se zastavil. Zato Makenzen, který důvěrně znal celou proceduru, se už bez svého cherubinského hávu pohotově vrhal do prachu a lapal dětem před nosem rozkutálené mince. Fíla mu z duše záviděl. Pohledem mu ukázal na jednu zapadlou dvacetilevovku, která ležela nepovšimnuté pod schody. Makenzen nechápal, ani tentokrát nechápal. Ale Fíla o ty peníze nechtěl zanic na světě přijít. Dvěma prsty vytáhl kapesník, vysmrkal se a upustil jej jako herečka v roli Desdemony na schody. V příštím okamžiku se sklonil a zvedl jej – pochopitelně spolu s dvacetilevovkou. Makenzen, který té scéně přihlížel, div nepukl vzteky. Fíla na něj mrkl.

Vojenská kapela znovu spustila Mendelssohnův Svatební pochod. Když dohrála, sbor, řízený nyní Vasilem Ivaničem, začal zpívat makedonskou lidovou píseň: „Rozhodli se, rozhodli se svatové… Za Vardar mi pro nevěstu půjdou…“ Všichni svatebčané stáli ještě na nádvoří. Plukovníková zavolala Emi k sobě. Fíla se na Makenzenovo zavolání odkradl ke schodům zvonice. Makenzen se mu pochlubil kořistí. Fíla také vytáhl svých dvacet leva. Ala co to bylo ve srovnání s Makenzenovými poklady…

„Půjč mi nějaké prachy,“ řekl Fíla.

„A proč sis nevzal sám?“

„Máš rozum?! V tomhle oblečení? Ty zabedněnče zabedněná!… Půjč mi dvacet leva, Emi třeba bude chtít likér.“

„Dobře,“ zahučel Makenzen a neochotně mu podal dvě desetilevové mince.

„Aby ses nepředal, ty hlade farářskej.“

Makenzen se pro jistotu klidil, aby po něm Fíla nechtěl víc. Fíla zvědavě nakoukl do nádvoří. Svatebčané tam za doprovodu vojenské kapely tančili bulharské kolo. Fíla vyběhl nahoru do zvonice. Zastavil se u zvonů a zatáhl za jeden z provazů. Velký zvon se zlehka ozval hlubokým hlasem. Fíla sebou trhl. Tím zvonem zvonili o pohřbech. Zaposlouchal se a ještě jednou sesmekl ruku po provaze. A právě tehdy, v tom okamžiku, uviděl na pár kroků před sebou vousatého Christa. Opíral se o zeď a předloktím si zakrýval oči. Fíla leknutím ztuhl. Ne, Christo ho nezpozoroval. Dole na nádvoří hrála dechovka k tanci, ale Fílovi nepřestával znít v uších zlověstný zvuk hrany. A potom se k hlasu velkého zvonu přidaly tóny nádherné, smutné písně, kterou v této radostné chvíli pochopitelně nikdo nezpíval, ale která asi vyplynula z asociace, již ve Fílovi vyvolal o stěnu opřený, opuštěný muž s rukou na očích.

Fíla jasně slyšel mohutný sbor, jak zpívá Vedelovu skladbu: „U řek babylónských jsme seděli a plakali…“ Trvalo to jen chvilku, po tom k Fílovi z nádvoří zalehla veselá melodie bulharského kola. Sbor zmizel. Fíla se potichounku odkradl, aby si ho Christo nevšiml. Seběhl po schodech a na nádvoří se zapojil do kola vedle Emi. Emi se na něj radostně usmála. Tančili, ale ve Fílově duši zůstal stín smutku…

12

Důstojníci byli zvláštní kasta lidí. Od obyvatel městečka se lišili nejen svým způsobem života a oděvem. Měli i pro sebe vyhrazená místa, kde se scházeli. Takovým místem byl kupříkladu vojenský klub – jedna z nejreprezentativnějších budov v městečku. Venku se lidé řadili do dlouhých front na chléb, na olej, na šaty – tady jako by žádný nedostatek neexistoval. Uvnitř bylo útulno, všechno svítilo čistotou. Mezi stoly se nehlučně pohybovali číšníci. Důstojníci sem přicházeli hned po odbytí svých služebních povinností v kasárnách a často tu mazali karty až do božího rána. Nebylo se co divit – vždyť hra v karty byla také bitva, při níž se měsíční plat nejednou během jediného večera stěhoval z kapsy do kapsy. Dokonce ani revoluce neudělala přítrž tomuto hazardu… Důstojníci žili v přesvědčení, že jsou bohem vyvolenou kastou, že jsou nezaměnitelní, že se žádná vláda bez zkušeného důstojnictva neobejde. A přece: jak jejich každodennímu životu, tak této svatební hostině něco chybělo. Chyběla jim veselá, bezstarostná nálada. Všichni očekávali, že se něco stane; ale protože důstojníci nebyli zvyklí myslet dál než na příští den, pitkami a vnějším leskem si namlouvali, že se nic neděje.

Navečer se svatebčané spolu s hosty z jiných posádek odebrali do vojenského klubu. Vrchní, bývalý rotný, stál u dveří a hřmotně, jako by velel armádě, vyvolával jména příchozích.

„Generál Donkov, velitel 7. Rilské divize, s paní generálovou Velizarou Donkovovou… Plukovník Dinev, velitel 14. makedonského pěšího pluku, s paní plukovníkovou Kičkou Dinevovou a slečnou Orchidejí Dinevovou…“

Ženy civilistů si také nechávaly říkat podle titulu svého muže paní doktorová, paní architektova, ale takové oslovení bylo, na rozdíl od prvních, pouhá zdvořilostní fráze. Nikoho ani ve snu nenapadlo, aby si například od paní architektově Zany Spiridonovové nechal vypracovat plán na kurník, neřku-li na dům. A však vojenská hodnost, uvedená před jménem důstojníkovy ženy, měla donedávna zcela reálnou hodnotu. Byly to právě ženy generálů a plukovníků, které velely plukům a divizím; je jich muži byli něco jako nastrčené figurky. Když se kupříkladu stalo, že některý důstojník zmlátil policistu (a důstojníci pokládali za svou povinnost mlátit policisty, mlátili je, třeba opilí, s chutí a elánem), druhý den ráno stál, ještě nevystřízlivělý, s ohromnou kyticí v ruce před domem velitele pluku. Stál tam trpělivě a potil se rozčilením. Ale nečekal na samotného velitele – čekal, až se vzbudí paní plukovníkova, jí pak v té nejodlehlejší místnosti domu podrobně vyložil příčiny rvačky a s psí vděčností v očích jí políbil ruku. Plukovníkova nařídila: „Tři dny karceru!“

„Poníženě děkuju!“ zařval zpocený důstojník, udělal čelem vzad a pochodovým krokem opustil místnost. Až za dveřmi si kapesníkem utřel z obličeje pot. I tentokrát se mu podařilo vyváznout bez úhony!

Hosté vstupovali do velkého sálu a jeden po druhém blahopřáli novomanželům, svědkům, družbům a družičkám. I Emi a Fílovi blahopřáli.

Číšníci začali roznášet nápoje. A právě v tu chvíli u dětí stanul podporučík Nedev.

„Jsi pašák, chlapče!“ řekl a políbil Fílu na čelo. „Tobě mám co děkovat za své dnešní štěstí!“

Orchestr na balkónu začal hrát tango. Několik dvojic zamířilo k parketu.

„Zatančíme si?“ zeptala se Emi Fíly.

Fíla propadl panice.

„Víš,… bolí mě noha,“ vysoukal ze sebe a zatvářil se trpitelsky.

„Nelži a pojď!“

Fíla za ní šel jako obětní beránek. Emi ho za sebou prostě vlekla.

„Pusť mě na chvilku,“ řekl a zatáhl ji do postranní chodby. Byli tam sami.

„Víš, dřív jsem tancoval, jen to hučelo,“ zajíkl se Fíla úplně jako Makenzen, „ale v poslední době toho bylo tolik, že jsem to určitě zapomněl!“

„Plavání a tancování se nezapomíná!“ řekla Emi, ale pak se dovtípila a usmála se. „Pojď, ukážu ti to!“

Lekce začala. Emi smýkala Fílou po chodbě.

„To stačí!“ usoudila nakonec. „Na parketu je plno, nikdo si tě nevšimne. Nabídni mi rámě!“

Na parketu bylo skutečně plno, všichni tančili. Fíla až na to, že šlápl Emi několikrát na nohu, tancoval docela dobře. Potom orchestr najednou zmlkl. Ozval se tuš. Plukovník se uklonil před nevěstou a už se nesli sálem v rytmu Straussova valčíku. Potom si podporučík zatančil jeden kousek s plukovníkovou. A pak přišla řada na družby a družičky.

„No tak, na co čekáš?“ dloubla Emi do Fíly.

„Emi, to nejde, já sebou praštím…“

„Styď se!“ sykla mu Emi. do obličeje.

A právě v tu chvíli u nich stanul nějaký junker. Srazil podpatky a zlehka se uklonil. Emi vstala. Junker jí políbil ruku a odvedl ji k parketu. Tancoval opravdu dobře. Fíla si vzteky hryzal prsty. Vstal a odloudal se k dlouhému stolu s cukrovím a chlebíčky. Zrovna si jeden chtěl vzít, když v okně spatřil Makenzenovu neforemnou hlavu. Tentokrát se Fíla doopravdy zaradoval. Skokem byl u něho.

„Drž mě, nebo spadnu,“ řekl Makenzen. „Počkej, jen co si stoupnu pohodlnějc… Přines mi ochutnat z toho velkého dortu!“

Fíla mu jeden kousek přinesl.

„Tumáš, jez!“

„Nemůžu se pustil. Spadnu. Víš co? Drž ten dort a já budu jíst!“

Makenzen si zabořil hlavu do talíře a celý se umazal.

„Teď mi podej pár chlebíčků. Co to na nich je? Povidla?“

„To je černý kaviár,“ znalecky ho poučil Fíla.

Makenzen zalapal po dechu.

„Vidíš, a já jsem si doteďka myslel, že kaviár je bílej.“

Fíla zabalil do ubrousku pořádnou porci jídla a strčil ji Makenzenovi za košili.

„Počkám na tebe venku,“ řekl Makenzen a seskočil z okna.

Fíla se vrátil do sálu. Hudba už nehrála. Junker a Emi spolu o něčem živě rozmlouvali. Emi se smála a Fílovi při pohledu na ně pukalo srdce. A právě tehdy vešel do sálu důstojník v uniformě a kožené bundě, v zablácených holínkách, s přilbou a ochrannými brýlemi na čele. Zamířil rovnou k plukovníkovi a něco mu řekl. Orchestr spustil valčík, ale plukovník stanul uprostřed sálu a zdvihl ruku. Orchestr umlkl.

„Páni důstojníci, všichni do kasáren! Němci jsou u Carovy vsi…“

V sále na okamžik zavládl zmatek. Podporučík Nedev dlouze políbil svou ženu. Obličeje důstojníků najednou zpřísněly. Z hloučku žen se ozval vzlykot. Violeta mlčela a dívala se nepřítomně před sebe.

„Pánové, jdeme!“ řekl plukovník a první zamířil ke dveřím.

V sále se neočekávaně rozhostilo ticho. Bylo slyšet jenom energické kroky odcházejících důstojníků. S nimi odcházel i Emin junker.

„Emi, mám tě vyprovodit?“ tiše se zeptal Fíla. Emi stála a hryzala si rty.

„Ne. Vrátím se s maminkou.“

Fíla se vytratil ze sálu. Prošel kolem vojáka, který stál před klubem na stráži. Na okamžiky zaváhal, kterým směrem se vydat. Vtom ho někdo zatahal za rukáv. Byl to Makenzen, který se vynořil z parčíku před klubem.

„Neseš mi něco?“

„Co?“

„Prosím tě, vrať se…“

„Máš rozum?“ utrhl se na něj Fíla. „Ty na tu svou nenažranost jednou zajdeš!“

Makenzen zmlkl a zadíval se na kamaráda. Fíla se odvrátil. Mlčky se vydali k náměstí. Nebe na západě se rozsvěcovalo a zhášelo. Bylo slyšet vzdálené dunění.

„Němci jsou u Carovy vsi,“ řekl Fíla. „A já jsem si myslel, že bude bouřka,“ řekl Makenzen a zalovil v záňadří. Vytáhl odtamtud kus bábovky a salám. Polovinu dal Fílovi. Šli a mlčky jedli.

Na jejich dvoře bylo živo.

„Je to vážné,“ řekl Fíla.

Přes pozdní hodinu byli všichni obyvatelé velkého domu venku. Venčo a Christo stáli s přilbami na hlavách a s automaty na zádech u motorky. Teta Marie je pokřižovala.

„Dávejte jeden na druhého pozor, chlapci,“ řekla a políbila je na čelo. Bratři stáli a dívali se soustředěně před sebe.

Potom si Christo sedl k řízení a Venčo do přívěsu. Tvářili se přísně a odhodlaně. Motorka s řevem vyrazila ze dvora.

„Christo, Venčo,“ křikli za nimi chlapci a rozběhli se za mizející motorkou…

13

Svítalo. Fíla a Makenzen se vypravili ke klubu Dělnického mládežnického svazu. Před klubem stála tři nákladní auta, plná ozbrojených svazáků. V obličejích se jim zračilo vzrušení a napětí. Christo a Venčo nakládali do aut kulomety a minomety. Všichni spěchali. Fíla a Makenzen se také zapojili do práce – hodlali si totiž v nestřeženém okamžiku vlézt do auta. A skutečně se jim to podařilo, jenomže svazáci je zpozorovali a honem rychle je z auta sehnali. Chlapci se obrátili na Venča a Christa s prosíkem: „Venčo, vezměte nás s sebou, budeme vám nosit vodu,“ škemral Fíla.

„Hned se vraťte domů!“ nařídil Venčo. „Ať už vás tady nevidím!“

Fíla a Makenzen se odloudali do uctivé vzdálenosti, ale domů nešli. Okouněli kolem aut až do východu slunce. To už bylo všechno hotové a svazáci za hlasitého volání hurá! odjeli. Před klubem nikdo nezůstal. Jenom uvnitř, v klubu, ještě uklízela modrooká dívka nějaké doklady. Chlapci vešli dovnitř, ale dívka si jich nevšimla.

Místní výbor komunistické strany se první dověděl o tom, že Němci jsou pouhých třicet kilometrů od města, a okamžitě to signalizoval. Partyzáni a svazáci se neprodleně vypravili na frontu s jedinou myšlenkou: že nepřítele je třeba za každou cenu zadržet. Armáda nejednala tak pružně. Proto se dobrovolnické oddíly střetly s Němci jako první, proto v nich bylo tolik padlých. Armáda později Němce odrazila, ale dobrovolnické oddíly zachytily první úder.

Chlapci vyšli ven. Celé město jako by bylo v ulicích. Všude byla spousta lidí jako o nějakém svátku. V dálce se ozývalo bubnování. Fíla a Makenzen se rozběhli za zvukem bubnu. A skutečně, po hlavní ulici pochodoval jeden z pluků. Vpředu šel bubeník. Po opakovaných závěrečných úderech na buben zahřměla vojenská kapela. Tuby zahlaholily píseň Chrabrý je náš voják… Také hudebníci byli v plné polní, s helmami na hlavách. Mimochodem, na frontě sloužili i jako ošetřovatelé. Před vojenskou kapelou šlapaly jako vždy děti. Většina z nich byla z Fílovy čtvrti. Některé šly pozpátku: mávaly do taktu rukama a pokoušely se tak konkurovat starému kapelníkovi Gríšovi. Ale kapela je stále doháněla a děti před ní musely utíkat do bezpečné vzdálenosti, aby se znovu mohly ujmout dirigování.

Fíla a Makenzen se ze zvyku připojili k dětem před kapelou. Fílu ale napadlo, že pluk půjde kolem Emina domu, a stáhl se na okraj chodníku. Nechtěl, aby si Emi pomyslela, že je pořád ještě dítě. Makenzen šel dál chvíli v čele dětského houfu, ale když zjistil, že Fíla jde vedle průvodu, připojil se k němu. Před železnou ohradou stála plukovníková s Emi. Teď kolem nich procházela vojenská kapela. Za kapelou šel starý, vousatý šikovatel se spoustou řádů a medailí na hrudi a nesl vlajku pluku. Doprovázeli ho dva jiní šikovatelé s mocnými kníry. Za vlajkou jel na krásné anglické kobyle velitel pluku. Před domem se zastavil. Plukovníková a Emi se k němu rozběhly. Plukovník se sklonil a políbil nejprve svou ženu, potom Emi. Emi mu podala kytici. Plukovník si ji vzal a pobídl koně. Víc se už neohlédl. Emi a její matka se stáhly zpátky, před pěknou, železnou ohradu jejich domu. Emi se rozvzlykala, ale plukovníková jí sevřela ruku. Pravda, byla to bývalá zpěvačka a zanícená předsedkyně ženského spolku Láska k vlasti, který nedávno vyprovázel Němce při jejich odchodu z města, ale ovládala své city tak, jak se to slušelo a patřilo na plukovníkovou.

Teď kolem domu pochodovaly roty. Podle rot šly ženy a děti. Některá děcka se držela táty za ruku. Za jiným popobíhala jeho žena a utírala si slzy. Zástup mával a házel vojákům pod nohy květiny. Fíla se nepozorovaně přiblížil k Emi. Stála na chodníku sama, její matka už odešla domů. Emi byla rozrušená na nejvyšší míru. Položila Fílovi hlavu na rameno a hlasitě se rozplakala. Nos si přitom utírala do Fílovy košile. Fíla se ji pokusil uklidnit.

„Nebreč, táta se ti určitě vrátí!“

„A co když ho tam zabijou?“

„Tak z něj bude hrdina!“

„Já nechci, aby z něj byl hrdina, já chci, aby se vrátil domů!“ ještě hlasitěji se rozplakala Emi.

Fíla se odmlčel. Čekal, až se Emi trochu uklidní.

„Jestli se stane něco se mnou, budeš pro mě taky plakat?“ zeptal se skromně.

„Co by se s tebou mělo stát?“

„No – třeba padnu,“ řekl ještě skromněji a do očí mu vhrkly slzy, protože se úplně vžil do své role.

„Ale ty ještě nejsi muž!“ podivila se Emi. „Ty nemůžeš jít na frontu!“

„Nemůžu, ale jdu,“ řekl Fíla. „Nevěříš? Jestli padnu, ty se tu můžeš vdát za toho svého… junkera!“

„Cos to řekl?“ vyjela na něj Emi.

Byli by se pohádali, kdyby v tu chvíli plukovníkova nezavolala Emi domů.

Emi se otočila na patě a šla. Fíla si ztěžka povzdechl. Vedle něj stanul Makenzen. Tvářil se, že kamarádovo rozčilení nevidí. Hlavní ulicí jely motorizované jednotky: dva malé tanky, několik nákladních aut a děla, tažená koňmi. V čele baterie jel podporučík Nedev. Na chodníku uviděl stát svou ženu s kyticí v ruce a seskočil z koně. Violeta byla bílá jako plátno, jako by v ní nebyla kapka krve. Jen suché oči jí zimničně hořely. Políbili se dlouze, tak dlouze, že se děla mezitím octla daleko vpředu. Podporučík se odtrhl od své ženy a rozhlédl se. Uviděl Fílu.

„Fílipe!“ zavolal ho k sobě hlasem, který rozrušením selhával. „Pojď sem!“

Fíla stanul před ním.

„Pomáhej mé ženě! Ve městě nezůstal jediný mužský…“

„Buďte klidný!“ odpověděl Fíla. „Uniformu vám vrátím. Tatínek ji vyžehlí a vrátím vám ji.“

„Ne, není třeba… Nech si ji a ve zdraví ji nos!“

Podporučík mu mávl rukou, vyhoupl se na koně a rozjel se za svou baterií.

Městečko znovu utichlo. Fíla a Makenzen se unyle vláčeli ulicemi. Lidé se rozcházeli do svých domovů a znepokojeně naslouchali dunění děl. Přicházelo ze západu a bylo stále zřetelnější. Asi za hodinu začaly na radnici houkat sirény. Poplašné vytí se zařízlo do nebe. Lidé se rozutekli. Ulice zely prázdnotou. Nějaké malé letadlo kroužilo nad městem. Bylo slyšet vzdálené výbuchy. Za Strumou se zablesklo a detonace otřásla zemi. Bombardovali nádraží.

Fíla a Makenzen vběhli do klubu Dělnického mládežnického svazu. U psacího stroje tam sedělo modrooké, pihovaté děvče, Vencova známá. Dívka vytočila list ze stroje, přeložila jej a zasunula do obálky. Chtěla jej schovat do záňadří, ale vtom uviděla oba chlapce.

„Fílo, zrovna tě potřebuju! Poslyš,“ zašeptala mu, „já jdu na frontu. Kdybych se nevrátila, dej tenhle dopis Venčovi. Jestli se vrátím, dáš mi ho zpátky. Ano?“

„Dobře,“ řekl Fíla. „Jenom nechápu, jak jste dneska všichni přišli na to, že umřete?“

„Nu – při troše štěstí…,“ řekla dívka a prsty si prohrábla krátké vlasy.

Vyšli ven. Dívka zamkla klub, nadhodila si automat na zádech a měla se k odchodu. A právě v tu chvíli přiběhl starý politický vězeň. Sotva popadal dech a v civilních šatech vypadal ještě hubenější a shrbenější než dřív.

„Dobro, něco od tebe potřebuju.“

„Nikdo tu není. Zamkla jsem a odjíždím posledním náklaďákem z kasáren.“

„Poslyš, Dobro, potřebuju dva svazáky.“

„Nikdo tu není, rozumíš? Nikdo! Všichni odjeli.“

„Co budu dělat? Pomocná organizace posílá na frontu dárky. Musíme je tam dopravit. Už jsem objednal i vůz.“

„Nezlob se, s tím ti nepomůžu. Sbohem! Mějte se tu dobře!“ řekla Dobra a rozběhla se ke kasárnám.

Starý vězeň si zapálil. Dětí si vůbec nevšiml. Za chvíli i on někam zmizel. Fíla a Makenzen se na sebe podívali. Od rodičů věděli, že to kdysi býval silný člověk a rozený řečník, ale že se od policejních výslechů a z vězení vrátil s podlomeným zdravím. Snad proto mu teď svěřili řízení Pomocné organizace.

„Tak se mi zdá, že bude spousta pohřbů,“ řekl moudře Makenzen. „To bude zase jednou žranice!“

„Nestydíš se?! Copak takhle může myslet normální člověk?“

„Co na mě řveš? Dělám ti snad něco? Já ty lidi nezabíjím!“

„Lidi jdou na frontu umřít a ty.“

„My taky…, až výrostem… když to bude potřeba…“

„Přestaň! Já jdu na frontu hned! Nemůžu žít s takovým srabem, jako jsi ty!“

„Dobře žes mi to řek. Musím ti připravit kytku!“ Makenzen se hloupě zasmál svému vtipu, ale pak najednou zvážněl. „Fílo…, no tak, Fílo…, vždyť já si dělám legraci! Být o trochu větší, taky bysme šli. A třeba – s Pomocnou organizací!“

Fílu najednou něco napadlo. Plácl se do čela.

„Poběž!“

„Co je? Kam?“ křikl už v běhu Makenzen za Fílou.

Chlapci se bez dechu zastavili před nějakým starým krámem. Teď nad ním visela skromná tabule: Pomocná organizace. U chodníku stál starý náklaďák. Dva cikání do něj nakládali nějaké balíky. O karosérii se opíral řidič, který byl v městečku známý jako Koljo Unče. Řidič byl starý a jeho vůz přímo předpotopní; ale nějakým šťastným řízením osudu se oba pořád ještě pohybovali. Unče vytáhl ze zadní kapsy kalhot láhev se slivovicí a přihnul si. Potom láhev zdvihl proti slunci. Na dně zbývalo pár kapek. Unče si lítostivě povzdechl a láhev zašrouboval.

„Strejdo,“ zeptal se Fíla, „co to nakládáte?“

„Ale – všelijaký haraburdí,“ mechanicky odpověděl řidič.

„A kam to povezete?“

„Do háje!“ uplivl si Unče.

„A kdo to má všechno na starosti?“

„Jeden praštěnej chlap. Já sice taky nemám všech pět pohromadě, ale von je na tom ještě hůř. Já si říkám: Koneckonců, zaplatí mi tu cestu? Zaplatí. Tak ať se třeba staví na hlavu.“

„A kam jedete? Na frontu?“

„Co ze mě taháte rozumy?“ najednou se utrhl Unče. „Koukejte zmizet, usmrkanci!“

„Vašnosti,“ obrátil se na něj pochlebnicky jeden z cikánů. „Já myslím – všecko hotový.“

„A co má bejt?“

„Ty dáš něco?“

„Jděte si dovnitř za starým. Ten ať se s vámi vyrovná.“

Cikání pokrčili rameny a zamířili do krámu.

„Hasane,“ zavolal Unče, „dojdi mi do hospody naplnit flašku!“

Cikáni byli zpátky jako na obrtlíku.

„Jak řekneš, vašnosti.“

Unče vytáhl láhev. Oba cikáni po ni sáhli. Unče ji zvedl proti slunci a zkoumavě si ji prohlížel. Upil z ní doušek a teprve potom jim ji podal. Cikáni si sundali čepici a dopili zbytek.

„Pámbu ti dej život tisíc let!“ poděkovali svým obvyklým způsobem.

Fíla dloubl do Makenzena. Teď!… Vešli do kanceláře Pomocné organizace. Starý vězeň seděl za psacím stolem a něco psal. Chlapci se zastavili u dveří a čekali. Vězeň po chvíli zvedl hlavu.

„Co je?“ zeptal se nespokojeně.

„Jste předseda Pomocné organizace?“ uctivě se zeptal Fíla.

„Ano. Proč se ptáte?“

„Posílají nás za vámi z Dělnického mládežnického svazu,“ autoritativně řekl Fíla.

Makenzen udiveně zíral. Otvíral pusu, že něco řekne, ale Fíla mu uštědřil nový šťuchanec.

„Konečně!“ řekl předseda a vstal. „Posaďte se, chlapci!“

„Ba ne! Raději abychom už jeli!“ pospíchal Fíla.

„Ale… neměli tam někoho… staršího?“

„Plníme rozkaz!“ důležitě řekl Fíla. „A krom toho se vedení domnívá, že my se k tomu hodíme nejlépe.“

„Dobře, dobře, tak se nezlobte, chlapci… Jenomže – vědí o tom vaši rodiče?“ znovu zapochyboval předseda.

Makenzen chtěl znovu něco říci a Fíla ho znovu dloubl pod žebra.

„My jsme sirotci,“ smutně řekl Fíla. „Váleční sirotci…“

„Sirotci? A z které války, prosím vás? Vždyť jste ještě malí!“

„Z politické,“ nejistě řekl Fíla.

„Máte pravdu,“ povzdechl si starý vězeň. „Když se to tak vezme, války na Balkáně vlastně nikdy nepřestaly. Mám radost, chlapci, že jste synové antifašistů! Strana se o vás už brzy postará. Jaký to bude pěkný život!… A teď – do práce! Jděte domů a pořádně se na to oblečte!“

Starému vězni vhrkly do očí slzy. Utřel si je kapesníkem. Chlapci za sebou spěšně zavřeli dveře.

„Já nikam nejedu!“ prohlásil Makenzen. „Táta mě zabije!“

„Neblázni! Copak má dneska někdo čas sledovat, kde jsme? Vojvoda se o tom ani nedoví!“

„A co jestli mě tam zastřelí?“ lítostivě se zeptal Makenzen.

„Tebe? Prosím tě, kdo by střílel na faráře?“

„Jenže oni to nevědí…“

„Tak jim to řekneš. A teď honem domů! Ty si vezmeš tátovu houni a já tátovi štípnu kožich,“ nařídil Fíla.

„Nemáš něco k jídlu?“ zeptal se Makenzen.

„Slupneme něco z těch dárků!“

„Prosím tě! Tam budou leda tak staré rukavice a vlněné ponožky. Jako bys nevěděl, co se posílá na frontu… Každý se hledí zbavit starých krámů.“

„Nesmysl!“ pohoršil se Fíla. „To bylo dřív, když se posílaly dárky Němcům. Dárky, dárky – ale běda, když nebyly…“

Za čtvrt hodiny se Fíla a Makenzen jako zločinci vykradli z vrat. Tomi jim běžel v patách. Vyprovázela je Makenzenova sestra Růža. Jí jediné řekli, kam odjíždějí.

„Jestli to vyžvaníš, tak se těš!“ přísně jí připomněl Makenzen.

„Nevyžvaním,“ vzlykala Růža. „Zabijou vás tam?“

„To se neví,“ řekl Fíla. „Při troše štěstí se vrátíme.“

„Já nechci; aby tě tam zabili!“

„A mě ti líto není?“ výsměšně se zeptal Makenzen.

„Obou je mi vás líto,“ ještě víc se rozvzlykala Růženka.

Fílu něco napadlo a odtáhl ji stranou. Zpod košile vyndal zmačkaný sešit.

„Jestli se se mnou něco stane, tyhle básně dáš Emi.“

„Nedám!“ vzpurně prohlásila Růža.

„Ne?! Ty nechceš splnit mé poslední přání? A já tě měl za blízkého člověka…“

„Tak to vidíš,“ vzlykala Růža.

„Poslouchej! Dáš jí ten sešit a řekneš: Fíla tady zapsal své poslední myšlenky ve verších… a…“

„Já jí ho nedám!“

„Dobře! Ode dneška tě neznám!“

„Tak já jí ho dám!“ řekla Růža. „Ty verše jsi psal pro ni?“

„No… psal jsem tak všeobecně… o životě… a tak. Nikoho jsem neměl na mysli.“

„A smím si to přečíst?“

„Ne! Vždyť ty poezii stejně houby rozumíš!“

Růženka měla už zase slzy na krajíčku.

„Podej mi ruku!“ řekl Fíla. Růža mu ji podala. „Uvolni ji v zápěstí!“

Růža se zasmála.

„Čemu se tak hloupě směješ?“ podivil se Makenzen.

„Lechtá mě to…“

Fíla se sklonil a políbil jí ruku.

„Důležité je, aby sis neopíral nos o zápěstí. A už vůbec ne, když máš rýmu!“ řekl mentorsky.

„Přestaň!“ utrhl se na něho Makenzen. „Děláš, jako bys sežral všechnu moudrost světa!“ Ze záňadří vytáhl krajíc chleba a pustil se do jídla.

„Já toho znám opravdu dost,“ hlubokomyslně řekl Fíla. „Jestli se vrátím živý a zdravý, naučím tě tancovat. Mělas mě vidět onehdy v klubu, jak jsem to roztáčel! ‚Takového tanečníka aby pohledal!‘ řekla mi Emi. Vlastně plukovníková… Zvlášť při valčíku!“

Makenzen to už nevydržel a postrčil ho do ulice. Růženka stála před vraty a mávala jim. Tomi se se štěkotem rozběhl za nimi.

Když přišli k učitelčinu domku, viděli, že Violeta slojí u okna a dívá se ven. V očích se jí třpytily slzy. Fíla na ni po krátkém zaváhání zavolal:

„Paní učitelko…“

„Fílo!“ zvolala radostně učitelka a seběhla k nim dolů.

„Jedeme na frontu. Povezeme vojákům dárky…“

„Počkejte!“ řekla Violeta a zmizela ve dvoře. Za chvíli se vrátila s dvěma růžemi.

„Jednu dej mému mužovi. A tu druhou…“

„Já vím!“ přerušil ji Fíla.

Rozběhli se uličkou dolů.

„A dávejte na sebe pozor!“ křikla za nimi Violeta.

Tomi jí odpověděl štěkotem.

14

Unče dlouho točil klikou, než motor konečně naskočil. Potom si sundal čepici a pokřižoval se. Vytáhl láhev slivovice, upil z ní a sedl si za volant. Předseda Pomocné organizace zamkl kancelář a sedl si k němu do kabiny. Děti stály u náklaďáku.

„Vylezte si sem, je tu místo pro všechny,“ navrhl jim starý vězeň.

„Ne, my si radši vylezeme do korby,“ mínili chlapci.

Vyšvihli se nahoru. Tomi pobíhal kolem vozu, kňučel a chtěl za nimi, ale náklaďák se už rozjel. Tomi za ním běžel s vyplazeným jazykem.

„Tomi, Tomi!“ volali chlapci a málem se rozplakali. Bylo jim smutno. Tak tedy jedou na frontu…

Ale to už Tomiho zahalily kotouče prachu a pes zůstal někde vzadu. Náklaďák se s rachotem řítil ulicemi města. Hlouček dětí za ním začal povykovat:

„Fí-la Tan-go… Ma-ken-zen Trum-be-ra…“

„Jedeme na frontu, heč!“ hrdě na ně křikl Fíla.

Děti ztichly jako pěna a s úctou se dívaly za vozem, dokud jim nezmizel z očí.

Náklaďák přejel po mostě nad Strumou. Most byl starý, stavěný z pletiva a trámů, pod tíží vozu se houpal a skřípěl. Silnice tonula v prachu. Fíla s Makenzenem v jednom kuse kýchali. Nemohli se dočkat chvíle, kdy se konečně dostanou na frontu, o níž měli jakous takous představu z filmů. Silnice stoupala stále vzhůru, do svahů Ograždenských hor, které se prostíraly západně od města. Občas kolem nich projelo vojenské auto nebo motocykl. Jindy zase oni předjeli kolonu. Náklaďák se celý třásl, motor mu úpěnlivě vyl. Konečně se vydrápal nahoru a po úzké silnici se spustil do údolí, jímž protékala malá horská říčka. Na břehu říčky stálo několik stanů s velkými červenými kříži. Nějaký důstojník se tam myl. Ani nezvedl hlavu, když projížděli kolem. Potom se náklaďák znovu rozjel do kopců. Polní lazaret zůstal hluboko pod nimi. Za prvním kopcem vůz zastavil. Unče vyskočil z kabiny a zvedl kryt motoru. Zevnitř se vyvalila oblaka páry. Chlapci také seskočili na zem. I předseda Pomocné organizace vystoupil. Fíla a Makenzen se oprášili.

„Strejdo,“ zeptal se Fíla, „co tomu auťáku je?“

„Sám pánbůh ví.“

„Pojedeme brzy?“ dotíral Makenzen.

„Zeptej se ho,“ nakvašeně odsekl řídíc a palcem ukázal k nebi.

„Chlapci mají pravdu. Měli bychom si pospíšit,“ řekl starý muž.

V tu chvíli se úplně blízko rozlehla kanonáda a zaječely výstřely. Unče sebou trhl. Také chlapci se začali neklidně rozhlížet. Jenom starý vězeň zůstal úplně klidný, jako by nic neslyšel.

„Když tak pospícháš,“ vyjel na něj Unče, „jdi si tam sám!“

Velkým špinavým kapesníkem si utíral obličej.

„Vy ale nejste dvakrát uvědomělý, soudruhu,“ řekl mu předseda Pomocné organizace.

„Poslyš, ty mudrci! Já byl ve dvou válkách, s náklaďákem jsem dojel až k Odrinu. Jsem vůbec z prvních řidičů v armádě. Tak si ty rozumy nech laskavě pro sebe!“

„Za první světové války jsem byl taky na frontě…“

„Jestli chceš co vědět, tak nejlepší bude, když se vrátíme a dárky necháme v polním lazaretu.“

„Nařídili mi, abych je odvezl na frontu. A taky že je tam odvezu!“

„Jak myslíš!“ rozzlobeně prohlásil Unče. „Ale jestli se něco stane, tak vinu za to neseš ty! Chudáci děti!“

Chlapci zvědavě naslouchali rozhovoru. Teď se energicky vyhoupli na vůz. Oba muži si vlezli do kabiny a náklaďák se rozjel. Znovu se zvedly kotouče prachu. Dunění děl bylo slyšet docela blízko. Obzor zahalovalo něco jako mlha a dým. Bylo vidět i jednotlivé výbuchy. Silnice stoupala k horskému předělu. Projížděli nějakým pustým úsekem cesty. Zprava se ozvala přerývaná dělostřelecká palba. Chlapci se podívali tím směrem. V řídkém dubovém lesíku se zakopala baterie. Nad děly visely sítě pokryté listím. Kolem nich proletěla motorka. Řídil ji voják, celý umazaný kolomazí. Důstojník v přívěsu na ně něco křikl, ale nerozuměli mu. Jeli dál. Fíla se sklonil a okénkem se podíval do kabiny. Starý vězeň se s ledovým klidem díval před sebe. Unče se v kabině točil jako holub na báni a po obličeji se mu řinul pot. Najednou něco vybuchlo přímo před nimi. Chlapci ani neměli čas se leknout. Skulili se do korby. Náklaďák prudce zabrzdil. Předními koly vjel do nějakého příkopu a tak se naklonil, že se div nepřevrátil. Fíla a Makenzen skočili na zem a beze slova se jako krtci zavrtali pod vůz. Neočekávaně rychle se pod vozem octl i Unče. Fíla se ho instinktivně chytl za nohy. Řidič se lekl, začal kopat a křičet. Pozvolna se všechno uklidnilo. Fíla měl přímo před nosem předsedovy nohy. Předseda stál vzpřímený před vozem a s nepochopitelným klidem se opíral o kapotu. Unče se pod vozem pokoušel pokřižovat.

„Bože na nebesích,“ opakoval, „co všechno je mi dneska ještě souzeno zažít…“

Děti viděly, jak vedle předsedových nohou stanuly jiné nohy v zaprášených holínkách. Ozval se drsný mužský hlas:

„Co to tam vyvádíte, janči? Okamžitě vylezte!“

Fíla a Makenzen se vysoukali zpod vozu. Unče se k tomu neměl. Důstojník se shýbl a začal ho odtamtud tahat za nohy.

„No jo, už lezu,“ zahuhlal Unče a s hekáním se vynořil na světlo boží.

Ale tu v blízkosti zaječela nová mina. Tentokrát se do příkopu vrhli všichni, dokonce i důstojník. Fíla skočil na Makenzena, který se úporně snažil zavrtat pod ostatní. Jenom starý politický vězeň stál jako dřív vzpřímený před vozem. Mina tentokrát nevybuchla tak blízko. Jeden po druhém zvedli hlavy.

„Všichni okamžitě do vozu!“ křikl ochraptělým hlasem důstojník. „A pryč! Pojedete rovně a za kopcem zahnete doprava. Ta cesta vede do vesnice. Ve škole jsou vojáci.“

Všichni se střelhbitě usadili do kabiny, ale vůz už zase trucoval. Unče rozzuřeně skočil na zem a pěstí praštil do krytu motoru. Motor se rozběhl. Řidič, celý zpocený, sedl k volantu.

„Kdepak po dobrém,“ vysvětlil. „Na tu herku se musí pěstí!“

Náklaďák se vyškrábal z příkopu. Unče šlápl na plyn. Vyjeli. Do uší se jim znovu zařízlo vytí miny. Unče zavřel oči. Mina vybuchla na silnici. Přední sklo vozu se roztříštilo na tisíc kousků. Všude bylo samé sklo. Unče se snažil ovládnout volant. Náklaďák se jako opilý vrhal od příkopu k příkopu, jen pomalounku nabíral správný směr. V kabině se všichni tiskli k sobě. Makenzen brečel. Jen předseda Pomocné organizace stále ještě zachovával klid. Vzal děti kolem krku. Právě se přehoupli přes kopec, když se ozval jek nové miny. Unče přibrzdil a prudkou zatáčkou, která by dělala čest i tomu nejlepšímu závodníkovi, se octl na úzké polní cestě. Mina vybuchla za náklaďákem. Cesta klesala prudce do údolí. Z obou stran ji před minami chránily kopce. Urazili hodný kus cesty, když Unče konečně zastavil. Kanonádu tu nebylo slyšet. Unče ztěžka dýchal a nepřestával se křižovat. Tentokrát se křižoval i Makenzen.

„Pomoz mi, Bože můj, pro svoje jméno a odpusť mi hříchy mé…“

Fíla jím zatřásl.

„Žalm 54,“ slavnostně prohlásil Makenzen. Zoufale třeštil oči a byl úplně vyvedený z míry. Pak spustil jiný žalm: „Kdo žije ve stínu nebeského Otce…,ten žije ve stínu Všemohoucího…“

Fíla se poděsil a málem se rozplakal.

„Makenzene, Makenzene, co je ti? Jsi raněný?“ ptal se ho. Ale Makenzen místo odpovědi zazpíval slavnostní verše z žalmu 91:

„Kráčeti budeš po hadech a zmijích a lvíče i draka rozdupáš. Kdyby jich tisíce po boku tvém padlo, deset tisíc po tvé pravici…“

„Tomu hochovi snad přeskočilo,“ ustaraně řekl starý vězeň.

Unče si přihnul z láhve. Potůčky potu mu stékaly po rukou a po šíji.

„Bodejť by mu nepřeskočilo! Ale tobě přeskočilo taky!“ řekl Unče.

„Komu? Mně?!“ podivil se starý muž.

„Tobě, komu jinému? Na frontě jsi byl, seděl jsi, ale rozumu nemáš, ani co by se za nehet vešlo! Hej, chlapče,“ obrátil se k Makenzenovi. „Nech už těch žalmů, stejně ti to je na draka.“

Popadl ho za ramena a zatřásl jím. Násilím mu nalil do úst hlt slivovice. Makenzen se rozkašlal a přestal zpívat. Všichni si oddechli. Unče naložil své pasažéry a pokračoval v cestě. Podíval se po dětech. Makenzen se mu vůbec nelíbil. Mrkl tedy na Fílu a začal zpívat: „Stůně, ach, stůně Mile Popjordanov…“

Nejprve se k němu připojil Fíla, potom, po přátelském šťuchanci, i Makenzen. Předseda se usmál.

Náklaďák sjížděl horskými zatáčkami a zanedlouho se octl na okraji vsi. Cesta je zavedla přímo do školního dvora. Na dvoře byla spousta vojáků. Rozběhli se k nákladnímu autu. Všichni vystoupili. Unče se začal vrtat v motoru. Fíla a Makenzen se vrhli k dárkům a začali je rozdávat rozveseleným vojákům. Starý vězeň je s úsměvem pozoroval. Zřejmě se cítil dobře.

„Dej chlapcům všechny balíčky a pojedeme zpátky do města,“ navrhl mu Unče.

„Ne. Pojedeme do polního lazaretu!“

„Jen přes mou mrtvolu,“ prohlásil Unče. „To se mám zas vrátit po té cestě zpátky? Zbláznil ses?!“

„Já jsem se na to už ptal. Prý tam vede i jiná cesta. Přes vesnici,“ vmísil se do rozhovoru Fíla.

„Buď zticha, troubo!“ řekl Unče.

„Já…, já…,“ chtěl také něco říci Makenzen, ale Fíla ho štípnutím umlčel.

„Všichni do vozu!“ neočekávaně bodře nařídil starý vězeň.

15

Pozdě odpoledne náklaďák vyrazil k polnímu lazaretu. Jel ale jinou cestou, úzkou a hrbolatou. Dunění děl zaléhalo i sem, ale vysoká kopce chránily vozidlo před náhodným granátem nebo minou. Bylo slyšet i ojedinělé výstřely. Postupně však všechno utichlo, Zanedlouho náklaďák dojel k říčce, na jejímž břehu stál lazaret. V táboře panoval nezvyklý ruch. Nových příchozích si nikdo nevšiml. Do hlavního stanu, v němž byl operační sál, vbíhali muži v holínkách a bílých pláštích. Jeden z chirurgů vyběhl s rouškou na obličeji ze stanu. Plášť měl celý zastříkaný krví. Křikl ven: „Dejte sem morfium, k čertu! Rychle, morfium!“

Jiný člověk, rovněž v bílém plášti, běžel ke stanu s objemnou brašnou. Ze stanu se ozvalo zaúpění. Makenzen byl k smrti vyděšený. Div zase nespustil žalmy.

„Já chci domů,“ popotahoval.

Ze sanitky vyložili dva raněné, celé v obvazech, a na nosítkách je přenesli k operačnímu sálu. Lehčeji ranění leželi před stanem přímo na zemi. Na druhém konci palouku se něco rýsovalo pod plachtou. Ze stanu vyšel lékař a zamířil k náklaďáku.

„Čí je ten náklaďák?“ zeptal se.

„Můj,“ řekl Unče.

„Vezeme na frontu dárky,“ ozval se předseda.

„Zbytečně!“ řekl lékař. „Odvezete zabité. Za patnáct minut ať jste hotovi s nakládáním!“

„Rozkaz!“ řekl Unče a zasalutoval.

Na palouku právě zastavila motorka s přívěsem. Seskočil z ní uniformovaný partyzán s automatem. Obličej mu tonul v prachu, kolomazí a potu. Děti ho v první chvíli nepoznaly, ale pak se k němu rozběhly:

„Venčo, Venčo…“

Ale Venčo si jich vůbec nevšiml a zamířil rovnou k lékaři.

„Kde je?“ zeptal se.

„Tam,“ neurčitě řekl lékař a mávl rukou směrem k plachtě.

Venčo zamířil na druhý konec palouku. Děti šly v uctivé vzdálenosti za nim. Venčo stanul nad plachtou. Na okamžik zaváhal, ale pak ji rázným pohybem odhrnul. Na zemi leželo několik zabitých. Mezi nimi – Christo, vedle něho – podporučík Nedev. Oba měli obličeje zalepené krví. Za skupinkou přišel lékař. Děti se na zabité dívaly široce otevřenýma očima. Krve by se v nich nedořezal.

„Nedalo se už nic dělat,“ s politováním řekl lékař.

„Rozumím,“ zasípal Venčo. „Smím si ho vzít?“

„Teď už ano.“

Venčo se vrátil k motorce, zběsile ji nastartoval a přiřítil se k zabitým. Zdvihl chladnoucího bratra ze země. Makenzen se nehlasně rozplakal, ale i on spolu s Fílou Vencovi pomáhal. Venco vytáhl kapesník.

„Jdi ho namočit,“ řekl Fílovi.

Fíla se rozběhl k říčce, namočil kapesník a rychle se vrátil zpátky. Venco utřel bratrovi obličej a na hlavu mu nasadil přílbu. Usadil Christa do přívěsu tak, jako by ani nebyl mrtvý, jako by se někam chystali jet…

„Tak… už jsme hotovi…, už jsme se vším hotovi… Můžeme jet, bráško,“ oslovil Venčo mrtvého Christa a vyrazil.

„Já chci domů,“ rozvzlykal se Makenzen.

„Teď ještě spusť žalmy a já ti rozbiju hlavu!“ řekl Fíla, ale z ničeho nic si sedl na zem a hlasitě se rozplakal.

Starý vězeň oslovil lékaře:

„Mohu vám tu s něčím pomoci?“

„Vyznáte se aspoň trochu v medicíně?“

„Byl jsem sanitním poddůstojníkem.“

„Jděte dovnitř, umyjte si ruce a oblečte si plášť.“

„Zavez děti do města,“ řekl předseda řidičovi. „Já tu zůstanu.“

„Rozumím, šéfe!“ uctivě řekl Unče.

Zavedl děti k náklaďáku. Pořád ještě vzlykaly, ale už neplakaly. Zdravotníci nakládali mrtvé do korby. Unče si sundal čepici a pokřižoval se.

„Chudáci!“ řekl hlubokomyslně a ze zadní kapsy kalhot vytáhl láhev. Byla prázdná. Unče ji zlostně zahodil do křoví. Vylezl si k dětem do kabiny.

„Kam mám ty mrtvé zavézt?“ zeptal se raněného poddůstojníka, který běžel kolem.

„Do nebe,“ zlostně mu odsekl poddůstojník.

„Tak už je ze mě i hrobník,“ povzdechl si Unče.

Nastartoval a vyjeli.

„Zavezu je do kasáren… Tam už budou vědět, co s nima.“

„Podporučíka zavezeme jeho ženě,“ ozval se Fíla. „Byl jsem mu na svatbě za družbu,“ řekl a hlas se mu zatřásl.

„Jak myslíš, šéfe!“ odpověděl Unče.

„Nemůžeš jet opatrněji?“ ozval se Makenzen. „Strašně to hází…“

„Těm nahoře už je to fuk,“ mínil Unče.

Makenzen se znovu rozbrečel. Taky Fíla si utíral slzy. Tentokrát jeli jinou silnicí, cestovali vcelku klidně. Do města dorazili ještě za světla, ale unavení a rozrušení chlapci se neodvážili vrátit domů. Až do setmění se bez cíle toulali ulicemi. Mrtvé nechali na starost řidiči. Kráčeli vedle sebe mlčky a sklesle. Věděli, že doma je čeká nářez. Věděli, že se lam setkají s tetou Marií…

Ani nevěděli, jak se octli v jejich uličce. Zastavili se. Před vraty je nikdo nečekal. Přidali do kroku. Najednou k nim dolehl ženský nářek a pláč. Byli u domku učitelky Violety. Asi jí už dovezli mrtvého manžela… Fíla a Makenzen váhavě vykročili k domovu. Vrata byla doširoka otevřená. Ve dvoře byla spousta lidí. Byla tu Dobra, byl tu krejčí Toma, byl tu Mico, Andon, Dimo, byl tu dokonce i Pero, který to hrál na všechny strany. Chlapci se zastavili u vrat. Nikdo si jich nevšiml. Přiběhla k nim jenom Růža.

„Dostaneme?“ šeptem se zeptal Makenzen.

„Ne,“ zajíkla se Růža. „Nahoře je…“

„My víme,“ přerušili ji chlapci.

Fíla a Makenzen se pokusili nepozorovaně vmísit do davu, ale nikdo si jich beztak nevšímal. Vyšli nahoru po dřevěných schodech. Na balkóně nebylo k hnutí. Stáli tam starci a stařeny z jejich čtvrti. Chlapci po špičkách vstoupili do pokoje obou bratří. A tady uviděli něco, co si měli pamatovat až do nejdelší smrti. Christo s otevřenýma očima a už úplně ztuhlý, stál pod Venčovým dozorem opřený o stěnu a nějaký vousatý sochař plácal na opačném konci místnosti z hlíny jeho sochu, jeden po druhém lidé procházeli kolem vzpřímeného mrtvého Christa, mlčky před nim postáli a opouštěli místnost…

16

Zdá se, že všechny hřbitovy mají jeden společný rys: o mrtvé se lidé starají mnohem více než o živé. Hřbitovy jsou skutečnou oázou, zvlášť v létě, kdy se pro vedro nedá dýchat. Tady je chládek, stíní tu nejrůznější stromy: smuteční vrby, cypřiše, břízy, lípy. topoly a řady ovocných stromků. Aleje jsou upravené, zametené a čisté, hroby není pod květinami ani vidět. Mimochodem, zamilovaní si v tom bezplatném květinářství často vezmou kytici. O náhrobních nápisech by se dala napsat doktorská disertace. O pomnících také. Nad hroby tu většinou stáli andělé. Z cementu je ve velkém fabrikovala firma, která měla dílny při cestě na nádraží. Byli dvojího druhu: plačící anděl a anděl, který se podobá kulaťoučkému holubovi s lidskou hlavou. Kolem hrobů neustále švitořili nejrůznější ptáci. Měli lesklé peří, byli vykrmení a líní tak, že poodlétali teprve tehdy, když jim hrozilo nebezpečí zašlápnutí. U kostelíka byla malá kašna. Pod stříškou kostela sedali žebráci, kteří každý den museli urazit poměrně velkou vzdálenost mezi městem a hřbitovem. K jejich cti však musíme říci, že si nenechali ujít ani jeden pohřeb. Uctivě a spořádaně se účastnili celého pohřebního obřadu. Se smutným výrazem ve tváři podávali tu svíce, tu jídlo a víno. Ke konci obřadu, když první hroudy prsti zabubnovaly na víko rakve, začínali jako první vzlykat a vytvářeli tak atmosféru nezadržitelného pláče. Na podzim roku 1944 si ani žebráci, ani hrobníci Jordán a Koljo nemohli stěžovat na nedostatek práce. Také dneska se měly konat dva velké pohřby…

Nebe bylo jasné, bez mráčku. Pohřby se konaly nezávisle na sobě – šlo o pohřeb podporučíka Nedeva a partyzána Christa. Ti dva měli společné jen to, že je pohřbívali na stejném místě a že oba padli v boji proti fašistům. Před polednem se oba pohřební průvody zastavily před hřbitovní bránou.

První průvod šel za rakví podporučíka Nedeva. Byla tu bohatá elita města: důstojníci, buržoazie a duchovenstvo. Podporučík Nedev sice padl v boji proti Němcům, ale městská smetánka ho přesto pokládala za svého příslušníka. A potom: byl to hrdina, protože byl důstojník – a důstojník přece nemůže sejít ze světa jinou smrtí než právě hrdinskou. Rakev s mrtvým ležela na lafetě. Z obou stran ji doprovázeli vojáci s nasazenými bodáky. Lafetu táhli černí koně s černými chocholy na hlavách. Za rakví šla v hlubokém smutku učitelka Violeta, zavěšená do plukovníka. Za nimi kráčeli příbuzní a důstojníci v černých uniformách. Na konci průvodu pochodovala rota vojáků a vojenská kapela, která hrála střídavě Chopinův a Beethovenův Smuteční pochod. Úplně vpředu kráčeli duchovní: čtyři kněží, vedení Makenzenem v cherubínském hávu. Makenzen si sice opíral tyč svítilny, kterou nesl, o břicho, ale to nic neubíralo na jeho důstojném vzezřeni; Za průvodem se táhli žebráci. Beznohý se neuvěřitelně rychle posouval kupředu na svých pneumatikách. Pochopitelně tu nechyběli ani místní blázni: cikánka Páta, hluchoněmý Salija a ostatní.

Druhý průvod vypadal úplně jinak.

Christovi přátelé v partyzánských šatech a s puškami nesli po celou dobu rakev na ramenou. Za rakví šla v černém šátku teta Marie, zavěšena do svého syna Venca. Hlavu měla vzpřímenou, dívala se mlčky a přísně před sebe. Za nimi šla pestrá skupina partyzánů, chudě oblečených dělníků a vesničanů z okolních vsí, učitelů, žáků a žaček. Průvod uzavíral Pero s mísou v náručí.

Chyběl tu jak kněz, tak kříž. Žačky nesly za rakví Christovu fotografii a záplavu věnců od Christových přátel. Za průvodem kráčela různorodá kapela. Nesladěně, ale s citem hrála píseň Padli jste v oběť. Obě kapely si navzájem často překážely, tu bylo slyšet Padli jste i? oběť, tu Smuteční pochod. Za branou hřbitova se průvody vydaly různým směrem. Fíla zůstal v průvodu, který doprovázel Christa, Makenzen šel dál za rakví podporučíka Nedeva. Fíla zahlédl v řadách městské smetánky černě oblečenou Emi. Také on měl na sobě slušivou černou uniformu. Růža ho držela za ruku. Vykročili k Christovu hrobu.

Pohřební obřady trvaly dlouho. Nad každou z rakví byla pronesena řada smutečních proslovů. Lidé už únavou sotva stáli na nohou, když byly rakve konečně spuštěny do hrobů. Nejprve třeskly salvy nad hrobem podporučíka Nedeva, pak zarachotily automaty nad Christovým hrobem. Hejno vrabců vzlétlo nad stromy, přímo k modrému nebi…

Odpoledne se lidé rozešli. Na hřbitově znovu zavládl ospalý klid. Chlapci však ještě zůstali za kostelíkem. Makenzen si svlékl svůj cherubínský háv a pečlivě jej složil do tašky. Fíla ho zamyšleně pozoroval. Makenzen vytáhl ze záňadří malý plátěný pytlík. Vyndal z něj kousky dortu a jiné dobroty. Sedl si a mlčky začal jíst. O kousek dál hodovali u jednoho z hrobů žebráci.

„Jak teď můžeš jíst?“ podivil se Fíla.

„Už jsem si zvykl,“ odpověděl plnou pusou Makenzen. „Mám už takové řemeslo. Kdybych měl o každém pohřbu, kterého se účastním, hladovět, za chvíli bych byl kost a kůže.“

Fíla si sedl vedle něj. Snažil se na něj nedívat, ale přesto dostal strašný hlad.

„Myslíš, že se mrtví hněvají, když člověk po jejich pohřbu jí?“ zeptal se vážně Makenzen a.

„Hněvají se, když nejí,“ hlubokomyslně odpověděl Makenzen. „A mají radost, když jí! Proč by lidi jinak nosili na hřbitov tolik jídla?“

„Dej mi taky!“ povzdechl si Fíla.

Makenzen mu podal kousek dortu. Fíla se pustil do jídla.

„Já nevím, čím to je, ale o každém pohřbu strašně vyhládnu,“ řekl Makenzen s neskrývaným údivem.

Zabalil zbytky jídla do ubrousku a chopil se tašky s ministrantským úborem. Potom zpod košile vytáhl svíčku.

„Zapálím ji na Christově hrobě,“ řekl.

Vykročili alejí. Když se přiblížili k Christovu čerstvému hrobu, Fíla chytil kamaráda za ruku. Makenzen chtěl něco říci, ale Fíla mu posunkem naznačil, aby mlčel.

Před Christovým hrobem klečela učitelka Violeta, celá v černém. Zapálila svíci, kterou přinesla, a potom pomalu vstala…

Až po letech měly děti pochopit, co v té chvíli jejich učitelka cítila…

DRUHÁ ČÁST

1

Kolem 9. září se děti měly dobře. Budova školy sloužila všemu možnému, jenom ne školní výuce. Asi dva měsíce v ní byla vojenská nemocnice. Potom do ní umístili hitlerovské zajatce. Fíla doufal, že to tak potrvá ještě dlouho, a Makenzen se tajně modlil, aby školu vybombardovali. Ale nestalo se nic a jednoho krásného dne se oba chlapci museli do školy vypravit. Krejčí Toma před tím znalecky prohlédl jejich školní výstroj, vyspravil ji a teta Veliká ji vyprala a vyžehlila. Umytí a učesaní chlapci vykročili ke škole. Nechtělo se jim, přes dvůr se táhli bez sebemenšího nadšení.

A dvůr byl stále stejný, jenom na balkóně, na zdi domu a na stromech byly vylepené plakáty. Mezi nimi se vyjímal velký nápis NOVÝM PROSTŘEDKEM ŽIVOTA JE PRÁCE. Nápis byl vyhotoven dvěma různými rukopisy. Zřejmě to bylo dílo Fíly a Makenzena. Nad slunce jasné však bylo, že autorem této velké životní moudrosti je krejčí Toma, který se v poslední době stal předsedou místního krejčovského družstva. Přes nový, impozantní titul svého živitele však Tomova rodina stále ještě žila z ruky do úst. Makenzenův táta – Mico Vojvoda – si pořád vydělával jako drožkář a jeho příjmy sotva stačily na uhašeni jeho věčně mladé, nezkrotné žízně. Venčo pracoval v Dělnickém mládežnickém svazu, ale nic mu tam neplatili – proto stále ještě nosil svou starou, partyzánskou uniformu. Pero se vrátil ke kbelíku s barvami a k štětkám. Když se to tak vezme – nikdo nezbohatl, spíše naopak. Světlá budoucnost vyžadovala oběti. A přesto byly tyto dny šťastnými dny víry, že se blíží něco dobrého, spravedlivého a radostného…

Brzy ráno vzbudili chlapci dvůr Mozartovou Zigou. Hráli ji jako vždy – jeden nahoře a druhý dole. Také Tomi byl na svém starém místě a snažil se jim přizvukovat vytím. Zatímco hráli a budili čtvrť jasnými zvuky písně, na balkón vyběhl ve spodním prádle rozčilený Pero.

„Tak vy nedáte pokoj, co?!“

„Promiňte, pane Pero, zapomněl jsem, že jste myslitel. Asi vám svým hraním překážím v myšlení, že?“ zeptal se Fíla.

„Kliď se, spratku, dokud jsem ti jednu neubalil…“

V tom okamžiku u nich stanul krejčí Toma.

„Cože? Koho že budeš bít? Co si to dovoluješ?“ zaječel na Pera.

„Promiň, ale co je to za způsoby? Prosím, abys se mnou mluvil přiměřeným tónem! Jsme v demokratické zemi!“ zdůraznil Pero.

„To jsem blázen!“ řekl Toma Venčovi, který také vyšel na balkón. „Co to žvaní? Ty tomu rozumíš?“

„Rozumím,“ rozzlobeně odpověděl Venčo. „Zapsal se do řad opozice a teď je jejím zmocněncem při volbách.“

„Kdo? Ten trouba?“

„Dávej si pozor na jazyk, Torno. Abych tě nežaloval pro urážku na cti!“

„Koho? Mě?!“

Pero bohorovně zmizel v bytě.

Venčo si povzdechl.

„Tak to vidíš, jak to dopadlo! Měli jsme ho oběsit na první švestce. Ale za to může máma…“

„No, s takovými kádry,“ pronesl Toma důležité nové slovo, „je lidi za chvíli vypískají. A kdo je, prosím tě, předsedou té jejich ‚demokratické mysli‘?“

Fíla a Makenzen si pospíšili s odpovědí:

„Kote Stoičkov… Kote Stoičkov… O’Kotes, cikánský starosta!“

Zmíněný Kote Stoičkov pocházel z Karadžiny čtvrti, která byla ohniskem cikánského obyvatelstva, a byl něco jako předák cikánské menšiny. Cikáni si ale mezi sebou nikdy neříkali cikáni. Říkali si podle názvu svého kmene mediáni. Skoro každou větu začínali hrdým úvodem: „My, mediáni, myslíme…“ V ojedinělých případech se titulovali mistře.

Krejčí Toma byl velmi překvapený novinkou, kterou se právě dověděl od chlapců, a pro jistotu se znovu zeptal:

„Kdo? Ten chlap, co ho před 9. zářím soudili pro šmelinařinu?“

„Přesně ten,“ řekl Venčo. „A podrž se: tvrdí o sobě, že je oběť fašismu!“

Toma bezmocně rozhodil rukama:

„Já tomu nerozumím!“

Na balkóně se znovu objevil Pero. Nesl plakát. Na plakátě byl portrét muže s mazaným a prostoduchým výrazem koňského handlíře a nápis: HLASUJTE PRO KOTEHO – PŘEDSTAVITELE DEMOKRACIE!

„Poslyš,“ řekl Venčo. „Koukej toho idiota odklidit!“

„My se zastrašování nebojíme,“ řekl Pero. „Celý demokratický svět…“

Do řeči mu skočila jeho žena, která mu šla v patách.

„Pero, Pero… Kdyby sis raději hleděl řemesla!“ lamentovala. „Nemáš dost na tom, co bylo, že už zase do něčeho strkáš nos?“

„Buď zticha!“ utrhl se na ni Pero. „Ty tomu nerozumíš!“

Teta Marie přišla na balkón vyklepat rohožku.

„Jen se podívej, mami, k čemu vede to tvoje milosrdenství… Podívej se na toho…,“ procedil skrz zuby Venčo.

„Poslyš, chlapče,“ klidně řekla jeho matka, „jestli se bojíte takových, jako je Pero, tak to vaše řízení nestojí za nic!… Pero, Pero, kdy ty už konečně jednou dostaneš rozum!“ obrátila se útrpně na Pera.

Rozpoutal se nový skandál. Pero se pokoušel připevnit plakát připínáčkem, ale Torna plakát popadl, přetrhl ho vpůli a hodil na dvůr.

„Ještě jednou se tu pokus něco vysvětlit a shodím na dvůr tebe!“

„To jste celí vy,“ vypínal se Pero. „Na všechno jdete hrubou silou! Ale demokracie už nabírá sil!“ odpapouškoval jedním dechem naučenou frázi a zmlkl. Na víc mu rozum nestačil.

Chlapce svrběl jazyk, ale do sporu, který se jim tak krásně podařilo vyvolat, se vmísit nemohli. Museli jít do školy. Makenzen se na cestu posilňoval krajícem chleba. Oba chlapci byli bosí, boty si nesli v aktovkách. Doba už byla taková. Každé dítě sice mělo jeden pár bot, ale nebylo jisté, zdali by ty tisíckrát spravované boty vydržely několik set metrů dlouhou cestu do školy. A do školy bez bot nepouštěli. Ať se to zdá sebepodivnější, na obutí záviselo vzdělání nejmladší generace. Venčo za nimi zavolal: „Chlapci, po vyučování se stavte v klubu! Mám pro vás nějakou práci!“

„Tos nám ani nemusel říkat! Stejně tam máme namířeno!“ řekl Fíla.

Chlapci se pomalu loudali ulicí. I z okolních domů vycházely děti s aktovkami v rukou.

„Přestaň se ládovat, zakrní ti mozek!“ vyčetl Fíla Makenzenovi.

„Proč?“

„Došlo ti, co se děje?“

„No… budou volby,“ soukal ze sebe Makenzen mezi sousty.

„A na čí straně jsi ty?“

„Církev je neutrální.“

„Je načase, abych s tebou skoncoval. Prostě se už nemůžeme kamarádit!“

„A proč, Fílo? Svatý synod se ještě nevyslovil. Třeba vám pomůžeme…“

„Než čekat na pomoc od farářů, to se jít radši utopit!“

Takový politický rozhovor nebyl v té době mezí dětmi nic výjimečného. O politice se mluvilo v rodinách, na dvoře, ve čtvrti, na ulici, ve škole. Nikdo k ní nebyl lhostejný.

Než vešli do školy, zastavili se na trávníku za záchodem. Obuli si boty. Tahle chráněná zóna byla takříkajíc žákovským klubem. Tady si děti dopisovaly, přesněji řečeno psaly domácí úkoly. Domácí úkol není, jak se naivně domnívají učitelé, individuální domácí práce, ale práce kolektivní uprostřed přírody. Některý z chlapců – jde mu dobře matematika a zásadně nosí brýle – obvykle vypočítá příklady. Všichni ho pokládají za nenormálního tvora a chovají se k němu soucitně, ale všichni na něj každé ráno čekají jako na posla z nebe. Chlapec otvírá sešit a skoro celá třída, vlastně mužská část třídy, z něj na kolenou začíná opisovat čísla. Brýlatý tvor se té mechanické práci pokouší přidat nějaký smysl.

„Ten příklad je strašně snadný,“ říká. „Poslouchejte! Ze dvou kohoutků teče voda do dvou nádob. První nádoba…“

Tragédie nastává, když je příklad vypočítaný chybně. Tehdy učitel udílí celé třídě pětky a chudák matematik dostává od celé třídy výprask. Co si budeme povídat – matematika je nevděčná záležitost!

Zatímco děti ležely v různých pózách na trávě a opisovaly příklady, někdo se ozval:

„Dělejte! Rychle! Už bude zvonit!“

Ty děti, které se smířily se svým osudem, se ani nesnažily opisovat. Potýkaly se na trávě, jiné cvrnkaly kuličky. Zvonilo podruhé. Žáci se začali trousit do školy. Ve dveřích stáli učitelé a kontrolovali, jestli jsou čistí a ostříhaní. Mezi nimi byl učitel hudební výchovy Goce Michov. Místo prověrky se na Fílu a Makenzena zeširoka usmál: „Odpoledne symfonický orchestr zkouší. Čekám vás. Mám velkolepý nápad!“

Fíla a Makenzen poslušně kývli a vešli do školy.

„To by byla senzace, kdyby nám známky z matiky dávali učitelé hudební výchovy,“ povzdechl si Makenzen.

„To bys měl zase kuli ze zpěvu!“

„Tu bych si snadno opravil…“

Chlapci vešli do třídy. Fíla si na rukáv navlékl pásku s červeným křížem. Měl službu. Také ve třídě se vedly politické boje. Ten dnešní začal docela nevinně. Fíla stanul za katedrou a zaklepáním si zjednal klid. Podíval se do první lavice, jestli tam sedí Emi.

„Soudruzi,“ důrazně vyslovil stále ještě nezvyklé slovo. „Všichni víme, že většina z nás není nábožensky založená. Navrhuji, abychom se dneska ráno nemodlili.“

Třída zahučela.

„Já se chci modlit,“ řekla Emi. „Máme teď demokracii, že? Nikomu nemůžete vnucovat své ideje!“

„Fuj! Hanba!“ zaprotestovala větší část třídy, která si i po letech pořád ještě pletla slova otčenáše.

„A vy nám zase nemůžete vnucovat modlení, když máme většinu!“ řekl Fíla. „Ať vstanou všichni, kdo se chtějí modlit.“

Několik dětí vstalo. Byl mezi nimi i Makenzen. Emi ho schválně chytila za ruku a stiskla mu ji. Ve Fílovi to vřelo. V lavicích stálo jenom pět nebo šest dětí. Mezi nimi také jeden úplně chudě oblečený chlapec.

„Skuse, ty se chceš taky modlit?“ zeptal se ho Fíla.

„Chci. Při modlení uteče aspoň deset minut. Třeba na mě nedojde při zkoušení!“

To byl pádný argument. V lavicích vstaly další dvě děti.

„Proletáři, proletáři, kdy už konečně dostanete rozum!“ vyčetl jim Fíla.

V tu chvíli se rozletěly dveře a dovnitř vpadlo vyjevené dítě:

„Jde!“

Byl to pozorovatel, předvoj oddílu, který měl za úkol signalizovat blížící se nebezpečí. Za okamžik do třídy vstoupila učitelka francouzštiny, stará, elegantní slečna, a navíc katolička. Na tmavých šatech jí visel velký křížek.

„Classe, debout!“ zavelel Fíla a hbitě se otočil k učitelce. „Mademoiselle Kapitanovová, la classe est préte.“

„Bonjour, éleves!“

„Bonjour, mademoiselle,“ odpověděla třída.

„La priére, s’il vous plait…“1

Fíla si sedl na své místo. Několik dětí vstalo a pod Makenzenovým vedením se začalo modlit. Modlily se co nejpomaleji, táhle a s přestávkami.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích…, posvěť se jméno tvé, přijď království tvé…, buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi…“

Rozkolísané dětské hlasy zněly jako o pohřbu. Fíla se díval z okna. Před školou se důležitě procházel Tomi, který chlapce každý den doprovázel do školy a často na ně čekával až do hlavní přestávky, kdy k němu vyběhli ven. Teď se Tomi serval se smečkou cizích psů. V prachu silnice se rozpoutala divoká bitka, Fíla napětím ani nedýchal. Otevřel okno. Zvenčí do třídy zaléhal štěkot, vrčení a kňučení. Makenzen zcela jasně rozeznával Tomiho hlas. Zkoumavě se podíval na Fílu, ale Fíla byl zcela zaujatý rvačkou. Děti u oken modlitba také nezajímala. Makenzena posedla zlá předtucha. Popletl slova otčenáše, potřetí zopakoval „jako v nebi“ a nakonec rozpačitě zmlkl. Učitelka se rozhněvala.

„Asseyez vous, donc! Et vous, monsieur Makenzen, a la table!2 Ke všemu se budete rouhat!“ dodala bulharsky.

Rvačka pod okny utichla. Jenom Tomi pořád ještě štěkal směrem ke třídě. Děti si sedly. Makenzen stanul u tabule a rukávem si utřel nos. Učitelka se pohoršeně zamračila. Makenzen posunkem požádal Fílu, aby mu napovídal. Ve škole často spoléhal na dvě své schopnosti. První z nich byla umění opisovat. Opisoval opravdu mistrovsky, nikdo ho při tom nechytil. Druhá z Makenzenových schopností se rovnala téměř talentu. Makenzen sice nikdy nechodil do školy pro hluchoněmé, ale podle pohybu úst dokázal rozluštit jakékoliv slovo. Dlouho to s Fílou trénovali a zdokonalili se v tom umění tak, že když teď Fíla pomalu a bezzvučně vyslovoval, dokázal Makenzen z jeho rtů vyčíst, kdy se např. narodil sv. Ivan Rilský a kdy se setkal s carem Petrem. Ale tentokrát Fíla na přítelovy zoufalé posunky a grimasy nereagoval. Makenzen pochopil, že je v bryndě, a s odevzdaným výrazem se jal čekat na začátek mučení.

„Novou lekci jste se měli naučit nazpaměť. Prosím, začněte!“

„A… a…,“ zakoktal Makenzen.

„Umíte to?“ přerušila ho učitelka.

„Umím!“ se zoufalou rozhodností řekl Makenzen a prosebně se zadíval na učitelku.

„Mů-můžete mi za-za-začít?“ trpělivě koktal, aby získal čas.

„Eh, bien.“3

„Eh, bien,“ zopakoval Makenzen.

„To k té lekci nepatří!“ přísně ho napomenula učitelka. „Lekce se jmenuje Prázdninový dopis a začíná takhle: Mon cher Guy, je te remercie de ta gentille lettre. Gommencez, š’il vous plait.“

„Co-co-commencez…,“4 řekl Makenzen ústy, roztaženými do tvaru okurky.

„A vy se mi odvažujete tvrdit, že tu lekci umite?!“

„Umím!“ kategoricky prohlásil Makenzen a zmlkl.

Ve třídě zavládlo trapné ticho. Takové ticho, jaké bylo možno slyšet jenom v době Velké francouzské revoluce předtím, než na něčí šíji dopadla gilotina. Z Makenzenovy hlavy se v tu chvíli vypařily všechny modlitby. A uměl jich hodně, uměl modlitbu za zdárné dokončení cesty, modlitbu za ochránění dobytka před morem. Jen jednu jedinou modlitbu neuměl – modlitbu za vysvobození z tenat francouzštiny a francouzských kantorek. V okamžiku zoufalství ho napadlo, že by se měl modlit za vybombardování gymnázia, ale hned v příští chvíli tu spásnou myšlenku zavrhl. Uvnitř byl přece i on sám… A tu si vzpomněl, že se kdysi naučil nazpaměť tří verše ze slavné Lamartinovy básně Jezero. Sebral zbytky sil a zařval: „O, o lac!“5 A zmlkl, protože se polekal vlastního ječivého a nepřirozeného hlasu.

Třída na něj vyjeveně zírala. První se vzpamatovala učitelka.

„Ven! Z Lamartina si blázny dělat nebudete!“

„Prosím, já jsem nesnídal,“ lítostivě řekl Makenzen. „Kdybych snědl krajíc chleba, určitě by mě to napadlo…“

„Ven, rošťáku!“

Makenzen se provinile loudal kolem první lavice, v níž seděl Fíla.

„To máš za to modlení,“ pošeptal mu kamarád. „Patří ti to!“

Školní dvůr byl skoro prázdný. Jen u plotu sedělo několik dětí, zřejmě záškoláků. Mohutný Makenzen je všechny o hlavu převyšoval. Ztěžka dopadl na trávu. Po krátké úvaze došel k závěru, že dnešní den je zasmolený a že se dneska do školy už nevrátí. Toulal se nazdařbůh ulicemi městečka, okouněl u výkladů a teprve ke konci vyučování se vrátil na školili dvůr. Čekal na Fílu. Žáci se právě hrnuli ze školy. Na dvoře se nejprve objevila Emi, za ní šel Fíla. Něco jí říkal, ale Emi se k němu otočila zády a přidala do kroku. Fíla měl v první chvíli zřejmě v úmyslu ji dohonit, ale pak si to rozmyslel. Makenzen to všechno viděl. Přiloudal se k Fílovi.

„Nějak se ti nedaří.“

„Co by se mi mělo dařil?“

„V lá-lá-lásce,“ schválně koktal Makenzen, aby ho naštval.

„Hleď si svýho! A přestaň koktat, víš, že ti na to neskočím! Proč ses po fránině nevrátil?“ přísně se ho zeptal Fíla.

„Dneska je blbej den – pátek!“

„To máš pravdu. Tvůj táta má zítra přijít k řediteli.“

„Jestli nebude namazanej… Fakt?!“ najednou se lekl Makenzen.

„Fakt!“

„Vojvoda mě zabije!“

„Patří ti to!“

Makenzen vytáhl ze záňadří nějaký balíček. Rozbalil ho, ukousl si kousek tureckého medu a začal žvýkat.

„Dej mi taky!“ nevydržel to Fíla. „Kdes ho štípnul?“

„Vydělal jsem si ho! Zatímco ty jsi trčel ve škole, já jsem pomáhal v cukrárně u Bačevových.“

Makenzen mu podal kousek tureckého medu.

„Vylámu si na tom všechny zuby,“ vrčel Fíla.

„Když nechceš, nejez,“ usadil ho Makenzen. „Emi tě pustila k vodě?!“

„Hled si svýho!“

2

Pozdě odpoledne vyšli chlapci z vrat. Nesli si své hudební nástroje. V patách jim běžel Tomi, průvod uzavírala Růža.

„Tomi, ici!“ nařídil Makenzen a ukázal na dvůr.

Tomi nespokojeně zakňučel. Růža se s chlapci rozloučila a dívala se za nimi, dokud nezmizeli v záhybu uličky. Makenzen vytáhl zpod košile placky, zabalené v papíře. Fíla věcně natáhl ruku. Makenzen přistrčil polovinu placek k němu.

„Copak vy se nestaráte hlavně o duši?“ zeptal se Fíla plnou pusou.

„V přeneseném smyslil slova. Dneska měl pohřeb nějaký bohatý sedlák. To byla žranice!“

„A tos tam nemohl vybrat něco lepšího?“

„Člověče, měli ti tam fazole, nakládanou zeleninu, slivovici… Skoro jsem se najed. Pak se hosti namazali a začali zpívat Smutné je naše loučení. Znáš tu píseň, ne?… A jeden z nich ti spad z můstku do řeky.“

Jak tak šli ulicí a povídali si, míjeli kolem vylepených plakátů. Na většině z nich stálo HLASUJTE PRO VLASTENECKOU FRONTU!, ale byly tam i plakáty opozice s nápisem HLASUJTE PRO KOTEHO! Na chlapce z nich hleděla Koteho vypasená a nabubřelá tvář. Mimochodem, Fíla ty plakáty trhal. Ale tu se v ulici objevila motorka. Běžel za ní houf dětí. Motocyklista rozhazoval z brašny nějaké letáky. Fíla se shýbl a jeden z nich zvedl. Agitovaly také pro Koteho. Fíla ten svůj roztrhal, ale děti je sbíraly.

„Vypadá to s vámi bledě,“ řekl Makenzen. „Začali agitovat dokonce i na motorkách… Kote určitě sebere fůru hlasů!“

„A o co, že nesebere?“ rozčilil se Fíla.

„Neprovokuj! Vždyť já patřím k vám,“ chlácholil ho Makenzen.

Zastavili se před klubem Dělnického mládežnického svazu. Panoval tam neobvyklý ruch. Z klubu vybíhali chlapci a děvčata se štětkami, kbelíky lepidla, plakáty a letáky v podpaží. Plakáty malovalo uvnitř několik svazáků. Venčo řídil práci. Svazáci se k němu vraceli, hlásili splnění úkolu a brali si od něho další várku plakátů. Venčo nařizoval, kde je mají vylepit. Vedle něho stála dívka. Ta dívka, která Venčovi v případě, že by padla na frontě, posílala po Fílovi dopis. Bylo těžko říci, zdali mu pomáhá, nebo se na něj po celou dobu jen dívá. Když se jejich pohledy střetly, dívka se do krve začervenala. Opodál stáli tři úplně mladí Rusové. Jeden z nich byl poručík, druzí dva obyčejní sovětští vojáci, ale na první pohled bylo zřejmé, že jsou přátelé. Mluvili spolu naprosto neoficiálně. Když Fíla a Makenzen stanuli se svými nástroji před Venčem, Rusové zmlkli a zvědavě se na ně zadívali. Venčo nevěděl, kde mu stojí hlava.

„Jdete jako na zavolanou,“ přivítal je. „Mám pro vás speciální úkol!“

„Jdeme na zkoušku,“ řekl Fíla, „ale jestli je to potřeba, tak tu zůstaneme!“

„Ne, jen jděte! Budu vás potřebovat až pozdě večer. Jestlipak dokážete nepozorovaně zmizet z domova?“

„Na to my jsme přeborníci!“ pochlubil se Fíla.

„Můžeš se na nás spolehnout, Venčo,“ řekl Makenzen, ale Fíla si ho změřil tak, že zahanbeně zmlkl.

„Venčo Olympoviči,“ řekl poručík, „vy máte ve městě symfonický orchestr?!“

„A jaký! Ze samých virtuosů!“ zasmál se Venčo.

„Ty nemáš vůbec potuchy, jaká třída my jsme!“ urazil se Fíla.

„A říkám snad něco jiného?“ žertoval Venčo. „Říkám, že jste jednička!“

Rusové stiskli chlapcům ruce a představili se:

„Míša, Michail. Očeň prijatno.“

„Stjopa, Stěpan. Očeň prijatno.“

„Feda, Fjodor. Očeň prijatno.“

„Vy jste hudebníci?“ zeptali se jich sborově chlapci.

„Štoto vrodě,“ odpověděl poručík. „I my igrali v školnom orkestre.“

„To znamená – profesionálové,“ důležitě poznamenal Fíla.

„Počti. Možno s vami na repeticiju?“

Chlapci se na sebe podívali.

„Možno,“ odpověděli jednohlasně.

Vyšli z klubu. Na ulici se pustili do profesionálního muzikantského rozhovoru.

„Sto vy!… Sorok vtoraja simfonija Mofcarta? Eto velikolepno!“ podivil se Stjopa.

„Hrajeme jenom menuet,“ rádoby skromně potvrdil Fíla. „Ale Makenzen na něj strašně doplatil. Goce Michov o něj přerazil taktovku…“

„Měl jsem na hlavě táákovouhle bouli,“ pochlubil se Makenzen.

„Sto vy, što vy,“ smáli se Rusové, jako by všemu rozuměli.

„Jenomže nám chybí lesní roh,“ vysvětloval Fíla. „Strejda Kiro, co hrál ve vojenské kapele, vysedává pořád v hospodě…“

Došli k osvětovému středisku. Už zdálky bylo slyšet ladění hudebních nástrojů. Než vešli dovnitř, na okamžik se zastavili přede dveřmi s tabulkou Knihovna. Podle stěn knihovny stály police s knihami, uprostřed místnosti byly vyrovnané židle a notové pulty. Stála tam i jedna zasklená skříňka, uvnitř byly vystavené flétny, klarinety a dechové nástroje, jeden chlapec s důležitým výrazem ve tváři kladl na notové pulty partitury; V místnosti se to hemžilo lidmi. Silný, ramenatý tympánista ladil jako všichni tympánisté na světě své tympány, ale s výsledky svého úsilí nebyl nijak spokojený. Orchestr se skládal z nejrůznějších lidí. Hrály v něm dvě mladé gymnaziální učitelky – jedna na housle, druhá na violoncello. Malý chlapec, který rozdával party, hrál také na housle. Byl to ten kluk, který Fílu a Makenzena obehrál o všechny kuličky a který se zasadil o přenesení pingpongového stolu z bývalého klubu Vojín. Dále v orchestru hráli dva staří vojenští vysloužilci, oblečeni pořád ještě do vojenských blůz. Tři mladí důstojníci, zřejmě v záloze, soustředěně hloubali nad notami. Byli tu i advokáti, lékaři, řemeslníci. Všechny – přes rozdíly v původu, vzdělání a majetkových poměrech – spojovala společná láska k hudbě.

Rusové nepozorovaně vklouzli mezi police s knihami. Nikdo si jich nevšímal. Fíla a Makenzen si sedli na svá místa, do skupiny dechových nástrojů. K ohlušujícímu hluku orchestru se zanedlouho přidaly hlasy dalších dvou nástrojů. Dirigent orchestru, učitel Goce Michov s bohémským motýlkem pod bradou a dlouhými vlasy, se čas od času znepokojeně díval na dosud prázdná místa. Zjevně se začínal rozčilovat. Chlapci se obrátili k Rusům a mrkli na ně. Rusové se usmáli. Goce Michov zaklepal taktovkou o stůl, ale nikdo ho neslyšel, či spíše nechtěl slyšet. Goce Michov klepal silněji a silněji. Taktovka to nakonec nevydržela. Když si Michov uvědomil marnost svého počínání, vytáhl z kapsy policejní píšťalku a přiložil ji ke rtům. Foukal do ní tak dlouho, až celý zrudl a oči mu lezly z důlků.

V sále konečně zavládlo ticho. A do toho ticha zakvikla Makenzenova křídlovka. To byl vrchol. Nešťastný učitel se přestal ovládat.

„Já tě zabiju! Zabiju tě a pak si to odsedím!“ zarval na Makenzena, který se bleskurychle skrčil, protože Goce Michov po něm hodil zbytek taktovky. V tu chvíli však Michovova muselo něco napadnout, protože se rychle uklidnil a zatvářil se mírumilovně.

„Pánové, chtěl bych vám něco říci. Nedělejme si už ode dneška naschvály. Ať náš orchestr začne žít novým životem! Vždyť nás přece všechny spojuje to největší umění, spojuje nás láska k hudbě!“

„Potlesk! Potlesk!“ řekla polohlasně mladá violoncellistka.

„Nechte si ty hloupé vtipy pro sebe!“ vzápětí se na ni osopil dirigent.

Učitelka chtěla něco namítnout, ale její přítelkyně jí v tom zabránila. Do knihovny vešel doktor Miletovič v klobouku, posunutém do týla, v elegantním motýlku a s houslemi v drahém pouzdru v podpaží. Zřejmě měl trochu v hlavě. Za ním do knihovny vklouzl Tomi. Chlapci se ho polohlasně pokusili vyhnat, ale Tomi zalezl mezi skříně a dělal, že neslyší, ještě štěstí, že právě, v tu chvíli si Goce Michov vzal na paškál doktora Miletoviče. Miletovič si s bohorovným klidem vyndával z pouzdra housle.

„Alkohol zničil i samotného Beethovena,“ nostalgicky mu vytkl Goce Michov.

„Já nejsem Beethoven, já jsem jen doktor Miletovič.“

„Bohužel,“ povzdechl si Goce. Z kapsy vyndal ladičku a udal mu tón, aby si Miletovič mohl naladit housle.

Doktor je ladil dlouho a Goce Michov na něj čekal se vzrůstající netrpělivostí. Když byl s laděním konečně hotový, začal si pro vlastní potěšení hrát Griegovu Solueig. Ale protože měl trochu v hlavě, zahrál levou rukou vibrato tak, že housle začaly, jak říkají cikání, plakat… Tomi vylezl zpod skříně, stanul před orchestrem, zvedl hlavu k lustru a začal výt.

V jeho podivně modulovaném vytí zněl nepochopitelný stesk. Goce Michov se chytil oběma rukama za hlavu a zařval:

„Já se z toho zblázním!“

„To jste pochopil teprve teď?“ překvapeně se zeptal doktor Miletovič.

Makenzen vyskočil z místa, chytil Tomiho za obojek a vyvedl ho ven. Pes se zoufale vzpouzel, chtěl zůstat uvnitř. Skandál konečně utichl. Goce Michov zaklepal o pult novou taktovkou.

„Prosím vás… Soustřeďte se, máme tam předtakt!“

Místností se rozlehla předehra Boildieuova Kalila z Bagdádu. Dechy však pokulhávaly. Přirozeně: na prázdných židlích vedle Fíly a Makenzena ležely dva lesní rohy. Kiro ještě nepřišel. Ale i kdyby přišel – výsledek by nebyl o moc lepší…

„Stop! Stop! Smyčce mají pohov!“ rozkřikl se Goce a znovu přiložil ke rtům policejní píšťalku. Ozval se dlouhý a pronikavý hvizd. Orchestr zmlkl. Goce Michov ztěžka dýchal. Po tváři mu stékal pot.

„Tohle není orchestr, to je cikánská banda!… Prosím vás, jenom skupina dechu! Sedmačtyřicátý takt!“

Hudebníci zalistovali v partech nazpět. Goce Michov pokynul, hudebníci spustili, ale výsledek byl žalostný. Byl to konec napětí, ale nový život, který Goce Michov před chvíli tak proklamoval, stále ještě nebyl v dohledu…

„Dost! Já vás zabiju! Zabiju vás a pak si to odsedím!“

Strhl si motýlka, sedl si rovnou na podlahu a začal lapat po dechu. Zřejmě mu bylo špatně. Muzikanti se po sobě provinile podívali. Miletovič vytáhl z kapsy kapesník, namočil ho a chtěl mu ho dát na čelo, ale Michov mu odstrčil ruku. Doktor pokrčil rameny a sedl si na své místo. Všichni věděli, že teď se nedá dělat nic jiného než mlčet a čekat, až Michova záchvat přejde. Měli svého dirigenta rádi. Sami si nedovedli vysvětlit, co je při každé zkoušce ponouká, aby ho zlobili a trápili…

Rusové si něco tiše řekli. Dva z nich prošli mezi řadami a chopili se lesních rohů. Chlapci jim udělali místo a Makenzen jim ochotně vysvětlil, od kterého taktu mají začít. Třetí Rus zamířil k mrňousovi, vzal mu z rukou housle a tiše je naladil. Celý orchestr seděl a čekal. Nakonec vstal i unavený Goce. Ochraptěle řekl: „Tak ještě jednou… naposledy! A pak už mě neuvidíte, protože umřu…“

Všichni mu hleděli provinile do očí. Michov vysíleně pokynul. Orchestr spustil. Tentokrát hrál přímo božsky. Rusové taky. Michovův obličej se rozjasnil. Byl to muzikant, třebaže maniak. Hudba pro něj byla osudem i smyslem života. Dirigoval veseleji a veseleji, až se najednou s rázným zaklepáním zastavil: „Prosím vás, jenom dechy, sedmačtyřicátý takt!“

Skupina dechových nástrojů, posílená Rusy a doprovázená tympány, vytvářela onen základ, na němž jako na polštáři spočívala celá skladba. Hráli s citem. Goce Michov během dirigování zaníceně vykřikoval:

„Skvělé! Geniální! Velkolepé!“

Dojetím se málem rozplakal. Když měli prokleté takty šťastně za sebou, tajně si utřel kapesníkem slzy. Goce nešetřil nadávkami, ale nešetřil ani chválou…

„Stačí. A teď od začátku! Prosím, soustřeďte se!“

Orchestr začal hrát. Knihovnou se rozlehla veselá melodie předehry. Všichni hráli s nadšením a s oním neopakovatelným pocitem, že se podílejí na vzniku toho velikého, tajemného a vesmírného umění zvaného hudba…

3

Blížila se půlnoc. Všichni už spali. Jenom v horním poschodí skříply dveře. Vyklouzl z nich Fíla v ponožkách. Boty si nesl v ruce – i bál se, aby nedělal příliš velký rámus. Opatrně našlapoval na vrzající schody. Na dvoře na něj čekal Tomi. Málem se rozštěkal, ale Fíla ho ještě včas přitiskl ke zdi. Tichounce zapískal. Nic se nepohnulo. Zaklepal na okénko u Makenzenových. Makenzenovic domek se otřásal v základech díky bohatýrskému chrápání strejdy Mica Vojvody. Po chvíli se ve dveřích objevil Makenzen. Zíval a protahoval se.

„Dělej, musíme jít!“

„Mně se chce spát!“

„Povídám ti – dělej!“

„Já nikam nejdu!“ osopil se na něj Makenzen. „To není žádná demokracie, tahat lidi o půlnoci z postele!“

„Cože? Tak jdeš se mnou, nebo nejdeš?“

„Nejdu!“

„No počkej! Tohle si s tebou vyřídím!“ pohrozil mu Fíla.

Makenzen pokrčil rameny a vrátil se domů. Fíla za ním chvíli nechápavě civěl, ale pak zamířil k vratům. Pes mu běžel v patách. Fíla vyšel na ulici. Najednou za sebou uslyšel rychlé kroky. Obrátil se. Byla to Růženka. Fíla se na ni zamračil. Růža ho důvěřivě chytla za ruku.

„Půjdu s tebou místo Makenzena.“

„Ty jsi moc malá. Jdi domů.“

„Nejsem malá. Budu ti pomáhat!“

„Povídám ti: jdi domů! Děti nemůžu potřebovat.“

Růženka se zastavila a rozplakala se. Fíla nevěděl, co počít. Začal ji uklidňovat, ale čím víc ji uklidňoval, tím víc plakala. Nakonec řekl mentorsky:

„Utři si nos! Člověk se dá do spolku s dětmi a skončí v kriminále!“

Růža vzlykala.

„Fílo, Makenzen přešel k opozici…“

„Odkud to víš?“

„Včera si ho zavolal Pero a dlouho s ním mluvil. Když se Makenzen vrátil, říkal, že je pro demokracii.“

„Blbec! Ale já si to s ním vyřídím!“

„Já stojím za tebou!“

Fíla vykročil. Za Fílou šel Tomi, Tomi byl vůbec takový noční tvor. Za Tomim šla Růža. Fíla jí už nebránil. Došli ke klubu. Tomi si skromně sedl u vchodu. V klubu svítily všechny lampy. Svazáci si podávali dveře. Před klubem čekala skupina děti. Vedl ji mrňous. který hrál v orchestru a cvrnkal kuličky. Jmenoval se Kirčo.

„Soudruhu Fílo, už jsme tu! Mužstvo je plném počtu!“ řekl důležitě.

„Výborně, Kirčo!“

Fíla jako generál obhlédl děti.

„A co doma? Vědí o vašem útěku?“

„Zítra možná někdo dostane nářez, ale to je fuk. Jsme na to zvyklí,“ odpověděl Kirčo.

Fíla se hlásil u Venca, Všichni svazáci byli zamazaní vápnem, lepidlem a barvami. Jedni vlekli žebřík s provazy, jiní před sebou strkali barel s červenou fermežovou barvou.

„Venčo, hlásím příchod!“ řekl Fíla.

„Prima! je na vás spolehnutí, chlapci!“ zasmál se Venčo. „Jenomže tu nevidím Makenzena!“

„Vykašli se na něj! Přešel k opozici!“

„A tys to tak nechal?“ vyčítavě mu řekl Venčo. „To bys neměl. Makenzena je potřeba přidržet!“

„Však já si to s ním vyřídím!“ znovu se rozčilil Fíla.

„Vezmete si na starost cikánskou čtvrť. Zvlášť průčelí tabákového skladu byste měli dobře polepit!“ vysvětlil Venčo dětem.

Děti se chopily kbelíku, štětek a plakátů. V těch letech bylo krášlení domovních fasád v plném proudu. Nejvíce práce měli malíři písma, ačkoliv – nikdo po nich nechtěl kaligrafické výkony. Důležité bylo, aby se nápis dal přečíst. Polovina nápisů začínala AŤ ŽIJE…, druhá polovina SMRT… Střední cesta neexistovala. Díky této činnosti zůstala průčelí pěkných, starobylých domů po mnoho let zohyzděná. Odnesly to dokonce i tašky na střechách. Psalo se po chodnících, plakáty se vylepovaly všude, kde se jen dalo, z oken visely dlouhé vlajky. Městečko se podobalo vstupní bráně cirkusu Roijal o Dobvič, byla to sice chudá, ale zato radostná výzdoba. Majitelé domů výtvarníkům zpočátku nadávali, ale když zjistili, že to není nic platné, začali si Drůčelí svých domů zdobit sami.

Fíla jako největší z chlapců nesl žebřík. Žebřík se mu povážlivě kymácel nad hlavou. Fíla jím srazil jednu vázu. Celkem vzato se však dětem podařilo vykličkovat z klubu, aniž by způsobily mnoho škod. Růženka se ohýbala až k zemi pod tíží kbelíku. Tomi vesele pobíhal kolem. Fíla se zastavil.

„Poslyšte! Chci od vás naprosté ticho a poslušnost!“

Děti sborem potvrdily:

„Ticho a poslušnost!“

„Já vím o jedné mišpuli,“ radostně se ozvalo jedno z děcek. „Ještě ji neotrhali…“

„A já zas vím o jednom balkóně, kde mají pověšené salámy. Po žebříku se tam dostaneme jedna dvě…“

„Kde to je?“ s neskrývaným zájmem se zeptal Fíla.

„Ukážu vám to. Mánie to při cestě.“

Fíla se však rychle vzpamatoval.

„Poslyšte! Nejsme zloději, jasné?! Jestli uvidím, že někdo něco čmajznul, má s námi konec!“

Děti se po sobě podívaly a zmlkly. Za řeči došly k velkému dvouposchoďovému domu. Zastavily se před ním a daly se do práce. Žebřík opřely o zeď, Fíla po něm vylezl nahoru a rychle začal vylepovat plakáty. Jedna skupina dětí kreslila na omítku kladivo a srp, jiná psala velkými písmeny HLASUJTE PRO VLASTENECKOU FRONTU! Kirčo se svou brigádou zdobil průčelí přízemních domku a krámů. Na balkón protějšího domu vyběhl ve spodním prádle nějaký člověk.

„Zničili jste mi dům!“ rozkřikl se. „V létě jsme malovali! Čert vás vem i s volbama!“

Fíla mu bez rozčilování odpověděl:

„To chce klid! Na vašem domě si dáme obzvlášť záležet!“

„Nepřejte si mě, mizerové! Hned jsem dole a…“

„A pak budete muset vyměnit skla ve všech oknech. A jak jistě víte, sklo není k dostání a zima se blíží,“ řekl Fíla.

„Já tě znám, klacku! Tohle ti přijde draho!“

„Nemohu si vzpomenout, že bych vás kdy viděl ve své kanceláři,“ zarecitoval Fíla.

Děti rychle dokončily výzdobu domů a posbíraly své nářadí. Člověk na balkóně nepřestával zuřit, ale nikdo si ho nevšímal, jenom Tomi k němu zvedl hlavu a opovržlivě zaštěkal. Jedno z děcek přiběhlo s novinou:

„Rychle! Cikáňata vylepují u skladu plakáty opozice!“

„Poslouchejte!“ zavelel Fíla. „Rozdělíme se na dvě skupiny. Jedna skupina půjde se mnou, druhou povede Kirčo. Překvapíme je ze dvou stran!“

Kirčo, který při noční výpravě nahradil Makenzena, vyrazil se svou skupinou k tabákovému skladu. Fíla se v čele své skupiny tichounce připlížil pod dva žebříky s hroznem cikáňat. Cikáňata se činila: průčelí skladu bylo skoro celé polepené plakáty s portrétem Koteho a nahoře nad plakáty stál velký nápis: HLASUJTE PRO DEMOKRATA KOTEHO STOIČKOVA! Z druhé strany k žebříkům dorazila Kirčova skupina. Fíla na cikáňata hrozivě vybafl: „Stůj! Co to tu provádíte?!“

Tomi začal vrčet a štěkat. Jedno z cikáňat se dalo na útěk, ale děti ho bleskurychle povalily na zem. Druhé, které stálo na horní příčce žebříku, se vyklonilo do ulice, ale spolu s ním se ode zdi odlepil i žebřík.

„Pomoc!“ zapištělo cikáně.

Fíla spolu s dalším chlapcem žebřík taktak zadrželi. Ostatní děti se chopily druhého žebříku.

„A teď řekněte, co s vámi máme dělat?“ přísně se zeptal Fíla.

„Tatíčku Fílo,“ řeklo cikáně na vrcholu žebříku, asi vůdce skupiny, „nebij! Cikán – chudák člověk!“

„Když jste chudáci, proč pomáháte Kotemu?“

Cikáně se začalo vymlouvat:

„Chudák člověk – liška pálená. Musí se jíst.“

„Počkej, já ti to jídlo osladím!“ pohrozil mu Fíla a naklonil žebřík tak, že se cikáně znovu div neoctlo na zemi.

„Prokristapána,“ chvatně zadrmolilo odposlouchaná slova. „Ty seš hodnej člověk, každej říká – hodnej člověk, ty děláš jenom dobro. Lidi za tebe dávaj na modlení…“

„A víš ty vůbec, kdo jsem?“

„Vím, jakpak ne! Ty seš místo můj táta.“

„Slez dolů!“ rozčilil se už doopravdy Fíla.

„Zaženeš zvíře, já slezu!“

„Tomi ti nic neudělá!“

„Prosím tě, zažeň toho psa! Tvůj pes – tříroční tele!“

Cikáňata slezla a shlukla se na chodníku.

Sem tam si některé zapálilo špačka. Skupinka se podobala odsouzencům, kterým před noční popravou splnili poslední přání – cigaretu!… Také jedno děcko z Fílovy skupiny si pokusilo zapálit.

„Už jsem řekl – žádné kouření!“ vážně nařídil Fíla.

Dítě cigaretu típlo.

„Dali vám za to nějaké prachy?“ zeptal se Fíla cikáňat.

„Hloupý, kdo dává – víc hloupý, kdo nebere,“ moudře pronesl jeden cikánek.

„A kdo vám je dal?“

„Pero agent a Řemen, co má v létě pronajatý koupaliště.“

„Kolík vám dali?“

„Každej po sto leva.“

„Dejte sem ty plakáty!“

Cikáňata jim zdráhavě podala svitky papíru.

„Oj-oj, my o hladu, tatíčku…“

„My ty plakáty vylepíme,“ řekl Fíla, když si prohlédl průčelí skladu. Napadla ho skvělá věc.

„Dohře uděláš, tatíčku.“

„Ale jestli vás tu ještě jednou uvidím…“

„Už ne,“ jednohlasně se dušovala cikáňata. „Ty dáš nám žebřík?“

„Potom.“

„Dej po sto leva za žebříky,“ začal žadonit vůdce cikáňat.

Fíla k němu hrozivě vykročil. Cikáňata se dala na útěk, ale na rohu se zastavila a vůdce křikl na Fílu:

„Trochu mírnějc, kamaráde, seš jak břitva!“

A cikáňata začala skandovat: „Fí-la Tan-go, Fí-la Tan-go…“ Jedno z dětí po nich hodilo kamenem a cikáňata zmizela za rohem. Fíla si prohlédl průčelí skladu. Bylo polepené tak, že se s tím už nic nedalo dělat.

„Kluci, kdo z vás má bič z kreslení?“

Děti skromně sklonily hlavy. V kresleni zřejmě nikdo nevynikal.

„No dobře,“ hlubokomyslně řekl Fíla. „Tak budeme malovat kolektivně… Podívejte se, co uděláme…“

Namočil štětku do černé barvy a odvážně nanesl na Koteho obličej několik tahů. Výsledek byl otřesný…

4

Ráno Fíla vyběhl s křídlovkou na balkón, ale po krátkém zaváhání se vrátil zpátky do místnosti. Makenzen se na dvoře pustil do druhého hlasu, ale když se k němu nikdo nepřipojil, přestal hrát a tázavě se podíval nahoru. Tomi stál na svém obvyklém místě a s bezmezným údivem zíral tu nahoru, tu dolů. Makenzen zavolal: „Fílo…“

Ale místo Fíly se na balkóně objevil Pero.

„Jenom hřej, Makoušku, moc pěkně hraješ…“

Pero k němu sešel na dvůr a začal s ním tiše rozmlouvat. Fíla je shora pozoroval, ale nic neslyšel. Makenzen jen unaveně přikyvoval. Pero vytáhl z kapsy několik bankovek a podal mu je. Makenzen si je neochotně vzal. Růža, která to viděla z okénka jejich domku, na něj polohlasně zavolala: „Neber to!“

„Hleď si svýho, huso!“ utrhl se na ni Makenzen.

Fíla prošel kolem Makenzena, jako by byl vzduch. Makenzen to nevydržel a zavolal za nim: „Fílo, no tak, Fílo…“

Fíla se nezastavil. Tomi se rozběhl za ním, Růženka také. Chytila Fílu za ruku. Makenzen je dohonil.

„Fílo, nepotřebuješ prachy? Podívej, co mám…“

Ukázal mu bankovky, které dostal od Pera.

„Se zrádci nemám nic společného!“

„Naštval ses kvůli Emi…“

„Tak aby bylo jasno, andílku!“ jízlivě mu řekl Fíla. „Kvůli nikomu jsem se nenaštval. Ale tebe ode dneška neznám!“

„Nechceš mi dát na hubu?!“ výsměšně se zeptal Makenzen.

„Ty si ji rozbiješ sám!“

Na ulici se rojily děti – účastníci noční akce. Obklopily Fílu. Na Fílův povel se vydaly k tabákovému skladu. Makenzen šel v uctivé vzdálenosti za nimi. Tomi chvíli nerozhodně váhal mezi ním a Fílovou skupinou. Potom se provinile, se staženým ocasem připojil k dětem. Zvolil většinu! A nebylo na tom nic divného, Tomi byl od přírody společenský tvor a nemohl své návyky měnit kvůli jednomu člověku – a třeba to byl Makenzen!

Před skladem stála spousta lidi. Smáli se. Četli nápis nad plakáty: HLASUJTE PRO O’KOTEHO – CIKÁNSKÉHO STAROSTU A ŠMELINÁŘE! Koteho podobizny na plakátech byly strašně zohavené: na jednom byl s vousy, na druhém s kníry, na třetím šilhal. Nějaký člověk se ptal starého soudce: „Proč je tam napsáno O’Kotes?“

„Tak mu říkají cikáni!“

„Vtipně ho zkaríkovali!“ pochvaloval si ten člověk.

„To bych řekl!“ smál se soudce.

Děti si s hrdostí prohlížely výsledky své politické činnosti. Na protějším chodníku stáli Venčo a Dobra, která se červenala, kdykoli se na ni Venčo podíval. Smáli se na celé kolo.

„Blahopřeju, Fílo!“ potřásl mu Venčo rukou.

„Teprve mi budeš blahopřát!“ skromně mínil Fíla.

„A proč Makenzen stojí stranou?“

Fíla se zamračil a neodpověděl.

„Staří přátelé se tak snadno neopouštějí…“

„Ledacos jsem musel opustit,“ významně řekl Fíla. „Mám snad kvůli němu dělat výjimky?!“

„Ale je to tvůj kamarád od dětství! Přece nechceš, abych vás usmiřoval?“

Fíla se zahryzl do rtů a odkopl z cesty kamínek. Děti zamířily do školy. Učitelé u vchodu kontrolovali, zdali jsou umyté, ostříhané, zdali, mají vyleštěné boty a čisté límce.

5

Děti ve třídě hlučely. Emi něco živě vypravovala Makenzenovi a za řeči ho popotahovala za rukáv, ale Makenzen se na ni díval bez zájmu. Fíla si jich nevšímal. Schválně se smál a žertoval s ostatními spolužáky. Někdo vykřikl:

„Jde!“

Děti se vrhly na svá místa. Fíla a Makenzen stanuli vedle lavice v pozoru. Do třídy vešel starší muž s dohola ostříhanou hlavou. Temeno se mu lesklo jako email. Byl to věhlasný učitel ruštiny Veniamin Samus, bývalý důstojník, který ve svých hodinách vyžadoval vojenskou kázeň. Byl přísný, ale naprosto spravedlivý.

„Vstat!“ zavelel dětský hlásek. Službu konající zamířil pochodovým krokem k učiteli.

„Gospodin učitěl, klas gotov k uroku po ruskomu jazyku!“

„Zdravstvujtě, gospoda!“ pozdravil učitel.

„Zdravja želajem, gospodin Venjamin Nikolajevič.“

„Saditěs!“

Žáci si sedli. Ve třídě zavládlo ticho. Učitel se po dětech podíval pronikavým pohledem svých živých, modrých očí a se sotva patrným úsměvem řekl:

„Sevodnja u nas klasnaja rabota. Prigotovtěs…“ Žáci si vyndali sešity. „Buděm dělat‘ tak, vot viditě?… Pervaja grupa, vtaraja grupa, pervaja grupa, vtaraja grupa…“

Takovým způsobem byla třída po délce rozdělena na skupiny a nikdo od nikoho nemohl opisovat.

„Pervaja grupa, text: Ja pamjatník vuzdig sebe něrukotvornyj. Vtaraja grupa: Tučki něběsnyje. Nadějus, što eti avtory vam znakomy,“ Samus přešel na bulharo-ruštinu: „Potom pervaja grupa budět časovat slovjeso čitať v minulom čase, vtaraja grupa budět skloňovat podstatného jména ožero. Jasno?“

Veniamin Samus si sedl za katedru. Děti se sklonily nad sešity a začaly psát. Fílovi Tučki nebesnyje nedělaly problémy, zato Makenzen se díval oknem na topoly na školním dvoře a zaboha si nemohl vzpomenout na jediné slovo z toho nešťastného nerukodělného pomníku. Nakonec pokořeně šťouchl do Fíly. Fíla se na něj lhostejně podíval a odsedí si. Makenzen do něho znovu strčil. Fíla ho kopl do kotníku a Makenzen nadskočil.

„Gospodin Makenzen, vy teď pišetě báseň? Není třeba tak trápit se… Před vámi ji napisal Puškin…“

Makenzen byl zpocený jak myš. Měl rozsáhlé vědomosti v oblasti hřbitovních pomníků, ale o nerukodělných pomnících neměl potuchy. Proto tak netečně zíral z okna. Pod oknem stál na stráži Tomi, ale ani on nemohl svému pánovi pomoci. Makenzen najednou pocítil smrtelnou únavu. Bohatýrsky si zívl a začal v lavici dřímat. Nevěděl, jak dlouho to trvalo. Ze sladké dřímoty ho vytrhlo zvonění.

Chodby školy zely v okamžiku zvonění prázdnotou. Potom se otevřely dveře a ze tříd vyšli učitelé. Za nimi se jako zběsilí vyřítili žáci. Člověk by řekl, že do této chvíle byli pod zámkem. Fíla vesele rozmlouval se dvěma spolužáky. Kolem prošel nasupený Makenzen a zamířil k záchodu. Fíla vytušil něco nedobrého. Vydal se za ním… Makenzen vešel dovnitř. Menší děti mu uctivě ustupovaly z cesty. Makenzen vytáhl z kapsy nedopalek a neobratně si zapálil. Nebylo to poprvé, co se pokoušel kouřit – a přesto se rozkašlal. Škola měla dva záchody. Jeden, o němž jsme již mluvili, stál na dvoře, druhý byl uvnitř budovy. Tam chodili na stranu většinou jen prvňáčci. A právě k němu teď zamířil Makenzen. Fíla vrazil za ním a okamžitě začal útočit.

„Kolikrát ti budu říkat, abys nekouřil!“

„Budu si dělat, co budu chtít! Jsi snad můj poručník?!“

Na smůlu se zrovna v tu chvíli na záchodě objevil jeden z učitelů. Makenzen se měl před učiteli vždycky na pozoru, ale tentokrát byl tak zničený, že se cigaretu ani nepokusil típnout.

„Co to má znamenat?“ zeptal se učitel.

„Kouřím,“ věcně odpověděl Makenzen.

„Okamžitě opusť školu!“

Makenzen zahodil nedopalek a se svobodymilovným výrazem ve tváři odešel ze školy. Fíla za ním vyběhl na dvůr.

„Makenzene, počkej!… Makenzene…“

Ale Makenzen na něj nepočkal, nechtěl počkat! Měl všeho až po krk. Fíla se s povzdechem vrátil do třídy.

Po skončení vyučování se děti rozběhly uličkami kolem gymnázia domů. Fíla po očku pozoroval Emi. Vracela se domů v doprovodu dvou kamarádek. Fíla šel v jisté vzdálenosti za nimi. Na rohu se Emi s děvčaty rozloučila. Fíla přidal do kroku a dohonil ji na začátku jejich ulice.

„Emi, počkej!“

„Co je?“ zeptala se povýšeně.

„Měli bychom si promluvit.“

„Není o čem!“

„Ale přece… byli jsme spolu… za družbu a za družičku…“ Dál raději nepokračoval, protože cítil, že se pohybuje v nebezpečném pásmu.

„A co má být?“

„Nic jsem ti neudělal!“

„Že nic?! Kdybych byla věděla, že jsi komunista, nikdy jsem s tebou za družičku nešla!“

„Fakt?!“ bodlo to Fílu.

„Fakt!“ potvrdila Emi. „A přestaň za mnou dolézat!“

„Já za tebou nedolézám. Chtěl jsem tě jen varovat, abys Makenzena nechala na pokoji. Jinak si to s tebou vyřídím sám!“

„Mám pro strach uděláno!“

Emi vykročila k domovu. Fíla šel za ní.

„Takže i ty jsi na straně těch banditů? I ty jsi pro Koteho?“

Ze dvora se ozval hlas plukovníkové:

„Emi… Kde jsi tak dlouho? S kým to tam mluvíš?“

„Už jdu, mami… Mezi námi je konec!“

„Opravdu? Já že nevím o žádném začátku!“ zpupně řekl Fíla. „Koneckonců, to, že jsem ti dal pusu, pro mě nic neznamená! Takových bylo! Kdybych si měl každou hned vzít…“

„Fakt?! Chceš snad říct, že jsi ke mně nikdy nic necítil?“

„To ti došlo až teď? Pochopitelně… musím si přece něčím zpestřit život!“

Emi vhrkly do očí slzy. Zrudla hněvem.

„Táhni!… Táhni mi z očí!“

„Nerozčiluj se… Na světě je tolik mužskejch!“ shovívavě řekl Fíla a vykročil k domovu. Ale ani jemu nebylo dobře. Málem se rozplakal.

Ani si nevšiml Tomibo, který se mu lísal k nohám. Sedl si na špalek v koutě dvora a několikrát si ztěžka, lítostivě povzdechl. Někdo se ho jemně dotkl. Byla to Růženka.

„Co je ti? Ty pláčeš?“

„Ne!“ řekl Fíla a vzlykl.

„Tak máš rýmu?“

„Prosím tě, nech mě na pokoji! Jdi domů!“

Růža se odloudala k drožce. Na druhém konci dvora seděl Makenzen a zarytě mlčel jako předobraz nerukodělného pomníku. Ve vratech se objevil Venčo. Makenzen chvatně vstal a zamířil k němu. Hlavu měl sklopenou.

„Někdo z našich má přijít do školy,“ zamumlal.

„A proč?“ starostlivě se zeptal Venčo.

„Kouřil jsem špačka…“

„Jenom to nám chybělo!… Tak dobře, já tam půjdu!“

„Nikam nechoď!“ najednou křikl Fíla. „Takovej opozičník si žádnou pomoc nezasluhuje!“

„Makenzen není opozičník,“ namítl Venčo. „Makenzen je na tom stejně jako já nebo ty. A kdo nám pomůže, nebudeme-li si sami navzájem pomáhat?“

Po obědě se chlapci – každý zvlášť – vypravili na zkoušku. Sedli si tak, aby Rusové byli mezi nimi. Makenzen měl náladu pod psa. Rusové se už mezi členy orchestru cítili jako doma. Poručík vesele mluvil s jednou z gymnaziálních učitelek. Prázdná místa se postupně zaplňovala. Konečně byl orchestr celý. Goce Michov zaklepal taktovkou.

„Pánové, prosím vás, abyste se plně soustředili. Budeme hrát před svazovou kontrolní komisí. Nesmíme si udělat ostudu. Feďo, kam koukáš?“

„Prastite, tovarišč Michov…“

Michov zvedl taktovku. Jenom Makenzen seděl nezúčastněně a díval se někam do dálky. Michov spustil ruku. Takovou apatii nemohl přenést přes srdce.

„Ty jsi zase nejedl?“

Makenzen sebou škubl a neodpověděl.

„Poslouchej, abychom si to spolu zase nerozdali!“

Goce Michov opět zvedl taktovku. Skladba začínala předtaktem, ale duchem nepřítomný Makenzen si to neuvědomil. Křídlovka vřískla. Michov zareagoval okamžitě. Masívní taktovka proletěla na dva prsty nad Makenzenovou hlavou, roztříštila sklo velkého, dvojitého okna naproti a padla do parčíku. Z rámu se do parčíku vysypalo sklo. Pod oknem naštěstí nikdo nebyl, v parčíku seděli nad šachovnicí jen dva strejcové, kteří se na sebe udiveně podívali.

„Ten Goce je ale blázen!“ řekl jeden ze šachistů.

A Goce Michov uvnitř v knihovně dostal nový záchvat.

„Já tě zabiju! Ne, zabiju sám sebe a pak si to odsedím!“

Doktor Miletovič vstal a mírně vzal Makenzena za ruku. Odvedl ho ke dveřím.

„Jdi raději domů. Copak nevidíš…,“ pokrčil rameny.

Makenzen sešel ze schodů. Šachisté se na něj soucitně podívali, ale neřekli nic. Rozbitým oknem knihovny k nim doletěly první tóny předehry. Tomi, který čekal před knihovnou, přiběhl k pánovi, ale Makenzen ho kopl. Tomi žalostně zakvikl.

Příští den ráno měli ruštinu. Ve třídě znovu zazněl povel:

„Vstať!“

„Zdravstvujte, gaspada!“

„Zdravja želajem, Venjamin Nikolajevič!“

„Sejčas pagavarim o vašich písemkách… Tak-s… celkem jsem spokojený. Makenzene, iditě sjuda!“

Makenzen byl připravený na všechno, proto teď vstal a zamířil k tabuli.

„Gaspadin Makenzen, u vas vid na balnoj verbljud… Prošu vas chodit kak maladoj čelověk!“

Makenzen se narovnal. Veniamin Samus mu podal jeho vlastní sešit s písemnou prací.

„Citajtě!“

Makenzen mlčel. Včera opsal z tabule jenom název básně, ke všemu s třemi chybami.

„U vas bylo: Ja pamjatnik sebě vozdig něrukotvornyj… Citajtě!“

Makenzen se zakoktal. Tentokrát neúmyslně.

„Ja… ja… ja pamjatnik… pamjatnik…“ A potom najednou, ve snaze ukázat, kdo je, zařval: „U solnyška těplo, u matěri dobro!“

„Pastojte! Pačemu vy pripisali Puškinu eti mudrosti?“

„Umím jen to… Já jsem sirotek. Nemám mámu,“ vzlykl a do očí mu vhrkly slzy.

„Nu, charašo… U vas sklonenie suščestvitelnogo?… Tak-s?“

„Tak-s,“ opakoval po něm Makenzen. „Citajtě!“

„Ožero,“ rozhodně řekl Makenzen.

„Tak točno! Ožero. Makenzen byl očeň žádnyj… Nu, Citajtě!“

Právě na to jezero spoléhal Makenzen nejvíc. Včera nakoukl do Fílova sešitu a podle jeho příkladu časoval podstatné jméno ozero následujícím způsobem:

„Ja ozeral, ty ozeral, on ozeral.“

„Dalše?“

„My ozerali, vy ozerali, oni ozerali.“

„Očeň charašo!… Vam sudar Makenzen, nado pást ovce! Vot vaše poslání!“

Právě v tom okamžiku se na prahu objevil školník.

„Makenzen má jít k řediteli!“ .

Makenzen odevzdaně vykročil ke dveřím.

„Pastojtě! Ja něznaju, kak vas ocenit, a proto pišu vam čistou nulu!“

Zdrcený Makenzen vyšel ze třídy. Tvářil se jako válečný zajatec. Fíla se za ním díval a přišlo mu ho lito. Makenzen šel chodbou za školníkem. Školník otevřel dveře ředitelny. Unitř stál Venčo. Makenzen se při pohledu na něj rozplakal.

„Venčo…“

„Sedněte si, Micove,“ řekl ředitel. „Dal jsem zavolat vašeho poručníka, abychom si společně promluvili…“

Svého času bylo poručnictví běžně rozšířenou formou dohledu nad dětmi. Většina žáků pocházela z vesnic, rodiče přijížděli za svými potomky do města jenom několikrát ročně. Přiváželi jim dřiví na otop a šatstvo, domácí slaninu nebo pár vajíček. Dítě ale muselo mít ve městě někoho, kdo by rodiče v případě potřeby zastoupil. Tomu člověku – byl to nejčastěji příbuzný, krajan nebo přítel – se říkalo poručník… Jeho povinnosti většinou začínaly a končily tím, že přišel do školy, když jeho svěřenec něco provedl. V dějinách našeho školství není znám případ, že by poručník byl do školy volán proto, aby na svého svěřence vyslechl chválu. Kromě přespolních dětí měly svého poručníka také žáci, jejichž rodiče nebyli podle veřejného mínění s to své děti vychovávat. To byl Makenzenův případ. Jeho otec byl znám tím, že byl od rána do večera naložený v lihu. A v takové „lihové“ náladě se přece nemohl snížit k tomu, aby vyjednával s nějakými kantory, kteří se napájejí limonádou a o hajdučině nemají ani páru! Proto Venčovi připadl čestný úkol být Makenzenovým poručníkem. Bylo by zbytečné popisovat rozhovor, který se toho dne vedl v ředitelně. Makenzen uvážlivě mlčel a nechal ředitele vypočítat všechny Makenzenovy kuřácké úspěchy, Jakož i hrdinské činy, které Makenzenovi slibovaly nehynoucí slávu na poli vědy. Když se ředitel podle Makenzenova mínění dostatečně vypovídal, slova se ujal Venčo. Jménem svého svěřence slíbil, že Makenzen už bude poslušný, že se bude učit a nebude kouřit. Zkrátka a dobře: poručník se zavázal, že žák Micov se od dnešního dne stane jiným člověkem. „Jiný člověk“ byl na konci rozhovoru přece jen nucen říci několik slov.

„Slibujete, že se již nikdy nepropůjčíte k takovým hanebným kouskům? Stanete se jiným člověkem?“ přímo se ho zeptal ředitel. Jeho otázka obsahovala vlastně i odpověď.

„Ano!“ řekl nezvykle tiše Makenzen.

Inkvizice skončila. Při odchodu z ředitelny na Makenzena znovu padla únava. K Venčovu údivu si mocně zívl. Právě vyšli na dvůr, když se budovou rozlehlo zvonění, ohlašující konec vyučování. Venčo a Makenzen se zastavili, čekali na Fílu. Fíla se objevil ve dveřích školy.

„Fílo, pojď sem!“ zavolal na něj Venčo.

Fíla k nim přišel. Venčo se na chlapce podíval s mlčenlivým úsměvem.

„Na shledanou, chlapci!“ řekl jim z ničeho nic a odešel.

Makenzen začal rozpačitě přešlapovat. Fíla, třebaže neměl rýmu, si utíral rukávem nos. Makenzen najednou vytáhl z kapsy několik dvacetilevových bankovek a podal je Fílovi.

„Kolik toho je?“

„Dvě stovky. Vezmi si je,“ podal mu Makenzen velkoryse bankovky, „já ještě nějaké prachy mám.“

„Za co ti to Pero dal?“

„To je dlouhé povídání… Pojď, já ti ukážu, kde jsem schoval zbytek…“

„Dobře. Zatím ty prachy nech u sebe. Pak mi to všechno vypovíš.“

Povídání se protáhlo na několik hodin. Fíla a Makenzen si pro jistotu vylezli na střechu stodoly, aby tím dlouhým rozhovorem nevzbudili v nikom podezření. Před stodolou na ně čekal Tomi; čas od času netrpělivě zakňučel. Makenzen podal Fílovi jakés takés vysvětlení, přikrášlené kupou lží a vytáček.

„To je všechno?“ zeptal se nakonec Fíla.

„Jo. Mám ti to odpřisáhnout?“

„Není potřeba. Už jsem se chystal, jak si tě podám, ale tentokrát jsi z toho ještě vyvázl se zdravou kůží.“

„Však bylo řečeno: Přišel jsem zajisté, abych rozdvojil bratra proti bratru jeho a dítě proti rodině,“ povzdechl si Makenzen.

„Poslyš, po ideologické stránce jsi na tom úplně bledě…, ale tohle je tvá poslední příležitost. Rozumíš?“

„Rozumím. Fílo, musíš mi věřit!“

Tomi je od vrat varoval hlasitým štěkotem.

„Pero se vrací. Nesmí nás vidět pohromadě!“ Makenzen seskočil ze střechy na dvůr.

Pozdě odpoledne se Fíla toulal sám ulicemi. Přemýšlel. Zastavil se u skupinky dětí ze sousedství. Cvrnkaly kuličky. Hrálo se na život a na smrt. Právě teď se Kirčo chystal k rozhodnému úderu. Mířil na vzdálenou kuličku.

Děti ho bez dechu obklopily. Kirčo s vyplazeným jazykem a zatajeným dechem dlouho mířil. Cvrnkl! Zásah! Vítězoslavný pokřik se zvedl k nebi. Kirčo si klidně sebral kuličky. Teprve teď si všiml Fíly.

„Zahraješ si s námi?“

„Ne, nemám čas.“

Fíla spěšně vykročil ke středu města. V ulicích viděl kamarády, ale nezastavoval se u nich. Prošel Žitným tržištěm. Činila se tam skupina cikánů. Pomáhali Perovi a nějakému pořízkovi s velkou jizvou na obličeji. Ale nebyla to jizva, která budila údiv kolemjdoucích; údiv budilo spíš tetování na pořízkově rozhalené hrudi a rukou. Tetování vyprávělo o hrůzách, které se daly přirovnat jen k hrůzám morové rány. Vlevo na prsou měl vytetované srdce, nemilosrdně probodené střelou, z níž stékaly těžké kapky krve. V srdci byl nápis: Mářa – 1942. Uprostřed hrudi mu rozpřahoval křídla velký, dvouhlavý orel se smutným výrazem špatně podříznutého krocana. Byl tam i had s nápisem Kuňka – 1943, ležící lev z téhož roku, voják s puškou… A když se muž při podávání těžkých předmětů natáhl, na břiše se mu dal přečíst nápis Velké Bulharsko. Na rukou měl vytetované různé kotvy, kormidla, auto, letadlo a profil kučeravé ženy. Pod ním stálo: Má věčná láska Pepa – 1944. Byl to životopis tohoto muže, výčet jeho přání, smutků a milostných příběhů, promíchaný s obrazy civilizačních úspěchů a nejnovější politickou historií Bulharska. Fíla si ho prohlížel se zájmem. Ten muž byl majitel koupaliště.

Spolu s Perem sbili na náměstí něco jako tribunu. Pero tam teď instaloval elektrické vedení. Fíla přistoupil blíž. Člověk s jizvou na něj křikl:

„Hej, podej mi tamto prkno!“

Fíla se nepohnul.

„Povídám, podej mi to prkno, nebo ti jednu vrazím!“

„Blbče!“ procedil Fíla skrz zuby.

V tu chvíli se k nim přiblížil Pero.

„Nech ho, Řemene… Je to rudej klíček…“

„Táhni!“ zavrčel Řemen na Fílu.

„Jen na mě sáhni!“ naježil se Fíla.

„Počkej, já tě…“

„Nech ho!“ chytil ho za ruku Pero. „Přijde ten šílenec, partyzán Venčo, a…“

Řemen si odplivl a dal se do sbíjení tribuny. Fíla odešel s hrdě vztyčenou hlavou.

6

Nadešel rušný den voleb. Fíla plnil úkoly, které mu uložil Dělnický mládežnický svaz. Zavedl k volebním urnám jednu babku a dva starce. Patřili do různých sekcí. V jedné Fíla viděl jako představitele opozice Pera, ve druhé Remena. Vypadali sklesle. Pero se tvářil, že Fílu nevidí. Řemen se na něj díval s neskrývanou vyhrůžkou v očích. Fíla se neudržel a nevinně se ho zeptal: „Jak se vede, páni demokrati?“

„Táhni k čertu!“ zasyčel na něj Řemen. Křiknout se neodvážil.

Fíla se celý den motal kolem volebních místností. Zvlášť nepříjemné mu bylo, když viděl jít hlasovat Eminy rodiče. Emina matka na sobě měla kožich. Otec vypadal v civilu sklesle a neupraveně. Emi zůstala stát venku. Makenzen se někam vytratil. Tomi si dobře pamatoval, kdo se k němu chová přátelsky. Vzpomínal si na gesto, kterým mu Emi podala bábovku – nic na tom, že nakonec skončila v Makenzenově žaludku. Zavrtěl ohonem a přišel k ní. Emi ho pohladila po hlavě, sáhla do kabelky a podala mu bonbón. Bylo slyšet chroupání, jako by se tříštily kosti. Za okamžik Tomi už zase stál s vyplazeným jazykem, ocasem vířil vzduch a vyčkávavě zíral na Emi. Emi mu dala ještě jeden bonbón, potom si k němu klekla a vzala ho kolem krku. Fílu jako by vůbec neviděla.

„Tomi, můj milý Tomíku,“ šeptala psovi. Fíla měl na krajíčku. Tak rád by byl na Tomiho místě! Nevydržel to a zavolal:

„Tomi, ici!“

Tomi ho neochotně poslechl.

„Couche, pse!“ zlehka ho nakopl Fíla.

Tomi si mu lehl k nohám. Emi se s odvrácenou hlavou zeptala:

„Co vám ten pes udělal?“

„Nic,“ řekl Fíla. „Prostě nesmí zapomínat na dobré vychování.“

„A vy máte dobré vychování?“

„Mě nevychovávaly guvernantky,“ odpověděl Fíla. „Čeho jsem v životě dosáhl, dosáhl jsem vlastními silami. Nečekám jako… někdo, že mi budou lítat pečení holubi do huby!“

„To má být narážka na mě?“

„Jak se to vezme.“

„Škoda že někteří lidé zapomínají tak rychle na některé věci…“

Fíla se obrátil a podíval se na Emi.

„Na jaké věci?“

„Na některé věci, které říkali, o upřímném přátelství…“

Emi vhrkly do očí slzy. Fíla svěsil hlavu a tupě se díval na Tomiho u svých nohou. Emi si znovu klekla a pohladila Tomiho po hlavě.

„Já jsem na nic nezapomněl…,“ řekl Fíla.

Emini rodiče vyšli ven.

„Emi, okamžitě pojď sem! Nech toho psal ještě od něj chytíš nějakou blechu!“

Emi vstala a rozběhla se k rodičům. Vykročili k domovu.

Fíla se díval za nimi. Emi měla ve vlasech jasně modré stuhy. Na rohu se obrátila a podívala se na Fílu. Fílovi se prudce rozbušilo srdce.

„Tak co, usmířili jste se?“ zaslechl Makenzenův hlas.

„Já nejsem na prodej za třicet stříbrných!“ jízlivě mu odsekl Fíla.

„Jdi do háje! Vy, komunisti, strkáte všechno do jednoho hrnce! Láska je láska, politika politika a sýr se kupuje na lístky!“

Fíla na tu Makenzenovu sentenci, odposlouchanou někde na trhu, neodpověděl. Něco radostného mu však zaplavilo hruď; Fíla měl báječnou náladu.

Druhý den ráno v rozhlase oznámili první výsledky voleb. Vlastenecká fronta vyšla z voleb vítězně, s drtivou převahou hlasů. Ale i bez rozhlasových zpráv byla situace jasná. Stačilo se podívat na Pera. Pero byl tichý, úslužný a měkký jako polštář z prachového peří.

„Blahopřeju, Pero!“ řekl mu ráno krejčí Torna.

Pero se zazubil: „Nedělej si legraci z chudáka! Já jsem přece proletář a nemůžu ztratit nic víc než své okovy!“

Krejčí údivem oněměl.

„Nežili jsme nadarmo na téhle zemi a nervali se zbytečně… Taky jsme si něco odnesli z vědeckého materialismu,“ významně dodal Pero. Poslední slova zdůraznil.

Torna se začal zajíkat hněvem:

„Ještě řekni, že jsi chodil na školení na policejním komisařství, hovado! Obracíš se jako paláčinka na pánvi!“

„Ty urážky bych si vyprosil…“

„Správné řemeslo sis vybral, chlapče! Malířinu! Dneska jsi zelený, zítra rudý… Pliju ti na tvé okovy!“

„K čemu tolik rozčilování? Strana je pro sjednocení všech sil! Co nás dělí? Já jsem malíř pokojů, ty jsi krejčí. Podejme si ruce!“

Pero velkoryse podal Tomovi svou tlapu. Torna reagoval bleskurychle. Odplivl si.

„No nic. V zájmu jednoty spolkněme i tuhle urážku,“ řekl Pero.

„Venčo, slyšíš ho?“ zavolal krejčí.

Venčo, udivený stejně jako Toma, neodpověděl. Renegáti vždycky udivují normální lidi svým na první pohled nelogickým chováním. Ale stačí se trochu zamyslet a pochopíš, že renegát se chová důsledně. Jeho jediným cílem je – vždycky a za všech okolností vyhrát!

„Chameleóne! Není ti hanba?!“ pohoršil se Venčo.

„Na tom, přiznat čestně své chyby, není nic zahanbujícího. Sebekritika očisťuje a…“

„Já ti ukážu!“ vrhl se na něj Toma, ale Venčo ho zastavil.

„Necti ho být!“

Na schodech se objevila teta Marie s čajníkem v ruce. Pero se k ní rozletěl jako střela.

„Teto Marie, snad si na stará kolena nebudeš chodit sama pro vodu! Ještě na těch schodech uklouzneš… Dokud je Pero živ, bez vody nezůstaneš, neboj se!“

Fíla také žasl nad novou Perovou proměnou. Ale Fíla byl ještě malý, nevěděl, že tak jedná mnoho lidí, že tak jednali i slavní lidé jako Machiavelli, Fouché a v bulharských dějinách badži Ivančo Chadžipenčovič, jeden z těch, kteří odsoudili Levskiho k oběšení a kteří pak zastávali v osvobozeném Bulharsku řadu odpovědných funkcí. Fíla se ještě nevyznal v džungli mezilidských vztahů, ještě nenarazil na stěnu nerozřešených lidských problémů. Proto na ten incident z jejich dvora rychle zapomněl a netrpělivě očekával velikonoční prázdniny.

Konečně se dočkal. Ale Fílovi velikonoční prázdniny nepřinesly žádnou radost. Věřícím žákům školy bylo dovoleno chodit večer do kostela. To znamenalo, že nemuseli být jako ostatní žáci po sedmé večer doma, že se mohli v kostelním nádvoří flákat třeba do půlnoci.

Fíla do kostela pochopitelně jít nemohl. Zato Makenzen tam byl pečený vařený. Pro Makenzena byly velikonoce dobou usilovné práce a dobrých výdělků. Ze školy běžel rovnou do kostela, oblékal si tam svůj cherubínský háv a ministroval při řadě dlouhých bohoslužeb. Večer se vracel domů úplně zničený a usínal dřív, než si položil hlavu na polštář. Fíla se z trucu rozhodl, že se každý večer bude chodit koupat. Jedině návštěvou lázní se totiž dala omluvit pozdní přítomnost žáků na ulici. Stávalo se často, že si žák, který měl večer venku něco na práci, nosil s sebou koupací plášť, ručník a mýdlo. Při prověrce pak ochotně ukazoval své alibi. Ale Fíla skutečně chodil do lázní a napařoval se tam ve vřelé vodě až do zhloupnutí.

Večer o Velkém pátku se Fíla zase vypravil do lázní. Lázně se nacházely ve staré, turecké budově s olověnou kupolí. Uvnitř byla mlha jako v norském fjordu za svítání. Páchlo to tam sírou; od olověné kupole se se zvláštní ozvěnou odrážely lidské hlasy. Fíla se pokusil proklouznout bez zaplacení, ale pokladní ho chytil. Musel zaplatit. Pak se vysvlékl, vzal si měděnou misku na polévání, dřeváky a vešel do lázní. Uvnitř bylo teplo, dusno, obrysy předmětů bylo sotva vidět. Fíla opatrně našlapoval na zem. Jako starý zkušený zákazník si neobul dřeváky; na kamenné dlaždice vstoupil bosý a jednou rukou se přidržoval stěny. Jinak se do lázní totiž ani dost dobře vejít nedalo: kamenná podlaha byla olepena slizskými chaluhami, navíc nesčíslněkrát oblévaná mýdlovou vodou – klidně se na ní dalo pořádat revuální vystoupení Paris on ice. Jeden nepozorný krok a mohl jsi z toho mít otřes mozku. Fíla věděl své a měl se na pozoru; se zájmem však pozoroval, jak se při takové nehodě chovají jiní. Sedl si na stoličku vedle kohoutku s teplou vodou a jal se čekat. Nečekal dlouho. Do lázní vešel nějaký člověk – pak se zjistilo, že je to bankovní úředník, který přijel do městečka na revizi. S hrdě vystrčeným břichem a rukama založenýma za zády (fatální chyba, nemohl jimi udržovat rovnováhu), s dřeváky na nohou (další chyba), a aniž by se přidržoval stěny, vstoupil na kluzké dlaždice. Výsledek na sebe nenechal čekat. Nohy mu jako rychlík ujely dopředu, tělo se opozdilo. Člověk sebou řízl na zem a hlava mu zaduněla na dlaždicích. Jeden dřevák vyletěl ke kopuli, druhý se řítil po namydlené podlaze. Miska odletěla jako disk z Lýsippovy sochy a zarotovala nad bazénem. Člověk se pokusil něčeho zachytit, ale výsledkem pokusu bylo jenom to, že se otočil hlavou napřed, jeho tělo se blížilo hrozivou rychlostí k protější stěně. Nešťastník se pokusil zmírnit náraz rukama, ale nebylo to nic platné. Při nárazu zaduněla jeho hlava podruhé, tělo mu změklo. V tu chvíli dopadla v dáli na zem také jeho miska a zadrnčela v mlze. Nastalo hrobové ticho. Kolem úředníka se sběhl dav lidí.

„Knock out,“ ohlásil Fíla.

„Zavolejte doktora Miletoviče, je někde tady,“ řekl jiný člověk.

Za chvíli se na místě nehody objevil doktor Miletovič. Byl bosý a našlapoval velice opatrně. Mimochodem, doktor Miletovič chodil do lázní pokaždé, když chtěl v teplé minerální vodě vystřízlivět. Kolem boků měl omotaný ručník. Sklonil se nad bezvládným tělem. Zatahal nešťastníka za uši a uštědřil mu mírný políček. Potom nebohému inspektorovi vylil na hlavu dvě misky studené vody. Člověk otevřel oči a pohnul se.

„To máš pro poučení, hochu,“ řekl Miletovič. „Podruhé se pro jistotu spusť na čtyři hned v chodbě!… Á-á-á, Fílo, ty jsi tady? Pojď se mnou do bazénu, popovídáme si…“

„Zkoušel jsem ledacos, i kofein, i teplou glukózu s vitamínem C do žil, ale po ničem člověk nevystřízliví tak, jako po téhle vodě. Hodinku v bazénu a jsi jak znovuzrozený!“

Fíla mlčel. Doktorovy zkušenosti s opicí se ho zatím netýkaly. Kdosi začal zpívat táhlou tureckou píseň. Hlas se mu divně klikatil a stoupal vzhůru ke kupoli.

„Tyhle lázně mají báječnou akustiku! Kam se na ně hrabe filharmonie a chrám Alexandra Něvského… Opravdu, takovouhle akustiku nemají nikde na světě! A to jsem byl ve Vídni, na slavnostech v Bayreuthu a vůbec – viděl jsem kus světa!“

„Třeba to bude tou párou, ne?“ mínil Fíla.

„V tom je právě ten háček,“ živě reagoval Miletovič. „Kdyby to bylo tou párou, nástroje by hned vzaly za své! Ta věc by se měla prozkoumat… Poslouchej!“

Doktor Miletovič se nadechl a zahlaholil úvodní slova basového sóla z Beethovenovy Deváté symfonie.

„O dre-e-einen…“

Kdekdo v lázních nadskočil. Nake z lázeňského personálu nechal kávu kávou a přiběhl se z chodby podívat, co se to děje.

„Jen klid,“ řekl Miletovič a znovu se obrátil k Fílovi. „A teď začíná orchestr, však víš, tam-tam-tam-tam…“

Miletovič byl ve svém živlu. Zpíval sólo, sbor a všechny nástroje dohromady. A co bylo nejpodivnější – Fíla mu rozuměl. Rozuměl, co chce říci. Lidé v lázních mlčeli, ničím nedali najevo svou nespokojenost. Vážili si doktora Miletoviče, věděli, že to je dobrý, nezištný a vzdělaný lékař. Takového doktora aby pohledal! říkali si. Jenom toho pití kdyby nebylo…

Fíla odešel z lázní pozdě večer spolu s doktorem Miletovičem.

„Je nádherně, teplo,“ povzdechl si doktor. „Kéž by se nám už chtělo vyčasit…“

„Máte pravdu,“ řekl Fíla, a trochu se podivil, proč se doktor zamyslel. „Tak na shledanou!“

„Měj se, Fílo!“ usmál se na něj Miletovič.

Fíla kráčel tmavou uličkou. Procesí pořádané o Velkém pátku se právě začalo rozcházet. V ulicích bylo plno lidí s rozžatými svícemi. Vraceli se domů. Ale Fílovi se domů nějak nechtělo. Byla vlahá noc, z jihu foukal mírný větřík, po nebi pluly lehké obláčky a na okamžik zakrývaly hvězdy. Noc jako dělaná pro sny… Ovocné stromky ve dvorech už rozkvetly, vzduch byl prosycený vůní květů. Slavíci nezmlkli ani na okamžik. Fíla se zatoulal k městskému parku. Blízko byla ulice a dům, kde bydlela Emi. Bylo to divné, ale právě ve chvíli, kdy Fíla procházel neosvětleným parkem, uviděl Emi před sebou. Nesla si zapálenou svíci. Málem na ni zavolal, ale ještě včas se zarazil. Vzpomněl si, že to mezi nimi nějak neklape… A tu si všiml, že se za Emi táhnou tři kluci. Tři kluci z Karadžiny čtvrti.

„Emi-i-i,“ dotíral jeden z nich. „Počkej, já ti něco pošeptám do ouška…“

Parta se začala řehonit. Emi šla a neobracela se. Největší z kluků jí zastoupil cestu. Sfoukl jí svíci.

„Co po mně chcete?!“

„Pojď, kočičko, popovídáme si.“

Fíla ve tmě neviděl, co se děje, slyšel jenom Emi, že vykřikla. Srdce se mu rozbušilo. Skokem se octl u ní.

„Táhněte!“ křikl na kluky.

„Co se štajfuješ, skrčku?“ zazubil se habán a vrazil do Fíly.

Fílovi chyběl nějaký ten kilogram na váze – odletěl na několik kroků, a div neupadl. Hned se ale vrátil zpátky a stanul v jisté vzdálenosti od habána. Emi se mu přitiskla k zádům.

„Chceš, abych ti vymlátil zuby?“ zeptal se Fíla.

„To nemyslíš vážně,“ s úsměškem řekl habán a pokusil se o obchvat.

Taktika boje byla Fílovi úplně jasná. Jenom žádný závěs! Pustí-li se do křížku s jedním, druzí dva ho srazí k zemi. Spraví to jedině rychlé rány zdálky. Teď Fíla musí použít všechno, co se naučil od svého kamaráda Osmana. Však jim ještě ukáže, co to je lehká váha… Fíla svěsil ramena, jako by se smiřoval se svým osudem, ale tělo měl napjaté jako strunu.

„Srabe!“ vykřikl a jako míč se rozletěl kupředu. Levá ruka se mu zabořila do soupeřova žaludku. Kluk se zkroutil a tehdy mu Fíla pravičkou nanesl ránu zdola tak, že habánovy Čelisti s cvaknutím sklaply. Habán se zkroutil ještě víc. Fíla uskočil a další ránu vedl na protivníkův nos. Nebylo to docela podle pravidel – habánovi začala téci z nosu krev. Kluk se rozvzlykal. Fíla se klidně obrátil k ostatním dvěma, kteří místo aby pomáhali kamarádovi, stáli a očumovali. Ale Emi se dopustila chyby. Chytla Fílu za ruce a rozplakala se: „Ne… prosím tě, ne…“

Fíla cítil, jak ho oblévá studený pot. jestli se teď na něj vrhnou, zbude z něj jen mastný flek… Ale kluci se na něj nevrhli. Fíla si trhnutím uvolnil ruce a pustil se do dalšího, o něco menšího kluka. Rána do obličeje, jen tak, nazdařbůh, by byla dobrá… Nešťastník však v poslední chvíli sklonil hlavu a rána mu dopadla na čelo. Kluk si prostě sedl na zem, zato ve Fílově sevřené pěsti něco křuplo. Dovtípil se. To není hlava, to je býk, pomyslel si Fíla. Zlomil si prst. Rozzuřeně se obrátil k třetímu.

„Nech mě… Dělám ti něco?! Já v tom nejedu!“

„Zmizte, nebo z vás nadělám fašírku!“ rozkřikl se na celé kolo Fíla.

Kluk, který unikl výprasku, zvedl ze země kamaráda. Habán pořád ještě plival krev a brečel. Odtáhli do tmy jako poražené vojsko. Ale přece jenom se ještě ozvali:

„Fí-lo Tan-go… Fí-lo Tan-go…, máš to u nás…“

„Počkejte, hned si to s vámi vyřídím!“ křikl za nimi Fíla.

Bylo slyšet úprk. Pak nastalo ticho. Emi pořád ještě vzlykala. Fíla se k ní vrátil. Promačkával si ruce.

Přilepili se na mě už v kostele…

„Vidíš? Nemáš chodit do kostela!“ mentorsky jí řekl Fíla.

Teď se Emi rozplakala bez zábran. Hlavu si položila na Fílovo rameno, nos si utírala do jeho košile. Fíla cítil, jak se mu po košili rozlézá mokrý ostrůvek. Prst ho strašně bolel.

„Ty tomu nerozumíš,“ vyrážela ze sebe mezi vzlyky Emi. „Vůbec nejde… o kostel… Ty nevíš, jak je pěkné… věřit v Boha… Až si přečteš bibli, tak to pochopíš…“

„Tys ji přečetla celou?“ nedůvěřivě se zeptal Fíla.

„Ne, ale babička mi z ní čte každý večer…“

„Pojď, zavedu tě domů,“ smířlivě řekl Fíla a nabídl jí rámě.

Emi se o něj opírala plnou váhou, ale Fíla kráčel s hrdě vztyčenou hlavou a nedíval se na ni. Cítil, že teď je třeba mlčet. Jen ať si Emi sama uvědomí, jaký je Fíla muž! Jaký šlechetný, smělý, hrdý, a navíc skromný muž je!… Ta role ho úplně nadchla. Při Četbě každé knihy si představoval, že je jejím hrdinou. Teď byl velice šťastný, protože četl svou vlastní knihu s hlavním hrdinou Fílou. A ať si říká kdo chce, co chce – Fíla je někdo, koho člověk každý den nepotká!

„Ó Fílo,“ zvolala Emi, když se trochu uklidnila, „jaký ty jsi silák!“

„To je věc tréninku. Trénoval jsem u Osmana Kroupy. Nestojí to za řeč… Ale podruhé mi, prosím tě, při rvačce nechytej ruce!“

„Promiň, polekala jsem se.“

„To nic,“ velkoryse řekl Fíla.

Přešli městský park a vykročili ulicí, v níž bydlela Emi.

„Dál už nepůjdu,“ řekl Fíla.

„Prosím tě, doprovoď mě až domů!“

„A co tomu řeknou tví rodiče?“

„To je mi fuk!“

„Běž, já se za tebou budu dívat, dokud nevejdeš do dvora, jen ať si někdo zkusí…!“

„Fílo,“ znovu se rozplakala Emi, „musím „ti něco říct…“

Ne, teď ji nesmíš nechat mluvit! Teď musíš ukázat, že jsi klidný a lhostejný. A Fíla, místo aby upřímně řekl, co mu leží na srdci, se rozhodl hrát roli Janéze a Sandokana dohromady.

„Je mou povinností! ochraňovat slabší,“ pronesl větu, kterou si zapamatoval z nějakého románu. „To je přece přirozené, ne? Nemysli si, že jsem to udělal kvůli tobě!“

„Fílo, ale já si s tebou stejně musím promluvit… Něco ti musím říct…“

„Teď ne. Až někdy jindy, později…“

„Ne, už nebude příležitost,“ trvala na svém plačící Emi.

„Emi, Emi-i-i…,“ dolehl k nim hlas plukovníkové. Nad venkovními dveřmi se rozsvítila lampa.

„Sbohem,“ řekl Fíla. „Dobrou noc…“

„Fílo, prosím tě,“ vzlykala Emi.

Ale Fíla se zprudka obrátil a téměř se rozběhl opačným směrem. V městském parku zpomalil. Byl se sebou spokojený. Zahrál jsem to podle všech pravidel! Hrdě, mužně!… Po prázdninách, až zase začneme chodit do školy, se k ní budu chovat vlídněji. Potom si promluvíme… Vysvětlím jí své požadavky. S ledačím bude muset skoncovat… Nu, s rodinou zrovna ne, ale ideově musí stát na mé straně. A potom…? Potom se Fílovy sny zatoulaly až do pokročilého stáří a není proč bychom se u nich zastavovali. Ve svých románech je tak krásně popsal Hamsun!

Příští dny žil Fíla jako ve stavu vytržení. Téměř s nikým nemluvil. Chodil po dvoře a najednou si vzpomněl na svůj sešit. Zrovna v sobotu ho políbila múza a Fílovi se zachtělo vepsal do něj další nesmrtelné verše. Už předtím, jednoho krásného dne v týdnu, se rozhodl, že začne psát román. Ráno, hned po probuzení, se vrhl ke svým školním potřebám. Vyhrabal mezi nimi čistý sešit s širokými linkami a vítězoslavně si jej odnesl ke stolu. Namočil pero do fialového inkoustu a na první stránku krasopisně napsal: ČERNÝ PIRÁT, ROMÁN OD FILIPA TOMOVA PIŠTOLSKĚHO. Potom se hlubokomyslně zahleděl do rohu místnosti a za okamžik už psal první větu: Rozalinda vyšla na palubu… Snažil se psát dál, ale nic ho nenapadalo; usoudil tedy, že inspirace přichází k člověku na pouhý mžik a potom na ni musíš dlouho čekat, než zase usedneš ke psaní. Vzal piják, opatrně osušil začátek svého budoucího geniálního románu, o němž ani na chvíli nezapochyboval, že geniálním bude, zavřel sešit a zastrčil jej pod matraci. Od té doby po něm v očekávání inspirace ani jednou nesáhl…

Fíla se rozběhl k Makenzenovic domku a zaklepal na Růžino okénko. Růža si i po návratu chlapců z fronty sešit s jeho básněmi bůhvíproč nechala u sebe… Nikdo se neozval. Makenzen byl, jak jsme už řekli, od rána do večera v kostele. Fíla vyběhl po schodech k jejích bytu a ke svému údivu uslyšel Růženčin hlas na balkóně. Růža stála v kuchyni u tety Marie. Byla bosá. Teta Marie jí šila šaty z tmavomodrého hedvábí. Hedvábí bylo staré, patrně po nějaké prabábě – teta Marie je vyhrabala někde na dně truhlice. Šaty z něj byly ale nádherné. Růženka měla štíhlé, i když ještě trochu hubené nožky a hezky tvarované ruce. Nejhezčí na ní však byla její hlava s těžkými, popelavě plavými, rovnými vlasy a rozesmátýma očima. Dívenka se zatočila kolem své osy.

„Sluší ti to, holčičko!“ něžně jí říkala teta Marie. „Jsi učiněná Popelka! Jenom ti ještě musíme sehnat nějaké boty…“

Růža zářila. Vyrostla, pomyslil si Fíla a vzápětí se té myšlence podivil. Ale stejně je to ještě dítě, uzavřel své úvahy. Počkal na ni na balkóně.

„Růženko, než jsem odjel na frontu, dal jsem ti jeden sešit. Vzpomínáš si?“

„Nevzpomínám!“ odsekla mu Růža.

Fíla zalapal po dechu. Byla bosá – a přesto se ji neodvážil plácnout. Zarazily ho ty šaty, nebo Růženčin sebejistý vzhled?

„Vzpomeň si,“ zahučel, „byl to takový sešit v modrých deskách.“

„Zahodila jsem ho!“

„Jak to?!“ rozčilil se Fíla.

„Tak!“ uťala Růža a seběhla ze schodů.

Fíla nevěřil svým vlastním uším. Už je to tak, spousta velkých básníků zemřela nepoznána prostě proto, že se jim občas ztratil sešit! Fíla si byl téměř jist, že pro psaní poezie nemá žádné vlohy. Divil se, jak snadno píší některé děti básně; a přesto doufal v nějaký zázrak, nebo spíš v to, že se jeho poezii dosud nedostalo náležitého ocenění pro jeho skromnost… Své básně psal ve stylu srbských lidových písní. Nepokoušel se rýmovat tebe a nebe, v prvním verši prostě opakoval jednu slabiku a v dalším verši uváděl celé slovo, takže z toho vycházelo něco jako: Tra-la-la-la la-la-la,

červená fiala…

V takovém lehce vyšinutém stavu prožil Fíla velikonoce i jarní prázdniny. Uvědomoval si, že život pro něj začne ve chvíli, kdy vstoupí do třídy a uvidí Emi. Stále se připravoval na roli ušlechtilého, silného, krásného, chytrého a spravedlivého muže.

Konečně nadešel první den vyučování. Fíla se jako nikdy od časného rána motal na školním dvoře. Emi tam nebyla. Nebyla ani ve třídě. Fíla a Makenzen si sedli vedle sebe na svá místa. Ale první lavice, kde sedávala ONA, byla prázdná. Fíla se úkradkem ohlížel po dveřích. Do třídy vešel učitel matematiky, vyzbrojený kružítkem a pravítkem.

„Chybí někdo?“ zeptal se.

„Emi Damjanovová,“ ohlásil službu konající žák.

„Proč?“ podivil se učitel.

„Odjíždí. Stěhuje se s rodiči do Sofie.“

Do Fíly jako když uhodí. Podíval se na Makenzena. Makenzen uhnul pohledem. Zmocnilo se ho zoufalství. V mžiku se zřítily všechny jeho sny. On jediný nevěděl, že je Emi opouští!

„Kdy odjela?“ šeptem se zeptal Makenzena.

„Dneska, zrovna teď odjíždí,“ odpověděl mu kamarád, „vlakem do Sofie…“

Fíla si bleskurychle spočítal, že má k dispozici ještě celou hodinu. A na nádraží to je, vezme-li to trapem, jenom půl hodiny… Chytil se za břicho, zasténal a oči obrátil v sloup.

„Co je ti?“ lekl se Makenzen.

„Umírám, praskl mi slepák…“

Makenzen vyskočil jako uštknutý.

„Pane učiteli, Fíla umírá…“

„Jděte okamžitě ke školní lékařce!“

Fíla a Makenzen za sebou zavřeli dveře třídy. V tu chvíli se Fílovi udělalo dobře.

„Neopovažuj se vrátit do třídy!“ nařídil Makenzenovi a rozběhl se chodbou.

Nevěděl, jak přeběhl dvůr, náměstí, městský park, nevěděl, jak se s aktovkou v podpaží octl před Eminým domem. Všechny dveře byly dokořán. Několik nosičů tam nakládalo na vůz zavazadla. Fíla se jednoho z nich zeptal:

„Kde je plukovník a jeho žena?“

„Odjeli na nádraží.“

Fíla se rozběhl k nádraží. Nádraží bylo daleko za městem. Utíkal kolem mlýnů, přes pole, přes louky a zeleninové zahrady, pořád k Strumě. Do nádraží vběhl v okamžiku, kdy tam přijel vlak. Viděl Emi, viděl její matku a plukovníka v civilu, jak nastupují do vagónu první třídy. Rozběhl se na nástupiště. Emi vyhlédla z okénka jejich kupé a náhodou ho uviděla. Vypadala zničeně.

„Fílo!“ vykřikla, zmizela z okénka a v okamžiku stála u něj na nástupišti. „Rychle za mnou!“ popadla ho za ruku a odtáhla ho k drožkám za nádražím.

Vlak čekal na přípoj. Měli pro sebe čtvrt hodiny. Oba byli tak rozrušení, že ze sebe nemohli vypravit slovo. Emi si stoupla na špičky a políbila Fílu na tvář. Potom se nahlas rozplakala. Fíla se také rozplakal.

„Že na mě nezapomeneš?“ ptala se plačky Emi.

„Nikdy!“ vzlykal Fíla.

Ozval se nádražní zvonec. Emi se rozběhla zpátky. Nastoupila do vagónu. Vlak zapískal a rozjel se. Fíla se za ním rozběhl po nástupišti. Lokomotiva přibírala na rychlosti, udýchaný Fíla se zastavil. Emi mu mávala kapesníkem, dokud vlak nezmizel za zatáčkou… Fíla se vrátil na nádraží jako zbitý pes. K vlaku utíkal bez oddechu víc než kilometr. Sedl si na okraj nástupiště a utíral si slzy. A tu se někdo dotkl jeho ramene. Obrátil se. Tomi. Pes mu olízl tvář. Fíla se hlasitě rozbrečel. Tomi si mu položil tlapy do klína. Jako by mu říkal: To nic, jen si poplač… Proto jsme přece kamarádi, ne?

7

Školní rok skončil. Fíla a Makenzen byli něco jako abiturienti, ukončili základní školní docházku. Za měsíc jim rozdají závěrečná vysvědčení. A pak bude třeba pomyslet na budoucnost. Ale budoucnost byla ještě daleko, kdežto přítomnost – to bylo žhavé, velmi žhavé léto. Žádný křesťanský svátek nebyl na obzoru a chlapcům se vypařila z kapes poslední stotinka. Opravdu nevěděli, kde by si mohli něco přivydělat. Již třetí den neměli ani na vstupné na koupaliště. Nakonec se Fíla odhodlal k zoufalému pokusu. Spolu s Makenzenem se vypravili k Tomovu krámku. Krámek byl stejný jako dřív, měl jenom jiný vývěsní štít. Stálo na něm: KREJČOVSKÉ DRUŽSTVO PAŘÍŽSKÁ KOMUNA. Uvnitř se nad předělávkami sklánělo několik krejčích. Fíla stanul na prahu.

„Poslyš, tatí… Dáš nám nějaký ten leva na koupaliště?“

„Hochu, já mít prachy, tak se ožením!“

„Tati, prosím tě… Nebo z toho slunce dostaneme úpal!“

„Schovej se do stínu!“

„Tak dáš nám, nebo ne?!“

„Jak to se mnou mluvíš, lotře?!“ rozčilil se krejčí Toma a sáhl po metru.

Fíla se honem klidil do bezpečné vzdálenosti.

„Počkej, jestli se nám něco stane, budeš litovat!“ plačtivě křikl na tátu a utekl.

Chlapci nevěděli, co počít.

„Člověče, fakt jsi úplně švorc? Nic ti nezbylo?… Ani ze mší?… Ani z pohřbů?“

„Ne!“ utrhl se Makenzen. „Lidi teď ani neumiraj, ani se neroděj, ani se neženěj. Je ticho po pěšině. Až po svátku Panny Marie to bude lepší-…“

A Makenzen si na důkaz svých slov obrátil kapsy naruby.

„No dobře,“ povzdechl si Fíla. „Na místě uvidíme, co se dá dělat!“

Chlapci se vlekli pod žhavým letním sluncem a bosýma nohama vířili prach. Cestou na koupaliště nepotkali živou duši. Všichni se poschovávali do chládku. Jenom ještěrky, vyplašené jejich kroky, přebíhaly přes cestu. Za zatáčkou silnice však k chlapcům dolehla změť lidských hlasů a nějaký šlágr z gramofonové desky. Přímo u silnice, blízko řeky, byl za vysokou, dřevěnou ohradou betonový bazén. Ze silnice nebylo vidět, co se děje uvnitř. Nad ohradou trčela jenom vysoká skokanská věž. Právě z ní někdo skočil. Chlapci se za ním závistivě dívali. Nad ohradu vyletěla vodní sprška. Skokan se musel v bazénu rozplácnout jako žába. Fíla a Makenzen sebrali poslední síly a vydrápali se do vršku nad silnicí. Lil se z nich pot. Unaveně si sedli na obrubu vycementovaného koryta Syndikátní říčky. Koupaliště odtud bylo vidět jako na dlani. Chlapci si namočili nohy do vody a za chvíli se trochu vzpamatovali. Říčku vroubila nekonečná řada akátů. Roura odváděla vody říčky dolů, k bazénu. Na koupališti byla spousta lidí. Děvčata, chlapci, dospělí i děti, všichni se koupali. Před šatnami stálo několik stolů. Majitel koupaliště, Řemen, roznášel nějaké pijácké partě mastiku a karbanátky. Byl do pasu nahý, takže bylo jasně vidět jeho impozantní tetování.

„Z toho koupání dneska nic nebude,“ povzdechl si Makenzen.

„Ale bude!“ tvrdě řekl Fíla. „Jen musíme počkat, až všichni odejdou…“

„A co Řemen?“

Fíla dělal, že neslyší. Natáhl se na trávu mezi akáty, nohy pořád ve vodě, a zavřel oči. V polospánku ještě zaslechl Makenzenovo rovnoměrné pochrupování. Nevěděli, jak dlouho tak leželi, ale ucítili, že slunce zapadlo za vrchy. Poslední návštěvníci koupaliště se táhli. po silnici k městu. Pijácká parta byla také na odchodu. Nad prázdným koupalištěm se z reproduktoru linul ochraptělý šlágr. Teď je ta příhodná chvíle!… Řemen odešel se svými hosty do města.

Fíla a Makenzen seběhli po svahu na silnici. U ohrady koupaliště Makenzen nastavil podle zaběhaného zvyku Fílovi záda. Fíla se vyšvihl na střechu šaten. Odtamtud podal ruku těžkému Makenzenovi a s vypětím všech sil ho vytáhl nahoru. Ze střechy obhlédli terén. Nikde nikdo. Seskočili dolů a rychle se vysvlékli do trenýrek. Potom se tiše, bez hlesu sesmekli po kovovém žebříčku do vody a zamířili ke skokanské věži. Obruba bazénu je chránila před cizími zraky. Za chvíli se chlapci rozdováděli do té míry, že se ve vodě začali honit, ale přesto si stále dávali pozor, aby nedělali hluk. Potápěli se a plavali pod vodou, jen občas se vynořovali nad hladinu. A právě tehdy se vrátil Řemen. Byl své hosty jen kousek cesty vyprovodit. S pohvizdováním začal sklízet stolů. A tu najednou něco upoutalo jeho pozornost. Zaslechl plesknutí vody. Celý se naježil. Koupaliště si pronajal na celé léto, byl jeho majitelem! A právě teď ho někdo okrádá!

Z přístěnku vyšla nějaká žena. Zjevem i oblečením se podobala barové tanečnici. Měla na sobě podprsenku a dlouhou, rozepjatou plážovou sukni. Se sklenkou v ruce se při loudala k Řemenoví. Koketovala s ním, přestože vandal jako orangutan.

„Co je ti, kocourku?“ zakňourala.

„Ticho!“ zakřikl ji Řemen.

Tiše a opatrně, tak, aby prkna neskřípěla, se vyšplhal po dřevěném lešení na skokanskou věž. Po břiše se připlížil k okraji odrazové desky. V hloubce pod sebou jasně rozeznával Fílu a Makenzena. Zlý úsměv se mu mihl obličejem. Nehlučně sjel po lešení dolů. Posunkem nařídil ženě, aby byla zticha. Vešel do přístěnku. Po chvíli se vrátil s tlustým, svinutým lanem v ruce. Vzpřímený stanul na okraji bazénu, aby si ho nezvaní hosté všimli. Chlapci ho uviděli a okamžitě zmizeli pod vodou. Řemen však z výšky jasně viděl, kam zamířili. Bazén měl vysoké obruby. Dalo se z něj vylézt jenom na konci, kde bylo mělko, nebo po kovovém žebříčku, u nějž stál Řemen. Jako krotitel dravé zvěře zatočil Řemen lanem nad hlavou a udeřil Fílu, který se na okamžik vynořil z vody, aby se nadechl. Fíla hned zase zmizel pod vodou a vyplaval o kus dál. Byl tou ranou úplně omráčený, po obličeji mu stékala krev. Makenzen se pokusil uniknout přes obrubu bazénu. Vzepřel se o okraj, ale Řemen byl rychlejší. Silnými údery lana mu rozerval kůži na prstech. Chlapec padl zpátky do vody. Děti se ještě několikrát pokusily vylézt z bazénu, Řemen je však pokaždé dostihl. Mlátil je ve vodě lanem hlava nehlava. Chlapci si zvolili svou taktiku. Šlo jim o život. Makenzen zamířil k mělčině, Fíla zůstal uprostřed bazénu. Řemen na okamžik zaváhal, co dělat, ale pak se pustil za Makenzenem. Fíla toho využil a rychlými tempy doplaval k žebříčku. Řemen nechal Makenzena Makenzenem a rozběhl se z druhého konce bazénu k Fílovi. Fílu nenáviděl víc. Makenzenovi se šťastně podařilo uniknout z bazénu a přelézt přes ohradu. Uštvaný Fíla stál už nahoře na žebříčku, když se k němu Řemen přiřítil a úderem mokrého lana ho srazil zpátky do vody. Fíla zmizel pod hladinou a dlouho se neukazoval. Rváč se mu chystal zasadit poslední, rozhodnou ránu. V tu chvíli se Makenzen objevil na střeše šaten. V ruce držel nějaký trám. Když se Řemen rozmáchl, praštil ho vší silou trámem do ramene. Řemenoví vypadlo lano z ruky. Podnapilá žena se po celou dobu smála a fandila tu jednomu, tu druhému, jako by byla na fotbalovém zápasu.

„Utíkej! Rychle!“ křikl Makenzen.

Zatímco rozzuřený orangutan seděl na betonu a vyl bolestí, Fílovi se skutečně podařilo utéci. Přehoupl se přes ohradu. Chlapci, jenom v trenýrkách, se rozběhli po silnici. Zastavil je nějaký starší člověk.

„Co se děje? Kdo vás tak zmlátil?“ zeptal se jich soucitně.

„Na koupališti… Řemen…,“ vzlykal Makenzen.

„Copak na toho rváče nikdo nedošlápne?!“ pohoršil se muž.

Děti byly samá krev. Na tělech měly zřetelné stopy po ranách lanem. Domů se vrátily za tmy. Neodvažovaly se přijít rodičům na oči. Schovaly se do stodoly. Ale jako naschvál tam přišel Venčo s baterkou. Něco hledal. Stodola sloužila celému dvoru za sklad starého haraburdí. Venčo je baterkou mimoděk osvítil. Přímo se jich lekl.

„Co se vám stalo?!“

Chlapci mu všechno vypověděli. Venco se rozzuřil.

„Já si to s tím banditou vyřídím! Někdo mu konečně musí šlápnout na krk!“

„Ne,“ řekl Fíla. A najednou se rozhodl: „Vyřídíme si to s ním sami.“

„Sami? A jak?“

„Hned teď, v noci,“ odpověděl Fíla. „A jaksepatří!“

Venčo se zamyslel.

„Dobře,“ řekl nakonec. „Ale jestli se vám to nepodaří zítra si to s tím vagabundem vyřídím já!“

Venčo odešel. Když všichni usnuli, Fíla a Makenzen na sebe natáhli staré šaty, které vyhrabali ve stodole, a vydali se ke koupališti. Věděli, že v noci Řemen bazén vypouští a do rána jej nechává plnit čistou vodou ze Syndikátní říčky. Byli si jisti, že přijde. Čekali trpělivě. Minula půlnoc a chlapcům se začaly klížit oči… Řemen stoupal do vršku s lucernou v ruce a pohvizdoval si

nějakou sprostou odrhovačku. Chlapci sebou trhli. Řemen vstoupil do vody, sklonil se a uvolnil desku, která zatarasovala tok říčky. Voda se dravě vrhla k mříži bazénu. Hluk zesílil.

V tu chvíli před Řemenem stanul Fíla.

„Poznáváš mě?“ zeptal se.

Řemen neodpověděl, jenom si ho výsměšně změřil. Nepochyboval o tom, že tentokrát s ním udělá krátký proces.

„Vrahu!“ řekl Fíla.

„Tak tobě ten výprask nestačil, co?! Táhni, nebo…“

„Buď se nám omluvíš, nebo si to odskáčeš!“

„Táhni, spratku!“

„Jen přes mou mrtvolu!“ hněvivě křikl Fíla a v ruce se mu zabělal velký kámen.

„Tak vy tak?!“ zasupěl Řemen a zpod opasku vytrhl pistoli.

„Jedna… dvě…,“ počítal.

„Odskáčeš si to!“ řekl Fíla přeskakujícím hlasem a do očí mu vhrkly slzy bezmoci.

„Dvě…,“ zopakoval Řemen.

Fíla zvedl ruku s kamenem.

„T-t-t,“ ale než stačil říci tři, někdo ho praštil po hlavě dřevěnou deskou. Řemen upadl a zuby mu cvakly o betonovou obrubu říčky. Pistole odletěla na břeh. Chlap se sesul do vody. Vedle Fíly stanul Makenzen s deskou v ruce. Nepřítomným pohledem bloudil kolem. Udiveně se podíval na desku a jako žahnutý ji odhodil na zem. Ani ve snu ho nenapadlo, jak účinná zbraň se z ní může vyklubat…

Fíla ještě včas zvedl lucernu z vody. Chlapci dotáhli Řemena k blízkému stromu a pevně ho k němu přivázali. Rváč jenom hýkal.

„Nech tu pistoli!“ křikl Fíla na kamaráda.

Makenzen se pro ni užuž shýbal.

Chlapci se rozběhli podél říčky dolů. Dorazili k silnici. Zastavil je tam nějaký člověk v poloměstském, polovenkovském oblečení.

„Tentononc…, co vy jste zač?“ zeptal se jich. „Kdo vás tak zmaloval?“

Chlapci mu neodpověděli a rozběhli se po silnici.

Tento případ – mohl krásně skončit i v márnici – městečkem otřásl. Druhý den si lidé vypravovali, že Řemena někdo zmlátil. Většina z nich mu to z hloubi duše přála. Konečně se našel někdo, kdo ho trochu zkrouhl! Ale byli i takoví, kteří se pouštěli do sáhodlouhých debat o tom, jak je ta dnešní mládež krvežíznivá; prý je ji třeba trestat a trestat, aby z ní vyrostli pořádní lidé!… Později, když se do věci vložili vyšetřující, byl zahájen soudní proces, při němž Řemen podal vůči dětem žalobu o peněžitou pohledávku. Byla mrtvá sezóna, soudního řízení bylo málo, a tak přišel případ, v dějinách městečka zvaný jako proces s deskou, na řadu brzy.

8

Soud se nacházel ve staré, bývalé turecké správní budově ve středu města, přímo na náměstí. Před soudem byl malý parčík. Pod okny soudní budovy rostla stará lípa. Přestože bylo časné ráno a obchody byly ještě zavřené, před budovou soudu bylo rušno. Přijížděly sem vozy s vesničany. Sem tam se mihl i někdo z města. Všichni měli v obličeji ustaraný výraz, mluvili hlasitě a prudce gestikulovali. Ještě bylo chladno, ale z advokátů se už řinul pot. S aktovkami v podpaží pobíhali kolem svých klientů.

Před budovou soudu zastavila drožka Mica Vojvody. Tentokrát se v ní vezlo veškeré osazenstvo velkého domu – Makenzen, Fíla, Růža, krejčí Toma, Fílova matka s nejmenším dítětem v náručí… Byli oblečeni do svých nejlepších šatů. Mico Vojvoda byl mimořádně střízlivý a jeho učesaný plnovous vypadal nadmíru dobře. Uvázal koně ke sloupu, který tu stál speciálně k tomuto účelu. Příchozí ve chvíli obklopil houf lidí. Přistoupil k nim hubený, nervózní advokát. Měl nějakou zvláštní vadu v obličeji – oči se mu stále usmívaly. Všichni zmlkli. Advokát si prohlédl oba chlapce. S jejich zevnějškem byl zřejmě spokojený.

„Jsme domluveni, že? Provedete to tak, jak jsme to nacvičili. Nejdůležitější je první dojem, jakým zapůsobíte na soudce!“

„Kdo pláče pro děti, pláče pro svý vlastní oči!“ pronesl krejčí Toma svou obvyklou sentenci, ale hlas se mu tentokrát chvěl a do očí inu skutečně vhrkly slzy.

„Seber se, Tomo!“ řekla jeho žena a pokřižovala se.

Fíla a Makenzen se div nerozplakali. Možná že jsou naposledy na svobodě, možná naposledy vidí modré nebe…

Advokát odvedl skupinku do budovy. Vešli do čekárny před zasedací síní. V hloučcích kolem advokátů tu postávala spousta lidí. Všichni křičeli a rozháněli se rukama. Advokáti dvou znepřátelených stran přemlouvali své klienty ke smíru.

„No tak, podejte si ruce!“ pobízel je jeden z advokátů.

„Ne a ne!“ tvrdošíjně trval na svém rudý a zpocený sedlák.

Druhý advokát postrčil svého klienta kupředu:

„No tak!“

Konečně jeden ze sedláků natáhl k druhému smířlivě ruku. Druhý se tvářil uraženě.

„Jak chcete,“ znovu se ozval advokát, „ale musím vás upozornit, že při takových procesech se obvykle zesměšní obě strany. Soud má totiž za to, že když se dva hádají, vinní jsou oba!“

Fíla a Makenzen se pří těch slovech na sebe podívali. Kdepak, v jejich případě tenhle princip zřejmě platit nebude!… Sedláci si k všeobecné úlevě konečně podali ruce.

Děti se rozhlížely po čekárně. Kolem vysokého advokáta na druhém konci místnosti stál hlouček lidí. Advokát neustále křičel. V hloučku chlapci uviděli člověka, kterého náramně dobře znali. Byl to Řemen se zarudlým nosem a nemožným tetováním po rukou. Přední zuby měl vytlučené; když promluvil, vypadalo to, jako když mluví dítě, kterému právě vypadává mléčný chrup. Bradu, nos a čelo měl polepené náplastmi. Jejich pohledy se střetly a okamžitě se od sebe odrazily jako míč od stěny. K chlapcům přiběhl jejich advokát. Byl udýchaný.

„Vyjednal jsem, abyste přišli na řadu první!“ řekl. „Po ránu není soud ještě tak unavený a řízení probíhá hladce. Dobře si zapamatujte skromnost! Žádné zbytečné řeči! A občas se na mě podívejte!“

Advokát na chlapce mrkl. Chlapci mrkli na advokáta. Před dubové dveře soudní síně vyšel starší muž v modré uniformě. V čekárně se rozhostilo ticho. Ten člověk měl zvláštní, zpěvný hlas – jasně a přesně vyslovoval každé slovo.

„Prosil bych o klid!“ řekl strejda v modré uniformě. „Na pořadu jednání je trestní věc číslo 137. Jednání se zahajuje v 8 hodin ráno, soud zasedá v následujícím složení: předseda Ivan Kenin, členové – Christo Todorov a Velčo Svetosiavo. Prokurátor – Bochor Majer, tajemník – Kiro Kechajov. Kdo uslyší své jméno, nechť vejde! Jankov Šterjo Dimitřov!“

Ticho. Lidé se po sobě nechápavě dívali.

„Řemen!“ zavolal znovu jasně a zpěvně muž v uniformě.

Řemen se plácl po čele a dravě se vrhl do síně. Advokát ho uklidňoval. Když šli kolem dětí, Řemen se na ně přezíravě podíval. Myslel si, že má vítězství v kapse.

Na mužovo zavolání vstupovali do soudní síně další a další lidé: svědkové, odhadci. Za nimi se dovnitř vevalili diváci. Spousta diváků – soudní proces totiž sliboval zajímavou podívanou. Byly mezi nimi obě učitelky z orchestru, dirigent Goce Michov, doktor Miletovič a všichni Fílovi, a Makenzenovi přátelé. Nechyběly tu ani děti z jejich čtvrti. Tomi se také pokusil proniknout do síně, ale u dveří ho zastavili. Zůstal v čekárně spolu s Kirčovou skupinou dětí. Naneštěstí se však rozštěkal. Muž v uniformě přestal na okamžik číst a potom jasně pronesl: „Pes tu nemá co pohledávat. Prosím, abyste jej odvedli z čekárny!“

Děti opustily čekárnu spolu se svým miláčkem. Zastavily se pod lipou. Tomi zlobně štěkal směrem k soudu. Po krátké poradě si děti vylezly na lípu. Usadily se jí ve větvích jako vrabci. Odtud bylo dobře vidět, co se děje uvnitř – okna soudní síně byla totiž otevřená. Byl krásný letni den a zanedlouho bude přímo dusno. Tomi kňučel a vzpínal se na kmen lípy. Chtěl nahoru k dětem.

„Pištolski Fílip Tomov!“ uslyšel Fíla své jméno a trhl sebou. „Angjov Makenzen Micov!“

U jména Makenzen vyvolávač trochu zaškobrtl. Pro jistotu je ještě jednou zopakoval. Obhájce vzal obě děti za ruce a vešel s nimi do soudní síně. Děti hned na prahu ztuhly. Na předsednickém místě seděl starý soudce, kterému rozbily míčem okno. Soudce je pochopitelně hned poznal a po obličeji mu přelétl úsměv. Děti si kdovíproč pomyslely, že ten úsměv nevěstí nic dobrého… jejich prvním hnutím bylo vzít do zaječích. Ale advokát je pevně držel a táhl je dovnitř.

„Nezapomeňte! Nejdůležitější je první dojem!“ šeptal jim.

Chlapci však věděli lépe než on, že dojem, kterým působí na starého soudce, zdaleka není první, že těch dojmů bylo víc a jeden lepší než druhý!… Advokát je zavedl k lavici s tabulkou OBŽALOVANÝ. Řemen se svým obhájcem seděl v lavici s tabulkou ŽALOBCE. Starý soudce něco řekl dvěma přísedícím. Jeden z nich byl úplně mladý, donedávna zřejmě student práv. Učitelky z orchestru se s ním pozdravily. Mladík, se na ně usmál, ale starý soudce mu něco pošeptal a mladík se hned zatvářil přísně. Prokurátor seděl stranou, ve zvláštní lavici. Starý soudce v roli předsedy zahájil klidným hlasem jednání: „Pokud je mi známo, obžalovaní, žalobce, svědkové, odhadci i obhajoba jsou zde, v sále.“ Tázavě se podíval na vyvolávače.

„Chybí…,“ řekl vyvolávač.

Ale právě v tu chvíli do soudní síně vpadl Venčo. Starý soudce si ho přísně změřil.

„Už je tu!“ zmateně řekl vyvolávač.

Soudní jednání mohlo začít. Řemenův advokát si nervózně odkašlal a ujal se slova:

„Jménem svého klienta jsem podal žalobu o peněžitou pohledávku ve výši…“

„To je nám známo,“ přerušil ho předseda. „Nechť se nejprve přečte soudní obžaloba!“

Starší 7. přísedících si nasadil brýle a začal číst.

Chlapci se podívali na starého soudce. Pozoroval je s kamennou tváří. Tentokrát se chlapci vyděsili doopravdy. Nejlépe by bylo utéci… Otočili se k otevřenému oknu. Na lípě před oknem seděli jejich kamarádi. To je trochu uklidnilo. Přísedící dočetl obžalobu a ze sklenky na stole upil vody. Makenzen zmateně pomrkával, Fílovi také nebylo dobře. Předseda si odkašlal a monotónním hlasem řekl: „Obžalovaní Fílipe Tomove Pištolski a…“ nechápavě se zadíval do listu před sebou, „a Ma… Ma… Makenzen! Jak se jmenuješ?“ zeptal se z ničeho nic.

„Kdo? Já?“ vyskočil Makenzen.

„Přece se tě nebudu ptát na své vlastni jméno! Ty, kdo jiný!“

„Ma… Ma… ken… zeeen,“ dojímavě zakoktal Makenzen. Na konci slova dostal záchvat, který skončil v slzách, takže mu Fíla musel dát herdu do zad.

„Dobře, dobře… jenomže: jak jsi přišel k tomu skotskému jménu?“ podivil se soudce a pustil se do onomastických úvah.

Mladší z přísedících se jej pokusil přerušit. Nadarmo. Jeho starý kolega byl z těch soudců, které často potkáváme v malých městech. Působí v nich od začátku své kariéry a během svého dlouholetého působení se sžívaji s městečkem i s lidmi. Každý soudní proces je pro ně arénou, v níž se mohou pochlubit svým humanitním vzděláním, na něž jsou nesmírně hrdí. Je zcela běžné, že se pouštějí do lyrických a Fílozofických exkurzí v oblasti dějin, lingvistiky a literatury. S náležitým uměleckým švihem, pochopitelně… Starý soudce se dostal k svému oblíbenému tématu: bulharská jména a jejich zdrobněliny.

„Chápu,“ vykládal jako řečník předseda, „šopsko-makedonskou transkripci jmen typu Grigor, při níž se z Grigora stává Gligor, domácky Gligo, nebo z Kostadina Kote. Stejného původu jsou všechno ta e na konci jmen, uveďme například Mite, Stojné, Gjore… Ale Makenzen, to je vskutku… přehnané!“ zatápal soudce po nejpřesnějším výrazu.

Mico Vojvoda vstal ve své lavici jako bouřkový mrak, ale několik párů rukou jej zachytilo a usadilo zpátky na místo.

„Kdybyste dovolil, vysvětlil bych…,“ ozval se advokát dětí. „Jak je vám známo, August von Mackensen byl za l. světové války vrchním velitelem jižní fronty…“

„Jak bych to nevěděl,“ neodpustil si starý soudce. „Vždyť jsem bojoval u Dojranu…“

„… a protože se otec mého pověřence zúčastnil bitvy u Dobrého pole, dal svého syna pokřtít tímto jménem.“

„A proč ho nedal pokřtít třeba Moltke, nebo ještě lépe: Napoleon?“

„Na to vám bohužel nemohu odpovědět,“ řekl advokát.

„To je jedno z nerozluštitelných tajemství v hlouposti!“ pateticky si povzdechl starý soudce. „Mimochodem, Makenzene nebo Moltke, Kutuzove nebo Ludendorffe, cítíte se být vinným ve smyslu přečtené obžaloby?“

Makenzen byl tak popletený, že bez rozmýšlení řekl ano. Advokát do něj šťouchl a Makenzen se automaticky opravil, řekl ne. Bylo mu už všechno jedno, situaci považoval za ztracenou, a ať se tedy děje, co chce… Ve vězení bude mít dost času na úvahy…

„Obžalovaný Fílipe Tomove Pištolski, cítíte se být vinným ve smyslu přečtené obžaloby?“

„Ne!“ jasně a kategoricky odpověděl Fíla.

Předseda se na něj podíval se zájmem.

„Ať nám tedy Wellington…“

„Makenzen,“ opravil ho mladší přísedící.

„To je jedno,“ řekl předseda, „ať nám vysvětlí okolnosti činu!“

„Ok… ok… ok…“

„Okolnosti,“ pošeptal mu Fíla.

„… nosti,“ dořekl Makenzen.

Učitelky a mladší přísedící se usmáli.

„Obžalovaný Fílipe Tomove neboli Fílo, prosím, abyste nechal mluvit svého spoluúčastníka,“ požádal starý soudce.

„Když zpívá, rak nekoktá,“ řekl Fíla.

„Prosím, aby se vzala v úvahu logopedická vada mého pověřence,“ přidal se advokát a pokrčil rameny. Sám byl překvapený objevem, který na Makenzenovi učinil.

Starý soudce se na okamžik odmlčel, potom se usmál.

„Nu dobrá. Soud by měl v zájmu pravdy vyslechnout vysvětlení podané třeba ve formě recitativu nebo árie, ale vzhledem k tomu, že tu nemáme k dispozici orchestr, jakož i k tomu, že by takové vysvětlení trvalo dlouho, o čemž se snadno můžeme přesvědčit na výročním trhu ve vsi Simitli v době mariánských svátků, kdy tam za doprovodu harmonia zpívá zpěvák zvaný Pupek,“ až nyní se předseda nadechl, „soud přijímá žádost obhajoby a přechází k výslechu Fílipa Tomova. Máte slovo.“

„Je léto a…,“ začal Fíla.

„Chcete říci,“ přerušil ho předseda, „že doba je vhodná k činům, jež se dají kvalifikovat jako ublížení na těle?“

„Ne. Je teplo a chodíme se koupat. Hned ráno jsem chtěl na starým, chci říct na tátovi, aby mi dal nějaký ten leva na vstupné na koupaliště…“

Ozval se Řemenův advokát;

„Domnívám se, že to nemá žádný vztah k našemu procesu!“

„A smím se vás zeptat, proč se tak domníváte?“ zdůraznil předseda poslední slovo.

„Přejděme k faktům!“ řekl Řemenův advokát.

„Vidíte, a mě právě tohleto zajímá,“ řekl starý soudce. „Nebo mi snad můžete povědět něco zajímavějšího?“ zeptal se a znovu se obrátil k dětem: „Pokračujte, Fílo!“

Fíla mluvil dlouho za sebe i za Makenzena. Na konci svého výkladu si nečekaným pohybem rozepjal košili a ukázal soudnímu tribunálu fialové podlitiny na svém těle. Také Makenzen si automaticky svlékl košili. Tento závěr s advokátem pečlivě nacvičili. Síní se rozlehlo: Á-á-á…

„Dokdy mezi sebou budeme trpět toho rváče?!“ vykřikl někdo v zasedací síni.

Rozhořčený hluk se stupňoval. Předseda zazvonil.

„Domnívám se,“ zvolal Řemenův advokát, „že soud se tu dnes nesešel proto, aby soudil mého pověřence! Žádám, aby obžalovaný vysvětlil, jak mého pověřence přivedli do tohoto stavu! A ne, jak se koupali, což ostatně ani nemohou dokázat!“

„Zastupuji se za žádost obhajoby,“ řekl prokurátor. „Zajímaly by nás okolnosti, při nichž bylo Šterju Jankovovi způsobeno ublížení na těle!“

„Soud bere v úvahu poznámku prokurátora. Prosím, aby obžalovaný vysvětlil okolnosti činu,“ obrátil se předseda na Fílu.

„Vrátili jsme se pro šaty,“ začal vysvětlovat Fíla.

„To je lež!“ rozčileně se rozkřikl Řemen. Šišlal.

„Ticho!“ nařídil předseda.

„Mohu se zeptat obžalovaného, v kolik hodin v noci se vrátili pro své svršky?“ zeptal se Řemenův advokát.

„Po půlnoci,“ odpověděl Fíla.

„Přesněji?“

„Nepamatuju se.“

„Domnívá se snad vážený soud,“ zdůraznil Řemenův advokát, „že doba po půlnoci, je vhodná k hledání svršků?!“

„Byli jsme nazí, jenom v trenýrkách. Za světla jsme se schovávali. Pak jsme se vrátili na koupaliště, jenomže Řemen tam nebyl. Šaty jsme si stejně nevzali.“

„Ptám se, zdali nějaké šaty vůbec existovaly?“ jízlivě se zeptal obhájce. „Podle mého názoru ne! Obžalovaní vůbec nebyli na koupališti. Není pravda, že je můj pověřenec zbil. Zato oni zbili jeho, vědomě a podle předem promyšleného plánu! Jediné, o čem zde můžeme diskutovat, je, zdali za těmito dvěma zločinci nestojí jiná osoba?“

„Protestuji proti tomuto výrazu!“ hněvivě zvolal advokát dětí. „Kolega dobře ví, že dokud není dokázán zločin, nikdo nemá právo nazývat obžalovaného zločincem!“

„Protest je na místě!“ souhlasně přikývl starý soudce, předseda soudního tribunálu. „S politováním vám musím vyslovit důtku!“

„Obžalovaní, popíráte, že jste udeřili Řemena deskou po hlavě?“ zeptal se prokurátor.

„Popíráme!“ jednohlasně prohlásili Fíla a Makenzen a podívali se na svého advokáta. Ten souhlasně přikývl.

Potom Fíla v krátkosti vypověděl příhodu u Syndikátní říčky. Mluvil tak krátce, jak jen to šlo. A zmlkl. Byla to taktika zvolená jejich advokátem: vyložit soudu podrobně lynčování na koupališti a jen zběžně se zmínit o situaci u říčky.

9

Když Fíla domluvil, předseda se zeptal:

„Chce se obžalovaných ještě někdo na něco dotázat?“

Nikdo se neozval.

„Jestliže ne, přejděme k výslechu hlavního svědka žaloby… Sterjo Jankové, neboli jak vám říkají, Řemene, co můžete soudu vypovědět o zmíněném činu? Mimochodem, vy máte dlouholeté zkušenosti s podobnými rváčskými procesy. Doufám, že vám nemusím připomínat, že jste povinen mluvit pravdu a jenom pravdu!“

„Přísahám, že budu mluvit pravdu a jenom pravdu. Namouduši!“

Řemen bezzubými ústy tak strašně šišlal, že to v sále vyvolalo neudržitelný smích. Nejdřív se začaly smát gymnaziální učitelky, potom mladší přísedící a nakonec celý sál. Předseda měl co dělat, aby se také nerozesmál.

„Já jsem pokojnej člověk a…“

Starý soudce se rozkašlal a přitiskl si na ústa kapesník. Nějak musel zamaskovat smích.

„… a kdekdo mě pomlouvá a vosočuje,“ pokračoval Řemen.

„K věci!“ připomněl mu předseda.

„Já ty děti vůbec neznám. Jeden člověk, co je tady v sále, je naved, aby mě zmlátily, páč jsem bojovník za demokracii. To všichni věděj…“

„Když se člověk na vás tak dívá, málem by řekl, že bojovníci za demokracii právě opustili Čingischánovy hordy!“

Prokurátor se rozkašlal na znamení, že to předseda soudu přehnal.

„Takže,“ vzpamatoval se předseda, „pokračujte…“

„Jak víte, večír vypouštím bazén a do rána ho nechávám plnit čistou vodou ze Syndikátky… Zrovna jsem přišel na koupaliště a…, kdo by moh předpokládat, že na něj v takový tichý, letní noci budou číhat banditi?!“

Sál se ohýbal smíchy.

„Protestuji!“ křikl advokát dětí.

„Svědku, soud je vás nucen upozornit, abyste obžalované neurážel přízviskem bandita! Také můžete přeskočit popis tiché, letní noci, hvězd, cvrčků a podobně. A vy,“ obrátil se předseda k učitelkám, „si laskavě uvědomte, že nejste na žádné veselohře! Nedokážete-li se ovládat, opusťte soudní síň!“

Učitelky se po sobě podívaly, sklonily se a zatřásly se mlčenlivým smíchem.

„Ten… Ten večír,“ pokračoval Řemen, ale ke konci výkladu se tak rozcitlivěl, že začal brečet. Utíral si slzy a úkradkem se díval, jakým dojmem zapůsobil na sál.

„Chcete k tomu ještě něco dodat?“ zeptal se soudce.

„Bylo mi způsobeno těžké ublížení na těle a vod tý doby si nic nepamatuju, nejím a má košile…,“ vypočítával Řemen se vzrůstajícím žalem.

„To jste uvedl již ve své žalobě o peněžitou pohledávku,“ přerušil jej soudce. „Má k svědkovi někdo nějaké dotazy?“

„Chtěl bych se zeptat,“ řekl advokát dětí, „kolikrát byl svědek obžaloby souzen? A pak bych mu chtěl položit ještě jednu závažnou otázku. Prosím, aby si svědek svou odpověď nejprve řádně rozmyslel… Šterjo Jankové, vy tvrdíte, že jste viděl útočníky v osobě Fíly Tomova a Makenzena Micova?“

„Jo, viděl jsem je.“

„Tvrdíte, že vás udeřili deskou po hlavě?“

„Tvrdíme.“

„A že vás potom přivázali ke stromu?“

„Jo.“

„Tvrdíte, že vám vyrazili zuby?“

„Tvrdíme.“

„Ani na okamžik nepochybujete o tom, co říkáte?“

„Nepochybujeme.“

„A proč?“

„Páč jsem to viděl na vlastní voči!“

„Po celou tu dobu jste je ani na chvíli nepustil z očí?“

„Já? To zrovna…“

„A slyšel jste všechno, co říkají?“

Advokát se zoufalými posunky snažil Řemena zastavit, ale když viděl, že to nepomáhá, vykřikl:

„Protestuji!“

„Ty se do toho nepleť!“ hlubokomyslně poznamenal Řemen. „Moc dobře si pamatuju. co se se mnou dělo!“

„Blbec!“ ulevil si Řemenův advokát.

„Takže jste byl po celou tu dobu při vědomí a vůbec nepochybujete o tom, co říkáte?“ znovu zdůraznil advokát dětí.

„Nepochybujeme, všecko si pamatujeme.“

„Děkuji,“ vlídně se usmál advokát. „Nemám dalších otázek.“

„Protestuji, můj pověřenec byl podveden!“

„To sotva,“ odpověděl advokát dětí. „Prostě jednou mluvil pravdu. Prosím, aby vážený soud vzal na vědomí, že svědek obžaloby po celou dobu všechno pozoroval, což vylučuje střední stupeň ublížení na těle, neboť tento stav předpokládá ztrátu vědomí. O těžkém ublížení nemůže být tedy ani řeč!“

10

Vyvolávač Veličko zavolal venku jasným hlasem:

„Charsovski Ivan Conev!“

Do soudní síně věšel podsaditý člověk v poloměstském, polovenkovském oblečení. Měl velmi živou mimiku.

„Co byste nám mohl říci o tom, co se stalo oné noci u Syndikátní říčky?“ zeptal se ho prokurátor.

„Já, tentononc…“

Předseda, který na něj upřeně zíral, se konečně dovtípil a přerušil ho:

„Poslyš, nejsi ty Vaňka Tentononc?“

„Já, tentonoc… já jsem Vaňka Charsovski, pane soudce… Kluci ho pěkně zmalovali! Když jsem přišel, tentononc… nahoru, k Syndikátce, koukám, tentononc… Řemen řve, tentononc… jako bejk.“

„Co jste udělal?“ zeptal se prokurátor.

„Já tentononc… já ho vodvázal. Von si Řemen vo ten vejprask už dávno koledoval.“

„Poslyšte,“ ozval se prokurátor, „je tahle deska vaše?“ Zvedl ze stolu hoblovanou desku s rukojetí a ukázal ji Charsovskému. „A jak se dostala do rukou dětem?“

„No, jak bych to, tentononc… já ji mám pořád schovanou nahoře u řeky, páč mě furt někdo přepadá.“

Fíla a Makenzen si teď desku mohli konečně prohlédnout. Starý soudce se k ní také se zájmem sklonil.

„Takže tohle je ta věhlasná deska?!“ usmál se. „Jí hájíte přívod vody na své pozemky?

A my jsme se pořád divili, jakouže to zbrani tepáte své protivníky!“

„Chtěl bych soud upozornit na fakt, že děti o existenci desky nevěděly!“ řekl advokát.

Vaňka si sedl.

„Žádám, aby byl jako svědek obžaloby předvolán Venco Olympov Christov. V prokurátorově spisku nefiguruje,“ řekl Řemenův advokát.

„Žádosti se vyhovuje,“ odpověděl předseda.

Venčo zamířil k svědecké lavici.

„Venčo!“ vykřikli najednou oba dva chlapci rozechvělým hlasem a hrnuli se k Vencovi jako ke svému spasiteli.

„Klid, chlapci,“ řekl jejich advokát a vmáčkl je zpátky do lavice.

Venčo se na okamžik zastavil, ale nepodíval se na děti – hněvivým pohledem si změřil Řemena. Stanul před svědeckou lavicí.

„Svědku,“ začal Řemenův advokát, „byly děti večer před spácháním činu u vás?“

„Ano,“ rozhodně odpověděl Venčo, „byly.“

„Mluvili jste o tom, že se chtějí pomstít Řemenoví? Připusťme presumpci, že jim Řemen nechtěl dovolit, aby se koupaly na koupališti.“

„Nešlo o zákaz. Řemen je do slova a do písmene zlynčoval.“

„Viděl jste to na vlastní oči?“

„Ne, ale neviděl jsem ani Julia Caesara. Z toho ještě neplyne, že neexistoval.“

„A přece: jak se odvažujete tvrdit něco, co jste sám neviděl?“ pokračoval Řemenův advokát.

„Věřím dětem,“ odpověděl Venčo. „Koneckonců, nemyslíte, že není dost dobře možné, aby člověk sám sobě způsobil takové kruté zranění?“

„Zanechme těch předpokladů!“ ohradil se Řemenův advokát. „Připusťme, že vám bylo jasné, kdo děti zbil. jak jste na to reagoval?“

„Nijak.“

„Neměl jste ani v úmyslu něco podniknout?“

„V první chvíli jsem chtěl jít na koupaliště a vlastnoručně toho banditu zbít.“

„Předseda soudu by měl svědkovi zakázat nevhodné výrazy,“ řekl Řemenův advokát. „Beztak si s mým pověřencem myslíme, že bychom měli svědka žalovat pro urážku na cti…“

„Proč jste nakonec na to koupaliště nešel?“ zeptal se prokurátor.

„Myslel jsem si, že by to nebylo správné!“

„Raději jste poslal děti, aby si to s mým pověřencem vyřídily samy!“ hněvivě zdůraznil Řemenův advokát.

„Vypadám snad jako člověk, kterému děti musejí pomoci vykonat to, co si předsevzal?“ s úsměškem řekl Venčo.

„Ne, to ne,“ zahuhlal advokát. „Mám k vám ještě jednu otázku. Jaký je váš osobní vztah k mému pověřenci? Pokládáte jej za svého nepřítele?“

„Na tu otázku nemusíte odpovědět,“ upozornil Venca advokát dětí.

„Odpovím na ni, proč bych neodpověděl. Řemen je vagabund, v našem městě patřil vždycky ke spodině. Dlouhá léta si na něj nikdo neposvítil, protože fašistická vláda využívala takových individuí jako svých přisluhovačů. Jestli jej teď soud nepotrestá, pokládám za otázku osobní cti odkázat jej do patřičných mezí. Můžete to všechno zanést do protokolu,“ rázně ukončil svou řeč.

Vencova přítelkyně Dobra začala tleskat. Soudce zazvonil.

„Vážení, nejsme na mítinku! Chcete-li zůstat v soudní síni, chovejte se podle toho!“

„Věděl jste, že se děti chystají jít za Řemenem?“ zeptal se prokurátor.

„Předpokládal jsem to,“ odpověděl Venco.

„Možná jste také předpokládal, že proti němu použijí fyzického násilí?“ dotazoval se dál prokurátor.

„Ano, předpokládal.“

„Neporadil jste jim, co mají dělat?“ zeptal se prokurátor.

„Ne. Řekl jsem jim, aby si nezapomněly vzít své šaty.“

„A potom?“ zeptal se prokurátor.

„Potom už nic.“

„Bál jste se, že byste se stal jejich spoluviníkem?“ zeptal se Řemenův advokát.

„Ne,“ odpověděl Venčo. „Já se takových individuí nebojím. Zmlátil bych ho s radostí.“

„To je bez komentářů,“ obrátil se Řemenův advokát k soudu. „Navrhuji, aby proti svědku Venčovi Olympovovi Christovovi byla vznesena žaloba jako proti mravnímu návodci děti.“

Fíla a Makenzen se po sobě znepokojeně podívali.

„Návrh se jako nemotivovaný zamítá,“ řekl předseda soudu. „A vy, mladíku, mi řekněte: domníváte se snad, že svépomoc je tou nejlepší cestou k uspořádání mezilidských vztahů?“

„Nepřemýšlel jsem o tom,“ řekl Venco. „Domnívám se, že je dobře vychovávat dětí k pevnosti, ne k fňukání.“

„Domníváte se, že jedním z výchovných prostředků je rvačka?“ trval na svém předseda.

„V tomto případě ano. Z chlapců musejí vyrůst muži, ne strašpytlové!“

V sále to znovu zašumělo, předseda znovu zazvonil. Potom se zadíval Venčovi do očí a řekl:

„Zákony jsou k tomu, aby lidé mohli žít ve společnosti. Bude-li každý zákonem sám sobě, společnost se rozpadne. Prostřednictvím zákonů, které platí pro všechny, se lidé vychovají; ve společnosti, která nemá úctu k zákonům, není svobodných občanů. A naopak: budeme-li dětí vychovávat v duchu zákonů, vyrostou z nich odvážní a stateční lidé. Rozumíte mi, mladíku?“ roztrpčeně se zeptal starý soudce.

Veličko vyšel před dveře a zavolal dalšího svědka. Do soudní síně vešla žena s obrovskými náušnicemi, Řemenová přítelkyně z koupaliště. Tentokrát na sobě měla směšně krátké šaty.

„Vaše jméno?“ zeptal se předseda.

„Džina Panajotovová.“

„To je vaše skutečné jméno?“

„Ne, to je něco jako… saudanin.“

„Takže se vlastně jmenujete Nina?“ upřesnil předseda.

„Ne-e-e,“ koketovala žena.

„Chce říci pseudonym,“ vysvětlil advokát.

„A jsme znovu u bulharské transkripce,“ chopil se předseda svého oblíbeného tématu a zadíval se do listu, kde stálo jméno svědkyně. „Tentokrát u transkripce ženských jmen. Je vám jasné, jak se z Božidarky může stát Džina?“ obrátil se k mladšímu přísedícímu, ale ještě včas si uvědomil, že by se neměl pouštět do nových lingvistických přednášek.

„Co byste nám mohla říci o mém pověřenci?“ obrátil se k svědkyni Řemenův advokát.

„Je moc… kulturní. A taky velkej kavalír.“

Učitelky vyprskly.

„Jak tomu máme rozumět?“ zeptal se předseda.

„No… v morálním smyslu.“

„A co je to, podle vás, morálka?“ se zájmem se jí zeptal předseda.

Džina se rozmarně usmála.

„No-o-o, morálka je, když… spolu… něco máme, že jo… tak, aby se vo tom lidi nedověděli. Chci říct… abysme je nedráždili…“

„Děkuji vám za upřesnění,“ uctivě řekl starý soudce.

„Svědkyně byla před měsícem v nemocnici s těžkým zraněním hlavy. Může nám říci, jak k tomu zranění přišla?“ zeptal se advokát dětí.

„Řemen za to nemůže,“ živě zareagovala Džina. „Von mi povídal: Co furt čumíš na toho chlápka naproti, to seš na něj tak vysazená? A já mu povídám: Hleď si svýho! No a von po něm skočil a drapli se… jo, chtěla jsem říct, že jsem upadla…“

„Pili jste něco?“

„Jindává pijem víc, ale…“

„Domnívám se, že k mravnímu profilu svědkyně není již co dodat,“ konstatoval advokát dětí.

„Božidarko, víte, kdo zbil vašeho kavalíra?“ zeptal se předseda.

„Ty kluci tady.“

„Znáte je?“ rychle se zeptal advokát dětí.

„No jéje…“

„Ale v noci u té říčky jste nebyla, že?“ obratně se vyptával advokát.

„Ne, ale byla jsem na koupališti, dyž tam ty kluci vlezli bez zaplacení. To byl šupec, panečku!“

„Oni ho zbili už na koupališti?“ naivně se zeptal advokát dětí.

„Kdo?“ zvolala Džina s povýšeným úsměvem. „Ty usmrkanci?! Řemen zbil je, a jak! Lanem!“

„Kdo je usmrkanec?“ uraženě vyskočil Fíla. Hned po něm vyskočil Makenzen.

Advokát je uklidnil. Položil jim ruce na ramena a chlapci si sedli.

„Děkuji,“ řekl. „Nemám další otázky.“

„Nechť vejde svědek Goce Michov!“ zavolal Veličko u dveří soudní síně.

Do sálu vstoupil Goce Michov s neodmyslitelným motýlkem pod bradou a dlouhými vlasy. Stanul před lavicí svědků.

„Znáte ty děti?“ zeptal se ho Řemenův advokát.

„Ano. Jsou to báječné děti, báječní muzikanti. Fíla dostane z křídlovky absolutně čistý tón a Makenzen by si i dneska našel místo v některém venkovském symfonickém orchestru…“

„Domníváte se,“ přerušil ho Řemenův advokát, „že člověk, který nerozumí hudbě, není v pořádku?“

„Již Shakespeare řekl, že temná je duše člověka, který nemiluje hudbu.“

„Takže vy hodnotíte lidi podle toho, zdali mají, nebo nemají rádi hudbu!“ upřesnil Řemenův advokát.

„Ano. Člověk, který nemá rád hudbu, je mravní idiot!“ prohlásil Goce Michov a rozhlédl se po sále.

„Děkuji,“ řekl Řemenův advokát. „Dovoluji si soud upozornit na toto podivné dělení lidstva podle jeho hudebních schopností. Další komentáře jsou, myslím, zbytečné…“

„A jací jsou ti chlapci jako děti?“ zeptal se advokát dětí.

„Už jsem řekl: jsou to báječné děti, báječní muzikanti. Z dobrých rodin.“

„Nevím, že by děti z dobrých rodin vytloukaly lidem zuby na potkání,“ znechuceně poznamenal Řemenův advokát.

Goce Michov důstojně opustil svědeckou lavici. Na odchodu pokynul dětem. Děti mu uznale kývly. Zvlášť potěšený byl Makenzen. Kolikrát jej Goce Michov častoval nelichotivými přízvisky…

Před svědeckou lavicí stanul elegantní a usměvavý doktor Miletovič.

„Vystavil jste lékařskou expertizu, v niž tvrdíte, že žalobce neutrpěl ani těžké, ani středně těžké ublížení na těle,“ řekl prokurátor. „Jste si vědom toho, že vaše expertiza je v rozporu s prvotním soudně-lékařským protokolem?“

„Ano,“ jasně a pevně odpověděl doktor Miletovič. „Protokol vystavil v ordinaci lékař na stáži. Dokument nemá soudní platnost.“

„Já se už nikdá nenajím jak člověk,“ šišlavě zvolal Řemen.

„Tím lépe pro vás,“ poznamenal doktor, Miletovič.

„V jakém vztahu je svědek k obžalovaným?“ zeptal se Řemenův advokát.

„Cítím k nim náklonnost.“

„Hrajete s nimi v jednom orchestru, že?“

„Ano, a to s potěšením.“

„Nedomnívá se vážený soud, že svědek je zaujatý? Trvám na nové expertize od jiného lékaře!“ prohlásil Řemenův advokát.

„Doktor Miletovič je řádný soudní lékařský expert při našem soudu a není důvodu, proč bychom s jeho expertizou měli být nespokojeni. Vaše žádost se zamítá,“ uzavřel předseda.

„Měl bych ještě otázky k svědku obžaloby Šterju Jankovovi,“ ujal se slova advokát dětí.

„Svědek obžaloby byl již vyslechnut,“ nervózně odpověděl Řemenův advokát.

„Domnívám se, že věcné důkazy je třeba ještě jednou důkladně přešetřit,“ trval na svém advokát dětí. „Já osobně jsem se až dosud zdržoval otázek tohoto charakteru.“

„Soud nemá námitek proti tomu, aby obhájce zadal svědkovi otázky, týkající se věcných důkazů,“ téměř zarecitoval předseda.

„Děkuji. Svědku, přistupte blíže… Na stole vidíte revolver značky Nagant. Je ten revolver váš?“

„Není můj, byl…“

„Svědku, zahájila proti vám Veřejná bezpečnost vyšetřování pro nezákonné nošení zbraně?“ pokračoval advokát dětí.

„Dyť ti to povídám, člověče!“ rozčilil se Řemen. „Ta pistole není má. Pučil jsem si ji. Na pár dní… Nekoupil jsem ji, jen jsem si ji pučil. Tak co po mně eště chceš?“

„Ale na Bezpečnosti jste jasně a kategoricky prohlásil, že vám ta pistole patří. Popíráte to, co jste na Bezpečnosti dobrovolně vypověděl?“

„Jo. Pučil jsem si ji.“

„Takže ta pistole, přestože jste si ji nekoupil, byla u vás.“

„Dyť ti to povídám, člověče!“

„Dobrá-á-á… Namířil jste tou pistolí na Fílipa Tomova, když si přišel pro šaty?“

„Nevzpomínám si, že bych ji měl u sebe.“

„Fílipe Tomove, namířil na vás tou pistolí?“ zeptal se advokát Fíly.

„Namířil. A pak, když uklouzl a spadl do říčky, pistole odletěla a zůstala ležet na břehu.“

„Šterjo Jankové,“ řekl Řemenův advokát, „vy přece víte, že ta pistole je jen dětská hračka, že?“

„Jo. To není pistole, to je jen bouchačka pro děti.“

„A vůbec: vždyť vy vlastně ani nevíte, jestli se z té pistole dá střílet,“ pokračoval Řemenův advokát a násilně se usmál.

„No jo, já ji mám u sebe jen tak, abysme s ní mohli špásovat!“

„Jak je patrno, to, co se nám tu kolega snaží dokázat, je prostě k smíctju. Zbraň, kterou před sebou vidíte, je pouhopouhá hračka; mému pověřenci sloužila výhradně k zábavě. Řekněte mi, kdo by se mohl polekat takového nicotného, zrezivělého kusu plechu, který měl už dávno trůnit v muzejní vitríně? Kolega nám chce zřejmě dokázat,“ pokračoval Řemenův advokát, „že se děti dopustily násilného činu v sebeobraně. Ale proti čemu se bránily? Proti dětské hračce!“

„Veličko!“ zvolal předseda.

„Zde!“ zvučně a jasně odpověděl Veličko.

„Tišeji!“ napomenul ho předseda. „Nejsme na cvičišti 14. pěšího makedonského pluku!“

„Rozkaz!“

„Veličko,“ pokračoval předseda, „co byste nám jako bývalý důstojnický čekatel mohl říci o této pistoli?“

„Nagant, solidní zbraň!“ pohotově odpověděl Veličko. „Na padesát kroků složí býka!“

„Podej mi ji!“

Veličko položil pistoli na stůl.

„Máme do ní náboje?“

„Máme.“

Veličko se vrátil a přinesl soudci náboje.

„Obhájce Šterja Jankova, vy tvrdíte, že tahle bouchačka nemůže nikoho polekat.“

„Tvrdím.“

„Že je to jen zrezivělý a neškodný kus plechu.“

„Ano.“

„Že nemůže nikomu ublížit.“

„Nikomu.“

„Veličko, nabij pistoli!“

Veličko ji rychle nabil. Starý soudce mu ji vzal z rukou.

„Ale pane soudce… proboha tou pistolí tak nemávejte…,“ Veličko se přilepil ke zdi.

„Nehýbejte se!“ nařídil předseda obhájci. „Ostatní ať ustoupí!“

Starý soudce namířil pistoli na Řemenová obhájce. Obhájce sjel z ničeho nic pod lavici. V sále zabouřil smích.

„Veličko, pojď sem a ujmi se té pistole, ať se nakonec ještě něco nestane… Prosím o klid,“ řekl starý soudce s úsměškem ve tváři.

Děti se už únavou sotva držely na nohou. Fíla si ztěžka povzdechl. Makenzen také, jeho povzdech však skončil zívnutím. Fíla do něj dloubl.

„Přestaň!“ tiše ho napomenul.

„Já mám hlad,“ postěžoval si Makenzen.

Chlapci se toužebně podívali k oknu. Makenzen znovu neudržitelně zívl. Ani si nezakryl ústa rukou. Starý soudce zívl také. Byl to všímavý člověk. Viděl apatické, zasmušilé tváře dětí a rozhodl se udělat přestávku. Zazvonil a hlasitě zvolal: „Patnáctiminutová přestávka!“

Lidé se začali trousit ven. Fíla a Makenzen ze sálu přímo vyrazili.

11

Děti v čele s Kirčem seská kaly z lípy a obklopily Fílu a Makenzena. Tomi štěkal, vzpínal se na své kamarády a pokoušel se jim olíznout tvář.

„Máš něco k jídlu?“ zeptal se Makenzen Růži.

„Mám.“

„Dej to sem… Pusu mám z toho mluvení vyvrácenou z pantů,“ hrdě řekl Makenzen. „Hájit se není vůbec snadná věc… Člověk aby měl zuby jak krokodýl!“

„Fílo, zavřou vás?“ znepokojeně se zeptala Růženka.

„No-o-o, jak ti to mám říct… Táta říkal, že každej čestnej člověk, jestli se z něj má stát opravdickej chlap se musí aspoň jednou v životě dostat za mříže!“

„Já vám budu nosit jídlo!“ zaradovala se Růža. „Kastrolky bych na to měla. Každý den vám budu nosit jídlo…“ Neočekávaně se rozplakala.

„Člověk nemůže dokázat svou nevinu za každou cenu,“ říkal Makenzen. „Čest především!“

„To se ti řekne – čest!“ utírala si slzy Růženka.

„A to vás zavřou hned po vynesení rozsudku?“ zeptal se Kirčo.

„Co tě nemá! Určitě nás pošlou domů pro teplé oblečení. Tam je to samej beton a bez teplého oblečení jsi v tu ránu marod na plíce!“ mínil Fíla.

„To od toho betonu nastydnete a umřete?“ zeptal se jeden mrňous. Otřásl se, přestože bylo vedro.

„Snad si nemyslíš, že tam na nás čekají postele s nebesy?!“ hrdě řekl Makenzen.

„Konec přestávky!“ zavolal Veličko. „Všichni na svá místa!“

Děti se vrátily k svému advokátovi. Stiskl jim ruce a spiklenecky přimhouřil oko. Chlapci na něj také mrkli. Takže můžeme doufat, že všechno dobře dopadne?… Prokurátor si odkašlal a ujal se slova. Chlapcům se chtělo spát. Podívali se z okna. Ve větvích lípy se jeden po druhém usazovali jejich kamarádi. Čas od času se ozval Tomi. Chlapci se zaposlouchali do prokurátorova proslovu.

„Na jedné straně máme nesporné důkazy, že Fílip a Makenzen byli ve tři hodiny v noci u Syndikátní říčky a že tam potkali Šterja Jankova…“

V sále bylo nesnesitelné dusno.

„Teď tak být na koupališti,“ povzdechl si Makenzen.

Fíla si také povzdechl. Chlapci už prokurátora neposlouchali – víčka se jim klížila. V myšlenkách se nepozorovaně přenesli na milé místo u Strumy…

„Co se týče té desky,“ významně zvýšil hlas prokurátor. Z lavice dětí k němu totiž doléhalo Makenzenovo tiché pochrupování. Fíla spal s hlavou na lavici. Advokát do dětí zlehka strčil. Chlapci se probrali.

„Podle mého názoru je třeba Fílu a Makenzena od-sou-dit pro způsobení úmyslného zranění, přičemž musíme vzít v úvahu, že jednali v sebeobraně, jakož i tu polehčující okolnost, že jde o osoby ne-zle-ti-lé…“

Předseda soudu se na prokurátora díval znuděně, chlapci však již byli zcela při smyslech a dívali se po sobě vyděšeně.

„A je to v háji,“ zasmušile řekl Makenzen.

„Uvidíme,“ neurčitě odpověděl Fíla.

V sále najednou nebylo slyšet vlastního slova. Děti na lípě se na Kirčův povel jaly skandovat: „Ruce pryč od Fíly a Makenzena! Smrt Řemenovi! Hanba! Ať žije Fíla a Makenzen! Pryč s Řemenem a jeho přisluhovači!“

„Protestuji!“ vyskočil Řemenův advokát. „Žádám, aby nahoře posedavší občané přestali na soud vyvíjet nátlak!“

„Veličko!“ hlasitě křikl předseda.

„Zde!“ ještě hlasitěji odpověděl Veličko.

„Zavři okna!“ křikl, seč měl síly, starý soudce.

Lidé v sále zareptali. Sedět v takovém dusnu při zavřených oknech!

„Prosím o klid!“ zazvonil starý soudce.

„A máme to,“ zasténal Makenzen. „Zalkneme se vedrem…“

„To nic, ve vězení se budeme hřát vzpomínkou,“ jízlivě řekl Fíla.

Slova se ujal Řemenův advokát. Za řeči rozhazoval rukama jako dirigent, odsouval si z čela spadlé prameny vlasů a zjevně se těšil ze svého hlasu, který místy stoupal až k vysokému tenorovému cé.

„Představte si letní noc… Pokojnou, letní noc… příroda spí… Jen vrzání cvrčků ruší noční klid. Jeden muž, který se živí tím, že v letních vedrech lidem zajišťuje podmínky pro rekreaci, jenom ten muž nespí… A proč? Protože má práci! Protože musí vyměnit vodu v bazénu! Protože musí živit svou rodinu!“

„Bez poezie by to nešlo?“ zeptal se předseda. „Pokud je mi známo, píšete divadelní hry.“

„Ano, píšu. A doufám, že se všichni zúčastníte velkolepé premiéry mého dramatu… Hra se zabývá mravními problémy. Otec, mimochodem, pokrokový člověk, spáchá sebevraždu, protože jeho syn…“

„Prosím vás, vraťte se raději k těm cvrčkům,“ přerušil ho předseda. „Ale poněkud lakoničtěji!“

„Chtěl jsem vám vylíčit letní noc, klid, který v souladu s přírodou pociťuje i můj pověřenec. Neví, že na něj v keřích u Syndikátní říčky čekají tito dva…,“ na jazyku měl zločinci, ale ještě včas se zarazil, „se smrtonosnou zbraní v ruce.“ Advokát teatrálně ukázal na desku Vaňky Tentononce a udělal efektní pauzu. Řemen do ticha zavzlykal. „Chtěl jsem vám vyprávět o zločinu, který pouhopouhou souhrou náhod neskončil pro mého pověřence tragicky. Už by tu před vámi neseděl, už by mu na hrobě rostla tráva.“ Po těchto slovech se obhájcův pověřenec rozbrečel doopravdy. Advokát se ho jal uklidňovat. Řemen přetékal soucitem k vlastní osobě.

„Šterjo Jankové,“ řekl předseda, „ovládněte se!“

„Nemůžu,“ vzlykal Řemen.

„Proč?“

„Páč mi je smutno,“ vysvětloval Řemen.

„A proč je vám smutno?“

„Tak, kvůli všemu, kvůli mýmu nešťastnýmu životu…“

„Pane obhájce, pokračujte!“

„Vážení páni soudcové, vážený pane předsedo! Je ve vaší kompetenci ukázat lidem pravdu! Nedovolit, aby se zločin rozrostl do strašlivých rozměrů! Ve vašich rukou je nejenom osud mého pověřence, ale i výchova mladé generace, která si musí uvědomit sílu zákona a sklonit před nim hlavu! Jenom tak se Bulharsko stane…,“ obhájce se zarazil a zakašlal.

„Jakým se má stát Bulharsko?“ zeptal se předseda.

„Velkým.“

„Amen!“ tiše řekl starší přísedící.

„A je to hotový,“ zasténal Makenzen. „Kriminál máme posichrovanej!“

„Fakt, nevypadá to s námi dobře,“ povzdechl si Fíla.

Na děti mělo vliv každé vyřčené slovo. Stály poprvé v životě před soudem a všechno si příliš braly k srdci.

Předseda soudu najednou hněvivě řekl:

„Prosím vás naposledy – příště už totiž nebudete mít možnost mluvit hlouposti – abyste v mé přítomnosti ze svého slovníku vymazal výrazy jako Velké Bulharsko!… Dost krve bylo prolito pod tím… pod tím… praporem!… Stačí nám dvě národní katastrofy!… A jestli se ještě jednou opovážíte…“ Předseda zmlkl, protože mladší přísedící ho zlehka zatahal za rukáv a schválně mu něco rychle začal šeptat do ucha.

Před lavicemi stanul obhájce Fíly a Makenzena. V síni zavládlo hrobové ticho. Ani zvenčí nebylo nic slyšet. Předseda se podíval z okna. Děti ve větvích lípy seděly zplihle jako vrabci za mrazu. Zavřenými okny se dívaly do soudní síně, ale stejně jim nebylo jasné, co se tam děje. Růža se tiše rozplakala, Tomi začal štěkat. Kirčo seskočil na zem.

„Ke mně!“ zavelel.

Děti seskákaly z lípy a obklopily ho.

„Poslyšte!“ řekl Kirčo.

Dětí kolem něj se ztišily.

„Fílu a Makenzena soudí, protože zbili Řemena…“

„Zbít Řemena! Zbí-í-ít!“ jednohlasně křikly děti.

„Jenomže Fílu a Makenzena chtějí zavřít a Řemena pustit na svobodu,“ rozechvělým hlasem řekl Kirčo.

Děti zmlkly.

„Až je povedou do vězení, musíme je unést!“

„Hurá-á-á!“ nadšeně souhlasily děti a žádné z nich si nezadalo otázku, jak by se ten smělý plán dal uskutečnit.

Advokát dětí uvnitř v sále pokračoval:

„Děti uctivě prosí Jankova, aby jim vrátil jejich šaty. Jankov na ně místo toho míří pistolí!… A všimněte si ještě jedné podrobnosti!“ nadchl se advokát. „Jankov uklouzl a udeřil se betonovou obrubu říčky. Děti ho tam klidně mohly nechat ležet, Jankov se ve vodě mohl utopit, ale děti ho vytáhly a duchapřítomně ho přivázaly k nejbližšímu stromu! Nejenže se svému trapiči nepomstily, vykonaly ten nejšlechetnější lidský čin: pomohly svému nepříteli! Ty dvě děti teď stojí před vámi. Věří v naše soudnictví, věří ve vaši spravedlnost, vážení páni soudcové! Nezpůsobte jejich křehkým duším nenapravitelné zranění…“

Fíla a Makenzen se znovu usmáli. Byli téměř přesvědčeni, že událostí oné noci proběhly přesně tak, jak to popisoval advokát. Je divné, jak snadno člověk uvěří sebeklamu!… Schopnost věřit sebeklamu je však zřejmě vrozená, protože ji mají i děti.

V tu chvíli do sálu tlumeně zalehl Kirčův bodrý hlásek. Kirčo křičel z plných plic:

„Fílo, Makouši, držte se! My vás zachráníme!“

Vzápětí, se pod zavřenými okny soudu rozlehlo mohutné voláni:

„Osvoboďte Fílu! Vraťte nám Makenzena! Do vězení s Řemenem! Hanba! Fí-la! Ma-ken-zen! Fí-la, Ma-ken-zen!“

Lidé v sále se otáčeli k oknům. Kirčo spolu s dětmi shromáždil v soudním nádvoří veškeré nezletilé obyvatelstvo jejich čtvrti. Dav dětí v nádvoří skákal, křičel a skandoval.

„Soud se odebírá k poradě!“ hlasitě oznámil předseda.

Fíla a Makenzen vystřelili ven. Děti je obklopily. Tomi je radostí div neporazil. Růženka padla na hruď Makenzenovi a rozplakala se. Potom padla na hruď Fílovi.

A starý soudce se na ně díval shora ze svého kabinetu, pokuřoval dýmku a usmíval se. Fíla a Makenzen v odpověď na otázky, kterými je dětí zasypávaly, stále jen krčili rameny. Na druhém konci místnosti diktoval starší přísedící tajemníkovi do stroje výnos soudu.

„Máš to?“ zeptal se ho předseda.

„Ještě okamžik…“

Starý soudce se znovu podíval na dvůr. Děti ztichly, upíraly pohled k oknům soudu…

12

Veličko zavolal na prahu čekárny:

„Všichni na svá místa! Soud vynese rozsudek!“

Všichni se vrátili do sálu, jenom Kirčo s dětmi zůstal venku. Děti nechaly lípu lípou a usadily se přímo v oknech soudu. Některé seděly na okenních římsách, jiné se vyšplhaly silnějším kamarádům na ramena. Tomi jim zběsile štěkal u nohou.

„Jménem lidu,“ řekl starý soudce a všichni vstali.

Soudce jako obvykle rozsudek nečetl; začal klidně a jasně hovořit. Mluvil pokaždé s citem a důstojností; i v jeho dnešní řeči, bůhvíkolikáté v jeho životě, byla patrná radost z dobře vykonané práce.

„Soudní proces byl zahájen v důsledku podání žaloby pro těžké ublížení na těle, způsobené občanu Šterju Jankovovi dvěma dětmi. V průběhu procesu však bylo dokázáno, že svědek obžaloby děti předtím zvířecím způsobem ztýral. Rovněž tak bylo dokázáno, že se děti v noci vrátily na místo činu pro své svršky. Nebylo dokázáno, že by mu sadistickým způsobem vytloukly zuby. Pro nedostatek důkazů jsou obžalovaní Pištolski Fílip Tomov a Angjov Makenzen Micov zproštěni viny. V průběhu procesu vznikla kromě toho zajímavá otázka, týkající se úlohy soudnictví v naší společnosti. Dovoluji si upozornit svědka Venca Christova, že ze tří nejkrásnějších idejí lidstva, ideí volnosti, rovnosti a bratrství, je idea rovnosti nejobtížněji uskutečnitelná. A jsou to právě zákony, které tento velký princip realizují. Proto,“ řečnicky zvýšil hlas starý soudce, „nejmoudřejší mezi námi tvrdí, že právo a povinnost jsou jako dvě palmy, které nenesou ovoce, nerostou-li jedna vedle druhé. Právo a povinnost,“ řekl procítěně, „jsou jako dva bratři, jejichž společnou matkou je svoboda! Spolu se rodí jednoho a téhož dne, spolu rostou, spolu se vyvíjejí a spolu hynou, jenom společnost, vybudovaná na těchto mravních principech, se může pozvíjet. Zákony platí pro všechny a musí být všemi respektovány… Je to jasné?“

„Hurá-á-á!“ zakřičely děti v oknech. Asi sotva plně chápaly smysl soudcových slov, ale vycítily, že se zde říká něco důležitého. A krom toho – Fíla a Makenzen jsou na svobodě!

Venčo během soudcovy řeči mimoděk přikyvoval. Když starý soudce domluvil, vstal, přistoupil k němu a pevně mu stiskl ruku. Publikum v sále se začalo usmívat a hlučet. K Fílovi a Makenzenovi se natahovaly desítky rukou. Chlapci ještě okamžik seděli bez dechu, ale pak se vzpamatovali a vyběhli ven. Na dvoře už na ně čekaly děti: objímaly je a vyhazovaly do vzduchu. Krejčí Torna a Mico Vojvoda své děti poprvé veřejně políbili.

„A ode dneška – sekat dobrotu!“ neodpustil si krejčí Toma.

„Na soudce jsme udělali ten nejlepší dojem,“ vážně řekl Makenzen. „Měli nás tak odsoudit – lidi by je roztrhali na cucky!“

Ve dveřích soudu se objevil Řemen se svým obhájcem. Obhájce zuřivě gestikuloval.

„Hanba! Hanba!“ začaly křičet děti.

Řemen se po nich zlobně podíval. Mlčel. Džina se do něj majetnicky zavěsila a odtáhla ho pryč.

„Na koupaliště!“ ozval se Kirčův bojový pokřik.

„Hurá-á-á!“ jednohlasně odpověděly děti a rozběhly se k silnici.

„Nastupte si!“ pobídl je Makenzenův táta. „Já vás tam dovezu. A jestli na vás někdo sáhne, bude mít co dělat se samotným Micem Voj vodou!“

Fíla, Makenzen a jejich kamarádi se vydrápali do drožky. Seděli všude: uvnitř v drožce, na kozlíku, na oji. Koně se cvalem pustili ke koupališti. Za drožkou běžel dav dětí. Tomi štěkal a pádil podle vozu. Poprvé v životě se Fíla a Makenzen vezli, na koupaliště drožkou!… Vyskákali ven a do bazénu se samou netrpělivostí vrhli tak, jak byli – v šatech. Začaly opravdové bakchanálie dětské radosti, slunce a vody… Dokonce i Micovi koně řehtali: Mico Vojvoda stál, usmíval Se a hladil si hustý plnovous. Strašný Řemen alespoň pro dnešek přenechal rajský kout dětem.

O několik dní později se Fíla, Makenzen a Tomi procházeli jednou z tichých uliček městečka. Uvažovali, jak si zpestřit denní program. Zastavili se před domem starého soudce a mimoděk se zadívali na krásná jablka, broskve a meruňky v jeho zahradě. Makenzen stál na místě jako přibitý. Upřeně zíral na to pokušení.

„Polámou se mu větve,“ řekl nakonec. „Co ten člověk dělá, že si ty stromy neočeše?“

„Bodejť!“ bůhvíproč se naštval Fíla. „Kdyby ty větve aspoň něčím podepřel!“

„Podívej se támhle na tu meruňku!“ ukázal Makenzen. „Na beton se zlomí a všecko se pak hodí farářovým prasatům!“

„Máš pravdu!“ přitakal Fíla.

„Prostě se na tu zahradu vykašlal,“ kategoricky řekl Makenzen. „Taky bych ji tak nechával, kdyby byla moje?!… Už dávno bych ty stromy očesal!“

„A co mu takhle pomoct?“ ozval se Fíla „Jestli si dobře vzpomínám, za zdí je žebřík…“

Tomi zuřivě zaštěkal.

„Tomi!“ utrhl se na něj Makenzen a pokračoval francouzsky: „Tais toi! Couché!“

Pes si lehl a jenom kňučel. Pochopil, že musí být zticha, přestože není vegetarián a o ovoce vůbec nestojí. Fíla vylezl na zeď a vytáhl nahoru i svého kamaráda. Tomi zůstal hlídat na ulici. Makenzen opřel žebřík o meruňku. Fíla se rozhlédl. Nikde nikdo. Chlapci vylezli na žebřík.

„Když jste mi očesali třešeň,“ z ničeho nic pod sebou uslyšeli něčí hlas, „když jste mi minule v mé nepřítomnosti pomohli očesat třešeň, zlomili jste dvě větve…“ Byl to předseda soudu. „Teď jste si na to vzali žebřík. Musím vás pochválit, chlapci!“

Starý soudce se usmál. Do dětí jako když hrom uhodí. První se vzpamatoval Fíla:

„Ale my jsme vám doopravdy chtěli…“

„Jistě, jak jinak!“ řekl starý soudce. „Slezte dolů!“

Nejdřív slezl Makenzen, za ním Fíla. Tomi na ulicí zlostně štěkal. Soudce pootevřel vrátka ve zdi. Kupodivu – nebyla zamčená. Pes radostně vtrhl dovnitř a očichal soudcovi ruku.

„Bonaparte…“

„Jmenuju se Makenzen,“ opravil ho chlapec.

„Ludendorffe,“ pokračoval starý soudce, „přines mi tamten košík!“

Hoch se chvíli zpěčoval, ale nakonec košík přinesl.

„Dejte si to ovoce do košíku. Skvrny od meruněk nepouštějí a není tedy radno nosit meruňky po kapsách…“

„Děkujeme vám,“ sborově řekly děti.

„Zítra přijďte zas. Pomůžete mi se sklizní. Jsem už starý, je mi zatěžko lézt po stromech.“

„Přijdeme!“ ochotně slíbili chlapíci a uculili se.

Soudce se s nimi přátelsky rozloučil. A přesto v nich přetrvával pocit provinění…

„Počkejte!“ křikl soudce a vyšel za nimi na ulici.

Tomi se vrátil k soudci a olízl mu ruku. Soudce to dojalo. Vzal děti kolem ramen a šel ještě kousek cesty s nimi.

„Chtěl jsem se vás zeptat, proč jste tenkrát v noci nevzali s sebou na koupaliště i svého psa?“

„Protože Tomiho Řemen neseřezal a krom toho by to nebylo čestné – tři proti jednomu!“ vážně odpověděl Fíla.

Starý soudce se upřímně rozesmál a děti, jako by čekaly jen na to, se začaly smát spolu s ním.

13

Týden po ukončení soudního procesu rozdali dětem ve škole vysvědčení. Fíla vyšel školu s výborným, Makenzen s dobrým prospěchem. Ředitel pronesl proslov a potom školní sbor zazpíval píseň Skončil i tento rok, je čas se rozejít. Bylo to naposledy, kdy chlapci zpívali ve sboru a hráli ve školním orchestru. Bohem dirigování se Goce Michov neočekávaně rozplakal. Chlapcům se také v hlasech chvěly slzy. Rozplakala se i jedna stará učitelka, po ní jedna mladší učitelka a nakonec se rozplakalo veškeré publikum, takže to ve škole vypadalo jako v slzavém údolí. V pravoslavné Byzanci nazývali takovou davovou psychózu slzavým požehnáním. Nakonec se všichni rozešli do svých domovů. Byli šťastní a smutní zároveň… Fíla se právě točil po místnosti a rozvažoval, kam strčit vysvědčení, aby je pak nehledal, když si uvědomil, že vlastně neví, co bude dělat dál. A co! řekl si už v příštím okamžiku. Půjdu na gymnázium a pak se uvidí… Venčo se kdysi zmínil, že Dělnický mládežnický svaz vyšle na podzim několik dětí do vojenské školy. Ale pak už o tom nemluvil a Fíla si byl téměř jist, že z jeho vojenské kariéry nic nebude. A jak rád by si oblékl zelenou jezdeckou uniformu s širokou pelerínou, jak rád by na anglickém hřebci, v bílých rukavicích a s jezdeckým bičíkem v ruce projel kolem domu, v němž teď bydlí Emi… Pod okny by se kůň vzepjal, Emi by vyhlédla ven a on by jí chladně kývl na pozdrav. Pamatoval si tu scénu, Jako by ji viděl včera.

Makenzen se tolik nevzrušoval. Jeho budoucnost mu byla vcelku jasná. Určí ji stará církevní instituce a přání Mica Vojvody, který si až do konce života vážil jenom trojího druhu lidí: kněží, učitelů a revolucionářů. Makenzena čekal seminář a potom kněžská profese – zaměstnání, které znal jak své staré boty. Když Makenzen jezdil s drožkou na nádraží pro cestující, vídával tam, jak z lokomotivy slézá silný, ramenatý muž v zamaštěné kombinéze… Podle Makenzena to byla ta nejdůležitější osoba na drahách. Muž řídil vlak v tmavých nocích a převážel spící cestující, jediný ze všech bodrý, odvážný ti bdící. Byl to od nepaměti Makenzenův ideál. Ale člověk míní, pánbůh mění, utěšoval se chlapec. Smířil se se svým osudem. Den za dnem se vleklo nudné a monotónní léto…

Brzy ráno chlapci probudili dvůr svými dechovými nástroji. Tomi se k nim připojil. Pero ve spodním prádle vyběhl na balkón a nespokojeně zahudroval:

„V tomhle baráku aby se člověk rovnou šel voběsit! Takovejch kohoutů – a ke všemu ani neuměj zakokrhat!“

„Není demokratické mluvit proti zvířatům!“ okamžitě odrazil útok Fíla.

„On jim rozumí,“ chopil se Makenzen podané repliky.

„Není možná!“ řekl Fíla.

„A proč ne? Zvířata si mezi sebou rozumějí!“

Chlapci se zalykali smíchem, s gustem se vraceli k starému vtipu. Pero, který měl namířeno ke studni, se k nim výhružně obrátil, ale pak si to rozmyslel.

„Smějte se, kriminálníci!“ řekl. „já jsem aspoň čestný člověk, který si hledí svýho řemesla. Uvidíme, co bude z vás… Ty, Fílo, budeš rád, když to dotáhneš na svobodníka, a Makouš se nehodí ani za kostelníka!“

Teď se pro změnu začal chechtat Pero. Chlapci schlípli. Trefíl do černého… jak se ten chlap dopídil jejich nejtajnějších přání?

„To se opravdu teprv uvidí!“ řekl Fíla.

„Já vám to můžu říct hned… Ty budeš podělkovat v tátově krejčovský dílně a z tamtoho bakuly bude drožkář!“

Pero se schválně hřmotně smál, dokud nevyšel po schodech nahoru. Tomi se rozčilil, začal na něj cenit zuby a vrčet. Ve dveřích se objevil krejčí Toma. Šel do práce, v ruce si nesl sáček se svačinou. Uviděl Fílu a nespokojeně se zastavil.

„Co na mě tak koukáš?! Přijď do dílny, je potřeba roznést hotové zakázky. Rozumíš?“

„J-o,“ hluše řekl Fíla.

Na dvůr přišel i Mico Vojvoda. Měl jako vždy opici.

„Nerozčiluj se, Tomo! Copak nevidíš, že z těch klacků nic nebude? Hanba povídat…“

Ve vratech stanul farář Miron. Mico si k němu hned pospíšil a uctivě mu políbil ruku. Farář mu něco řekl a měl se k odchodu. Mico ho vyprovodil až na ulici.

„Poslyš, Makouši, dneska ráno bude v kostele panychida. Seber se a už ať jsi tam!“

„Nikam nepůjdu!“ z ničeho nic si postavil hlavu Makenzen.

„Cože?!… Pan farář povídal, že ti biskup možná dá stipendium, abys moh jít študovat do semináře. Rozumíš? Jinak budeš až do smrti jezdit s drožkou…“

Všichni šli za svou prací. Pero, s kbelíkem, štětkou a štaflemi, také. Na dvoře zůstal jen Fíla s Makenzenem. Chlapci nevěděli, co počít. Z domku vyšla Růženka. Chtěla jim něco říci, ale chlapci se k ní otočili zády. Tomi se jim loudal v patách. Na ulici se zastavili.

„Vezmeš Tomiho s sebou?“ zeptal se Fíla.

„Nemůžu. Víš, že v kostelech a mešitách nemají psi co pohledávat.“

„Koukej si tam něco přivydělat, ať můžem jít do kina!“

„Pří panychidách nikdá nic nekápne. Tentokrát jsi na řadě ty!“

Chlapci se rozešli bez nálady. Makenzen zamířil ke kostelu, Fíla ke krejčovskému družstvu. Stará Tomova dílna poutala pozornost chodců především svým novým názvem: KREJČOVSKÉ DRUŽSTVO PAŘÍŽSKÁ KOMUNA. Uvnitř sice pracovalo ve srovnání s dřívějškem víc lidí, ale stejně se všichni většinou zabývali přešívkami a správkami. Když Fíla vešel dovnitř, učedníci a tovaryši mu kývli na pozdrav: „Nazdar, Fílo!“

Jeden z mistrů ho varoval:

„Dej si pozor, dneska ráno je tvůj táta naštvané j!“

„Slož ty šaty a roznes je po domech!“ nařídil hned krejčí Toma Fílovi. „A neopovažuj se vzít od někoho diškreci. Rozbiju ti hlavu, jestli se dovím, že sis něco vzal! Pařížské komuně ostudu dělat nebudeš, rozumíš?!“

„Neboj se,“ uklidnil ho Fíla. „Ale nějakej ten leva bys mi moh dát…“

„Co? Nějakej leva?… Hochu, já mít prachy, tak se ožením! Nebo si koupím limonádu… A teď už upaluj, nezvynej si lenošit!“

Fíla se chopil balíků se šatstvem a zamířil ke dveřím. U dveří se ještě obrátil:

„Tak dáš mi, nebo ne? Ptám se tě naposledy!“

„Jak to se mnou mluvíš, klacku?!“ rozkřikl se krejčí Toma a popadl metr, svůj oblíbený výchovný prostředek.

„Abys toho nelitoval!“ zpola výhrůžné, zpola plačky řekl Fíla.

Metr dopadl na zavřené dveře, Fíla byl už na ulici. Peníze na kino dneska zřejmě neseženou… Tomi se za Fílou loudal se staženým ohonem. Fíla bez nálady, roznášel šatstvo po domech. Byly to chudé domy, bydlili v nich chudí lidé. Sem tam mu nabídli jablko… Jenom v jednom dvoře mu podali leva. Fíla se na něj dlouho díval a naprázdno polykal, ale potom ruku s penězi hrdě odstrčil. V jejich ulici cvrnkal Kirčo s dětmi kuličky.

„Zahraješ si s námi?“ zeptaly se děti.

Fíla sáhl do kapes. Vytáhl odtamtud gumičku, kapesní nuž a několik hřebíků, ale ani jednu kuličku.

„Tak si kup!“ navrhl mu Kirčo.

„Člověče, já mít prachy, tak se ožením!“ důrazně řekl Fíla. „Půjčíš mi jich pár?“

„Máš mi jich už kolik vracet…“

„Půjč mi dvě kuličky a pak uvidíme!“ významně řekl Fíla.

„Nejdřív zaplať!“ trval na svém Kirčo.

Děti se znovu pustily do hry. Fíla se na ně zamyšleně díval.

„Dětská zábava!“ usoudil nakonec s opovržením a zuřivě nakopl nejbližší kamínek.

Fíla se sklíčeně táhl ulicí, za ním se stejně sklíčeně táhl Tomi. Uviděli Růžu se síťovkou v ruce. Nesla z trhu zeleninu.

„Fílo, kam jdeš?“

„Ále, zapomněl jsem si doma na piáně hodinky, tak se pro ně vracím,“ znechuceně řekl Fíla a strčil dívce pod nos holé zápěstí.

Růža uraženě prošla kolem.

„Růžo-o-o, počkej!“

Růženka se zastavila.

„Nezbyly ti po nákupu nějaké prachy?“

„Ne, nestačily mi. Zeleninu u strejdy Anáona jsem si musela vzít na dluh. Nač je potřebuješ?“

„V bijáku dávají senzační film, Jessie James… Jenomže to není nic pro děti.“

„Když myslíš,“ urazila se Růženka a vykročila k domovu.

Fíla zamířil ke kostelu. Vešel do nádvoří. Tomi, který návštěvu kostela vždycky spojoval s představou Jídla, začal vesele poskakovat a kňučet. Dokonce Fílu o několik kroků předběhl. Fíla ho chytil za obojek. U kostelních dveří seděl jenom jeden žebrák – hluchoněmý Salija. Spal. U nohou mu ležel obrácený klobouk, ale dneska do něj nikdo nehodil ani stotinku. Fíla se dlouho přehraboval v kapsách – nakonec do klobouku položil jednu hašlerku. Tomi dorážel na kostelní dveře a mermomocí chtěl dovnitř. Kostel byl pro něj místem, kde se rodila ta nejbáječnější bašta, ale kam ho bůhvíproč nikdy nechtěli pustit. Teď se pokoušel vytrhnout, aby se na vlastní oči přesvědčil, co se to tam vlastně děje. Fíla zlehka strčil do Sahji. Žebrák hned vyskočil a posunky a grimasami Fílovi naznačil, že Makenzen je uvnitř, ale že má práci. Mávl přezíravě rukou – chtěl říci, že to je ta nejobyčejnější práce.

„Rozumím,“ řekl Fíla. „Kdy to skončí?“

Salija pokrčil rameny.

„A jak jdou dneska obchody?“

Salija mávl rukou.

„Podrž teď na chvíli toho psa. Půjdu se podívat dovnitř.“

Salija se chopil obojku. Tomi sebou trhal, ale Salija vytáhl ze svých bezedných kapes kus chleba a podal mu ho. Tomi se uklidnil, ale když Fíla vešel do chrámu, začal znovu kňučet.

Před oltářem klečela nějaká babka. Kněz jí položil na hlavu štolu a odříkával modlitbu. Za ním stál ve svém cherubínském hávu Makenzen a čas od času knězi přizvukoval slovy Svatý bože, Svatý silný nebo Amen. Fíla začal se známou posunčinou. Makenzen pokrčil rameny, což mělo znamenat, že obřad brzy skončí. Fíla se

začal tiše procházet po kostele. Zastavil se před ikonou Matky boží. Na ikoně ležela spousta mincí. Byly to drobné mince, ale sem tam se mezi nimi zaleskla i stříbrná dvacetilevovka. Fíla na ně zíral jako uřknutý. Mít tak ty peníze, do konce života by měl postaráno o vstupné do kina!… Přistoupil k ikoně, zhluboka si povzdechl a strčil ruce do kapes, jako by je chtěl chránit před nějakým nepředvídaným pohybem… V tu chvíli ho někdo popadl za rameno.

„Snad jsi tam něco nevzal?! Pánbůh by na nás seslal hromy a blesky,“ poděšeně mu šeptal Makenzen.

„No jo, já vím… Z toho kina dneska nic nebude. Tys taky nic nevydělal, co?“

„Ne. Dali mi jenom kapku vařeného žita.“ Makenzen ukázal Fílovi zavázaný ubrousek.

Chlapci vyšli ven. Tomi se k nim hned vrhl. Makenzen rozvázal ubrousek a nejprve dal část žita žebrákovi. Salija se pokřižoval a pustil se do té sladké pochoutky. Zbytek si chlapci rozdělili. Jedli právě na náhrobní desce nějakého biskupa, pochovaného v chrámové předsíni. Tomi kňučel, potom zaštěkal – musel se chlapcům nějak připomenout. I on dostal svůj díl. Po žitu se jenom zaprášilo.

„Víc dostanete… až se stanu biskupem!“ řekl Makenzen a oklepal si z kalhot drobty.

Děti kráčely kostelním nádvořím. Tomi jim šel v patách.

„Toho Jessie Jamese dávají dneska naposledy, co?“ zeptal se Makenzen.

„Škoda mluvit… Ty seš tak neschopnej farář, že nedokážeš vydělat ani na biják!“

„Kdo je neschopnej?!“

„Ty. Nemyslíš na nic jinýho než na ten žvanec!“

„V bibli stojí: Plesej, duše má…“

Fíla se nechtěl pouštět do dalších sporů. Zamračeně vykročili k osvětovému domu, v němž se nacházelo i kino. Před vchodem se tlačila spousta lidí. Zdálky bylo vidět plakát s kovbojem na koni, s pistolemi… Jessie James – ideál všech dětí!… Kdekdo ten film uvidí, jenom naši přátelé ne. Když si. přečetli nápis pod plakátem DNES NAPOSLEDY!, bylo jim do breku. Dav se hrnul do sálu. Ve dveřích stáli dva uvaděči a ostřížím zrakem sledovali, zda všichni příchozí mají lístky. Fíla se skrčil vedle nějakého elegantního muže a vykročil dovnitř spolu s ním, jako by k němu patřil… Málem proklouzl!

„To děcko je vaše?“ zeptal se uvaděč.

„Já jsem svobodný!“ hrdě řekl muž.

Makenzena vyhodil druhý z uvaděčů. Chlapci se znovu octli na chodníku před budovou. Dav řídl. Ze sálu zazněl první úder gongu… Chlapci se na sebe odhodlaně podívali. V mžiku se dorozuměli.

Rozběhli se dozadu, za osvětový dům. V zadní stěně budovy byla dvířka, jimiž se na jeviště dopravovaly kulisy – místní ochotnický soubor totiž v sále čas od času pořádal divadelní představení. Dvířka však byla dost vysoko. Fíla se rozhlédl. Uvědomil si, že v blízkosti zahlédl Pera na štaflích – Pero právě natíral sousední lékárnu.

„Dej sem štafle!… Rychle!“ nařídil mu Fíla.

„Co je? Co se děje?“

„Povídám: rychle! Chtějí je na Bezpečnosti!“

„Tak proč to hned neřekneš? Samozřejmě – když je chtějí soudruzi…“

„Vezmi si je pak za knihovnou.“

Děti přistavily štafle ke zdi. První nahoru vylezl Makenzen. Dvířka byla naštěstí otevřená. Makenzen se vsoukal dovnitř. Fíla ho následoval. Zklamaný Tomi zůstal na chodníku. Do konce života se nenaučil, jak se leze na stromy, na zdi a po žebříku…

Filmový týdeník už začal. Chlapci seskočili na jeviště. První metry k divákům urazili po břiše, ale když se pokusili vstát a zbytek vzdálenosti přeběhnout, nějaká holčička v první řadě začala ječet. Ve tmě na jevišti vypadali opravdu jako dva přízraky. Do nastalé vřavy se rozsvítila světla. Publikum protestovalo a dupalo. Uvaděči děcko odvedli. Holčička nepřestávala ječet a ukazovat na jeviště.

„Tam… tam…“

Ale Fíla s Makenzenem se už dávno schovali mezi stojící diváky. Nic jim nehrozilo. Publikum stále křičelo a dupalo. Konečně světla zhasla a film se znovu rozběhl. Celý týdeník byl věnovaný brigádnickému hnutí. Z plátna zněla téměř neustále píseň Mládeži, pojď s námi… Před očima diváků se střídaly různé záběry: odjezd brigádníků, jejich práce na stavbách, táborové ohně, setkání s Jiřím Dimitrovem… Dýchla na ně romantika tohoto prvního hromadného mládežnického hnutí, které vzniklo spontánně a které zanechalo trvalou stopu v srdci mladých lidí. Hnutí, které ani nemělo takový ekonomický efekt; které však bylo prodchnuto vírou, že šťastná budoucnost je na dosah ruky… Snad proto se během promítání celý sál připojil k mládežnické písni. Zpočátku nejistě, potom stále jistěji a nadšeněji… Domů Fíla a Makenzen nešli, ale pochodovali. Do kroku si zpívali Mládeži, pojď s námi, jako by předtím ani nezhlédli Film se svým miláčkem Jessie Jamesem. Za nimi kráčel se vztyčeným ohonem Tomi.

Chlapci se zastavili a řekli současně:

„Jedeme na brigádu?“

„Přísahej!“ řekl Fíla.

„Přísahám!“ odpověděl Makenzen a přísahu chtěl stvrdit křížem.

„Nech už toho křižování! Slovo stačí,“ zarazil ho Fíla a v příštím okamžiku po něm začal střílet rukama: „Tata-tata-tata-bum…“ A rozběhl se jako kůň s kovbojem z fimu Jessie James.

Makenzen se nemotorně rozběhl za ním. Tomi radosti metal kotrmelce.

14

Druhý den ráno se chlapci vypravili do klubu Dělnického mládežnického svazu. Uvnitř bylo jako vždy plno lidí. Venčova přítelkyně Dobra už na sobě měla brigádnickou uniformu s úctyhodným počtem hvězdiček – jako vysoká šarže. Ale vypadala v té uniformě ještě mileji než předtím: hrubá látka jenom zdůrazňovala přívětivost jejího pihovatého obličeje a výraz jejích sytě modrých očí… Dobra sestavovala seznamy brigádníků. Dlouhá řada svazáků stála před jejím stolem a čekala na zapsání. Fíla si stoupl na špičky a nejistě zavolal: „Dobro…“

Ale dívka byla zcela zaujatá svou prací a v hluku, který kolem ní panoval, jej neslyšela. Fíla tedy mrkl na Makenzena a společně jí stanuli za zády. Počkali, až všichni odejdou. Spiklenecky mlčeli.

„Ó, muži athénští, co vás sem přivádí?“ zvolala Dobra, když si jich konečně všimla.

„Jedeme na brigádu!“ kurážně prohlásil Fíla.

Dobra se na ně udiveně podívala.

„Brigádníky pod patnáct let nebereme!“

„Ale Dobro, přece se tu nebudeme urážet?!… My s Makenzenem sice vypadáme mladě, ale tolik jsme toho už prožili…“

„To nejde!“ uťala dívka.

V tu chvíli do místnosti vešel Venco a zamířil přímo k ní.

„Dobro, ty seznamy! Kdepak, na brigádu jet nemůžete!“ řekl Venčo dětem. „Mateřskou školku tam otvírat nebudeme!“

„Najednou!“ rozčilil se Fíla. „Ale když nás potřebujete, tak jsme vám dobrý…“

„A k čemu, prosím tě?“ podivil se Venčo.

„No, třeba… k doručování dopisů… od loňska u sebe ještě jeden mám…“

„Jakých dopisů?“ stále nechápal Venčo.

Dobra zrudla po kořínky vlasů. Očima poprosila Fílu, aby mlčel.

„Z onoho světa,“ uhýbavě odpověděl Fíla.

„Kde není pláč, ani skřípění zubů,“ zacitoval Makenzen.

„Poslyšte, že vy jste něco pili?“ zasmál se Venčo.

„Já je zapíšu!“ rozhodně řekla Dobra a vytrhla Venčovi seznamy z rukou. „Ale jestli vám lékař nedá doporučení, já za to nemůžu!“

„Máš rozum?!“ vyčetl jí Venčo.

„Ti chlapci mi v těžkých chvílích vždycky pomáhali… Však se pro ně nějaká práce najde i teď…“

„Všichni jste s tím brigádnickým hnutím jako posedlí!“ zahučel Venčo a rozčileně odešel.

Pila vylovil zpod košile dopis a podal jej dívce.

„Myslel jsem si, že kolem toho zápisu budou zádrhele,“ usmál se.

„Nečetl jsi to, že ne?“ zeptala se Dobra a znovu se začervenala.

„Džentlmen nikdy nečte cizí dopisy!“ důstojně řekl Fíla. „Těší mě, Jessie James,“ potřásl ji rukou.

„Běžte se dát zrentgenovat,“ nařídila jim Dobra. „Ale jestli vás doktor na tu brigádu nepustí, tak já za to nemůžu!“

„To už zařídíme,“ uklidnil ji Makenzen.

Z klubu zamířili rovnou do zdravotního střediska. Vešli do čekárny před rentgenologickým oddělením. Z čekárny vedly dvoje dveře: k mužským a ženským šatnám. V čekárně nebyla živá duše. Chlapci stáli a čekali. Najednou uslyšeli hlas doktora Miletoviče: „Jste tu všichni?… Víc už prohlížet nebudu!“

Fíla a Makenzen vtrhli do mužské šatny. Rychle ze sebe shodili trička a do pasu nazí vešli do zatemněné místnosti. Uvnitř byla tma jako v ranci. Jenom tam, kde byl rentgen, něco svítilo.

„Kdo to otevřel?“ křikl doktor Miletovič.

Chlapci se poslepu vydali za jeho hlasem. Najednou Makenzen na někoho šlápl.

„Au, dávej pozor!“ vypískl dívčí hlas.

„Ticho!“ rozčilil se doktor Miletovič.

V tu chvíli Fíla, který se sunul kupředu se vztaženýma rukama jako somnambul, vrazil do nějaké skříně. Ze skříně se začaly sypat nádobky s kašovitou tekutinou, kterou nemocným dávali pít před rentgenováním žaludku. Nádobky s třeskem přistály na zemi.

„Já vás zabiju!“ zařval doktor Miletovič.

Makenzen nahmatal vztaženýma rukama doktorovu hlavu. To už bylo na Miletoviče moc. Rozmáchl se, ale místo aby praštil Makenzena, udeřil ve tmě po zádech nějakou dívku. Dívka se rozplakala. Makenzen se zamotal do nějakých kabelů a zřítil se na zem. Jak se z nich pokoušel vyprostit, došlo ke zkratu. Zasršely jiskry. Děvčata ječela. Miletovič konečně nahmatal vypínač a rozsvítil. Byla to podívaná pro bohy: prostředkem místnosti lezli po čtyřech Fíla a Makenzen, vysvlečené dívky se zděšeně mačkaly v koutě.

„Jsou tu mužský!“ vykřikla jedna z nich a všechny sborem se přidaly k jejímu poplašnému křiku.

Miletovič si sundal brýle a zdvihl nešťastné hrdiny ze země. Děvčata si rukama stydlivě zakrývala prsa.

„My se nekoukáme, fakt se nekoukáme,“ zmateně huhlal Makenzen.

„Á-a-a, kolegové!“ zaradoval se doktor Miletovič z jejich příchodu. Byl mu vítaným zpestřením celodenního únavného programu „Děvčata, počkejte venku!“

Muži v místnosti osaměli.

„Přišli jste mi říci, že máme zkoušku?“

„Ne. Přišli jsme vás poprosit o jednu… službu. Rentgen by měl ukázat, že jsme zdraví a že je nám patnáct let,“ vysvětlil mu Fíla.

„To vám doopravdy bude – za nějaký ten pátek…“

„Jenomže my to potřebujeme hned!“ naléhal Makenzen.

„A nechtěli byste, abych vám vystavil nové křestní listy?“

„Já si myslím, že mezi kolegy je to normálka,“ moudře řek! Fíla.

„Tak dobře, ať je po vašem!“ povzdechl si doktor Miletovič. „Symfonický orchestr má stejně prázdniny. Takže vám je patnáct let, co?“ upřesnil s úsměvem.

„Patnáct,“ vážně potvrdili chlapci.

Doktor Miletovič zhasl. Samotné rentgenování trvalo mžik. Chlapci lékaři upřímně poděkovali a vyšli z ordinace. Sami nevěděli, jak se opět octli mezi děvčaty v ženské šatně. Šatnou se znovu rozlehl jek. Chlapci si mezi nahými zády klestili cestu ke dveřím.

„Co ječíte, husy?!“ vybuchl Makenzen. „Jako bysme ve filmu nebo u řeky v životě neviděli nahou ženskou!“

Do mužské šatny se vrátili zvenčí. Popadli tam své věci a vystřelili z nešťastného rentgenologického oddělení ven. Trička si natáhli až na ulici.

„Snad se té brigády ve zdraví dočkáme,“ řekl Makenzen.

„Makenzene, přísahals! Snad nechceš vzít do zaječích?“

„Kdo? Já?!“

15

Dlouho očekávaný den konečně nadešel. Brigádníci vykročili pochodovým krokem k nádraží. Nad poli, lukami a ovocnými zahradami se nesla jejich píseň: Jdeme, jdeme kupředu… Na sobě měli modré uniformy a čepice. Šli s nimi jejich rodiče a známí, vlastně je šlo vyprovodit celé město. Fíla a Makenzen kráčeli se svými křídlovkami v poslední řadě. Vedle nich poskakoval Tomi. Byl neklidný, protože nemohl pochopit, co se to děje a proč jdou na nádraží, které důvěrně znal. Růža nesla v ruce nějaký uzlík. Byl tu strejda Toma i teta Veliká a vzadu za průvodem skřípala Vojvodova drožka.

Zastavili se před nádražím. Za chvíli přijel vlak. Brigádníci se k němu vrhli jako na povel a za okamžik už vystrkovali hlavy z okének vagónů. Tomi kňučel, vyl a vzpínal se na vlak pod okénkem, z něhož vyhlédli Fíla a Makenzen. Vlak se rozjel. Lidé mávali. Nějaký opozdilec s kufrem v ruce skočil v poslední chvíli na stupátko. Za ním se ve vlaku skokem octl Tomi. Konečně dosáhl svého! Za chvíli už chlapcům vedle hlav radostně dýchala Tomiho hlava s vyplazeným jazykem.

Vlak supěl průsmyky, potom podle Strumy, stále dolů, na jih. Vystoupili stanici za městem Sveti Vrač. Šli i se zavazadly deset kilometrů. Do tábora dorazili polomrtví únavou až za tmy. Ani nevečeřeli, svalili se na pryčny a usnuli. Ráno Fílu a Makenzena vzbudili dřív než ostatní. Nařídili jim, aby si vzali křídlovky. Tábor ještě spal. Stany stály vyřízené do pravidelných řad. Služba zavedla děti k vlajce. Vedle nich důležitě kráčel Tomi. Chlapci zvedli křídlovky a zatroubili budíček. Děvčata a chlapci vylezli ze stanů. Brigáda se seřadila. Za zvuků písně Buďte zdrávi ve Fílově a Makenzenově podání šla vlajka nahoru na stožár. Dobrd ve funkci vedoucí brigády svazáky přivítala. Potom si všichni vzali nářadí a vydali se k stavebnímu objektu. Měli vykopat kanál, kterým by se do těchto suchem trpících míst přiváděla voda z hor. Brigádníci si rychle rozdělili práci a pustili se do výkopu. Pracovali s nadšením. Chlapci se jím také nakazili, ale síly jim stačily na pouhé dvě tři hodiny. Když slunce vystoupilo vysoko nad obzor, chlapci se už potáceli jako mouchy. Fíla zemdleně strkal vozík po nějakém prkně. Byl už skoro nahoře, když se vozík svezl zpátky dolů. S nim se k patě prkna skutálel i Fíla. Makenzen se k němu sotva dovlekl a zvedl ho ze země.

„Kolikrát ti mám říkat, abys mi ten vozík tolik nenakládal!“ vyčetl mu Fíla.

„Už aby bylo poledne, nebo tu dočista zajdem…“

Fíla na to nic neřekl. Tomi vyspával opodál ve stínu keřů. Chlapci se na něj závistivě dívali. Konečně se dočkali polední přestávky. Fíla a Makenzen se ani nenamáhali zatroubit signál, ohlašující oběd. Brigádníci se usadili přímo na zemi. Oběd jim přiváželi až sem, na místo. Fíla se vypravil s kastrolky pro jídlo, ale než se vrátil, Makenzen už spal.

„Vstávej, nadešla tvá hodina,“ strčil do něj Fíla.

„Nemám hlad,“ v polospánku zavrčel Makenzen.

„Cože?!“ podivil se Fíla. V první chvíli se lekl, ale po krátké úvaze si lehl vedle kamaráda. Děti usnuly bez sousta v ústech. Tomi se o jejich oběd postaral. Pečlivě vylízal kastrolky. Chlapci spali jako zabití. Chrápali. Ostatní brigádníci se dávno vrátili k výkopu a pustili se znovu do práce. Dobra přišla k chlapcům a zlehka se jich dotkla nohou. Tomi také spal. Jenom on ráčil otevřít jedno oko.

„Vstávejte, hrdinové!“

„Á-á-á,“ zasténal Makenzen.

„Přece jste chtěli jet s námi na brigádu!“

„My blbci!“ ozval se rozespalý Fíla, ale hned sebou trhl: „Však my si zvykneme, Dobro…“

„Nevím, nevím,“ zapochybovala dívka. „Nejlépe byste udělali, kdybyste se vrátili domů.“

„Ani zanic!“ najednou se probudil Fíla.

„Ale-e-e,“ chtěl něco namítnout rozespalý Makenzen.

„Jestli chceš, tak se vrať. Já se nevrátím! Za nic na světě!“

„Tak dobře,“ povzdechla si Dobra. „Vstávejte… něco pro vás vymyslíme…“

Chlapci se zdráhavě zvedli.

Druhý den ráno vykročila brigáda ve vyřízených řadách znovu k výkopu. Fíla a Makenzen s krumpáči na ramenou šli až vzadu. Za nimi se táhl Tomi. Sotva pletli nohama. Byli celí rozlámaní. Přiběhla k nim Dobra. Také si nesla krumpáč.

„Kam máte namířeno?“

„K výkopu,“ současně jí odpověděli chlapci.

„Počkejte, mám pro vás důležitou práci… Část brigády se přesune na jiné pracoviště, vysoko do hor. O pár kilometrů výš… Něco tam musí jíst…“

„My nejsme kuchaři, my jsme brigádníci,“ zasmušile namítl Fíla.

„A kdo říká, že byste jim měli vařit! Jídlo musíme dopravovat odtud.“

„Máte tu nějaké koně?“ zeptal se Makenzen.

„Jednoho mezka a jednoho osla,“ odpověděla Dobra.

„My jsme sice zvyklí na koně, ale s mezkem to snad taky půjde,“ řekl Fíla. „A ve volném čase budem dělat s ostatníma!“

Dobra jim poklepala po zádech.

„Jsme domluveni?“

„My máme doma koně!“ pochlubil se Makenzen.

16

Uběhlo několik dní. Fíla a Makenzen si zvykli na novou práci. Byla lehká a příjemná, po celý den se pohybovali na čistém vzduchu. Ráno na mezka naložili barely s jídlem, na osla chléb. Tomi, který hned zvětřil něco k snědku, za nimi dvakrát třikrát štěkl. Chlapci odešli z tábora bez rozloučení. Před ostatními brigádníky se trochu styděli.

„Hej, lehká kavalérie!“ křiklo za nimi nějaké děvče.

Chlapci neodpověděli. Dělali, že neslyší. Bylo jasné, že ostatní je nepokládají za rovnocenné partnery.

„Počkejte, však ještě uvidíte!“ neurčitě pohrozil Fíla a bez příčiny švihl mezka.

„Však ještě uvidíte!“ řekl i Makenzen.

Tomi na znamení souhlasu zaštěkal.

Za hodinu došli do malé vesničky, která, stála v blízkosti mládežnického tábora. Před konzumem už od rána seděli čtyři starci. Byli to bývalí komité, většinou řadoví členové makedonských povstaleckých oddílů, ale všichni do jednoho o sobě prohlašovali, že bývali slavní vojvodové. Ve skutečnosti byl jenom jeden z nich vojvoda, a to ještě nebylo jasné, zdali stál v čele samovolně vzniklé povstalecké čety, nebo v čele revolucionářů. Říkali mu děda Dončo Manlichera. Jeho přátelé ho dodneška pokládali za svého vůdce, přestože byl již velmi starý. Sedal vždycky na čelném místě, kouřil tabák vlastní výroby a mezi sousty nakládané zeleniny upíjel slivovice. Širokou hruď mu zakrýval hustý plnovous. Fílu a Makenzena starci měli za své staré známé – chlapci již několik dní vozili nahoru do hor jídlo.

„Dobré ráno,“ pozdravili chlapci.

„Dobrý, dobrý,“ odpověděl děda Dončo. „Zastavte se, hoši, na chvilku, vodpočiňte si.“

„Spěcháme,“ řekl Fíla.

„Tak si přeci sedni, Fílo… Makouši, sedni si taky… Šak vona vám ta práce neuteče… Ten mezek je dobrej,“ znalecky prohlásil vojvoda, když si zvíře prohlédl. „Ale ten vosel – jako každej vosel… že se vám na stezce plaší?“

„Plaší se,“ řekl Makenzen. Nikdy se neopominul zúčastnit handlířského rokování. „Lekne se i motýla.“

„Za starejch časů, dyž jsme vozili do hor zbraně, zavazovali jsme voslům voči šátkem. Sak to znáte – lekne se a ani vo krok dál… Tošo, kde jsi, Tošo? Dones těmhle junákům po jedný malý mastíce!“

„Děkujem, my nepijeme,“ odmítl Fíla.

„Co jste to za povstalce, že nepijete? Brigádník a komita, to je přeci jedno a to samý!“

Hospodský Tošo, taky už v letech, přinesl mastiku. Byl opásaný zástěrou.

„Tak si kapku blízněte, abyste jednou, až budete pit doopravdy, mohli říct: Nás, holenku, neučil pít ledakdo, tomudle kumštu nás naučil vojvoda Dončo Manlichera! Mě eště nikdá nikdo neviděl vopilýho! A to vypiju na den dobrou lahvinku…“

Děti mastiky sotva usrkly a rozkašlaly se.

„Ukažte, já to dopiju… Tošo, přines jim dvě limonády!“

Tomi zaštěkal – jemu nikdo nic nenabízel.

„Safraporte, ten pes je jak tříroční tele! Jak ho uživíte, hoši?“

„Nežere moc,“ důležitě řekl Makenzen.

Hospodský jun přinesl limonádu. Chlapci ji vypili a vydali se na cestu. Pobídli zvířata. Za vsí stoupala úzká a strmá stezka do hor. Vedla soutěskou, která se podobala kaňonu. Vysoko nad vrcholky stromů plynula oblaka. Stezku ze všech stran obkličovaly strohé štíty. Slunce sem nikdy nezasvítilo. Makenzen měl z toho ponurého místa zřejmě strach. Tomi se staženým ohonem tu kňučel, tu vrčel. Sráz byl porostlý letitými borovicemi. Makenzen se strachem div nerozbrečel. Ani Fílovi nebylo veselo, přestože tudy nešli poprvé. Do propasti, na jejímž dně šuměla horská říčka, padaly zpod kopyt dobytčat kameny. Makenzen najednou začal zpívat známý Davidův žalm: „U řek babylónských…“

„Přestaň!“ pokoušel se ho zarazit Fíla. „Už tě to zase popadlo?!“

Ale Makenzen pokračoval:

„Tam jsme seděli a plakali.“ Najednou přestal a řekl: „Víš, oni pláčou, protože vzpomínají na Sión…“

„Blbost!“ kategoricky prohlásil Fíla, ale přece mu to nedalo: „Jak to bylo? Tam jsme seděli a plakali…?“

Chlapci tu píseň zazpívali dvojhlasně. Tomi jim nadšeně přizvukoval vytím.

Stezka je pomalu přivedla k horskému hřebeni. Byli vysoko, ale zase ne tolik, aby se jim nad hlavami netyčily horské štíty, pokryté věčným sněhem. Když se vydrápali na hřeben a zasvítilo na ně slunce, chlapci začali poskakovat radostí. Spustili Mládeži, pojď s námi! Pochodovým krokem dorazili do malého brigádnického tábora v klínu hor. Osazenstvo tábora se skládalo z deseti lidí a jednoho pyrotechnika. Do tábora vyslali ty nejsilnější brigádníky. Čekal na ně těžký úkol: uvolnit nahoře, v horách, cestu vodě.

Když se Fíla s Makenzenem objevili na mýtině, brigádníci nechali práci prací a sesypali se kolem nich. Chlapci jim rozdělili jídlo do kastrolků. Každému podali bochník chleba.

Brigádníci se usadili do trávy a na čistém vzduchu, vonícím smolou a mateřídouškou, se pustili do oběda. Fíla, Makenzen a Tomi také. Makenzen si snědl skoro celý denní příděl chleba.

„A co budeš jíst potom?“ přísni se ho zeptal Fíla.

„Však ona se o mne Prozřetelnost postará. Kdo se stará o ptactvo nebeské?“ zpěvně řekl Makenzen.

„To věru nevím, zato vím, že ty mi každý den spořádáš půlku bochníku!“

„Nejenom chlebem živ jest člověk,“ namítl Makenzen.

„Vstávej, víš, že to nejdůležitější je teprv před námi!“

Chlapci se přiloudali k člověku, který pořád ještě jedl z kastrolků. Byl vysoký, hubený a starší než ostatní. Husté vlasy měl jen místy prošedivělé, černé oči se dívaly klidně a soustředěně. Pěkně tvarovaný nos s úzkým chřípím a pravidelné rysy přidávaly jeho obličeji přívětivý, ušlechtilý výraz. Na pravé ruce mu však chyběly dva prsty. Chlapci se mu na ni dívali s úctou. Panečku, mít takovou ruku, hned by si jich lidé jinak vážili!

„Strejdo Peco,“ diplomaticky řekl Fíla. „Máme ti něco vyřídit. Z brigádnického štábu vzkazují, že ti po obědě máme pomáhat.“

„Kdo si tohle mohl vymyslet? Ba ne, děti ke své práci nepustím!“

„Poslyš, strejdo Peco,“ klidně pokračoval Fíla. „Povídali: Pyrotechniků je na tomhle světě málo, je to nebezpečné řemeslo… Kolikpak pyrotechniků zůstalo v Bulharsku? A pyrotechnikem se přes noc nestaneš… Že jo?“

„Že jo?“ zeptal se i Makenzen.

„To je fakt,“ musel proti své vůli přiznat Peco. Zapálil si.

„A strejda Peco není jen tak nějaký pyrotechnik, to je, panečku, třída! Kdyby se s ním, nedej pánbůh, něco stalo, není, kdo by v jeho řemesle pokračoval.“ útočil Fíla.

„To je pravda,“ řekl Peco a podíval se na svou pravičku s utrženými prsty.

„Proto Dobra, vedoucí brigády, povídala: Kdo se chce stát dobrým pyrotechnikem, musí s tím začít už od dětství! Jednoho dne na vás bude strejda Peco, dej mu pánbůh dlouhá léta.“

„Amen! Staniž se!“ rychle zadrmolil Makenzen.

„… jednoho dne na vás bude pyšný!“ ukončil Fíla svůj proslov.

Pyrotechnik chvíli přemýšlel, zatáhl ještě několikrát z cigarety a pak řekl:

„Dobře. Ale na trhaviny ani nesáhnete. Budete je za mnou nanejvýš nosit v koši. Jestli některý z vás sáhne na nálož, rozbiju mu hlavu, to si pište!“

„Tak už se nerozčiluj!“ řekl Fíla. „Pojď, plácneme si na to!“

Plácli si na to. Tak ti tři začali dělat na společné věci. Fíla a Makenzen přidržovali vrták ke skále a strejda Peco se rozháněl kladivem, dělal otvory. Když s tím byli hotovi, plnil otvory dynamitem a upěchovával ho klackem. Potom si začal připravovat rozbušky. S kapslemi ve rtech vysvětloval chlapcům nebezpečí své profese: „Jen o kousek výš a je z tebe fašírka!“

Pyrotechnik poslal chlapce, aby se spolu s Tomim schovali ve vzdálené proláklině. Cigaretou zažehl zápalné šňůry a klidně poodešel o pár kroků dál. Ani se nepřikrčil, když vybuchla první nálož. Kameny vyletěly k nebi. Děti si zavrtaly hlavy do hlíny. Makenzen sténal: „Bože, boží-í-čku.“

Tomi se také zavrtal do dolíku a kňučel. Kameny kolem nich padaly jako déšť. Makenzen otevřel ústa.

„Jestli spustíš žalmy, rozbiju ti hlavu!“ pohrozil mu Fíla a vstal. Ale právě v tu chvíli vybuchla poslední, největší nálož a Fíla se znovu vrhl na zem. Po několika minutách strejda Peco vylezl z úkrytu. Brigádníci s krumpáči, lopatami a vozíky začali odklízet kamennou suť. Jenom Fíla, Makenzen a Tomi pořád ještě leželi na zemi.

„Vstaňte, nastydnete!“ uslyšeli nad sebou hlas strejdy Peca.

Chlapci vyskočili.

„Nejdůležitější je počítat nálože. Kolik náloží, tolik explozí, rozumíte? Tak co, hoši, budou z vás pyrotechnici?“

„Budou!“ jednomyslně křikli chlapci.

17

Toho dne museli jít chlapci do horního tábora dvakrát. Bylo pozdní odpoledne. Fíla a Makenzen čekali před kuchyní v hlavním táboře, až jim připraví večeři pro brigádníky. Mezek a osel odpočívali ve stínu. Kolem chlapců postával hlouček svazáků a naslouchal Fílovi vyprávění.

„Jedna z těch náloží ne a ne vybuchnout… Povídám: Jsme v průšvihu!“

„V průšvihu!“ potvrdil Makenzen.

„Nedalo se nic dělat. Kdo se bojí, nesmí do lesa. Jdu k tý bombě, beru ji a zahazuju. Za dvě vteřiny na to vybuchla. Bylo by to rozmetalo celej tábor. Strejda Peco poděkoval mně i Makenzenovi. Povídá: Hoši, jste sekáči!… A ne jako někdo, co si nám tu dovoluje říkat lehká kavalérie…“

Fíla měl na mysli dívku, která je taky poslouchala. Děvče zrozpačitělo.

„Ale já jsem o tom nevěděla.“

„Nahoře nás čeká sakramentská práce. Musíme odpálit tá-á-ákovouhle skálu. Jestli tu bude zemětřesení, tak se nebojte!“

Chlapci se vydali na cestu. Tomi poskakoval před dobytčaty. Slunce zapadalo. Dorazili do vsi. Před konzumem seděl na svém starém místě vojvoda děda Dončo Mamichera. Kolem něj se uvelebil hlouček bývalých komitů. Děda zrovna vzrušeně vypravoval: „Zalehl jsem vám v tý rokli a najednou… proti mně juzbašija na koni. Tá-á-á-kovýdle pytle veze… Stůj! povídám, a než jsem to dořek, byli jsme v sobě. Jenomže se pod ním vzepnul kůň a cvrnk!, kulka ho minula. A víte, co v těch pytlech vez?“

„Chleba!“ pospíšil si s odpovědí jeden z vesničanů.

„Vangele, Vangele, jeds ty někdy v životě něco lepšího než chleba a brambory?!“ roztrpčeně poznamenal děda Dončo. „Houby chleba, vez tam kasu z Gevgeli. Sto ok zlata vez!… Já ho tenkrát dostat, tak jsem dneska měl statek a ke statku sto koní, sto buvolů, stádo krav, zlatý hodinky a každej den jsem vobědval jehněčí a pečenýho kohouta!“

„Do prkýnka práce!“ ulevil si jeden z vesničanů.

Všichni ho litovali. Fíla a Makenzen ho poslouchali s otevřenou pusou. Sto ok zlata – kolik to tak může být?

„Tak je to, děti,“ ukončil děda Dončo své vyprávění. „Jenom jednou v životě ti spadne do klína zlato. Ale nesmíš si ho nechat uklouznout!“

„A to my ne!“ rozhodně řekl Makenzen.

„Už musím jít,“ povzdechl si Fíla. „Za chvíli bude tma…“

Netrvalo to dlouho a slunce zapadlo. V soutěsce se setmělo. Zvedl se vítr. Lesy hučely a naháněly dětem strach. K hučení lesů se však připojil ještě nějaký jiný zvuk – hukot letadla. Chlapci se zaposlouchali. Tomi zvedl hlavu a začal štěkat. Zastavili i dobytčata. Skutečně, bylo to letadlo, jenomže je nebylo vidět. Najednou Makenzen vykřikl: „Támhle je!“

Nad kopec se vyhouplo malé letadlo, známé jako Čáp. Letělo mezi štíty soutěsky. Ale zvuk motoru nebyl čistý a rovnoměrný. Motor tu přidával, tu zadrhoval, letadlo klesalo níž a níž. Fíla a Makenzen Je nespouštěli z očí. Potom letadlo zmizelo v mlze mezi štíty. Vzápětí se zablesklo a údolím otřásla detonace, za níž následovala řada Pecových explozí z opačné strany hor. Výbuchy se prostě slily. Asi proto potom nikdo nevěděl, že se někde zřítilo nějaké letadlo. Všechno utichlo. Chlapci popadli zvířata za ohlávky a ze všech sil je táhli kupředu. Na stezce proti nim se objevil Stoflko, jeden z kamarádů dědy Donča. Byl v lese pro dříví. Běžel dolů a zoufale za sebou táhl naloženého mezka. Celí říční se zastavili proti sobě. Vyhnout se na takové úzké stezce nebyla vůbec jednoduchá věc.

„Uroplán!“ vyrazil ze sebe Stoilko. „Viděli jste ten uroplán?“

„Viděli!“ současně odpověděli chlapci.

„Viděli jste jak řachnul?“

„Viděli.“

Stoilko spěšně rozestrkal zvířata a díky jeho manévru se na stezce úspěšně vyhnuli. Rozčilený komita pádil dál ke vsi, chlapci spěchali k táboru.

„Já chci domů,“ začal fňukat Makenzen. „Co nevidět bude svátek Panny Marie…“

„Buď zticha!“ utrhl se na něj Fíla. „Spadlo letadlo! Co nejdřív tam musíme dorazit, nebo nás Stoilko s četou dědy Donča předhoní!“

„No jo,“ najednou se vzpamatoval Makenzen. „Třeba tam bude čokoláda!“

„Ty tomu hovíš, Tomi?! Náš Makouš už zase myslí na žvanec… Člověče, živej letec nám pad do rukou! Musíme ho nalézt!“

„A co jestli není žívej?“ neklidně se zeptal Makenzen.

„Takovej letec má tuhej kořínek. Copak jsi v bijáku neviděl, že s sebou má vždycky padák?“

„A co jestli je raněnej?“ pochyboval Makenzen.

„Tak ho zachráníme! Necháme nahoře jídlo a jdem!“

Zanedlouho chlapci dorazili do tábora. Brigádníci s kastrolky v rukou je obklopili. Nikdo neměl ani potuchy o tom, že někde spadlo letadlo. Chlapci to takticky přešli mlčením. Nálože strejdy Peca tentokrát vykonaly dvojí práci.

„Rozdělte si to jídlo sami,“ pospíchali chlapci. „Musíme se hned vrátit.“

„Proč?“ zeptal se strejda Peco. „Vy tu dneska nebudete spát?“

„Máme schůzi!“

„Jakou schůzi?“

„Kvůli stravování.“

„No, když je to kvůli stravování.“

Chlapci spolu s Tomim se vydali na zpáteční cestu. Běželi, unavená zvířata za sebou doslova vlekli. Ze stezky se spustili k potoku. Za nimi se s rachotem sesouvalo kamení. Přebrodili říčku, namočili se od hlavy k patě, ale ani to je nezastavilo. Vydrápali se do protějšího svahu. Za skalní stěnou stoupal dým… První se tím směrem vrhl Tomi, za ním se rozběhli chlapci. Z letadla zbyly jen trosky. Kouřilo se z nich. Tráva kolem byla sežehnutá, místo havárie se podobalo spáleništi.

„Já se bojím,“ zanaříkal Makenzen.

„Když se bojíš, můžeš jít!“ přísně mu odpovědět Fíla, ale sám se taky třásl.

Chlapci se rozhlédli kolem. Mrtvolu nikde neviděli. Letec se buď už předtím katapultoval, nebo se zabil při skoku padákem, nebo ležel pod troskami letadla. Chlapci se jako hypnotizovaní dívali na zpola sežehnutou kostru Čápa. Nakonec si dodali odvahy a přistoupili blíž. Přes teplo, které jim sálalo do obličeje, nahlédli do kabiny. Letadlo bylo dvoumístné, sedadla byla umístěna jedno za druhým. Fíla vlezl dovnitř. Ručičky ciferníků na řídícím pultu se nepohnuly. Makenzen se chtěl usadit na zadním sedadle, ale něco mu tam překáželo.

„Fílo! Poslyš, Fílo…“

„Nekřič! Co je?“ bůhvíproč zašeptal Fíla.

„Podívej se!“

Fíla se otočil dozadu. Na zadním sedadle ležel kovový trezor. Chlapci se na něj bez dechu dívali. Makenzen se ho pokusil otevřít, ale bylo to marné.

„Myslíš, že tam může být zlato?“ zeptal se Makenzen a olízl si rty.

„Vím já? Může, proč by ne…“

Chlapci se pokusili trezorem pohnout, ale ven se jim ho vytáhnout nepodařilo. Byl těžký.

„Nejde to!“ hekl Makenzen.

„Já. už něco vymyslím,“ řekl Fíla. „Je to jasné, je plný zlata!“

„Jestli je tam zlato, tak si koupím panoptikum a budu s ním jezdit po všech poutích,“ zasnil se Makenzen. „A taky maringotku a cukrárnu. Celou cukrárnu s fůrou dortů vevnitř…“

Chlapci se tak oddali snění, že si ani nevšimli, kdy na palouk vykoukly čtyři hlavy v kapucich. Byli to komité v čele s uříceným dědou Dončem Manlicherou. Cestu jim ukazoval dřevorubec Stoilko.

„Nazdar, hoši!“ křikl děda Dončo. „Vy jste sebou ale hodili! Byli jste tu první!“

„Jo,“ zahučel Fíla.

„Ale, bože, chudák!“ začal lamentovat vojvoda, když se podíval na letadlo. „Už to má za sebou!“ Sundal si čepici a pokřižoval se, za ním jeho družina. Makenzen se také honem začal křižovat.

„Komu je souzenej provaz,“ řekl nakonec moudře děda Dončo a tím to pro něj bylo vyřízeno. „A teď, děti, to nejdůležitější. Jste spiklenci?“

„Jsme!“ jednohlasně odpověděli chlapci.

„Tak vo tom uroplánu nikomu ani slovo! Les je plnej zlodějů – esli se to domáknou, šecko rozkradou!“

„Jenom to ne!“ lekl se Makenzen.

„Nebojte se! Děda Dončo ví, kdy a komu má co říct,“ uklidnil je vojvoda a vytáhl zpod opasku obrovskou pistoli. „A teď, hoši, jeden po druhým políbíte levorvel a budete po mně vopakovat: Esli něco řeknu, ať scípnu jak prašivěj pes!“

Všichni po něm začali opakovat zaklinací formule:

„… ať voslepnu…“

„… ať mi pomřou děti…“

„… ať mě pánbu utluče kamením…“

„… ať jsem pořád vo hladu…“

Děda Dončo se na okamžik odmlčel; nové zaklínání ho nenapadlo, a proto jim podali pistoli. Jeden po druhém se k ní sklonil a políbil ji. Pak se vesničané se sekerami v rukou obrátili k letadlu. Snad by ho byli rozštípali na třísky jak dříví. Ale Tomi se rozštěkal a nepustil je k němu.

„Stůjte!“ zařval děda Dončo. „Musí tu bejt ňákej pořádek!“

„Tomi, ici!“ zavolal Makenzen psa k sobě. „Nejdřív si ho prohlídnem zvnitřku,“ řekl vojvoda. Jeden z vesničanů se vydrápal do kabiny. Podařilo se mu uvolnit přední sedadlo.

„Dědo Dončo, já bysem si ho vzal, co říkáš? Dám si ho do zahrádky místo lavičky!“

„Vem si ho,“ štědře svolil vojvoda. Chlapci znovu začali cloumat trezorem. Činili se ze všech sil.

„Co to tam máte, děti?“ zeptal se vojvoda. „Pokladnu!“ kategoricky odpověděl Makenzen.

„Stůjte! Nikdo ať na nic nesahá!“ křikl děda Dončo. „Kde je?“

„Tady…“

„Panenko skákavá,“ hekl vojvoda. „To není pokladna, to je kráva! A já pořád, že mi nejde z hlavy ten statek… Za chvíli bude tma, hoši, musíme se do toho vobout…“

Všichni se jali tahat trezor ven. Stoilko přinesl provaz a podstrčil ho pod pokladnu. Chlapi hekali a kleli, táhli ze všech sil. Tomi se zahryzl do provazu a také tahal. Trezor se dvakrát překotil zpátky na sedadlo. Konečně ho vyvlekli, ale provaz se přetrhl a trezor se zaduněním spadl na zem. Mužští uskočili. Stoilkovi trezor div nerozmáčkl nohu. Naštěstí to odnesla jen Stoilkova galoše, nohu v ponožce z ní Stoilko vytáhl celou. Stmívalo se víc a víc, už nebylo vidět na dva kroky.

„Sedněte si na chvilku, hoši,“ vyzval všechny děda Dončo. „Marná sláva, tu kasu dopravíme do vsi jedině na dobytčatech,“

„Na mým mezkovi,“ nabídl se hned Stoilko.

„Depak, to by vo tom v tu ránu věděla celá vesnice! Les je plnej zlodějů, hni se a sou tu jak na koni. Stoilko, Stoilko, ty snad nemáš všech pět pohromadě! Já si myslim, že by ji mohli vodvízt tady Fíla s Makoušem. Zejtra ráno jim naložíme kasu na mezka a… Co vy na to, hoši?“

„Dobře,“ souhlasili chlapci. Těšila je důvěra ostatních.

„A teď – všichni domů! Zejtra je taky den.“

Když se Fíla s Makenzenem vrátili do hlavního tábora, všichni už spali. Chlapci vklouzli do stanu a hodili sebou na pryčny. Dlouho se však převalovali a nemohli usnout.

„Fílo, proč nespíš?“ zeptal se po chvíli Makenzen.

„Přemýšlím.“

„O čem?“

„Nejde mi do hlavy, proč jsme o tom letadle nikomu neřekli.“

„A já si zas myslím, co to bude, až tu kasu otevřeni… To bude život, panečku! Všechny děti z naší čtvrti oblečeme od hlavy až k patě a budem si dělat, co si jen umanem! Člověče, mně se ti zdál krásnej sen… Celou noc jsem jedl cukroví a dorty!“

Fíla si přetáhl deku přes hlavu, ale stejně nemohl usnout…

18

Druhý den ráno vstali chlapci ještě za tmy. Celý tábor spal. Rychle připravili dobytčata na cestu a spolu s Tomim vykročili k soutěsce. S námahou vyvlekli zvířata na místo havárie. Tam už na ně čekal starý vojvoda se svými přáteli.

„Dobrý ráno, hoši! Vo čempak se vám zdálo?“

„O dortech!“

„Budete je mít. A vůbec, kdo se jednou spřáhnul s dědou Dončem, zkrátka nepřišel!“

S hekáním vestrkali trezor do pytle a potom ho spojenými silami uvázali provazem k mezkovu sedlu. Mite si naložil na záda sedadlo, Stoilko už za sebou táhl obrovský, promáčklý kus plechu. Třetí z vesničanů ukořistil z letadla cosi, o čem zatím sám neměl potuchy, k čemu mu to bude dobré. Děda Dončo se na své kamarády znechuceně podíval.

„A teď všecko zahoďte!… Raz… dva…“

Chlapi s lítostí odhodili kořist na zem.

„Zatýká mi do baráku,“ chabě bránil Stoilko svůj plech.

„Když chce pámbu zničit chudáka, zahrne ho penězma!“ moudře poznamenal vojvoda. „A teď – spánembohem kupředu!“ pokřižoval se.

Průvod se vydul na zpáteční cestu. Mlčky došli do vesnice. Zahnuli do vojvodova dvora. Mužští se chopili trezoru a s hekáním ho sundali z mezka. Děda Dončo jim pořád opakoval:

„Pst! Buďte zticha, chlapi! Vyzradíte četu.“

Děda Dončo jako nejzkušenější se pokusil trezor otevřít. Točil rukojetí doleva a doprava, ale dvířka se nepohnula.

„Musí se na to pérákem!“ hlubokomyslně prohlásil Stoilko.

„Čím?“ zeptal se děda Dončo.

„Pérákem.“

„Chce říct šperhákem,“ vysvětlil Fíla.

„Tak to pod zkusit!“ řekl děda Dončo Stoilkovi.

Stoilko nepospíchal. Z kapsy vytáhl kus drátu. Vojvoda mu podal kladivo. Stoilko si vyrobil šperhák a jal se otvírat pokladnu.

„Čoveče, todle není konzum, abys ho votevřel šperhákem! Konzum jsi vodevřel nato šup a pak jsi kvůli stu bochníkům chleba seděl rok v kriminále, ale todle…,“ řekl Mite.

„Aby ti jazyk zdřevěněl!“ utrhl se na něj Stoilko. „Nejde to. Zámek se vodevře snadno, ale todle nejde.“

„Nedá se nic dělat,“ mínil děda Dončo. „Musíme se s tím poprat!“

Z kůlny přinesl páku a kladivo. Vangel páku nasadil, vojvoda si svlékl kabát, vyhrnul si rukávy a rozepjal košili bez límce. Potom si plivl do dlaní a chopil se sekery. Zvedl ji nad hlavu a tupým koncem ze všech sil udeřil na páku. Byl to děsivý úder, ale trezor se přesto ani nepohnul. Sekera vyletěla vojvodovi z rukou a málem zasáhla Miteho. Mite uskočil a zaječel: „Dyť mě zabiješ!“

Rozpoutala se zuřivá bitka s pokladnou. Rány se na ni sypaly jak hrách, z chlapů se jen lilo, nadávali a skřípali zuby. Pokladna se pod jejich údery jen zlehka posouvala sem a tam.

„Nejde to!“ rezolutně řekl Vangel.

„A co to zkusit s klínama?“ nevzdával se Mite. „S klínama to určitě pude!“

To je moudrý nápad! V kůlně vyhrabali kus dřeva, sekerou ho přiostřili a nasadili ke dveřím pokladny.

„Pozor!“ křikl děda Dončo. Za jeho úder by se nemusel stydět ani bájeslovný hrdina. Mocné uch! se vydralo z vojvodovy hrudi. Klín odletěl jako střela a zasáhl Stoilka do kotníku. Stoilko se jako podkosený zhroutil na zem, chytil se za nohu a zaječel: „Boží-í-í-čku, už je po mně, boží-í-í-čku.“

Proti všemu očekávání se chlapi sklonili ne nad dřevorubcem, ale nad pokladnou. Pokladna byla netknutá. Vojvoda se pohrdavě obrátil k Stoilkovi a přísně mu nařídil:

„Buď zticha! Vzbudíš celou ves!“

Vesničané si unaveně sedli kolem neoblomného železa. Koumali, koumali, až si vojvoda nakonec utřel čelo ručníkem a řekl:

„Musí se na to vžit dynamit. Jináč to nepude!“

„Já mám doma špetku střelnýho prachu,“ ozval se Vangel.

„Nestrkej nos do věci, kerejm nerozumíš!“ usadil ho vojvoda. „Na todle se musí vzít jedině dynamit nebo melanit. Svýho času jsem na trati do Soluně vyhodil rolkou dynamitu do povětří celej most!“

„Potřebujete nálože? My vám jich pár seženeme!“ ochotně se nabídl Makenzen.

„Poď sem, kluku, ať tě vobejmu! Z tebe dovopravdy bude komita!“

Fíla nespokojeně mlčel.

„Jó, zlato nespadne člověku do klína jen tak. Zlato si člověk musí zasloužit!“ mudroval nahlas děda Dončo Manlichera.

Vesničané se rozešli. Fíla a Makenzen se ještě včas vrátili do hlavního tábora, naložili tam jídlo a dopravili ho do tábora v horách. V nestřeženém okamžiku, kdy všichni byli zcela zaujati jídlem, vzali strejdovi Pecovi nálože a dvě kapsle. Po obědě odpalovali skály. Strejda Peco jim dovolil, aby sami naplnili poslední otvory. Společně zažehli zápalné šňůry. Zalehli v bezpečné vzdálenosti. Zaduněla řada explozí. Kameny s prstí se zvedly do výšky. Tomi ležel přilepený k zemi a při každém novém výbuchu začínal štěkat. Po chvíli se pyrotechnici sešli nad velkým košem. Strejda Peco z něj vytáhl balíčky s náložemi a začal je přepočítávat. Počítal, potom ještě jednou… Chlapci mu provinile stáli za zády.

„Vybuchlo deset náloží, že?“ zeptal se strejda Peco.

„Deset,“ potvrdili chlapci.

„Ale připravili jsme jich dvanáct, ne?“

„Přesně tak,“ přitakali chlapci.

„Ba ne,“ řekl strejda Peco. „Když jich vybuchlo deset, znamená to, že jsme jich tam víc než deset nedali. Prohledám všechny bez výjimky! Podle mě tu dvě nálože chybí!“

V dětech hrklo.

„Počkejme do večera! Vždyť by se ti lidé mohli urazit,“ řekl Fíla.

„Dobře,“ souhlasil strejda Peco. „Ale jestli se ty nálože do večera nenajdou, všechny prohledám. A aby se neurazili, začnu od vás!“

Chlapci se se strejdou Pecem zaraženě rozloučili, pobídli zvířata a vydali se na zpáteční cestu. Kousek za táborem Makenzen řekl:

„Strachy jsem se zpotil jako myš… Málem na to přišel… Najít zlato, to je vo hubu!“

„Poslyš, Mukouši, co kdybysme jim u tom trezoru řekli? Bude z toho průšvih!“

„To se ti řekne, řekli. Přísahals?“

„Přísahal,“ povzdechl si Fíla.

„A víš, co čeká křivopřísežníky?“ zeptal se Makenzen.

„Co?“

„Peklo! Celou věčnost se tam vaří v kotlech vřelou smůlou, viděl jsem to na freskách v Rilském klášteře… A děti budeš mít slepý… Zapomněl jsi na tu přísahu?“

„Máš pravdu,“ ztěžka si povzdechl Fíla. „Nedá se nic dělat, přísaha je přísaha.“

Vešli do vojvodova dvora. Čekal tam Mite, Stoilko i Vangel.

„Kde jste tak dlouho, hoši? Nemůžeme se vás dočkat!“ vítal je děda Dončo. „Nesete ty nálože?“

Makenzen vytáhl ze záňadří dva balíčky trhaviny a z kapsy dvě kapsle. Děda Dončo natáhl ruku.

„Opatrně!“ varoval ho Fíla.

„Hochu zlatá,“ řekl děda Dončo. „Mlíko mi eště teklo po bradě, zrovinka jako dneska tobě, a už jsem věděl, co je to bomba!“

„No tak, dědo Dončo, už abysme se do toho dali,“ netrpělivě ho vybídl Stoilko.

„Nejed jsem, nespal jsem,“ připojil se k němu Mite.

„Nejdřív si to zlato musíme rozdělit, vostatní je hračka,“ řekl Vangel.

„Máš pravdu,“ řekl děda Dončo, jako by čekal jen na to. „Nejdřív si to zlato musíme rozdělit. Já bych řek takle: mně – dva díly, Stoilkovi, Mitemu a Vangelovi – po jednom dílu, Makoušovi a Fílovi, páč jsou eště malí, po půlce.“

„A to zas ne!“ rozčilil se Fíla. „Dělit se bude rovným dílem! A jeden díl patří strejdovi Pecovi!“

„Co se tu budem dohadovat s těma skrčkama,“ řekl Stoilko vojvodovi. „Ať táhnou k čertu!“

„Jdem!“ postrčil Fíla Makenzena.

„To se teprv uvidí, kdo půjde k čertu…“

„Počkej, Fílo!“ klidně řekl vojvoda. „My jsme vás jenom zkoušeli, esli jste pořád eště spiklenci!“ Děda Dončo mrkl na své kamarády.

„Dělit se budem rovným dílem, jako bratři. Jak jináč? I strejda Peco dostane svůj díl, i stát dostane svůj díl, i my dostáném každej svůj díl. My – páč jsme to zlato našli a zachránili ho před banditama, stát – páč to tak musí bejt!“ zdůraznil děda Dončo. „A tu kasu vodevřeme v poledne, až nahoře v táboře začnou bouchat bomby…“

Fíla nakopl Tomiho, který se pořád ještě točil kolem trezoru a něco tam větřil. Dětí beze slova odešly ze dvora. Odpoledne se chlapci procházeli před kuchyni v hlavním táboře a čekali, až jim na zvířata naloží jídlo. Přišla k nim Dobra. Tomi se k ní radostně vrhl a začal kolem ní poskakoval.

„Nazdar, chlapci! Mám pro vás překvapení.“

„Jaké?“ s úlekem se zeptal Fíla.

„Ráno přijel do tábora Venčo, má tu nějakou práci.“ Tomi se při zaslechnutí Vencova jména rozštěkal, jako by všemu rozuměl.

„A kde je teď?“

„Někde v horách.“

„Kvů-kvů-li…,“ strachem se zakoktal Makenzen.

Fíla ho dloubl pod žebra a Makenzen zmlkl. Chlapci se bez dalších řečí vydali na cestu. Dobra se za nimi udiveně dívala. Zanedlouho se ocitli na horské stezce.

„Tys jí chtěl říct o tom letadle?“ vzpomněl si Fíla.

„Ne, já jsem… vlastně jsem… Proč sem Venčo asi přijel?“

„Možná že kvůli nám.“

„Ale my přece i jemu koupíme oblek, kravatu a hodinky,“ nejistě řekl Makenzen.

„Člověče, ty máš namouduši v hlavě Votruby!“ klepl ho Fíla po čele. „Na ten trezor šeredně doplatíme. Ale když jsme takoví pitomci a zapřísáhli jsme se…“

Když přišli nahoru do tábora, všichni brigádníci se k nim hned rozběhli pro jídlo. Jenom strejdu Peca nebylo nikde vidět. Chlapci si také naložili svou porci do kastrolků a zrovna se do ní chtěli pustit, když je strejda Peco oslovil.

„Jsou tady z Bezpečnosti,“ řekl. „Určitě přijeli kvůli těm náložím. Jestli je do večera neobjevíme, musím jim o tom říct.“

„To jsem blázen, kdo a nač ty trhaviny moh potřebovat!“ z ničeho nic řekl Makenzen. Když je člověk v úzkých, dělá divy.

„Asi nějaký rybář, aby vytloukl ryby v potoce,“ řekl strejda Peco.

„To je fakt. Asi nějaký rybář,“ nadšeně souhlasili chlapci.

Kousek poodešli a sedli si do trávy. Makenzen jedl mlčky, ládoval se velkými sousty a výsledek na sebe nenechal čekat – za chvíli se rozškytal. Fíla se jídla ani nedotkl. Díval se za strejdou Pecem, dokud nezmizel ve svém stanu.

„Přestaň! Pořád se jen cpeš!“ řekl Makenzenovi a znechuceně mu zabubnoval na záda.

„Mám strach!“ hájil se Makenzen. „Když mám strach, vždycky moc jím, abych byl silnější…“

Chlapci byli tak zamyšlení, že si ani nevšimli, kdy nad nimi stanul Venčo. Tomi se vesele rozštěkal, vrhl se k němu a pokoušel se mu olíznout tvář. Chlapci se vymrštili a vklopýtali mu do náručí.

„Venčo, Venčo,“ volal jeden přes druhého.

Makenzen se dokonce rozplakal. Venčo se podivil.

„Co je ti, Makenzene? Proč brečíš?“

„Je mi smutno po našich koních.“

„A co ty, Fílo? Nevypadáš dobře!“

„To bude tím, že jsme se tu ještě neaklimatizovali,“ moudře řekl Fíla.

Venčo se na ně díval skepticky.

„Máte tu teď nějakou práci?“ zeptal se.

„Ne.“

„Tak pojďte se mnou. Něco vám ukážu… Jistě vás to bude zajímat!“

A zavedl je právě tam, kde chtěli být ze všeho nejméně – k troskám letadla… U letadla se činili tři civilisté. Jeden něco odměřoval kroky a změřenou vzdálenost nanášel na papír, druhý fotografoval.

„Dost primitivní krádež,“ řekl člověk s papírem a tužkou.

„Do zítřka je máme. A pak kvůli tomu budou bůhvíjak dlouho sedět…“

Děti se po sobě zděšeně podívaly.

„Venčo, co je to za letadlo?“ zeptal se Fíla.

„Ukradl ho fašista, letec, který chtěl uprchnout z Bulharska. Vzal s sebou trezor s důležitými doklady.“

„A zlato? Zlato v něm nebylo?“ současně zvolali oba chlapci.

„To se stává leda v pohádkách Z tisíce a jedné noci,“ zasmál se Venčo. „Ne, byly tam doklady. Důležité doklady. Ten trezor musíme za každou cenu nalézt… Viděli jste tu havárii?“

„Víš, my…,“ začal Makenzen.

Chlapci se po sobě podívali. Potom Fíla z ničeho nic řekl plačtivým hlasem:

„Venčo, my ti to všechno vysvětlíme!“

Makenzen se rozbrečel, Fíla vzlykal.

„Tak už dost, chlapci! Uklidněte se!“ stále nechápal Venčo. „Řeknete mi konečně, co se děje?“

„Mně je smutno po našich koních,“ vrátil se Makenzen k staré písničce. „Já chci domů…“

„Táta…, teta Marie… ne, náš táta…,“ vyrážel ze sebe mezi vzlyky Fíla, „říkal, že se každej chlap, jestli se chce stát opravdickým chlapem, musí aspoň jednou v životě octnout ve vězení.“

„Já do vězení nechci,“ zanaříkal Makenzen.

„No, s tím vězením si to ještě rozmyslíme,“ začalo svítat Venčovi. Usmál se. „A teď hezky vyklopte, co se vlastně stalo.“

Fíla a Makenzen se pustili do obšírného vyprávění. Vypravovali a skákali si přitom do řeči. Když skončili, Venčo nařídil, aby se celá skupina neprodleně vypravila do vsi. Zamířili k domku dědy Donča Manlichery. Z horského tábora k nim dolehla řada výbuchů. Právě došli k vratům, když i vojvodovým dvorem otřásl výbuch. Tašky ze střechy se vznesly do vzduchu, nad dvorem zoufale plachtilo několik slepic. Vedle Fíly přistál zdeformovaný kotlík na pálení slivovice. A potom se do uličky provalil kus zdi. Muži vrazili do otevřených vrat. Naskytla se jim pěkná podívaná: vojvoda ležel na zemi a hekal. Trezor trůnil na střeše kůlny.

Vangel objímal větve švestky, Stoilko a Mite se pokoušeli vedrat do překoceného sudu. Všichni byli černí jako mouřeníni.

„Dobrý den,“ pozdravil Venčo. „Málem vás to pobilo.“

„Hochu, nejsi ty dochtor? Tady mě něco, ouvej, řeže v kříži.“

Venčo zvedl dědu Donča ze země.

„Dědo, ty jsi ale odvaha! Snad nejsi dokonce bývalý pyrotechnik?“

„Já jsem vojvoda,“ hekl děda Dončo.

„A co ta kasa? Otevřeli jste ji?“

„Depak…“

„Tak ji teď hezky sundejte z té střechy dolů.“

Vesničané se ochotně vyšplhali na střechu pro trezor. Děda Dončo mezitím přišel k sobě:

„My, chlapče, jsme tu kasu chtěli vodevřít a přinýst vám ji už vodevřenou. Povídám svý četě: co se s tím budou trápit, my jim tu kasu vodevřem a dáme jim ji jako dárek, jenomže nám to nebylo souzený…“

„To nic. Stejně jste na tom, jak vidím, udělali kus práce,“ řekl Venčo. Vytáhl z kapsy klíče a klidně trezor otevřel.

Zklamání bylo nesmírné. Trezor byl plný složek.

„Snad jste to zlato neukradli?“ ironicky se zeptal Venčo.

„Depak,“ zděšeně se dušoval děda Dončo. „Já to vědět, že v tý kase sou jen lejstra.“

„Budete muset na Bezpečnost. Podat svědectví,“ řekl jeden z mužů.

„Proboha, jenom to ne! Koukejte, hoši: co jste potřebovali, to jste si vzali. Nedělejte starejm lidem vostudu! Dáme vám každýmu deset litrů slivovičky…“

„Za pálení slivovice na černo budete mít s Bezpečností další popotahovačky,“ trval na svém muž.

Za hodinu už o té události věděl kdekdo. Brigádníci obklopili Fílu a Makenzena. Každý je chtěl vidět, každý jim chtěl potřást rukou.

„Chlapci, zachovali jste se jako hrdinové! Jak se to vlastně všechno seběhlo?“ ptal se jeden z brigádníků.

„Ále, to nestojí za řeč,“ skromně řekl Fíla.

„Na našem místě by se tak zachoval každý,“ dodal Makenzen.

„Tak se nenechte pobízet! Co jste vlastně udělali?“

„Dopadli bandity!“ vážně řeklo děvče, které si z nich před časem utahovalo.

„Ba ne,“ řekl Fíla, „prostě jsme si hráli na lehkou kavalérii. Víte vy vůbec, co to je lehká kavalerie?“

„To asi bude opak těžké kavalerie, ne?“ zeptalo se děvče.

„Ne! Lehká kavalerie je od Franze Suppého. Makouši, podej mi křídlovku!“

Za chvíli se už táborem rozlehla Suppého předehra. Makenzen se svým nástrojem se k ní také připojil.

„Ale to přece všichni známe!“ přerušilo je děvče. „Vojenská kapela to hraje každou neděli na náměstí…“

„My jenom, abyste si to nepletli s Aničko, dušičko,“ výsměšně řekl Fíla.

„Ještě jste nám neodpověděli na to, jaký hrdinský čin jste vlastně vykonali?“ vracel se k starému tématu jeden z brigádníků.

Chlapci se po sobě podívali.

„Co jste to ukořistili?“ ptal se jiný.

„No-o-o, jedno letadlo,“ skromně začal Fíla.

„A pokladnu, dost velkou pokladnu,“ dodal Makenzen.

„A co v ní bylo?“ nedočkavě se ptali brigádníci.

„Co se asi tak dává do pokladny!“ ledabyle řekl Makenzen.

„Zlato?“ vydechli brigádnici.

„Zlato je moc těžké,“ poučil je Makenzen. „Diamanty jsou mnohem lehčí a nezabírají tolik místa.“

„Cože? Ukořistili jste plnou pokladnu diamantů?“ nevěřilo vlastním uším děvče, které si z nich před časem dělalo blázny.

„A k tomu jsme dostali padesát lupičů. Dopadli jsme je na místě činu!“ bez rozpaků si vymýšlel Fíla.

„Padesát šest!“ opravil ho Makenzen.

„Už jsme vám toho řekli dost,“ mínil Fíla. „Vid, Makenzene? To ostatní je tajemství!“

Brigádníci se usmívali, ale přesto se na ně dívali s úctou. Od toho dne měly děti v brigádnickém kolektivu mnohem větší autoritu. Dál však skromně vozily jídlo do horského tábora.

Druhý den ráno přecházeli chlapci s Tomiin a naloženými dobytčaty vesnické náměstíčko. Pod velkým platanem před konzumem seděl děda Dončo se svými přáteli. Z Bezpečnosti je po několikahodinovém výslechu propustili. Vojvoda na děti zavolal: „Poďte sem, hoši! Dáte si limonádu?“

Chlapci si k nim přisedli. Přece jen: pojila je společná věc. V okamžení se před nimi octly dvě láhve limonády.

„Uřízli jsme si takovou vostudu, že na to nechci ani myslet,“ povzdechl si děda Dončo Manlichera.

„A co dyby v tý kase bylo bejvalo zlato?“ pořád ještě snil Stoilko.

„Co nebylo, může bejt,“ chlácholil ho vojvoda. „Sak víte, jak to bylo s tou kasou z Gevgeli!“

„Víme!“ prohlásili komité jako jeden muž.

„Zdál se mi takovej sen… To by v tom čert byl, aby se nesplnil! Já tu kasu jednou najdu!“ řekl děda Dončo.

„A co dyby v tý kase bylo bejvalo zlato?“ zasněně opakoval Stoilko.

„Přestaň, troubo! Dyby bejvalo bylo – ale nebylo!“

Chlapci se usmáli, dopili limonádu a vydali se na cestu. Ani nevěděli, jak se octli v horském táboře. Na palouku stál strejda Peco a rovnal si do koše nálože na odpoledne. Brigádníci odkládali nářadí a protahovali se.

„Strejdo Peco-o-o!“ křikl Fíla.

„He-e-ej!“ přidal se k němu Makenzen. Tomi hned začal štěkat.

Chlapci se vrhli k pyrotechnikovi a objali ho. Hlavy mu přitom zabořili do košile. V tom gestu byla jak radost, tak pocit viny. Ale strejda Peco ještě o ničem nevěděl a upřímně se těšil z takového bouřlivého projevu přízně.

„Mám z vás radost, chlapci! Vyznamenali jste se!“ říkal a hladil je po vlasech. „A taky: jak jinak? Na pyrotechniky je vždycky spolehnutí!“

Ale chlapci na jeho slova bůhvíproč nereagovali a nezdvihli hrdě hlavy.

„Nazdar, hrdinové!“ zdravili je brigádníci. „Blahopřejeme!“

To už bylo na chlapce trochu moc. Napřímili se a mlčky se na sebe podívali. Hned však sklopili oči, jak by se jeden druhého styděli.

„Strejdo Peco,“ začali oba najednou.

„Poslyš, strejdo Peco,“ řekl Fíla s hranou bodrostí, „my jsme ti vzali ty dvě nálože…“

„Ty, co ti chyběly,“ úslužně dodal Makenzen. „A taky rozbušky… Jinak to nešlo!“

Pyrotechnik ze sebe děti setřásl. Tvářil se drsně.

„Zdá se, že si pletete pojmy vzít a ukrást.“

Chlapci mlčeli.

„Ale-e-e,“ chtěl něco říci Makenzen. Fíla ho štípl.

Pyrotechnik se otočil, zvedl ze země košík a vykročil ke skalám. Na nikoho se nepodíval. Po několika krocích se však zastavil:

„Takové pyrotechniky nepotřebuju. Jděte mi z očí!“

Chlapci se hanbou div nepropadli. Brigádníci mlčky poodešli. Sami si začali rozdělovat jídlo. Naši hrdinové stáli jak dva solné sloupy. Potom se Fíla rozběhl za strejdou Pecem. V patách za ním běžel Makenzen a Tomi. Dohonili ho celí udýchaní. Strejda Peco se však nezastavil, nepodíval se na ně.

„Strejdo, prosím tě, odpusť nám to! My už to víckrát neuděláme!“ prosil Fíla.

„Být v tom trezoru zlato, i tobě jsme dali jeden díl,“ dodal Makenzen.

Strejda Peco přidal do kroku. Nepromluvil. Chlapci se zastavili. Tomi ještě chvíli běžel za pyrotechnikem, ale potom se vrátil. Sedli si na zem.

„A máme to,“ řekl Fíla a tiše se rozplakal. „Ale já jsem ti to říkal, říkal jsem ti to,“ vzlykal.

Makenzen jako by čekal jen na to. Slzy mu začaly téci proudem, rozbrečel se nahlas. Tomi se staženým ocasem bezradně pobíhal kolem, nevěděl, co počít. Za chvíli se jim nad hlavami rozlehla první exploze. Děti se rozplakaly ještě hlasitěji, ale nikdo si jich nevšímal.

Strejda Peco vyhlédl ze svého úkrytu ve skalách. V obličeji se mu zračila únava a smutek. Najednou vedle něj stanul Tomi. Dýchal s vyplazeným jazykem. Zřejmě za ním utíkal.

„Á-a-a, Tomi!“ laskavě řekl pyrotechnik a pohladil ho po hlavě.

Tomi mu olízl ruku a odhodlaně se mu zadíval přímo do očí. Vrtěl ocasem…

Fíla pořád ještě vzlykal a utíral si nos rukávem, Makenzen pořád ještě brečel. Už tišeji, protože hlas mu tím pláčem ochraptěl…

„Vstávejte, musíme odpálit zbývající nálože!“ z ničeho nic nad sebou uslyšeli hlas strejdy Peca. „Nepomůžete mi?“

Tomi se vesele rozštěkal. Starý pyrotechnik byl člověk dobrého srdce a nemohl snést dětskou bolest.

„Strejdo Peco!… To víš, že ti pomůžeme… Vždyť jsme přece tvoji pomocníci!“ zmateně zabreptali chlapci a vyskočili.

Strejda Peco je vzal kolem ramenou a vy kročil s nimi ke skalám. Začal jim vypravovat. Zpočátku mluvil klidné, potom naléhavěji a naléhavěji, jako by jim svěřoval nějaké velké životní tajemství.

„Něco vám povím, chlapci… Zapamatujte si dobře, co říkám: všechno zlo na světě pochází ze lži! A ta nejhorší lež se týká vlastnictví.“ Pyrotechnik se sklonil a zvedl ze země dlouhý klacek. „Vidíte ten klacek?“ Strejda Peco jím kolem sebe opsal kruh. Děti mimoděk překročily čáru. „Stůjte! Sem nesmíte!“ vykřikl strejda Peco. „Ta půda je má!“

Chlapci se nechápavě zastavili. Potom strejda Peco přelomil klacek o koleno a znovu s nimi vykročil vzhůru.

„Ten, kdo si první ohradil kus země a řekl: Ta půda je má!, je zloděj všech zlodějů. A to, co řekl, je ta největší lež, protože, děti, všechno patři přírodě… I my jí patříme a ona patří nám…“

„Ale my jsme to mysleli dobře,“ namítl Makenzen.

„Lež dobru neslouží, chlapci, i to si zapište za uši. jednou zalžeš a pak musíš zalhat ještě stokrát, aby ta první lež nevyšla najevo. Přísloví, že lež má krátké nohy, je taky lež. Lež má strá-á-á-šně dlouhé nohy a člověku někdy celý život nestačí na to, aby jí došel k hlavě!… Čestný člověk, děti, mluví vždycky pravdu! A na pravdě je dobré i špatné to, že může čekat. Pravda nestárne, pravda nakonec vždycky vyjde najevo a všichni ji vidí. Zapamatujte si, chlapci, že na tomhle světě může být hrdinou jen ten, kdo žije pro pravdu!“

Za řeči se víc a víc vzdalovali směrem ke skalám, až s nimi úplně splynuli…

Po zbytek dní do konce brigády chlapci strejdovi Pecovi usilovně pomáhali. Zapalovali šňůry, potom pádili pryč a zaléhali v některém dolíku. Nálože vybuchovaly jedna za druhou, kameny s prstí vzlétaly do vzduchu… Potom se chlapci úprkem vraceli zpátky, aby se podívali na výsledek své práce a strejda Peco jim poklepával po zádech.

„Budou z vás skvělí pyrotechnici!“

Chlapci byli na tu pochvalu jaksepatří pyšní. Sotva se jim dařilo svou pýchu utajit.

„Musíme se ještě moc učit,“ skromně říkal Fíla.

„Moc učit,“ opakoval Makenzen.

19

Po dvouměsíční práci v horách se brigádníci chystali domů. Nadešel dlouho očekávaný den návratu. Vlak, samá květina, vjel do nádraží. Spousta svazáků seděla na střechách vagónů. Bylo teplo a nechtělo se jim do uzavřených kupé. Na nádraží je přišlo přivítat celé město. Lidé mávali, křičeli… Svazáci vystupovali z vlaku přímo do náručí davu…

O něco později se Fíla, Makenzen, Růža, strejda Míco, krejčí Torna, ženy a děti z jejich čtvrti s námahou prodírali k Míčově drožce. Usadili se dovnitř. Růža držela Fílu za ruku. Drožka se rozjela. Tomi vesele běžel podle ní.

Fíla a Makenzen znovu začali každé ráno budit čtvrť svými křídlovkami. Tomi jim přizvukoval. jednoho dne se nespokojený Pero zase objevil na dvoře a zamířil ke studni. Chlapci šli v patách za ním. Zrovna se chtěli pustit do klasického dialogu o jazyku zvířat, když do dvora vpadl Venčo. Byl rozrušený.

„Fílo, pojď sem!“

Fíla k němu přiběhl.

„Od rána zasedáme a uvažujeme, co s vámi, žáky. Vedení svazu se konečně usneslo, koho vyšle do vojenské školy. Podrž se – jednohlasně zvolilo tebe!“

Fíla se k němu vrhl a dal mu pusu.

„To budeme mít důstojnictvo – všechna čest!“ huhlal Pero, ale tak, aby ho Venčo neslyšel.

Dvorem se rozlehlo mocné chrchlání Míca Vojvody. Po nočním flámu se ztěžka klátil ke studni. V tu chvíli ve vratech stanul farář Miron. Mico honem sundal čepici a zamířil k němu. Políbil mu ruku. Dlouho o něčem mluvili.

„Fílo, z tebe bude důstojník?“ zeptala se Růža.

„Jasně.“

Obyvatelé velkého domu se seběhli kolem studně. Mluvili jeden přes druhého. Pane, to už je co říci – jeden z nich bude důstojník!

„Makenzene, pojď sem!“ zavolal k sobě Mico svého potomka.

Zkroušený Makenzen se přišoural k farářovi a políbil mu ruku. Něco spolu probírali. Potom farář Miron odešel. Ustaraný Makenzen se vrátil k Fílovi. Venčo ho s úsměvem pozoroval.

„Co je, andílku?“ zeptal se ho soucitně.

„Já se za důstojníka nehodím,“ řekl Makenzen, „jsem na to moc tlustej… Otec Miron přišel s tím, že mi biskup udělil stipendium, abych moh jít študovat do semináře. Docela dobře zpívám…“

„A ty si myslíš, že tě svaz hodil přes palubu?“ záhadně řekl Venčo. Makenzen pokrčil rameny. „Tak poslouchej, něco ti povím. Ty se vyučíš strojvedoucím!“

„Cože?! Strojvedoucím?“ vytřeštil oči Makeuzenův táta. „O tom se nám ani nesnilo…“

„Říkali jsme si, že Makenzen často jezdí s drožkou na nádraží a že mu takové povolání zřejmě nebude úplně cizí.“

Makenzen se pověsil Venčovi na krk.

„Venčo,“ zajíkal se, „já chtěl vždycky jezdit s lokomotivou, ale myslel jsem si, že to není možný…“

„A teď, chlapci – chystejte se do škol, do Sofie!“

Růža se rozplakala a bůhvíproč stiskla Fílovi ruku.

„Člověče, proč brečíš?“ podivil se Fíla.

„Radostí,“ škytla Růža. „Emi je v Sofii?“

„Která Emi?“ zeptal se jakoby nechápavě Fíla. Obličej mu rázem zpřísněl.

„No, přeci ta…“

„Až přijedu na prázdniny,“ přerušil ji Fíla, „půjdem spolu na ples!… Koukej se do té doby naučit tango! Nebo víš co? Já tě to naučím sám…“

„Ale já umím tancovat,“ zaradovala se Růženka. „Valčík, tango i rumbu…“

Fíla překvapením oněměl. Růža se s grácií začala točit po dvoře.

„A ten sešit ti mám vrátit?“

„Ne,“ řekl Fíla. „Nech si ho.“

EPILOG

Jednoho slunečného, zářijového dne pořizoval městský fotograf za nádražní budovou skupinový snímek. Byli tu všichni ze dvora i z čtvrti. Byla tu teta Marie, učitelka Violeta, doktor Miletovič, dirigent Goce Michov, Venčo, Dobra, žebrák Salija, Kirčo s houfem dětí, starý soudce, Růža, která držela za ruce Fílu a Makenzena, Tomi, ležící před skupinou, předseda Pomocné organizace, Unče… Vzadu za jejich hlavami bylo vidět drožku strejdy Mica a oba koně – Kirča a Jordana. Fotograf skupinu řadil a sestrkával k sobě. Nakonec přísně řekl: „Prosím, pozor!“

V tu chvílí přiběhl Pero s kyticí v ruce a vpadl do hloučku. Všechny přitom rozestrkal. Jeho žena s oběma dětmi se na něj vyčítavě podívala. Fotograf zmáčkl spoušť a snímek byl hotový.

Potom se všichni odebrali na nástupiště. Fíla a Makenzen vyhlédli z okénka vagónu. Lokomotiva zapískala. Vlak se rozjel. Všichni mávali. Růža za chlapci poslala vzdušný polibek. Vlak vyjel z nádraží. Tomi běžel za ním. Jen na toho psa nikdo nepomyslel. Potom se Tomi zastavil a sklíčeně se vrátil zpátky po pražcích, mezi nimiž bodře trčela zelená stébla trávy.