Valentina Michailovna Muchina Petrinskaja

Drama za polárním kruhem

Ú V O D

Byl bych moc rád, kdyby tato kniha mohla mít podtitulek „Život Nikolaje Čerkasova, vyprávěný jím samotným.“ Ale upřímně řečeno, psát své vlastní paměti, na to mám přece jen ještě dost času. Chodím totiž teprve do desáté třídy. Spíš by to mohly být vzpomínky na mé dětství. Stal jsem se svědkem a účastníkem nevšedních událostí, o kterých bych rád vyprávěl. Je to nepřekonatelná a nutkavá potřeba, která vznikla neznámo proč, ale trápila mě a zneklidňovala celou zimu.

K babičce přišla její stará přítelkyně herečka, zavřely opatrně dveře, aby mě nerušily v učení. „Je v poslední třídě. Chudák! Víte, jak to mají teď těžké? Takové požadavky…!“

Začal jsem samozřejmě se svým vyprávěním v nepříliš vhodnou dobu. Můj kamarád Vovka teď šprtá ve dne v noci, ani se těch svých rapírů nedotkne. A je to nejlepší šermíř ve škole, který kolikrát získal i v meziškolních utkáních první místo.

Nejdřív práce a pak zábava. Ale pro mne není tahle kniha jen rozptýlení a zábava. Dokud si všechno sám nepřeberu, nemohu dál, to znamená, že se nemohu jednou provždy rozhodnout pro své povolání tak, abych se nezmýlil, tak, abych toho posléze nelitoval.

Mé vyprávění je historií expedice na plošinu, která byla nyní pojmenována po mém otci Plošina doktora Čerkasova. Je to historie vědeckého hrdinství, lidského přátelství, zaslepené a neuvážené ženské lásky, a také historie jedné prastaré chyby. Nikomu, ani nejhoršímu nepříteli, bych opakování takové chyby nepřál.

Dodnes se všichni diví tomu, jak mě mohl otec vzít jako dvanáctiletého kluka s sebou na nebezpečnou a náročnou expedici na Daleký sever. Na expedici, která už jednou skončila tragicky pro všechny, kteří se jí zúčastnili. Otec byl jediný, kdo se tehdy vrátil z plošiny živý… Ta okolnost vrhla stín na celý jeho další život. Co byste řekli o kapitánovi, který se zachránil sám z celé lodní posádky? A to by se ani nemusil zachovat tak hanebně jako Lord Jim z Conradovy knihy Skok za palubu.

Otec tu osudnou expedici organizoval a vedl. Zahynul při ní i otec Ženi Kozáková, známý geofyzik. Ale Žeňa, který si zvolil profesi svého otce, nikdy doktora Čerkasova neobviňoval jako mnozí jiní. Žeňa mu věřil jako vědci i jako člověku, zbožňoval ho, obdivoval ho a nikdy ho nepodezříval. Z čeho taky? Z čeho by mohl podezřívat mého otce? Z vraždy, nebo co? Jaká je to hloupost!

Všechno vzniklo jen proto, že vysvětlení, s kterým přišel můj otec po návratu, mohlo málokoho uspokojit.

Tak například otec vysvětloval, že dělník expedice Alexej. Abakumuv utekl, když se vydali na zpáteční cestu, sebral polovinu koní, zbraně a zásoby, což se stalo příčinou záhuby zbylých dvou členů výpravy.

A kolegové mého otce to shledali vzhledem k divoké neobydlené krajině a drsnosti podnebí málo pravděpodobným.

Mého otce neměli někteří vědci v oblibě pro jeho svéráznost, nesnášenlivost k cizím názorům a také proto, že neuznával žádné autority.

Jen neradi museli vzít na vědomí, že je to velký vědec, doktor geografických věd, který obohatil svou zemi o nemálo cenných objevů. Můj otec je pokládán za významného teoretika v oboru geografie, která má v epoše velkých technických objevů ohromný význam. Na neštěstí si všichni myslí, že otec má nesnášenlivou a drsnou povahu. Možná, že tomu tak je, ale milují ho studenti a především ti, kteří s ním šli neznámými cestami vstříc objevům.

Ale dřív než začnu vyprávět o druhé výpravě na plošinu, musím aspoň stručně říci něco o svém raném dětství.

KAPITOLA PRVNÍ

MOJE BABIČKA A JÁ

Víc než maminku a otce, víc než kohokoliv na světě, jsem měl rád babičku Jelizavetu Ivanovou Nikitinovou.

Byla to skutečně pozoruhodná žena: spravedlivá, hodná, veselá a moudrá.

Vychovávala mě, když se moji rodiče věnovali vědě, jezdili na expedice či na zahraniční výpravy.

Jenom díky babičce jsem nebyl osamělé pohozené dítě, dostal jsem svůj díl tepla a lásky, bez kterého dítě zaostává jako nedostatkem vitamínů či slunce.

Babička byla žena prostého divadelního účetního, brzy ovdověla a zůstala sama s dítětem, mou budoucí matkou. Babička sama pracovala po celý život jako nápověda v jednom moskevském divadle. Neřeknu v jakém, protože by se to nemuselo mým rodičům líbit. Proto jsem také změnil všechna jména.

Babička přestala pracovat, když se naši vypravili na arktickou plavbu na lodi Záře. To jsem byl ještě docela malý.

Moje nejstarší vzpomínky jsou asi tak ze dvou až tři let. Právě jsem se probudil a stojím v postýlce. Mám na sobě něco chlupatého, kožešinového, teplého Dveře na balkón jsou otevřeny dokořán, takže do pokoje může mráz i slunce. Babička ve vlněném svetru sedí v křesle, kouří a čte je vysoká a hubená, má posměvačná velká líšta, oči šedozelené, lesklé a hezké jako její kocour Tuts, černé rovné vlasy jí konči kousek nad kostnatými rameny. Nosí velké kostěné brýle, kterými vidí skrznaskrz všechny lidi. a zejména mého otce. Taky se tím nijak netají: „Vidím mu až do duše, je to egoista a despota!“

Dlouho si babičku prohlížím, až sklapne knížku: „Už ses probudil? Co že jsi tak zticha… Báječné dítě, nikdy nepláče!“

Dveře balkónu se v mžiku zavírají, jsem chován, převlékán, líbán, krmen a veden na procházku.

Do školky jsem nechodil. Babička tvrdila, že jí vůbec nepřekážím. „Víte, je to takový klidný chlapec! Jsme velcí kamarádi.“ A opravdu jsme byli kamarádi.

Když jsem začal vyrůstat, chodili jsme spolu po celé Moskvě a nezapomínali jsme ani na odpolední představení v kině. Ale nejčastěji ze všeho jsme chodili na zkoušky do divadla.

V divadle babičku všichni rádi viděli, počínaje režisérem, přes herce a konče divadelním hasičem. Zaskočila tu za nápovědu, který měl chřipku, tu pomáhala švadleně, když nevěděla, kde jí hlava stojí, jindy zas natírala podklad k dekoracím, když malíři chyběl pomocník. Prostě pomáhala, kde se dalo. Někdy sedávala v pokladně a dávala rozhořčené pokladní rady, jak usadit nafoukaného zetě, který si myslí, že tchyně je jeho služka. Herci se jí svěřovali jak se svými radostmi, tak strastmi. Někdy jí měli za zlé, že se nechce postavit na něčí stranu. Ale později si napadení vzpomínali, že „To Jelizaveta Ivanovna, ta se odjakživa proti nikomu nepostaví“, a líbali ji ruku, šlo-li o muže, ženy ji líbaly na tvář.

Babička mě často usadila v koutku divadelní lóže nebo do první řady v ohromném prázdném přízemÍ a hned zmizela. Nebál jsem se. Moc mě to zajímalo a bavilo. Všichni mě znali a já jsem je také všechny znal. Často si ke mně přisedl sám režisér David Lvovič Gamon-Gamána. Velký, silný, někdy veselý, občas vzteklý a zlostný, vždycky těžce oddychující, protože měl astma. Dívali jsme se spolu na jeviště, v něm to sípalo, chraptělo a chrčelo jako v rozbitých hodinách, ale potom se najednou zvedl z místa a s překvapivou lehkostí vbíhal postranními schůdky na jeviště.

Ach, to to pak některý z herců schytal! Někdy mě vzala za ruku ta či ona herečka (tak hezky všechny voněly, ne kouřem jako babička, ale květinami) a provedla mě po celém divadle. Někdy na mne ale cestou zapomněly a já jsem se sám vracel k jevišti. To mě vábilo i přitahovalo jako magnet.

Byl jsem v divadle jejich člověk. Někteří mi říkali jako babička Kolko, jiní jako maminka Koljenko a někteří zase dospěle, jako můj otec, Nikolaji. Tlustý režisér Gamon-Gamana mi říkal Cvrčku, proč, to jsem nikdy nepochopil. Možná proto, že jsem měl zelené oči a zelený lyžařský obleček? Všichni shledávali, že jsem „úžasně podobný ubohé Lilii Vasiljevně“, to jest mamince. V divadle na ni vzpomínali jako na mrtvou: „Chudinka, byla taková nadaná!“

„Ubohá Lila, takovou jí prorokovali skvělou budoucnost!“

„Zardousil bych ho vlastníma rukama,“ (to platilo mému otci) bručel herec hrající Othella. „Jaká to byla bubenice!“ (To zas platilo matce.)

„Babičko, cožpak maminka byla bubenice?“ ptal jsem se potom po cestě domů.

„Hrála Nilu Sněžkovovou ve hře Bubenice. A jak hrála!… Tvá matka byla určitě ta nejlepší bubenice u nás. A kdybys ji býval mohl vidět v roli Táni… víš, v Arbuzovove hře Ale ona vždycky říkala, že tu nejlepší roli má ještě; před sebou. Ach, kdybys ji tak byl viděl na jevišti…“

Babička se honem vysmrkala. Oči jí začaly svítit jako kočce. To si určitě vzpomněla na mého otce.

V divadle byla první herečka. Byla to babiččina vrstevnice, ale pokládala se ještě za mladou. Na jevišti také mladá doopravdy byla. Hrála nejlépe ze všech, byla to zasloužilá a národní umělkyně. Viděl jsem ji mnohokrát v hrách Shakespearových, Ostrovského, Pogodinových i Leonovových, pokaždé to byl někdo jiný. Kdyby snad hrála v tisíci hrách za sebou, viděli byste tisíc různých lidi. Byla nevyčerpatelná. Všichni o ní mluvili jako o „naší Sofii Andrejevně“. Měla ráda moji maminku, protože maminka mohla hrát stejně dobře jako ona sama. Ale maminka nechala divadla, zatímco Sofia Andrejevna v něm zůstala až do smrti, tak dlouho, dokud mohla chodit. Jeden známý dramatik dokonce zvlášť pro ni napsal hru, ve které si mohla podle scénáře při roli občas odpočinout. Byla už vážně nemocná, ale hrála tak dlouho, dokud nemusila být zcela upoutána na lůžko. Pak ležela doma a čekala na smrt. Babička ji navštívila (beze mne) a zeptala se jí: „Tak jak se máte, milá Sofie Andrejevno?“ A ta jí odpověděla: „Čekám.“ Na babičku padla hrůza. Pochopila, na co velká herečka čeká.

Najednou se Sofie Andrejevna objevila v divadle… Zrovna jsem tam tehdy byl. Po celém divadle se bleskem roznesla zpráva o jejím příjezdu. Zkouška se přerušila. Každý všeho nechal a šel se ještě jednou podívat na starou herečku.

Sofie Andrejevna přešla přes jeviště pohublá, v hedvábných lila šatech, které na ní jen visely, s nenatočenými šedivými vlasy. Režisér ji přitom podpíral. Se všemi se laskavě loučila. Řekla, že se jí dnes udělalo lépe, takže toho využila k návštěvě svého drahého divadla. Nikdo nesměl plakat, ale mnozí se chvěli. Mne pohladila po vlasech a po tváři rukou v černé hedvábné rukavičce.

„Až se maminka vrátí, moc ji ode mne pozdravuj,“ řekla smutně. Tušila snad, že to už tu ona nebude?

Sofie Andrejevna se se všemi rozloučila a odcházela pomalu k autu, ale najednou lehounce odstrčila režiséra, o jehož rámě se opírala, vrátila se a pokorně a vděčně políbila okraj opony.

Celý ten večer i několik následujících dní jsem neustále myslel na to, jak asi musela milovat divadlo, svoji práci v něm, uměni i své přátele z divadla!…

Za čtrnáct dni jsme jí šli s babičkou na pohřeb. Bylo tam spousta lidi. Hustě sněžilo.

Babička i já jsme plakali. Plakali i ostatní, zejména herci.

Celý večer vyprávěla potom uplakaná babička o Sofii Andrejevně, o jejím mládí, lásce, sňatku, vzpomínala na všechny její role, na to, jak za války vystupovala na frontě a v nemocnicích před vojáky, na to, že Sofie Andrejevna první objevila u maminky herecké nadání.

Maminka byla oblíbenou žačkou Sofie Andrejevny a Davida Lvoviče. Ten byl tenkrát, jak vzpomíná babička, ještě hubený a neměl astma.

Babička mi vyprávěla tolikrát o maminčině prvním vystoupení, že jsem si dobře dokázal vybavit všechny chvíle toho slavnostního dne, takže jsem byl nakonec přesvědčen, že jsem to viděl všechno na vlastní oči.

Dobře si pamatuji, jak maminku bez konce vyvolávali potleskem, jak vycházela před oponu za ruku s režisérem, jak se červenala, usmívala a voněla ke květinám, které dostala. Pamatuji si dokonce přesně, jaké měla na sobě šaty, jaké střevíčky, jaký účes: debutovala v roli Julie. Ale babička tvrdí, že jsem to rozhodně nemohl vidět, protože jsem tehdy ještě nebyl na světě. Nevím… ale vybavuji si to docela přesně. Dokonce i to, jak se vrhla kolem krku Sofii Andrejevně, která hřála roli její chůvy, a rozplakala se radostí. Sofie Andrejevna jí věnovala v upomínku na ten den zlatý medailon se svým portrétem.

Nemohl jsem ovšem ve skutečnosti nikdy vidět maminku na jevišti. Potkala vědce a cestovatele Dmitrije Čerkasova a zamilovala se do něho jako Desdemona do Othella. Ale šla dál než Desdemona, chtěla svého muže všude následovat a doprovázet. Milovala ho víc než matku, víc než divadlo, vít než cokoliv na světě. Ale on jí řekl: „Miluju vás, Lilie Vasíljevno, ale bude lépe, když se rozejdeme. Já potřebuju ženu pomocnici a přítelkyni, ne herečku…“

„To takhle řekl před tebou, babičko?“ zeptal jsem se jednou.

Babička se zamyslela. Nerada lhala.

„Samozřejmě že ne přede mnou. Ale jsem přesvědčena, že to položil jako podmínku jejich sňatku. Cožpak by Lila mohla z vlastní vůle nechat divadlo divadlem?“

Když mi bylo sedm let, vedla mě babička poprvé do školy. Vodila mě tam a čekávala na mne před školou po vyučování celou první třídu. Pak už jsem chodil do školy sám. Učil jsem se dobře, žádné zvláštní starosti se mnou nebyly. Učitelé se mnou byli spokojeni. Kluci mě měli za docela dobrého kluka a holky taky.

S mou povahou byli všichni spokojeni. Často za mnou chodili domů spolužáci, takže u nás bývalo veselo. Nejveselejší bývala babička. Ukazovala nám domácí kino, tatínkovy sbírky kamenů, mušlí, fotografií a filmů Vyprávěla nám staré romány, které teď ani nejsou v knihovnách k sehnání. Měla hrozně ráda staré anglické romány. Téměř ve všech byl Londýn, mlhy, krby a samozřejmě nějaký tajuplný zločin, který se vysvětlil zcela neočekávaným způsobem až na konci knihy.

Když babička dovyprávěla, napojila nás čajem a nakrmila pirožky. Pak se děti rozešly a my dva Jsme vytáhli starou mapu Arktidy, rozprostřeli ji na stole a snažili se najít místo, kde je asi teď maminka a tatínek.

Chtěli jsme se oba dozvědět co nejvíce o krajích, po kterých cestovali moji rodiče a babiččina dcera. Měli jsme už celou „arktickou“ knihovnu. Četli jsme si z ní nahlas tak dlouho, než se nám začaly klížit oči. Pak jsme si vypili sklenici kefíru (profylaktika) před stářími a ukládali se ke spánku až kolem druhé hodiny v noci, protože jsme oba noční ptáci.

Babička usínala hned, ale já jsem ještě dlouho slyšel utichající hluk ulice, hučení motoru, občasné hlasy. Je zajímavé, jak výrazně bylo slyšet ve čtvrtém poschodí v noci každé pronesené slovo – přitom jsem vzpomínal na maminku a na tatínka.

Nevíra proč, ale videi jsem vždy jeden a týž obraz: oceán, hučící v temných otvorech mezi ledy, ohromné kry, svírající loď, bílou jako přízrak. Potom loď mizela a já jsem viděl příkrý vysoký břeh, spadající srázně k moři, skály, propasti, rozsedliny, temná oblaka a skupinku lidí, prodírajících se po kraji srázu. Mezi nimi byl otec i matka.

Když jsem konečně usnul, trápila mě noční můra. Ztroskotání, bouře, praskáni ledu, volání o pomoc, padal jsem pod led, dusil se, plakal a s křikem se budil.

„Kolko, co je?“ ptala se rozespalá babička.

„Ale nic. Něco se mi zdálo.“

Styděl jsem se nevímproč říci pravdu o svých nočních běsech. Místo toho, abych se nadchl pro Sever jako mnozí moji vrstevníci, naučil jsem se ho bát a nenávidět ho.

Knihy o Severu se mi vůbec nelíbily. Ve skutečnosti tam bylo pořád to samé: nevyhnutelné sněhové bouře, medvědi, přechody řek, krutá zima, a já byl od dětství zimomřivý. Padala na mne z těch pochmurných knih jenom špatná nálada. Četl jsem je jenom proto, abych věděl, kde musí žít má ubohá maminka.

Z celého srdce jsem se své matce divil: jak mohla vyměnit divadlo, slávu I Moskvu za polární noci, bouře, ledy, zimu a divoké hory bez cest a cestiček? Věděl jsem jasně, že já bych nikdy neměnil!

Jak vášnivě jsem měl rád divadlo! Celý život si budu pamatovat, s jakou úctou políbila veliká herečka okraj opony, když odcházela z divadla i ze života navždy.

KAPITOLA DRUHÁ

ZAČÍNÁ SE S MOU VÝCHOVOU

Nebylo mi ještě ani deset let, když moji rodiče dočasně zanechali kočovného způsobu života. Pracovali oba v Akademii věd a připravovali k vydání otcovu knihu, rozsáhlou práci z teorie geografie, která měla víc než tisíc stránek strojem. Maminka ji přepisovala na stroji po nocích sama, k velkému babiččinu pohoršení: „To si to nemůže dát přepsat? To je mu líto peněz nebo co?“

Potom bylo nutno udělat korektury. Otec si je brával domů a vysedával nad nimi do tří do rána, zatímco maminka už opisovala na stroji nové práce a články pro vědecké časopisy.

Myslel jsem si, že se otec stará jen o své geografické práce, ale on, jak se ukázalo, stačil přitom pozorně sledovat všechno, co se doma dělo. Všímal si zejména mne. Kdybych jen tušil, jak je v pracovně všechno slyšet, počínal bych si obezřetněji. Neprováděl jsem sice nic mimořádného a špatného, ale bylo na první pohled jasné, že se u nás zatím všechno řídí podle mne a že se mi všechno promine. I to, že nejím boršč a černý chleba, že kaši jím jen s marmeládou (chuť k jídlu mám prý od narození špatnou, „maminka měla vždycky taky špatnou chuť k jídlu, dokud si ho nevzala“), že večer nechci chodit spát a ráno nejsem k probuzení, že bych se mohl učit na samé jedničky a zatím se učím na dvojky a občas (jako každý přece) přinesu i nějakou tu trojku. Nejvíc tátu zlobilo, že nemám rád sport, zejména pak lyžování. Mou nejmilejší zábavou bylo divadlo nebo si vleže na gauči něco číst. Nelíbilo se mu ani to, že jsem zimomřivý a mívám často angínu nebo chřipku, že fňukám pro každou hloupost a babička mě pak dlouze chlácholí a utěšuje. A konečně ani to, že se s babičkou pořád mazlíme a líbáme. Jako by líbat vlastní babičku byl bůhvíjaký hřích.

A tak nás tiše pozoroval a pozoroval, úplně jako Sherlock Holmes, až už se jednou neovládl… Bylo už jedenáct večer, když se s maminkou vrátil podrážděný z návštěvy u jakési profesorky, která se jmenovala Kučeriněrová.

„Proč se tak rozčiluješ,“ vyčítala mu potichu maminka, když si v předsíni sundávali kabáty, „máte na všechno opačné názory a stejně jeden druhému nic nedokážete.“

„Čertova baba!“ ulevil si otec místo odpovědi. Nahlédl do našeho pokoje: babička mi právě dovypravovavala zajímavý anglický román.

„Večeří máte v kuchyni na stole,“ řekla babička.

Ale otec se patrně najedl u té Kučeriněrové. Poručil mi. abych šel okamžitě spát, a maminku i babičku pozval k sobě do pracovny na poradu. Já jsem si samozřejmě okamžitě pootevřel dveře, abych všechno dobře slyšel. Maminka mluvila příliš tiše, nesrozumitelně, zato tatínka a babičku bylo slyšet bezvadně, dokonce čím dál víc a líp.

Otec bez okolků prohlásil, že jsem mazánek, ufňukanec, rozmazlený a zhýčkaný klacek, ke všemu ještě líný, a že je nutno okamžitě učinit rázná opatření.

„Kolja je velmi hodný chlapec,“ bránila mě moje milá babička a snažila se ovládat. „Vám se snad nelíbí, jak ho vychovávám?“

„To se mi opravdu nelibí,“ přisvědčil otec.

„Nečekala jsem samozřejmě žádnou zvláštní vděčnost, ale přece jenom si myslím…“

Vtom se ozvala maminka a něco tiše řekla.

„Jsem vám velice vděčen, že jste se starala o Nikolaje,“ zabručel otec, „ale je nejvyšší čas ho začít vychovávat. Nelze po vás chtít něco, co nejste schopna dělat, proto my s Lilou jako rodiče…“

„To mě opravdu těší, že jste si konečně vzpomněli na své rodičovské povinnosti,“ řekla jízlivě babička. „Jen si ho vychovávejte, jak chcete, je to koneckonců vaše dítě!“

„Máte naprosto pravdu. Ode dneška vezmu výchovu svého syna do svých rukou. A současně vás žádám, abyste mu přestala plést hlavu těma hloupostma, které mu vyprávíte.“

„Kdybyste nebyl tak nevzdělaný v literatuře a umění…“

Znova zasáhla maminka. Ať jsem ale natahoval uši sebevíc, nerozuměl jsem ničemu.

„Já taky vůbec nemusím vycházet ze svého pokoje!“ křičela babička.

„Nic takového po vás nikdo nežádá!“ pronesl otec.

Nato zase maminčin hlas. Už tehdy, jako malý, jsem si uvědomoval, jak má krásně zabarvený hlas.

„Pochop mě, Lilo, je to správné…“ Otec zřejmě začínal přicházet do varu. Chodil po pokoji jako lev v kleci. „Chci mít syna, na kterého bych mohl být hrdý, a ne nějakého chudinku a ubrečence. Chci, aby z mého syna vyrostl člověk odvážný, cílevědomý a houževnatý. Vytrvalý v práci, připravený rvát se jak s přírodou, tak s lidmi. Chci v něm vychovat smělost v myšlení i v činech, schopnost samostatně myslit, jednat a rozhodovat!“ Otec bouchl pěstí, patrně do stolu.

„Já, já a zase já! Myslíte jenom na sebe!“ vykřikla poražená babička a odešla v slzách.

Bytem zavanuly valeriánské kapky.

Můj otec, muž činu, začal s mou výchovou hned ráno. Probudil mě přesně v šest a než jsem se stačil vzpamatovat, strčil mě rozespalého pod studenou sprchu. Začal jsem ječet jako pominutý, za což mi otec uštědřil pohlavek. Údivem jsem zmlkl a byl jsem jako pěna. Otec mi; vysprchoval a pak mě drhnul drsným ručníkem, divže ze mne kůži nesedřel. Pak mě donutil cvičit. Maminka mezitím dávala babičce valeriánské kapky.

Toho rána začalo moje dlouholeté každodenní mučení. Nejdřív ze všeho mě přestěhovali z babiččina příjemného teplého pokoje, kde byla dvě tělesa dálkového topení, do studeně místností, která se v zimě obvykle používala jako spíž i lednička zároveň. Musel jsem se ukládat v devět, jako bych byl miminko. Otec na to osobně dohlížel. Ruku má pádnou, takže jsem se ani nepokoušel odporovat. Sehnal pro mne i kožešinový spací pytel, jaký se používá v Arktidě, kterou jsem teď začal nenávidět „z celé duše,“ jak by se vyjádřili hrdinové babiččiných románů. Jak jen jsem s hlasitými vzdechy do pytle zalezl, otevřel otec okno dokořán, bez ohledu na to, je li venku mráz, déšť či vichřice.

Když otec spokojeně odešel (u sebe však, jak jsem věděl, měl otevřenou jen ventilaci, to prý kvůli mamince), přišla mi maminka dát pusu na dobrou noc. Ale já jsem se tvářil uraženě a pusu jsem jí neoplatil. Z babiččina pokoje byly zas cítit valeriánské kapky…

Každou neděli mě otec ráno sebral a odvezl mě někam, kde lišky dávají dobrou noc, a tam jsme se až do padnutí trmáceli na lyžích nebo běhali. Když už jsem umíral hlady, ohlásil otec závod do nejbližší restaurace, kde schválně objednával boršč, černý chleba a karbanátky. To chtěl dokázat babičce, která tvrdila, že nejím boršč ani maso, že mě donutí jíst všechno. Právem všichni prohlašovali mého otce za despotu.

Snažil jsem se mu dát všemožně najevo, jak se zlobím, ale ten člověk si toho vůbec nevšiml. Jednou jsem se ho dokonce zeptal, není-li náhodou můj otčím, a chtěl jsem, aby mi pravdivě odpověděl. Otec se rozesmál, jako bych řekl něco bůhvíjak směšného. Místo upřímné odpovědi mě poplácal po zádech a poznamenal, že to nic že mi to začíná jít k duhu. Jaképak k duhu! Zhubl jsem, opálil jsem se, byl jsem větrem ošlehaný, nos se mi loupal – a to všechno uprostřed zimy!

Na jaře si vymyslil novou zábavu. Vypravovali jsme se z domu s východem slunce (to znamená pořád dřív a dřív) a otec s sebou brával tlusté lano, jaké používají horolezci. Jakmile objevil někde nějakou strž, nutil mě, abych se po laně spouštěl dolů. Když jsem se to jakžtakž naučil, začal mě učit šplhat po laně vzhůru, což mi šlo velice špatně, rozedřel jsem si dlaně a namohl všechny svaly. Bolelo mě z toho celé tělo. Vypadalo to, že chce ze mne mít akrobata. Koncem května mě začal učit plavat. Myslel jsem si, že plavat umím, jenom jsem se bál plavat dál od břehu. Babička říkala, že se může stát všelicos, chytí mě křeč a utopím se. Otec mě však nutil, abych s ním plaval přes řeku Moskvu.

„A co když se začnu topit?“ ptal jsem se s hrůzou.

„No tak tě vytáhnu a dám ti umělé dýchání,“ odpověděl mi docela klidně.

To se také stalo, hned jak mě poprvé nechal plavat na druhý břeh samotného. Nedoplaval jsem ani do poloviny, když mě nohy i ruce přestaly poslouchat, zbaběle jsem vykřikl a jako kámen jsem šel ke dnu. Nikdy nezapomenu na hrůzu, která mě zachvátila, a na mučivý pocit dušení, které může pochopit jen ten, kdo se někdy topil. Nestačil jsem ani ztratit vědomí, když se za mnou otec vrhnul. Jeho silné ruce mě v okamžiku vytáhly nad hladinu. Začal jsem zvracet vodu a ještě nějaké svinstvo. Otec mě dotáhl na břeh, nechal mě chvíli ležet a trochu se vzpamatovat. Pak mi navrhl, že poplavem na druhý břeh společně.

Tenkrát jsem zcela kategoricky odmítl. Právě se nedaleko od nás rozložil na trávě milicionář s rodinou. Jeho žena prostřela ubrus přímo na trávu a začala vybalovat jídlo.

„Zavolám tamhle toho milicionáře!“ vykřikl jsem rozhořčeně.

Otce to náramně rozesmálo.

Večer jsem to všechno vyprávěl babičce, když mi předtím rukoudáním slíbila, že si to nechá pro sebe. Dlouho jsme si spolu vymýšleli, co by se dalo dělat, ale nepřišli jsme na nic chytřejšího než promluvit s maminkou.

Ale ouha, jediné, co z ní babička dostala, bylo stručné:

„Dmitrij Nikolajevič ví, co dělá.“

„Chybí ti úplně mateřský cit,“ prohlásila hořce babička.

„To vůbec není pravda,“ bránila se tiše maminka.

„Tak jsi prostě ubohé, slabé stvoření jako Klára Copperfieldová.“

„To chceš, mami, říct, že Dmitrij je pan Murdstone?“

„Řeklas to sama,“ vypálila na ni babička, odešla k sobě a bouchla za sebou dveřma.

„Tak ty sis babičce stěžoval na otce?“ zeptala se mě maminka s vyčítavým pohledem.

Zrudl jsem.

„Vůbec jsem si nestěžoval! Babička mě vychovala, tak proč bych před ní měl něco tajit?“

Ale dobře jsem věděl, že jsem si stěžoval, jako bych hledal ochranu.

„Otec z tebe chce udělat silného, statečného člověka,“ řekla maminka, hluboce se zamyslela a zapomněla na mne.

Dlouho jsem seděl na kraji křesla a díval se na ni. Maminka byla krásná, to potvrzovali všichni sousedé i známí. Dokonce spolužáci mi občas řekli: „Ty máš ale hezkou maminku. Koljo!“ O mně ovšem nikdo neříkal, že jsem krasavec, ale všichni si všimli, že jsem jako bych mamince z oka vypadl. Jí se to nelíbilo, protože chtěla, abych se podobal otci. Ale co se dalo dělat, musela se s tím smířit.

Mám oči zelené jako maminka a vlasy, řasy a obočí stejně černé, (otec má vlasy světle hnědé, i když obočí trochu tmavší) i nos mám jako maminka rovný a ne velký (z našich dvou nosů by byl tak jeden otcův). Dokonce, když skrčím nos, dělá se mi u kořene stejně legrační vráska jako mamince. Také bradu máme stejnou, s jamkou vprostřed. Otec má dolní čelist vysunutou dopředu jako pravěký člověk. Babička říká, že maminčina brada značí slabou vůli. Nevím, znamená-li to, že i já mám slabou vůli.

Vůbec, jak jsem stačil sám pochopit, bylo to tak, že jsem se narodil celá máma a teď se rozhodli převychovat mě tak, abych byl celý otec. Jednou jsem tyhle nápady a domněnky svěřil otci. Nezačal je vyvracet, jenom se zasmál, tak jak to dovede jedině on.

„Ty seš ale pusa nabroušená!“

Letní dovolenou se toho roku rozhodli naši trávit každý zvlášť. Maminka dostala poukaz do rekreačního střediska umělců (společně se svým učitelem a přítelem Gamon-Gamanou), a otec se rozhodl společně se mnou projít Kostromskou oblast. Potřeboval-li si ovšem někdo odpočinout, tak jsem to byl především já. Zbytečně jsem tvrdil, že bych radši zůstal s babičkou, že jí určitě bude samotné smutno. Maminka k ní pozvala na návštěvu Jekatěrinu Alexejevnu, pokladní z divadla, a já jsem musel s otcem jet na Vetljugu.

Otec mohl jet na dovolenou, kam by si vzpomněl. Ale ten podivný člověk dal přednost tomu, vláčet se pěšky přes močály, lesy a řeky a mne táhnout s sebou.

Ale přesto to na Vetljuze bylo hezké… To jsem vůbec nečekal. Celý život si budu pamatovat mělkou, klidnou řeku, žluté písčiny, modravé jalovce, stříbřitý mech pod vysokými sosnami. Šli jsme po proudu Vetljugy, cestou jsme rybařili a občas i lovili. V noci jsme spali u ohně, přímo pod širým nebem, za deště jsme si postavili stan. V Moskvě jsem si nikdy neuvědomil, že je takové množství viditelných hvězd – celé miliardy, a jaké jsou jasné a zářivé. V Moskvě je nebe nazrzlé od elektrických světel, hvězdy jsou bezbarvé a nenápadné. A dále, toho léta jsem poprvé slyšel hlasy divokých ptáků a zvířat. Po zádech mi běhal mráz, ale bylo mi dobře. Nikdy jsem nechodil rád do zoologické zahrady: bylo mi líto zvířat za mřížemi. Jenom mi tam vždycky bylo smutno.

Ano, na Vetljuze by bylo velice pěkně, jen kdyby mě otec tak neproháněl. Všiml si, že se bojím tmy a schválně mě posílal v noci nabrat vodu nebo hledat „tam pod tou borovicí“ zápisník, který tam ve dne „zapomněl“. A já musel jít hledat s baterkou v ruce a umíral jsem při tom strachem. Nebál jsem se ani medvědů, ani vlků (i když nám kolchozníci vyprávěli, že si medvědi zvykli chodit na ovce a vlci občas odvlečou nějaké tele), ale tma ve mně vyvolávala nepopsatelný odpor a hrůzu.

Ještě štěstí, že jsme někde nepadli na mrtvolu. Otec by mě určitě nutil k ní jít v noci, vzít si u ni v kapse sirky nebo něco podobného. Já bych byl určitě umřel hrůzou a strachy. Avšak postupně jsem se přestával na otce hněvat, je to zbytečné, je už prostě takový. A pak, zdaleka ne každý má takového tátu: smělého, obratného, chytrého, energického a k tomu ještě cestovatele a doktora věd.

Po večerech u ohně mi tatínek hodně vyprávěl o svých dobrodružstvích na Severu. Poslouchal jsem ho s velkým zájmem. Ale když se mě zeptal, čím bych chtěl být, až vyrostu, odpověděl jsem bez zaváhání: hercem a režisérem. Otec svraštil obočí, byl celý nesvůj, ale co, nevyhuboval mi. A já jsem se usmál zrovna jako on a pomyslel jsem si, že mu ještě ukážu, že se taky umím rozhodnout a dovést věc do konce.

Jediné, co by mi mohlo vadit, abych se stal hercem, by byl nedostatek talentu. Ale, podle mne, talent mám. Proč si to myslím? Ne proto, že jsem vystupoval v představeních v Domě pionýrů, tam nám tleskali všem, dokonce i těm, kteří hráli špatně. Prostě to v sobě cítím. Už to znám. Je to něco jako šestý smysl. A potom, řekl mi to sám režisér Gamon-Gamana, když jsem mu jednou názorně předváděl všechny naše učitele. David Lvovič se zkraje smál, až se za břicho popadal, ale pak řekl zcela vážně: „Diky, Cvrčku, připravil jsi mi velikou radost. Jsi, můj chlapče, rozený herec.“

Gamon-Gamana mě také utěšoval, když jsem mu vykládal, jakou absolvuju tvrdou drezúru. Řekl mi: „To ti nemůže být na škodu. Dobrý herec musí být obratný, silný a odvážný. Šermovat tě Dmitrij Nikolajevič nenutí? No, to je škoda!“

Na naší škole je šermířský kroužek, kam jsem druhého dne na vlastní přání vstoupil, k otcově spokojenosti.

Kdyby tak věděl…

Za ono léto jsme prošli tři sta kilometrů, přitom jsme měli s sebou docela slušný náklad na zádech. Mnohokrát jsme přebrodili Vetljugu, prožili jsme mnohá dobrodružství, směšná i nepříjemná. Dala by se o tom napsat celá kniha. Ale já chci vyprávět o naší expedici na plošinu, k sopce Yjdyze a k teplému jezeru uprostřed sněhů, a nebudu už odbočovat.

Ty tři roky, co otec pracoval v Akademii věd, vydával knihy a proháněl mě, se zároveň usilovně chystal a připravoval k druhé expedici na plošinu.

V březnu ohlásil znenadání u oběda, že expedice je povolena, že se nesmi ztratit ani minuta a že je třeba dát se do příprav na cestu.

Akademie věd, která na sebe vzala organizaci a financování celé výpravy, jí přikládala ohromný vědecký význam. Maminka už o tom určitě věděla, protože se ani trochu nepodivila, zato babička se podívala na maminku a posmutněla, ale pak se podívala na mne a hned se rozveselila.

„Lila… zase jede?“ ptala se zajikavě babička, aniž se na někoho obrátila.

„Ovšem, mami!“

„A to znamená, že do divadla se už nevrátíš? To jsi už opravdu úplně zapomněla, že jsi herečka?“

„Lila už dávno ukončila geologickou fakultu a je geoložka,“ připomněl jí otec.

„A to znamená, že s divadlem má být provždy konec? Ptám se tebe, Lilo!“

„Nevím,“ řekla maminka. „Ale na tuhle expedici pojedu, ať se děje cokoliv.“

„Nevím?“ opakoval udiveně otec a upřeně se na maminku díval.

Ta rozpačitě jedla polévku. Stín dlouhých, tmavých řas jí padal do tváře.

„Tak nadání jsi zakopala do země a jsi spokojená? Ptám se tě, tak mi snad můžeš odpovědět!“ řekla babička rozhořčeně.

Maminka dál mlčela, ani oči nezvedla, možná proto, že ji otec stále pozoroval, ale babička nebyla z těch, kteří se dají jen tak odbýt.

„A k nadání máš ještě krásu a mládí, zatím… Jistě se přesvědčíš, jak to herci pomáhá. Od mrazu, únavy, od kouře ohně určitě předčasně zestárneš. Z každé expedice se budeš vracet ošklivější a starší. Už teď vypadáš na svá léta staře.“

„Děkuju ti pěkně,“ usmála se maminka dotčeně.

„Nastane chvíle, kdy si tě umění stejně zavolá. Nebude-li už ovšem pozdě. A ještě ztrácet rok…“

„Expedice je plánovaná na dva roky,“ poznamenal nevzrušeně otec.

„Proboha!“ Babička už nemohla dál jíst a odešla do svého pokoje.

Pomyslil jsem si mimoděk, že nám to otec klidně mohl sdělit až po obědě a nechat nás aspoň v klidu najíst. Také mi to dalo zabrat.

Bylo mi líto rozloučit se s rodiči na celé dva roky. Mou jedinou útěchou bylo, že mě tu nikdo nebude honit. Znova budu spát v teplém pokoji a dělat si, co budu chtít.

Otec jako by mi četl myšlenky.

„Nechce se ti loučit s maminkou?“ zeptal se a zpytavě si mě prohlížel.

„Bodejť že ne! Na celé dva roky… s váma oběma se mi nechce loučit.“

„Tak o co jde? Saša Čerskij byl právě v tvém věku, když se zúčastnil otcovy výpravy. A když Čerskij zemřel, Saša dokázal sám dovést výpravu do konce. Matka byla zničena hořem, jakutští průvodci negramotní.“

Ještě jsem otce ani plně nepochopil, ale srdce mi už začalo poplašeně tlouct a sáhla na mne zima. Určitě jsem také silně zbledl.

„Můžeš jet s náma,“ řekl otec, „ale jen jestli nejsi zbabělec a třasořitka.“

„Já?“

„Ano, ty… Uvaž to, že málokterému chlapci v tvém věku se naskytne taková příležitost. Ale je k tomu zapotřebí odvaha, vytrvalost a mnoho dalších vlastností. Jedna věc je číst Jacka Londona a druhá sám se střetnout se Severem tváři v tvář.“

Hlava mi z toho, jak se říká, šla kolem. Maminka se na mne tak divně dívala a pozorovala mě, zřejmě s protichůdnými pocity.

„Na dva roky… A co škola?“ namítl jsem udiveně.

Otec se usmál.

„Letěl bys s maminkou letadlem hned, jak skončí školní rok. Koukej pořádně zabrat, ať ukončíš šestou třídu co nejlépe. Za sedmou tě budeme připravovat my a uděláš ji potom externě. Už jsem o tom mluvil s ředitelem školy.“

„A co babička? Copak ji tu můžeme nechat samotnou?“

„Nenecháme ji tu samotnou,“ vysvětlovala mi maminka. „Někoho sem k ní na ty dva roky pozveme.“

„Ale to se má rozloučit ještě i se mnou?“

„Kdyby takhle uvažoval každý, neodjel by nikdo ani na celinu. Nevybudoval by se Komsomolsk na Amuru, Magnitka, Bratsk. Přece skoro každý má babičku nebo nějakou tetu!“ odbyl mě takřka hrubě a jízlivě otec.

Vstal od stolu, vzpřímil se a díval se na mne z výšky své ohromné postavy. Jak malý a slabý jsem si připadal!

„Vypadá to, že se bojíš, ne?“ zeptal se přímo. Jeho šedé oči se zablýskaly jako led na slunci

„Nejsem zbabělec!“ bránil jsem se přiškrceným hlasem. Srdce mi tlouklo, jako bych uběhl dva kilometry. Ach, jak jsem se bál toho Severu, svých nočních můr, které hrozily stát se skutečností!…

„To je dobře, že nejsi zbabělec!“ pronesl chladně otec, rázně se otočil a odešel do pracovny.

Maminka se ke mně rychle sklonila a přitiskla se ke mně obličejem:

„Koljenko, cožpak se ti nechce jet se mnou na expedici? Nejtěžší pro mne bylo vždycky loučit se s tebou…“

„Opravdu, mami?“ zaradoval jsem se.

„Jsem tak ráda, že zůstaneme spolu! A o babičku neměj strach, něco vymyslíme. Jekatěrina Alexejevna jde teď někdy do penze a jistě tu ráda dva roky pobude bez práce a starostí a ještě k tomu s nejlepši přítelkyni.., Koljenko!“

„Co, mami?“

„A Severu se neboj. Čert není tak hrozný, jak se namaluje. Rozumíš? Sever je, Koljenko, nádherný… Však to uvidíš sám… A teď jdu na to připravit babičku. Nádobí umyju až potom.“

Nádobí, jako vždycky, umyla babička… když se poněkud vzpamatovala ze zprávy. Bylo mi babičky hrozně lito, až mi z toho srdce usedalo. A už vůbec jsem nevěřil, že by Sever byl nádherný.

Šel jsem do svého pokoje. Byla tam zima, jako ve sklepě. S třeskem jsem zabouchl okno. Nakolik je možné člověka otužovat? Ještě omrznu. Pečlivě jsem okno zavřel a sedl si vedle tělesa dálkového topení.

Chápal jsem, že takový návrh – účastnit se polární expedice na tajemnou plošinu – by potěšil dobrou polovinu nejen naší školy, ale každé školy! A v té druhé, necelé polovině, by byly určitě holky, zbabělci a nemocní, jako je Valerka, který má tuberkulózu kostí a věčně naříká, že nemůže být námořníkem, letcem nebo polárním badatelem. Kdyby se tak naši kluci dozvěděli o mém strachu, jakou by ze mne měli legraci… Cítil jsem se hrozně ukřivděný. Mé potíže byly takového druhu, že jsem se je styděl přiznat.

Jsem snad opravdu zbabělec? Ve škole mě nikdo za zbabělce neměl. Uměl jsem oplatit každému rváči, dokonce i z vyšších tříd. Když mě otec naučil šplhat po laně, vzal jsem s sebou jednou lano do školy a k velikému nadšení všech spolužáků jsem ho přivázal o velké přestávce k lavici a spustil se ze čtvrtého poschodí na chodník. Měl jsem z toho mnoho nepříjemností. Učitelé si mě pozvali do sborovny a chtěli mi dát v pololetí dvojku z chování. Proti byl jen náš fyzik Ivan Ivanovič. Stěžovali si otci, ale ten se tomu smál. Byl zřejmě spokojen s plody své práce.

Tak co. Copak jsem se bál spustit se po laně ze čtvrtého patra? Cožpak se bojím teď? Prostě nemám rád Sever, nemám rád sport. Co si to na mne, na chudáka, jenom vymysleli!

Babička mě chystala na expedici s takovým nešťastným obličejem, že mě mimoděk napadlo: A co když za ty dva roky umře? Takové rozčilení! A sotva jsem zadržel pláč. Věděl jsem, že otce nenávidí a plně jsem ji chápal. Ale já jsem ho nenávidět nemohl, vždyť byl můj táta.

Ve škole vyvolala zpráva o mé účasti v expedici hotové pozdvižení. Kdyby byl na mém místě jiný kluk, určitě by se nafoukl pýchou. To, že jsem nezářil, neradoval se, brali všichni jako ukázněnost a skromnost, a ještě víc mě obdivovali. Byl jsem sám sobě protivný jako ten nejhnusnější pokrytec. Abych přehlušil tento tíživý pocit, ponořil jsem se do učení a postoupil jsem do sedmé třídy se samými jedničkami.

Čas plyne… Minul školní rok, bylo za námi těžké loučení s babičkou, doprovázení, shon. Jsme s maminkou sami v letadle. Otec i ostatní členové expedice už vyrazili dříve.

Letadlo jsem snášel velmi špatně: bylo mi zle od žaludku, několikrát jsem dokonce zvracel, pekelně mě bolela hlava. Žádný prášek nepomáhal. Potichounku jsem pošeptal mamince, aby ji ani nenapadlo někomu vykládat o mé účasti na expedici. Určitě by řekli: Jakýpak je to polárník! To je k smíchu!

Maminka mě hned pochopila a přikývla. Ona sama snáší let obdivuhodně, jak start, tak vzdušné jámy i přistávání. Ležel jsem se zavřenýma očima a stisknutými zuby ve sklápěcím křesle a snažil jsem se nemyslet na tajgu, která se prostírá hluboko pod námi, na řeky a ostré skály. Když jsem nezvracel, předstíral jsem, že spím. Pronásledovala mě pořád myšlenka: Proč mě jen tahají na ten prokletý Sever? Není lehké být synem neklidných a toulavých rodičů, jako jsou ti moji.

Spolucestující mě hostili kousky citrónu a dobírali si mě, že ze mne těžko bude letec. Nenapadne-li ovšem otce, že ze mne chce mít právě pilota, pomyslel jsem si. Určitě by se do toho hned pustil. Začal by trénovat můj vestibulární aparát, dokud bych se neobrátil naruby.

Ze mne ale letec nebude. Dobře, když ze mne nebude ani polární badatel. Jsem asi dost divný kluk… Nebo opravdu zbabělec.

KAPITOLA TŘETÍ

TELEGRAM

Byl to docela krátký telegram. „Lilia Vasiljevna Čerkasova. Magadan. Hotel.“ Režisér Gamon-Gamana v něm sděloval mamince, že se uvolnilo místo v divadle a že na něj může nastoupit. Prosil ji, aby co nejrychleji odpověděla.

Telegram přinesli večer, když se ti nás v pokoji sešli všichni, kteří se expedice zúčastnili, aby s konečnou platností rozhodli, jakým způsobem se dopravit na plošinu.

Od výběru cesty a způsobu cestování záviselo mnohé. Plány, tak dobře připravené a propracované v Moskvě, se staly už v Magadanu zbytečné. Otec byl zlostí bez sebe, profesorka Angelina Jefimovna Kučeriněrová také. Ti dva se dokonce v těchto dnech ani nehádali a sjednotili se proti chladnokrevným magadanským ,byrokratům‘.

Otec se pevně rozhodl vybavit druhou výpravu na plošinu těmi nejmodernějšími dopravními prostředky a vědeckými přístroji. Existovala předběžná dohoda s Magadanem, že expedici poskytne speciální vrtulník. Náčelník magadanského oddělení Aeroflotu Fomenko sice neodmítal vrtulník poskytnout, ale sliboval ho až za měsíc, po skončení jarního tahu ryb.

„Co my máme společného s rybami?“ rozzuřil se otec. „Expedice nemůže čekat!“

Zdůvodnili mu to tím, že vrtulníky jsou v současné době zapotřebí pro sledování ryb a jiných mořských zvířat, a také ledů. Mají ještě jeden vrtulník MM, ale ten je přesunut a pracuje na pokládání telegrafního a telefonního kabelu ve vysokohorských oblastech. Za měsíc dva bude vrtulník volný a bude nám k dispozici.

Dovedu si živě představit, jak asi otec vzkypěl z toho ‚měsíc dva‘. Ale nám to podal, jako by se byl býval udržel a jen velmi uctivě vysvětlil, že MI-1 potřebujeme na plošinu pro výzkumné práce ne za měsíc, či dva, ale nejpozději do tří dnů. Ale dopravit na plošinu osm lidi a poměrně značný náklad vrtulník MI-1 nemůže, protože unese všeho všudy dva až tři pasažéry. K tomu účelu potřebujeme MI-4 (desetimístný).

„Musíte čekat,“ odpověděl klidně Fumenko.

Ať se otec rozčiloval, jak chtěl, nebylo to nic platné. Každý den chodil jako do práce přesně v devět hodin ráno na Aeroflot a jiné úřady, které by mohly ovlivnit tvrdohlavého Fomenka. Ale Fumenko jednotvárně opakoval jedno a totéž.

„Vrtulník bude po skončení jarního tahu.“

„A kdy skončí ten váš tah?“ řval už na něho otec.

„Letos je pozdní jaro,“ neurčitě mumlal Fumenko.

Žeňa Kazakov, geofyzik, navrhl, aby dohadování bylo svěřeno jemu, protože má diplomatické nadání. „Nějak se s nimi domluvím,“ holedbal se. Svěřili mu tedy vyjednávání.

Opravdu se domluvil. Aeroflot nám dával speciální nákladní letadlo a osm padáků podle počtu účastníků výpravy. Slibovali, že nás shodí i s nákladem přímo na plošinu.

Všichni viditelně strnuli, protože nikdo, kromě Žeňi, ani jednou s padákem neskákal.

Žena nás začal přesvědčovat, že skákat z letadla (na plošinu posetou ostrými skalami!) není vůbec nic hrozného a že nás to ,rychle naučí‘. Všichni zaraženě mlčeli.

„A proč nemůžeme jít jako všichni lidi… cestovatelé s koňmi?“ zeptala se vyčítavě naše geografka Valja Gerasimovová.

Teprve před rokem dokončila Lomonosovovu univerzitu a tohle byla její první opravdová expedice. Valje bylo čtyřiadvacet, ale nikdo by jí nehádal víc než osmnáct. Vypadala jako kluk: dlouhonohá, rozcuchaná, ohebná, s uličnickým kukučem. Valja Gerasimová je tátova žákyně, ten o ní měl velice dobré mínění, čemuž se hrozně divila maminka a říkala, že neví proč. Podle ní to byla ta nejobyčejnější holka.

Také toho večera, i když byl otec rozzlobený, jí odpověděl neobyčejně jemně:

„Ovšem, s koňmi se dá cestovat velice dobře. Ale my musíme překonat víc než tisíc kilometrů v hornaté liduprázdné krajině. Kůň sní za tu dobu víc ovsa než unese a žádné podkovy tak dlouho nevydrží. Myslel jsem, že expedici budou stačit dva nebo tři dělníci, v takovém případě bych jich ale musel vzít více. Na plošině budeme dva roky. Co by tam pak ti dělníci dělali? Poslat je zpátky samotné, to by nešlo, mohli by snadno zahynout. A k tomu, a to je nejdůležitější, bychom promeškali léto.“

Valja otce pozorně vyslechla jako dobrá žákyně a chápavě pokývala hlavou:

„Tak se musíme pustit do studia parašutismu.“

„K čertu!“ ulevila si nahlas Angelina jefimovna Kučeriněrová.

Byla známá vulkanoložka a do naší expedice ji přilákala svůdná myšlenka na prozkoumání nové neznámé sopky, která se rozkládala úplně jinde, než se patřilo (aspoň podle mínění geologů). Profesorce bylo k padesáti, byla pomenší, vyzáblá, nadšená a zároveň zlostná. Když se rozzlobila, kejhala jako husa. Otec o ní říkal, že je ohromná vědkyně. A člověk průzračně čestný, principiální, spravedlivý, ale s nemožnou povahou. Zkraje se mi vůbec nelíbila. Možná taky proto, že když mě uviděla v Magadanu, pochybovačně zavrtěla hlavou a zabručela: „Kdo se s ním pak bude babrat, k čertu!“

Přestože jsem si sám myslel, že není proč mě tahat za polární kruh, urazilo mě to. Prošli jsme s otcem podél celé Vetljugy a nikdo se se mnou nebabral. Je pravda, že Sever sice není žádná Vetljuga, ale ať mi bude jak chce krušno, nedovolím, aby se se mnou někdo musel ‚babrat’. Výdržím všechno, co budu muset. A ukážu té učené huse…

„Na čem se dohodném?“ řekla maminka zamyšleně. „A co kdybych zkusila zajít zítra za Fomenkem já?“

Otec jen pokrčil rameny. Byl hrozně rozčilený a měl pramizernou náladu.

A právě v tuhle chvíli přinesli telegram. Maminka se podepsala, a když listonoš odešel, hned si ho u dveří přečetla. Každý se na ni mimoděk podíval, ale ona si toho vůbec nevšímala. Pomalu schovala telegram do kapsy šatů, pak přistoupila k oknu a začala se dívat na ulici, kde, přestože už bylo pozdě, bylo světlo jako ve dne. V Magadanu byly tehdy bílé noci.

Všichni mlčeli, otec byl rozladěn, dokonce i já jsem se cítil nějak hloupě. Naštěstí přišli dělníci výpravy. Zatím byli dva, oba starší.

Borise Karloviče Bechlera, samotářského, zamračeného, ale ještě silného muže, najmu li v Magadanu. a Foma Sergejevič Seliverstov přijel už s otcem z Moskvy. Seliverstov přišel k otci na doporučení profesorky Kučeriněrové, které pronesla do telefonu co nejdůrazněji a kategoricky. Otec si vždycky vybíral dělníky až na Sibiři z místních obyvatel, ale netroufl si Angelině Jefimovně odporovat.

Seliverstov a Bechler oznámili, že připlul parník s posledním nákladem expedice. Maminka se vzpamatovala a začala všechny hostit čajem, ale byla pořád roztržitá. Brzy se všichni rozešli do svých pokojů. Předtím se ještě dohodli, že s Fomenkem zkusí zítra štěstí maminka.

Když všichni odešlí, táta i máma mi poručili, abych šel honem spál, z čehož jsem pochopil, že je na obzoru zajímavý rozhovor, a natáhl jsem uši.

Otec, pořád ještě zachmuřený, otevřel okno, aby vyvětral. Maminka mi stlala na pohovce (v pokoji byly jen dvě postele) a já jsem honem hupnul pod deku a dělal, že spím.

„Tu máš, Dmitriji, přečti si to…“ Maminka podala otci telegram.

Převlékla se už do starého hedvábného županu, který nosila ještě doma, a teď seděla zamyšleně na své posteli.

Otec si přečetl telegram, hodil ho na stůl a začal chodit po pokoji. Potom si sedí k mamince a objal ji kolem ramen.

„Víš, Lilo, někdy si připadám jako mizera!“ řekl najednou prudce. „Nebýt mne, tak bys už určitě byla zasloužilou umělkyní…“

„Nejsem přece ctižádostivá, o to mi vůbec nejde…“

„Rozumím ti. Ale máš prý velké nadání. Zvážíme to. Lilo… Snad bys měla ten návrh přijmout?“

„A co ty?“

„Co, co já… Chci jen jedno: abys byla šťastná.“

„No právě. Budu šťastná?“

Zatímco otec trpělivě čekal a maminka přemýšlela, musel jsem si přikrýt rukou pusu, abych nevykřikl: co bude se mnou, když odjede?

Samozřejmě bych byl rád, kdyby se maminka vrátila na jeviště… A jak šťastná by byla babička! Ale co já, kdyby mi navrhli (o čemž silně pochybuji), abych se s ni vrátil do Moskvy? Vždyť mně samotnému to bude hloupé… dezertovat. Ne, je mi souzeno strávil s touhle expedicí celé dva roky. A ještě k tomu možná bez maminky… Až jsem se pod dekou zpotil. Byl jsem jako zmlácený.

„Podle mne musíš ten návrh přijmout,“ řekl sklesle otec. „Musí se rozloučit i jiní… Vždyť je to stejně dost vzácné, aby na výpravu jezdili muž i žena…“

„A ještě k tomu s děckem,“ usmála se mezi slzami maminka. „Ne, Dmitriji, nic z toho nebude… Budu proboha prosit Fomenka, aby mě dopravil letadlem nebo shodil padákem.“ Zase se zasmála.

Měla zvláštní zabarvení hlasu, jakoby chladné a zároveň pronikavé. U nikoho jsem se ještě nesetkal s takovým zcela zvláštním hlasem. To říkali všichni.

„A pak, stejně určitě nemám žádné nadání!“ pronesla maminka zcela nečekaně. Otec se podivil a nevěřil: ‚„To by si tě Gamon-Gamana asi nezval: Vždyť už jsi přece vystupovala v divadle s úspěchem.“

Maminka mu pohladila rukáv.

„Víš, Dmitriji, nadání, to nejsou jen vrozené schopnosti. Řekněme, že ty mám. Ale nadání, to je především vášnivá láska k věci, k umění. A já jsem nikdy divadlo tak nemilovala. To maminka ano, i když celý život dělala jen nápovědu. Takže, k čemu talent! Zbytečně se pokládáš za viníka, Dmitriji. Vždyť ještě předtím, než jsem tě potkala, jsem často přemýšlela o tom, kolik vábivých, neprozkoumaných koutů je na naší planetě! Přitahovaly mě odjakživa dálky. Úspěch přehlušil tenhle vnitřní hlas. Ale brzy jsem potkala tebe, učence, badatele, cestovatelé. A když jsem poznala, že tě miluji, napadlo mě: největší štěstí na zemi musí být jít s tebou až k pramenům řek.“

„Ty toho nelituješ?“ vzrušeně se zeptal otec.

„Ne!“

„Ale stejně se ti po umění stýská!“

„Ano, stýská,“ prostě souhlasila maminka. „Vždyť člověk touží dělat nesrovnatelně víc, než kolik možností mu společnost může poskytnout. V uměle zúženém kruhu je každý z nás. Ať jsi lékař, který celý život léčí své pacienty, či účelní, celé hodiny ohnutý nad lejstry jako můj otec, nebo učitel, který od dlouholeté práce s dětmi sám zdětinští. jak tahle jednostrannost ubíjí člověka! Proč si mám vybrat to či ono, buď anebo, když chci i to i to? Člověk budoucnosti, jsem o tom přesvědčena, bude osvobozen od ,okolností‘ a neobyčejně mnohostranný. Ať bude jeho profese jakákoliv, ať by měl svou práci sebevíc rád, vždy bude mít možnost poslechnout volání vnitřního hlasu, nechat to, na co je zvyklý, a odjet si třeba na několik let do nitra Afriky, dostane li chuť procestovat Kongo. Nevím, Dmitriji, je možně, že se jednou vrátím do divadla, ale ne dříve, dokud neuspokojím tu druhou potřebu, kterou mám – objevovat neznámé.“

„Mám tě hrozně rád, Lilo!“ řekl otec a já bych ani nepoznal jeho hlas, taková se v něm ozvala něha a obdiv.

Byl jsem také nadšen a v návalu radosti jsem se posadil na pohovce a spustil nohy na zem.

„Ty nespíš?“ zeptala se maminka. Byla celá zrůžovělá a oči jí zářily.

„Copak se dá spát při světle! Moc se mi líbilo, cos říkala. Souhlasím s tebou.“

„On souhlasí!“ zvolal otec bez rozhořčení. „Marš spát! Zítra půjdeš s maminkou k Fomenkovi.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

ZÍSKÁME VRTULNÍK A PŘÍTELE

Ráno, jsme si s maminkou oblékli to nejlepší, co jsme měli s sebou, napudrovali se (to se týká maminky) a vypravili jsme se za Fomenkem, provázeni radami vědeckých pracovníků expedice; Angelina Jefimovna radila nedělat ‚s těma byrokratama žádné cavyky‘ a jak se patří je zmáčknout‘. Žeňa Kazakov připomínal, že Fomenko nemá rád dlouhé řeči. Valja nám přála, abychom ho okouzlili, a tatínek se začal zlobit: „No, no, a co ještě! To snad jdi radši, Lilo, za sekretářkou městského výboru. Je to rozumná žena, na mne se ale zlobí – řekl jsem tam něco ve zlosti…“

Podle otcova popisu jsem si Fomenka představoval jako obrovitého vypaseného byrokrata s buldočí tváří. Ukázalo se, že vypadá docela sympaticky, byl hnědooký s tmavým obočím a s hustou čupřinou vlasů. V Cooperových románech by se za takový skalp daly získat tři obyčejné. Měl na sobě leteckou uniformu a přijal nás velmi vlídně.

Když jsme mu řekli, co jsme vlastně zač, nebral jeho údiv konce.

„Tak profesor vzal s sebou i ženu a chlapce? To je ale blázen, s prominutím…!“

Maminka mu s úsměvem vysvětlila, že na Sever nejede jako žena profesora Čerkasova, ale jako samostatný člen výpravy, jako geoložka. A syna vzali jen proto, že nám slíbili dát k dispozici vrtulník…

„Tak to tedy je!“ zvolal ohromený Fomenko.

„A víte, že kolem plošiny není tisíce kilometrů ani jedno lidské obydlí? Je to úplná poušť!“

Maminka se znovu usmála a řekla, že to je jí všechno známo.

„A kde budete s dítětem bydlet?“

„Ve stanu.“

„I v zimě?“

„Stan musíme co nejlépe uteplit. Vzali jsme si z Moskvy všechno, co je zapotřebí. Náklady už došly. Teď potřebujeme už jen vrtulník Ml-4, který by naložil osm lidí a asi tři tuny nákladu.“

Fomenko se rozpačitě poškrábal za uchem a podíval se na mne:

„Kolikpak je ti let?“

„Dvanáct pryč.“

„K čertu!… A jak se jmenuješ?“

„Nikolaj Čerkasov.“

„A nemáš strach?“

„Ne.“

Ani si nevšiml, jak jsem mu zalhal. Ostatně, měl jsem dojem, jako bych se už ani tolik nebál. Vždyť se nebála ani Valja Gerasimovová, a je to jen větší holka!

„Čím chceš být, až vyrosteš?“

„Nevím, ještě budu mít čas si vybrat.“

„Jaký je to rozvážný chlapec!“

Maminka vypravovala Fomenkovi o úkolech expedice i o tom, že je to už druhá výprava na plošinu. Připomněla záhubu jejích účastníku.

„Vždyť o tom jsem slyšel!“ zvolal překvapeně Fomenko „To je váš muž, co se tehdy jediný zachránil?“

Maminka přikývla:

„Zásob měli jenom na dva měsíce. Ztratil se jeden dělník. patrně se zbláznil. Na jeho hledání padlo deset dní. A ještě ke všemu přišla časná a krutá zima. Zásoby byly vyčerpány, vysílačku s sebou neměli… Pouze můj muž se dostal až do obydlených míst. Byl nemocen, takřka v bezvědomí, ale přesto donesl na zádech nejdůležitější materiály získané expedicí.“

„Slyšel jsem o tom,“ potvrdil Fomenko zcela jiným tónem, vzal telefon a pozval k sobě nějakého soudruha Safonova.

Tak jsme poprvé viděli Jermaka. Hned se nám zalíbil. Byl prostředního vzrůstu, silný, opálený, zdánlivě trochu těžkopádný, dobrácký a veselý. Býval dříve určitě krasavec. ale teď ho hyzdily dlouhé jizvy na nose a tvářích. Myslel jsem si nejdřív, že jsou to stopy po neštovicích, ale jak jsem se potom dozvěděl, byl to následek havárie a spálenin.

Fomenko mu stručně tlumočil obsah našeho rozhovoru a na závěr řekl:

„Dopravíš expedici na plošinu se všemi zásobami i zařízením. Potom jim budeš jednou měsíčně dopravovat poštu a čerstvé ovoce. Expedice je plánována na dva roky. Budeš s nimi udržovat rádiové spojení a kdyby se něco stalo, dáš mi vědět. Jasné?“

„Jasné, soudruhu Fomenko!“ usmál se zeširoka Jermak.

Měl rovné, bělostné zuby a hubený krk. Napadlo mě, že je ještě velmi mlád, mladší než Žeň a Kazakov. Maminka se zeptala, jaké je jeho jméno po otci.

Safanov rozpačitě mávl rukou:

„Říkejte mi jen Jermaku.“ Zeptal se, na kterou hodinu má přichystat vrtulník, úplně jako taxikář.

Domluvili jsme se na druhý den, na osm hodin ráno.

Vyšli jsme na ulici v povznesené náladě. Maminka šla na poštu poslat telegram Gamon-Gaimanovi a já jsem se jako střela hnal do hotelu vysypat novinu.

Ozvalo se hromadné hurá.

Ráno po vydatné snídani nás autobus dopravil na letiště. Poprvé jsem viděl vrtulník tak zblízka, takže se mi zdál ohromný a břichatý.

Seliverstov a Bechler už byli na letišti a pomáhali nakladačům pečlivě ukládat zásoby a výstroj expedice – jakési bedny, sudy a velké balíky. My jsme se rychle posadili na sedadla pro cestující.

Vrtulník byl vevnitř docela útulný s měkkými sedadly. Jermak nás pozdravil všechny dohromady jednou poklonou a vážně zaujal své místo v zasklené kabině, odkud bylo viděl dopředu, dolů i do stran.

Maminka mi podávala prášek, ale otec jí ho vytrhl a zahodil. Posadil mě vedle sebe, a ještě než jsme vzlétli, si se mnou začal povídat. Potichounku, aby to ostatní neslyšeli, mi poradil, abych se nedíval oknem dolů. Najednou mi došlo, že otci by bylo asi před ostatními, zejména před profesorkou Kučeriněrovou, trapné, kdyby se mi udělalo špatně.

Od té chvíle jsem se rozhodl nedopustit za žádnou cenu takovou ostudu a hlídat se.

Jermak nejdřív zakroužil nad mořem, určitě proto, aby se všichni mohli potěšit naposledy panoramatem Magadanu a zálivu Nagajeva.

Všichni okouzleně zavzdychali, já jsem se podíval jen letmo – ne dolů, ale do dálky. Na obzoru se v paprscích slunce blýskalo prázdné ocelové modré moře. V zálivu kotvilo několik lodí. Před očima se mi mihlo kamenité pásmo hor s řídkými nízkými modříny, zaleskla se trať, po které jezdily vlaky jako mašinky na hraní. Magadan dostal podobu plánu, narýsovaného tuší na pauzovací papír, a potom nadobro zmizel.

Vrtulník letěl značně vysoko. Něco v něm klepalo, vrčelo a skřípalo. Ze začátku se všichni živě bavili, potom postupně zmlkali, někteří četli, někteří se dívali z okénka. Já jsem se snažil nedívat: plovoucí oblaka ve mně vyvolávala divný pocit pod bránicí a nevolnost od žaludku.

„Olská čedičová plošina,“ vysvětloval mi otec, když se podíval na zem. „Před padesáti milióny lety tu bylo jen sopečné pohoří. Smršťování zemské kůry toto pohoří rozervalo. Představ si ohromnou trhlinu, tři sta kilometrů dlouhou a skoro sto kilometrů hlubokou… Z trhliny se vylila žhavá čedičová láva. která zarovnala původní hornatý reliéf. Dovedeš si představit, co tady probíhalo?“

Tak jsme letěli, tu nad horskými hřebeny, tu nad tmavě zelenou tajgou. Míhaly se řeky, jezera, řídce rozseté osady.

Myslel jsem, že už budeme ten den na plošině, které jsem se bůhvíproč tak bál, ale k mé úlevě řekl otec. že přenocujeme v Nižních Krestach, rybářské osadě v ústi řeky Kólymy.

Letěli jsme několik hodin: i když mi bylo pořád špatně. ani jednou jsem, naštěstí, nevracel. Předstíral jsem. že spím. Nebylo to nikomu divné, vždyť třeba Bechler také prospal skoro celou cestu.

K večeru jsme přistáli na skutečném letišti, i když vrtulník může klidně přistál kdekoliv, třebas na střeše.

Vydechl jsem úlevou.

Přichystali jsme se na nocleh v podlouhlé dřevěné chalupě. které tady říkali hotel, a hned jsme šli do jídelny. Byla tak výtečná ucha jakou jsem v životě nejedl: hustá, tučná, s velkými kusy šťavnatých ryb. Tatínek byl tak nepokrytě nadšen, že polichocená servírka zavolala kuchaře. Usmívající se kuchař v sněhobílé čepici a zástěře nám řekl, že i oni sami mívají takovou uchu jen zřídka.

„Máte štěstí! Jeseteři bývají málokdy. Je to náhodný úlovek…“

„Inu, civilizace už pronikla i za polární kruh!“ jizlivé pronesla Angelina Jefimovna a měla po náladě. Vždycky se jí pokazila nálada, jakmile slyšela, že mizí ryby z moří a řek, že se kácejí a ničí lesy nebo otravuje atmosféra.

Po obědě se Žeňa, Valja, Seliverstov a Bechler vypravili nakupovat ryby – bylo třeba vzít si je s sebou do zásoby. Ostatní se šli projít. Jermak hned někam zmizel.

Magadan se mi vůbec nelíbil, je to nevlídné, studené a drsné město, zato Nižní Kresty se mi moc líbily.

Vedle dřevěných domů se sušily na plotech mokré sítě, na otevřených půdách se sušily ryby, liščí a zaječí kůže. V oknech kvetly begónie a čapí nůsky, někde měli dokonce v květináčích rajčata a okurky. Všude venku to vonělo smolou, čerstvě nařezaným dřívím, mořem, jehož blízkost už byla pronikavě cítit, ale nejvíc ze všeho rybami, čerstvými, solenými i sušenými.

Na břehu Kolymy, u ohromných skladů ryb s prkennými skluzavkami, nakládali na auta ohromné sudy. Stovky natřených rybářských loděk ležely na písku vzhůru dnem, jiné se pohupovaly na tmavě šedých vlnách. Dul severní vítr a maminka mi honem zvedla límec kabátu. Tatínek, aniž přerušil rozhovor s Angelinou Jefimovnou, mi ho dal zase dolů. Radši jsem zůstal vzadu a coural jsem se sám. Litoval jsem, že jsem nepoprosil Žeňu, aby mě vzali s sebou. Chtělo se mi jít s nimi, ale nechtěl jsem se jim vnucovat sám.

Všude se potloukali velcí, tlustí psi a hledali ryby, vypadlé ze sítí. Neprali se ani neštěkali. V přístavu žertovali dobrosrdeční, veselí nakladači jeden s druhým a rychle skládali bedny se zbožím. Několik černých železných nákladních lodi a dřevěných vorů se houpalo na vlnách. Nad nesmírnou šíří Kolymy svítilo jakési podivné, přízračné, oranžové slunce.

Svítilo ještě, když jsme se navečeřeli a šil spát. Dospělí v osadě už dávno spali: museli zítra do práce, ale rozjívené děti a slepice se ještě potulovaly venku. Byla už jedna v noci, když se mi konečně podařilo usnout při tom slunečním světle. Ve druhé polovině noci pršelo. Déšť byl teplý a vlahý.

Jermak přišel až ráno. Přenocoval u známých a vzbudil nás klepáním na dveře. Začínal nový den – dnes už budeme na plošině! Začal jsem se honem oblékat.

„Kdepak je Kolja? Něco pro něho mám!“ volal za dveřmi Jermak.

Vyskočil jsem jen tak, jenom v tričku, a hnal se ke dveřím.

Jermak držel v náručí velké žlutohnědé štěně s černýma očima a černým nosem.

„Tu máš, Koljo, dárek od mých přátel rybářů!“ pronesl pilot slavnostně a předával mi ten živý poklad.

„Je to opravdový seveřan! Jeho rodiče jezdí s psím spřežením.“

Všichni štěně obklopili. Ženy ho začaly hlasitě obdivovat. Opatrně jsem pustil štěně na zem. Vážně si nás všechny prohlédlo, zavrtělo na znamení přátelství ocáskem, a s tím nejnevinnějším pohledem se vydalo do kouta, kde byly složeny pytle s rybami. Zkusilo jeden pytel zuby, je-li pevný, a rozhořčeně zaštěkalo.

„Ty seš ale, kamaráde, kouzelník!“ poznamenal se smíchem otec.

A my jsme mu začali říkat Kouzelník.

Rychle jsme posnídali (společně s Kouzelníkem), oblékli jsme se a vydali se k vrtulníku.

Pevně jsem držel štěně v náručí a poslouchal, jak mu tluče srdíčko.

A teď znova letíme vrtulníkem. Opět se dole střídají řeky, neprostupná tajga, ostré horské hřbety, propasti a rozsedliny, jenom osady už tu nejsou, je to divoký, neobydlený kraj.

A zase všichni míči, ani se jim nějak nechce mluvit. Otec je vzrušen, Žeňa je bledý: určitě si vzpomíná na otce, který zahynul při první výpravě na plošinu.

Ze všech účastníku expedice jsem Žeňu znal nejlépe já. Od doby, kdy osiřel, přicházel často k nám. Babička ho měla moc ráda a vždycky mu pekla jeho oblíbený tvarohový koláč. Žena u nás někdy zůstával i přes noc: to když nechtěl vidět otčíma. Žeíiova matka se brzy po mužově smrti znova vdala a Žena jí nikdy tohle manželství nemohl odpustit, protože otčím byl dávným otcovým odpůrcem. Byl to také vědecký pracovník, docent, ale dával přednost výpravám do zahraničí před cestou na Sever, ještě k tomu na nějakou nikomu známou plošinu. Žeňova otce pohrdlivě nazýval „idealistou“, protože nedovedl vydělávat hodně peněz a nedokázal odříci riskantní výpravu na plošinu, kde zahynul. Žena otce zbožňoval, a proto si také zvolil jeho obor, geofyziku. Už jsem vyprávěl, že Žeňa měl rád mého otce a nikdy mu nedával vinu za záhubu jeho spolupracovníků. Otec Žeňu pokládal za nadějného vědce a prorokoval mu slibnou budoucnost.

Žeňa byl ještě aspirantem, když jeho „projekt prstence“ vzbudil hotovou senzaci. Plný název projektu byl „Změna klimatu a vytvořeni umělého osvětlení země v noční době na rozsáhlém území zeměkoule pomocí prstence z malých částic, otáčejícího se kolem země.“

K tomuhle projektu se ještě vrátím. Zatím jenom prozradím, že ho zamítli. Žeňa říká, že projekt předběhl dobu je pevně přesvědčen, že tak přibližně kolem roku dva tisíce bude přijat a schválen.

Žeňa je podle mého názoru velice hezký (Valje Gerasimuvé se to ale z nějakého důvodu nezdá), ale vysoký, urostlý, štíhlý, má modrošedé oči, lesklé světle hnědé vlasy, energickou bradu a velká rozhodná ústa. Jediné, co se na něm Valje líbilo, bylo to, jak jí.

„Většina mužských jí hrozně,“ řekla Valja s posměškem, „ale Žeňa ji krásně!“

Podle mne je Valja divná: ze všech hodnot člověka si všimne jen jedné a ještě k tomu nepodstatné.

Celou cestu na plošinu jsem přemýšlel o první neúspěšné výpravě. Věděl jsem o ní dost málo. Otec o ní nerad mluvil… Potom jsem si vzpomněl na školu, na kluky a snažil jsem se nedívat oknem, aby se mi neudělalo spatně.

… Přece jen jsem byl tehdy ještě velmi malý, i když mě pokládali na můj věk za vyspělého. Nyní, když jsem o několik let starší, se dívám na svět jinýma očima a chápu mnohé, co jsem dříve nechápal, jenom nejasně cítil. Ale zapamatoval jsem si i to, co jsem mohl pochopit až později…

Sklíčená nálada náčelníka výpravy a Žeňův smutek se přenesly na ostatní. Když jsme za několik hodin dolétli nad plošinu, všichni se zvedli ze svých míst s jakýmsi podivným výrazem ve tváři, velice vzrušeně a napjatě.

„Podívejte se na plošinu seshora,“ pronesl slavnostně otec.

Dveře do pilotovy kabiny byly otevřené a my jsme se shlukli Jermakovi za zády (ten jediný nebyl smutný).

Vrtulník pomalu opisoval široký kruh, Jermak hledal místo pro přistáni.

Kam oko dohlédlo, všude se rozprostíraly majestátné masívy hor, porostlé modříny nebo pokryté bílým sněhem. Ve slunci se zatřpytil ledovec, klouzající do úzké zastíněné doliny mezi sráznými skalami. A kde je plošina? Najednou jsem ji uviděl jako šikmou plochu: ohromnou čedičovou plošinu s kulatým jezerem uprostřed. Nad jezerem visela mlha.

„Musíme najit místo, které není otevřené větrům!“ křičel Jermak, aby přehlušil hluk motoru.

Ale Angelina Jefimovna požádala, aby letěl ještě dál na sever, chtěla vidět z ptačí perspektivy také sopku.

Jermak otočil řídicí páku vlevo a potom k sobě. Vrtulník se lehce otočil a vznesl se výše. Prudce jsme proletěli nad ostrým, skalnatým vrcholem. Hluboko dole, v ohromné hloubce téměř černé úžlabiny tekla úzká horská řeka. Za úžlabinou se široce a svobodně rozlévala mezi ohromnými kameny do prostoru doliny.

Tato místa byla neobývaná a drsná, jsou to bílé skvrny na mapách, i hora i řeku a ohromná plošina byly bezejmenné a čekaly na své objevitele. Souběžné s horským hřbetem, který jsme přelétli, se prostírala dolina černá jak antracit, ostře se odlišující od zelených a barevných svahů hor. Vrtulník proletěl nad černou dolinou, zakroužil jako pták nad vysokými horami v mracích a zůstal viset ve vzduchu. Pod námi se tyčil gigantický trychtýř se zejícím kráterem. U něho začínala černá kamenná řeka, která zalila dno doliny – lávový potok.

„Sopka!“ křičel jsem z plna hrdla.

Angelina Jefimovna se na mne poprvé vlídněji podívala.

Jermak se nemilosrdně otočil zpátky a nedal nic na profesorčiny nářky.

„Nemám tolik paliva!“ křikl jenom.

Zakroužil nad plošinou, zůstal viset ve vzduchu a hledal vhodné místo pro přistání. Dříve než přistál definitivně, počkal opatrný Jermak s vrtulníkem ve výšce dvou metrů, pečlivě se rozhlédl a pak teprve spustil stroj na kola.

Otec: vyskočil jako první a já hned za nim. Stáli jsme na plošině. Kolikrát jsem o ní slyšel, kolikrát jsem ji viděl ve snu – záhadnou a děsivou!

… Není tomu tak dávno, co jsem byl se svým spolužákem Vovkou na výstavě obrazů amerického malíře Rockwella Kenta.

Jeho grónský cyklus!… Jak jsem ho viděl, úplně jsem strnul. Vovka na mne dlouho čekal, pak se rozzlobil a šel pryč. A já jsem tam zůstal až do zavření. Nebylo to snad ani shodou v typu krajiny, ale takové Kentovy obrazy jako Hora odrážející se ve vodě. Pošmourný den. Lovci tuleňů a zvlášť Průliv Admirality. jako by zobrazovaly podstatu plošiny. Skrývalo se v ni něco pochmurného, drsného a lidem nepřátelského…

Ponuré, příkré skály, odrážející se v naprosto průzračném jezeře, se zdálky podobaly starcům, povídajícím si na břehu. Občas zahalila skály pára stoupající z vody a tehdy se zdálo, že se „starci“ naklánějí jeden k druhému. Hřebeny hor s vystouplými granitovými žilami se zas podobaly zubatým zdem středověkých pevností a vtiskovaly svůj pochmurný a fantastický ráz celé kraji ní? Mechem a řídkým lesem pokrytá plošina na jihovýchodě ostře klesala. Dále se modrala ohromná nekonečné tajga, přerušovaná zasněženými horami…

Ani jsme se nestačili pořádně rozhlédnout, a Jermak nás začal pobízet, abychom začali se stavbou stanu. Chtěl nás vidět zařízené co nejlépe ještě před svým odletem. Dokonce vybral místo pro stan v zátiší pod skálou.

Nejdřív jsme vyložili z vrtulníku všechny zásoby a hned jsme začali kopat jámu pro základy stanu. Otec chtěl postavit jen prozatímní stan, ale Jermak trval na stálém. Chtěl nám pomoci. Otec asi nakonec došel k názoru, že se nám pár mužských rukou bude hodit, a ustoupil.

Stan byl velmi útulný. Byl dvojitý, natažený na dřevěnou kostru, měl opravdová okna a dveře a dokonce předsíň. Napůl jsme ho zapustili do země. Ke vchodu se scházelo po čtyřech schůdcích.

„Úplná zemljanka,“ řekla Valja.

„To nevadí! Zato tam bude pěkně teplo,“ usmál se Jermak.

Kouzelník se přičinlivě zúčastňoval všech prací – stékal, pobíhal sem a tam a pletl se všem pod mihy tak dlouho, dokud ho Bechler nepřetáhl provázkem. Potom se urazil a odešel. Já jsem se také urazil, ale nic jsem neřekl.

Pomáhal jsem, jak jsem mohl, aby mi nikdo nemohl říct, že jsem jenom na obtíž. Nosil jsem věci, hledal jsem tu kladivo, tu hřebíky, které se pořád někam ztrácely, běhal jsem pro vodu – já a Valja jsme hned našli poblíž pramínek průzračně čisté vody, který vytékal pod skálou, – rozdělával oheň, sbíral topení a pomáhal jsem mamince vařit pro všechny k obědu uchu. Byl jsem už tak unavený, že jsem chodil div ne s vyplazeným jazykem jako Kouzelník. Dokonce tatínek si toho všiml a poručil mi, abych si na chvíli sedl a odpočinul. Ostatní mi to říkali už dávno.

Ukázalo se, že jsme s sebou dokonce přivezli i rozkládací nábytek: dva stoly, postele a židle. To všechno jsme rozestavili pečlivě ve stanu na holé zemi. Valja řekla, že najde vhodnou hlínu a vymaže podlahu, jak se to dělá v ukrajinských vesnicích, Jermak zase slíbil, že sežene v Magadanu linoleum, aby bylo tepleji od noh a podlaha se lépe myla.

Jakmile jsme se naobědvali (nebo navečeřeli? J, šli jsme hned spát, tak jsme byli hrozně unaveni a na pokraji sil. Slunce nezapadlo ani večer, ani o půlnoci, sotva se dotklo hlav „staříků“, už se zase kutálelo po nebi od severu na východ jako ohromná, trochu zploštělá růžová koule. Všichni jsme ulehli ve stanu, jen Jermak ve vrtulníku.

Neúnavný pilot nás vzbudil v pět ráno… na čaj. Připravil nám už snídani, upekl čerstvé ryby, koupené v Křeslech. Zatím ale jedli všichni bez zvláštní chuti, protože byli nevyspalí. Jermak hovořil s otcem o tom, jak postavil koupelnu. Po snídani jsme vzali pily, sekery a vypravili se do nejbližšího lesa připravit na ni trámy.

Žeňa Kazakov musel vyhledat pár vhodných stromů pod heliograf a aktinometr.

Nikdy jsem si nemyslel, že by tu mohlo být tak krásně! Sestoupili jsme z plošiny po vysokém, ale dostatečně širokém horském sedle a octli se v lese. Brzy se udělalo horko, ostře začala vonět tráva. Vzduch zněl cvrkotem cvrčků, jako kdybychom byli někde na Vetljuze či Volze, a ne za polárním kruhem. Cvrčkové nám vyletovali pod nohama a třepetali jasně červenými krovkami. Pod vysokými modřiny byly narůžovělé vousy svatého Ivana, modraly se zvonečky a nějaké neznámé žluté květy, podobné astrám. Utrhl jsem jeden květ a přivoněl si k němu. Voněl vanilkou.

Šli jsme ještě kousek a mezi stromy se zaleskla řeka Yjdyga. Nezvykle čisté a neporušené byly její žluté písčiny, rychle v ní proudila voda, tak průzračná, že bylo vidět každou spadlou větévku a každý kámen na dně.

V hejnech tu plavali chariusové. Seliverstov a maminka, oba vášniví rybáři, upadli v nepopsatelné nadšeni. Poprvé jsem viděl Seliverstova takhle, obvykle je mlčenlivý, mírný a smutný.

Rychle jsme nařezali stromy, naložili jsme se jako koně a vrátili jsme se stejnou cestou na plošinu. Rychle jsme něco pojedli a vypili čaj. Pak jsme začali stavět koupelnu a radiostanici. Pracovali jsme až do jedné v noci, naštěstí slunce svítilo jako ve dne.

Když byly stavby dokončeny (zůstaly už jen drobné dodělávky), všichni se sotva drželi na nohou a mysleli jen na spánek, Jermak se začal loučit. Myslel jsem na to, jak se teď vrátí zpátky do města a my zůstaneme tady… Hrstka lidí v samém srdci hor – na stovky kilometru kolem není ani jedno obydlí, ani jeden člověk. Jenom divá zvěr a ptáci

„Odpočiňte si přece aspoň trochu,“ řekl otec.

„Nemám kdy, přátelé, tohle je přece poštovní letadlo. Lidé jsou už tři dny bez pošty.“

Pohlédli jsme na sebe: tak vida, kde vzal Fomenko „volný“ vrtulník!

Divže jsem nezačal při loučení plakat, tak jsem si na Jermaka za ty tři dny zvykl, jako bych ho znal léta. Ostatní se s ním také loučili neradi.

„Nebuďte smutní, neuplyne ani měsíc a jsem zase u vás,“ sliboval Jermak. „Přivezu všechno, co jste objednali. Pokusím se sehnat finský domek – dal by se sem dopravit rozebraný. A stan se bude hodit jako skladiště…“

Pevně stiskl všem ruku, a me políbil na obě tváře a zavřel se ve vrtulníku. Ještě jednou se mihla jeho milá tvář za skly a vrtulník se zvedl z planiny jako fantastická vážka.

„Jaký je to dobrý člověk!“ řekl někdo a vyjádřil tak nahlas společný názor.

Pomalu jsme došli ke stanu a ulehli ke spánku.

Všichni usnuli rychle, ale já jsem nějak nemohl. Slunce překryly asi mraky, protože najednou potemnělo. Kouzelník usnul sladce u mých nohou. Převracel jsem se stále na svém rozkládacím lůžku, až jsem musil ven. Neměl jsem na noc pít tolik čaje. Opatrně jsem prošel mezi rozkládacími lůžky, upravil mamince spadlou pokrývku a vyšel za dveře.

Dul chladný vítr, slunce bylo schované. Hustá šedá oblaka visela nad plošinou.

Zašel jsem za stan, postál tam a otočil jsem se, abych se vrátil a najednou jsem viděl člověka. Vyhlížel za skálou, u které jsme si postavili stan. Střetl jsem se s ním pohledem: hrozná, opuchlá, vousatá tvář s planoucíma očima. Na okamžik jsme oba strnuli.

Potom jsem začal křičet – divoce, pronikavě, hrůzou celý bez sebe. Rval jsem tak že v okamžiku vyběhli ven ze stanu všichni. Otec mě chytil za límec a začal se umou třást jako s neposlušným štěnětem za to, že jsem ho vzbudil.

„Za skálou je člověk!“ křičel jsem na něho.

„Tady nemůže nikdo být, zbabělče!“ hrubě mě zarazil otec. Bylo mu to celé před ostatními trapné.

Nikdo mi nevěřil, že jsem viděl člověka. Ale já jsem ho doopravdy viděl.

Proč mi nevěřili?!

KAPITOLA PÁTÁ

SELIVERSTOVŮV PŘÍBĚH

Pracovali jsme do úpadu. Není mi už jasné, jak jsme mohli takovou zátěž vůbec vydržet. Šest hodin jsme spali jako zabiti, bez probuzení, beze snů, jako když nás do vody hodí, a zbylých osmnáct jsme pracovali.

Vědečtí pracovníci zkoušeli dokonce zkrátit spánek na pět hodin, ale naštěstí je z toho začala bolet hlava, takže toho zase nechali. Potíž byla v tom, že některé práce je možné udělat Jen v létě, a léto je zde kraťoučké, všeho všudy dva a půl měsíce. Kromě toho bylo zapotřebí připravit se na zimu, na dlouhou polární noc. A lidí bylo příliš málo. Nedostávalo se dělníků, ale také vědeckých pracovníků. Tak například v expedici chyběl zoolog a botanik.

Naši úplně zapomněli, že jsem ještě kluk a navalili na mne spoustu povinností, až jsem pod nimi málem padal. Na to, abych začal fňukat a naříkat, nebylo ani pomyšlení, když už stejně zapomněli, že jsem ještě malý.

Měl jsem na starosti sběr lesních plodů – vitamínů na zimu, přípravu chrastí na podpal pro každý den i do zásoby. Byl jsem věrným pomocníkem kuchaře Seliverstova, ale když Fomu Sergejeviče potřebovala maminka pro geologická a hydrologická pozorování, nechali kuchařské povinnosti klidně na mně. Nedivte se tomu: trochu kuchtit jsem se naučil ještě vloni, když jsme se s otcem toulali po Vetljuze.

Vařil jsem jim všelijaké polévky z konzerv, krupicovou kaši. kysel a nejčastěji ryby, které nosila maminka a Seliverstov. Ucha z chariusů s bobkovým listem a pepřem mi šla docela dobře. Všichni se jen oblizovali. Ovoce na kysel jsem si sbíral v lese sám, bylo tam plno červeného rybízu, dozrávaly borůvky, brusinky a ostružiny.

Kdyby mě tak viděla moje babička, jak rozlévám sběračkou velikánskou skoro jako moje hlava polévku sedmi vyhládlým dospělým, kteří na mne koukají hladovýma a chtivýma Očima, že jednoho napadá: zkus jim neuvařit a snědí tě zaživa. Vím, jak jsou asi hladoví a je mi jich málem lito.

Seliverstov a Bechler kopali sklep a připravovali dříví na zimu Vedle stanu se už tyčila ohromná hranice nařezaného a naštípaného dříví. Bechler si rád občas zareptal a teď reptal, že v životě neslyšel, aby se na Dalekém severu bydlelo ve stanech. Tvrdil, že v zimě všichni pomrznem. Seliverstov byl optimista, nepamatuji se, že by měl někdy skleslou náladu. Ze všeho se radoval, věřil, že všechno je dobré, a měl za to, že když se z železného sudu, který nám shodil vrtulníkem Jermak udělají kamna, bude ve stanu dokonce horko. Přesto ale každý den stan nějak utěsňoval a oteploval.

A mně práce stále přibývala. Už jsem topil i v lázni, nosil vodu, metl stan a uklízel. A jednou ráno mi otec přede všemi svěřil síťku na motýly a hmyz, ploché krabice na sbírky a botanické desky herbáře s tím. že nám chybí botanik a zoolog, takže se jejich povinnosti ukládají mně.

Maminka aspoň dodala, ať sám daleko nikam nechodím, mohl bych padnout na medvěda nebo rosomáka. Na to jí otec odpověděl: „Musí se naučit střílet a dostane pušku.“ Od toho dne mě začal učit střílet, aspoň deset, patnáct minut denně.

Chladnokrevný člověk! Podle něho jsem se měl ochránit před medvědy sám… Jenomže já jsem se nebál medvědů…

Ach ten strach! Bál jsem se, když jsem zůstal v táboře sám. Bál jsem se, když jsem šel pro vodu k prameni. Bál jsem se, když jsem v lese sbíral chrastí nebo běhal se šířkou za hmyzem. Pořád jsem myslel na toho člověka, kterého jsem zahlédl. Věděl jsem dobře, že jsem si to ani nevymyslil, ani se mi to nezdálo. Ale zkuste si jen říci takovému otci, jako je ten můj, že máte strach a že se bojíte. Ten by vám dal! To bych si mohl gratulovat, kdybych dostal jen jednu za ucho, abych nežvanil hlouposti, ale on se na mne podívá tak opovržlivě, že bych se nejraději hanbou propadl.

Jenom jeden člověk mi věřil, a sice Žena Kazakov. Neustále se mě vyptával, jak ten neznámý člověk vypadal, jak byl vysoký, jaké měl oči a pak se ptal otce (to jsem slyšel na vlastní uši), jaký byl Alexej Abakumov. Ale otci to okamžitě došlo a odbyl ho: od dob první expedice na plošinu už uplynulo deset let a Abakumov už jistě dávno zahynul. Když Žeňa viděl, jak se náčelník expedice rozzlobil, raději toho nechal.

Tak to teda znamená, že je to Abakumov, pomyslel jsem si s hrůzou.

Maminka pokládala Abakumova za blázna. Jak by tady mohl žít sám celých deset let? Proč utekl, když se vydali na zpáteční cestu? Když se dostal otec, zeslabený, s oteklýma nohama, do prvního obydleného místa, oznámil, že v tajze zůstal člověk… Abakumova hledali letci polárního letectva, ale nenašli ho.

Teď už jsem byl pevně přesvědčen, že Abakumov přežil a že měl své důvody, aby se vyhýbal lidem. A začal jsem se bát ještě víc, ale nikomu, ani Žeňovi jsem o tom nic neřekl. Když jsem se dal na vojnu, musím bojovat. Věděl jsem, že se s tím Alexejem Abakumovem ještě setkám, jestli tu někde je. Co mi přinese to setkání? Co když mě zabije?

Přece jsem se jednou před Žeňou prořekl.

„Musím říct ženám, aby nechodily samotné!“ zvolal.

„To jenom Valja se toulá, kde ji napadne a sama,“ řekl jsem mu. „Máma si bere s sebou Seliverstova, Angelina Jefimovna chodí buď s otcem, nebo s Bechlerem.“

Žeňa se zamyslel a posmutněl. Rád by se podíval ke hrobu svého otce. Náčelník expedice sliboval, že se s nim k tomu místu, kde Kazakova pochoval, vypraví, ale až v zimě, teď na to není čas.

„Dmitriji Nikolajeviči, vy si pamatujete, kde to je?“ zeptal se jednou před spaním Žeňa. Všichni už leželi na svých rozkládacích lůžkách.

„Stoji tam ohromný kříž,“ odpověděl zachmuřeně otec.

Všichni se začali divit.

„To jste ho tam postavil vy?“ ptala se udiveně Angelina Jefimovna.

„Ten jsem nepostavil já, ale nějací dávní cestovatelé,“ odpověděl otec.

A když jsme po něm chtěli vysvětlení, dal se neochotně a nerad do vyprávění.

Už cestou na plošinu objevila expedice tenhle kříž. Stál nad řekou, ohromný, tři metry vysoký, tmavý. Postavili ho tak před dvěma sty lety, určitě ne později, asi na památku nějaké události. Celý zčernal, byl už hodně prohnilý, ale pořád se ještě držel. Byl na něm nějaký nápis, ale čas ho setřel. Byl sbit z masivních modřínových trámů dřevěnými hřebíky, udělanými z modřínových sukůr…

„A tatínek umřel právě u toho kříže?“ ptal se překvapený Žeňa.

„Ne, nedošel už ani k němu. Ale rozhodl jsem se, že ho pochovám vedle kříže… Je čas jít spát.“ Otec se otočil ke stěně.

„A jak jste ho tam donesli… Žeňova otce…?“ zeptala se nesměle Valja.

„Měli jsme přece koně, ten pošel až později.“

„A druhý dělník, ten také zemřel vyčerpáním?“

„Ne. Byl to silný venkovský pořízek, Sibiřan. Utopil se, když připlavával řeku… Spěte. Zítra musíme brzo vstávat.“

Víc už nikdo neřekl ani slovo, ale dlouho jsme nespali. Já jsem také nemohl usnout. Přemýšlel jsem o tom, jak málo znám svého otce.

Vůbec se lidé málo navzájem znají. Kdo nás velice překvapil, byl Seliverstov.

Nejzajímavější řeči jsme vždycky vedli před spaním, už v postelích, kdy všechny kostičky odpočívají, jak říkávala babička. Zvědavá Valja se jednou nějak zeptala Fomy Seliverstova, kde pracoval dříve a jak se dostal do expedice.

„Pracoval jsem v oblastním obchodu… v oddělení hospodářského plánování,“ odpověděl tiše Seliverstov. „Dvacet osm let na jednom místě. Svoji práci jsem dělal svědomitě a pečlivě, ale přece jen… nic mě k ní prostě netáhlo. Ve skutečnosti… hm… jsem dvacet osm let nebyl na svém místě. To mě samozřejmě trápilo a hledal jsem přirozeně únik. Tím se mi stala botanika Jsem, abych to tak řekl, botanik samouk. Dovolenou jsem trávíval v lesích u Moskvy. Studoval jsem divoce rostoucí rostliny. Po nocích jsem psal studie z botaniky, jednu mi dokonce publikovali v odborném časopise. Zařídila to Angelina Jefimovna. Posílal jsem jí všechny své práce.“

„No ale proč… Proč jste se stal ekonomem, když vás lákala botanika?“ nechápavě a lítostivě se zeptala Valja.

„Byl jsem moc mladý… nedovedl jsem se rozhodnout, o co mám vlastně zájem,“ posmutněle vysvětloval Seliverstov.

„Hlouposti! Nic takového! Od dětství se zajímal o botaniku.“ ostře namítla Angelina Jefimovna. „Vždyť jsme s Fomou chodili do školy od první třídy.. Seděli jsme spolu v jedné lavici. O jeho nadání pro přírodní vědy věděla celá škola.“

„Ale jak to,“ nedávala pokoj Valja.

„Neskákejte mi do řeči, Valjočko. To nemůžete nikdy pochopit. Vy jste cílevědomý a energický člověk, ale torna Sergejevič je bačkora a váha věc. Ať se proto neurazí, ale mám pravdu. Má atrofovanou, zakrnělou a nevyvinutou vůli. Od dětství se bál matky, učitelů, ředitele školy a konečně vlastní ženy a svých nadřízených.“

„Geljo! Angelino Jefimovno!“ zaprotestoval Foma Sergejevič. Dokonce se mu třásl hlas. Určitě se doopravdy urazil.

„Angelina Jefimovna vždycky trochu přehání,“ uklidňovala ho maminka. Poslouchala velice pozorně, dokonce se posadila na posteli.

„Houbec! Nic nepřeháním. Tak a pokračuji. Spolu isme se hlásili na univerzitu. Zájem byl ohromný a on neprošel kvůli původu, jako syn zaměstnance. Tehdy měly přednost děti dělníků, můj otoč byl strojvůdce, jeho účetní. A tak jeho matka zanesla jeho přihlášku na ekonomii, kde ho přijali. A on šel, jako tele. Aby neztratil rok. A potom se trpělivě učil a studoval.

Byl už ve třetím ročníku, když mu zemřel otec a Fomovi zůstala na starosti matka a tři malí bratři. Musel jít pracovat, aby uživil rodinu. Přijali ho jako ekonoma do toho jeho oblastního obchodu. Školu dokončil večerně.

Když se mu podařilo postavit bratry na vlastní nohy, stačil se už hned oženit a pořídit si vlastní rodinu. Mám podezření, že se neoženil, ale že byl oženěn. V každém případě se z jeho manželky vyklubala stejně rázná žena, jako byla jeho matka. Znala jsem ji… Hotová maloměšťačka. Bavit se s ní nebylo o čem. Kromě cen na trhu a drbů o sousedech ji vůbec nic nezajímalo.“

„Ale pročpak…,“ pohoršil se nad posledními slovy Seliverstov.

„Vůbec nic nečetla a nestrpěla doma knihy,“ pokračovala neúprosně Angelina Jefimovna. „Jeho zájem o studium botaniky považovala za nehorázné mrhání času, vždyť z toho nekoukaly žádné peníze, jak s ní mohl, chudák, prožít čtvrt století, to nepochopím! Ale on to vydržel… kvůli dětem. Děti dorostly, vystudovaly, žena zemřela a on byl zcela nečekaně svobodný…“

„To není docela tak,“ rozpačitě řekl Foma Seliverstov. „Žena byla sice přísná, ale spravedlivá. Výborná hospodyně a matka. Samozřejmě že nepříliš vzdělaná. Ale kdy měla číst? Domácnost, děti… Když jsem byl na frontě, pracovala v bufetu a vychovávala děti. I kdyby neumřela, stejně bych se vydal na tuhle expedici. Musel jsem jet.“

„Proč?“ chtěla honem vědět Valja.

„To by bylo dlouhé vyprávění.“

„Jen vyprávějte, Fomo Sergejeviči.“

Seliverstov se vzrušeně zvedl a usedl na lůžku. V zeleném obnošeném pyžamu a bez brýlí vypadal jako jiný, zcela neznámý člověk.

„To začalo už dávno…“ začal, „lnu, nespokojenost s prací a možná i s domácími poměry… Jakýsi stesk, touha po něčem nepoznaném. Žena to vysvětlila hned: ‚To máš z toho čtení!‘ To je pravda, že každou volnou chvíli, kterou jsem nevěnoval botanice, jsem četl. Měl jsem ještě po otci staré časopisy: Příroda a lidé. Kolem světa, knihy o cestách Amundsenových, Beringových, Krašeninnikových, Čerského, příhody našich ruských cestovatelů… Tuhle knihovnu jsem sám částečně doplnil. Ale nejvíce dobrodružnými romány. Bret Harte, Stevenson, Gonrad, Alexandr Grin, Běljajev, Jefremov…“

„A knihy měl u stařičkého souseda,“ dodala profesorka Kučeriněrová, „protože jeho žena tvrdila, že se v knihách drží štěnice.“

„To jsem měl jako balzám na duši, stejně jako zájem o botaniku. Moc mě mrzelo, že jsem si vůbec neoblíbil své zaměstnání. Ve funkci, do které jsem nastoupil, jsem setrval celých dvacet let bez postupu. Ale nejsem ctižádostivý. Spolupracovníci byli dobři lidé a chovali se ke mě hezky. Děti mám taky hodné. Když mě žena hubovala (bez toho by to se mnou nešlo), vždycky stály na mé straně. Žena se na ně kvůli tomu dokonce i zlobila.

Svým způsobem jsem byl i šťasten… dokud na mne nepřišla nespavost. Večer jsem unavený usnul, ale uprostřed noci jsem se probouzel a ležel s otevřenýma očima až do rána. Nemohl jsem už usnout ani zanic. Šel jsem k doktorům, ale žádné prášky ani koupele nepomáhaly. Jak nezajímavě a šedivě jsem prožil život! – na to jsem pořád myslel.

Proč jsem nikdy neprošel pěšky tajgou k pramenům řek? Nebyl jsem na Kamčatce ani u úpatí nějaké sopky. Ani jednou v životě jsem neviděl severní zář, ptačí trh, oceán, neobydlené ostrovy. Vždycky jsem toužil stát se badatelem. V dětství jsem snil o tom, že budu vědcem. Názvy věd mi kroužily hlavou: oceánologie, biologie, hydrografie či geofyzika Jak zajímavé, srdce mi začíná rychleji tlouct už při pouhých názvech! Proč jsem jen dovolil okolnostem, aby mě ubily? Vždycky jsem říkal svým dětem: ,Vyberte si dobře svou životni dráhu. Ať nikdy nemusíte vzdychat nad nesplněnými sny.‘ Mám dva syny a dceru. Všichni poznali mezi spoustou možností tu svou, tu pravou. Jsem tomu moc rád.

Tak míjel čas a mně bylo čím dál smutněji… Někdy se mi zdálo o neznámých řekách, mořích, březích, horách, srázech, stržích… o úzkých dolinách porostlých neznámými květinami. Kolik je na světě lákavých a zajímavých koutku! Stárnul jsem, vlasy mi šedivěly, ale sny a touhy jsem měl pořád jako mladík.

Jenom jednomu člověku jsem se s tím nestyděl svěřit – Angelině Jefinovně. Setkávali jsme se ovšem málo, jednou za dva tři roky. Ale přece o mně věděla.

Když žena zemřela, odešel jsem zničehonic ze zaměstnáni. Šel jsem do botanické zahrady… potřebovali tam zrovna dělníky. No a já jsem šel dělat dělníka. Sousedé mysleli, že jsem se zbláznil, ale já jsem byl šťasten. A potom mi Angelina Jefimovna nabídla místo dělníka v expedici.“

Dlouho a dlouho jsme mlčeli, udiveni touhle zvláštní tragédil. Lidský život je tak krátký, kratší než život papouška, želvy, štiky a je hrozné vidět, jak celých dvacet let bylo ztraceno zablouděním. Úplně jako chudák Rip Van Winkle, který prospal dvě desetiletí jako jednu noc.

Otec řekl. že si hned myslel, že je Seliverstov botanik. Já jsem si to myslel ještě dříve. Foma Sergejevič mi hodně pomáhal při sběru rostlin, a dokonce sám rozděloval rostliny v herbáři podle tříd a opatřoval je latinskými nápisy. Otec se mě sice jednou ptal, kdo to psal, ale někam ho odvolali a on na to zapomněl, možná že myslel, že to byla Valja Gerasimovová.

Najednou jsme zaslechli vzlykot. Maminka ležela, tvář měla zabořenou do polštáře a plakala. My s tatínkem jsme k ní běželi a Valja letěla pro vodu. Všichni se polekali. Na nikoho neudělalo Seliverstovovo vyprávění takový hluboký dojem jako na maminku. Několik dní chodila sklesle a smutně, otec se mračil a měl zlost. Zato podivín Seliverstov pracoval s rozjařenou tváří a ze všeho se radoval. Jako kdyby měl nějakou nevyléčitelnou chorobu a najednou se uzdravil.

KAPITOLA ŠESTÁ

OBJEVOVÁNÍ NEZNÁMÉHO

Jednou ráno oznámil otec, že musí jít k prameni Yjdygy. S nim půjde Valja Gerasimovová, Seliverstov a já. K otcovým příkazům se neodvážil mít někdo výhrady či připomínky, jen maminka to nevydržela a zeptala se, kdo bude provádět za Valju meteorologická pozorování.

„Žeňa,“ odpověděl krátce otec.

Angelina Jefimovna a maminka měly dokončit geologický průzkum terénu severně od plošiny. Profesorka Kučeriněrová chtěla stále k sopce, ale otec jí radil, aby počkala na vrtulník, protože jít celých šedesát kilometrů po černých lávových kamenech rozpálených sluncem by bylo pro ni obtížné a namáhavé.

Otec se potom obrátil k mamince:

„Až budeš mluvit s Magadanem, popros je, aby poslali dobrého kuchaře. S Koljovým kuchtěním to dlouho nevydržíme.“

Hluboce jsem se urazil, ale radost, že mě berou s sebou, rychle převážila nad urážkou.

„A vy, Fomo Sergejeviči,“ obrátil se otec k Seliverstovovi, „jste ode dneška jmenován botanikem. Neděkujte mi!“

Rozzářený Seliverstov mu stiskl obě ruce. Rylo naprosili jasné, že bude plnit povinnosti botanika stoprocentně.

Šli jsme jeden za druhým hlubokou, úzkou, těsnou dolinou mezi červenými břidlicovými skálami. Chůze byla čím dál tím obtížnější. Batoh mě tlačil do zad, Fomo Sergejevíc mi ho vzal. aby to otec neviděl. Na zemi byly ostré kousky tmavočerveného slepence s bílými zrny křemene. Za rok života na polární stanici jsem se pak vyznal v odrůdách skoro jako geolog!) Vysoké skály pokrývala temná spleť keřů a stromů, které vyrůstaly z nánosů prsti. Ze srázů visely dolů znetvořené modříny, ještě živé, ale už každou minutu na spadnutí. Řeka, která nyní tekla dlouhou vysokou chodbou strmých skal, zůstala daleko stranou.

Slunce pálilo stále silněji, jako bychom nebyli za polárním kruhem, ale na Kavkaze. Seliverstov si stále častěji utíral kapesníkem zpocené čelo a opálenou, prachem pokrytou, zarostlou tvář Byl vysoký skoro jako otec, shrbený, úzká ramena pokrývala kostkovaná bunda na zip. Na hnědých vlasech měl starý plstěný klobouk a na nohou plátěné boty.

Byl všeho všudy o rok starší než otec, ale jak byl otec ve srovnání s ním mladý, hezký, obratný a silný! Jak jistě a velitelsky se držel, jak nenuceně chodil. Otec měl ten nejtěžší batoh, a ještě nesl loveckou pušku, ale přesto nebyl v jeho chůzi ani stín únavy.

Valja také lehce skákala po kamenech. Měla slaměný širák a lehké žluté šaly, na malých nožkách sandály. Otec ji chtěl vzít batoh, ale Valja ho ani za nic nechtěla dát a dokonce se urazila.

„Copak jsem malá nebo co?… Jak jsou tady krásné řeky!“ začala honem povídat otci, protože se určitě bála, aby se ještě nerozzlobil. „Ještě nikdy jsem neviděla tak úžasně čistou tyrkysovou vodu.“

„Zneklidňuje mě a mate právě ten odstín,“ poznamenal otec, „podle mých předpokladů by tady měl být neobjevený ledovec. Ale… to by pak měla být Yjdyga kalná.“

Seliverstov se občas zastavil a prohlížel si rostliny, které jsme potkávali cestou. Ve štěrbinách skal žily svým vlastní m životem keře kosodřeviny, červeného rybízu a šípku.

„Kamčatský rododendron!“ upozornil Seliverstov otce na velký červený květ.

Šli jsme do sedmi do večera, zastavili jsme jen dvakrát. Jednou proto, abychom vytrhli plazivou kassionu s bílými zvonkovitými květy na ohebném stvolu, podruhé proto, že jsme narazili na fimbristilis z čeledi ostřic, v těchto místech vzácný.

„To je přece jižní rostlina!“ divil se Seliverstov. „Roste na Sachalinu, v Koreji a Japonsku. Jak se dostala až sem?“

„To ptáci ji sem zanesli,“ vysvětloval otec, když pozorně prohlédl nízkou nevzhlednou rostlinku.

Zatímco oni se divili, my s Valjoti jsme si rozdělili napůl placku. To bylo všechno, co jsme snědli za celý den!

Večer jsme znovu přišli k Yjdyze, průzračné a jasné, pozlacené oranžovým sluncem.

Rychle jsme rozdělali oheň a povečeřeli, pak jsme si narychlo udělali postele z kleče a všichni čtyři jsme okamžitě usnuli na písčině, vedle jív a topolů na břehu.

I když slunce pořád ještě svítilo jako ve dne, bylo už chladněji. Přitiskl jsem se k otci. z jeho teplých zad vycházel slabý pach potu, a klidně jsem bez obav usnul. Záda mi hřál oheň.

První se probudil Seliverstov. My jsme ještě spali a on už nalovil v řece asi pět velkých chariusů. Chariusové byli ve vědru hlavou dolů a sotva se Hýbali. Za noc únava zmizela. Před námi je objeveni pramene Yjdygy. Už jsme se nemohli dočkat, až vyrazíme, a všichni jsme měli báječnou náladu.

Valja, rozespalá, se zarudlou levou tváří, na které ležela. se běžela umýt s dětským ručníkem přes ramena. Já jsem poskakoval za ní. Voda byla příšerně ledová, po umytí bodaly do rukou ledové jehličky a tváře jen hořely.

Posnídali jsme vařené ryby, vypili sladký čaj s pečivem a vydali jsme se na cestu houštinami tajgy. V trávě byly červené a žluté květy. Natrhal jsem celou kytici různých trav a květů a dal jsem ji Seliverstovovi. Cosi ho zaujalo a začal ještě hledat.

Dokud hledal, řekla Valja:

„Víte, Dmitriji Nikolajeviči, mohla bych cestovat celý život a nikdy by se mi nezastesklo po městě. Tady je přece tak krásně!“

„Léto brzy vystřídá polární noc…“

„Nikdy jsem ještě nepoznala polární noc, nikdy jsem neviděla polární záři… Nemohu se prostě dočkat!“

„Vím dobře, jak na ty, co tu přezimují, padá stesk!“

„Na mě by nepadl! Když má člověk vědeckou práci, dobré přátele, přírodu, knihy a rádio, tak co potřebuje víc?“

„Tady Nikolaj je věrný městu, nechtěl by z Moskvy ani zanic,“ usmál se otec.

Radši jsem do tohoto ožehavého problému nezasahoval a šel jsem pomáhat Seliverstovovi.

Pokračovali jsme po úzké cestě zavalené kameny a hnijícími stromy.

„To si sem natahal medvěd, to je jeho stezka,“ vysvětlil nám otec a mimoděk se dotkl pušky.

Znova jsme ztratili Yjdygu z dohledu Tajga byla stále hustší a temnější. Najednou začalo být ticho a chladno. Z tmavého houští vanula vlhkost a vůně trouchnivějícího dřeva. Cestu se zužovala a stále prudčeji stoupala nahoru. Zase jsme museli jít za sebou.

„Jak v davu lidí, tak v lese se cítím nějak nesvůj, je mi úzko,“ přiznal se neočekávaně otec. „Něco jiného jsou široké dálky… Prostor…“

Les se pomalu rozestupoval a objevily se černočervené skály Ohromné desky postavené vertikálně, mezi nimi zbědované modřiny, hladově hledající kořeny potravu.

A najednou se před námi zaleskl ledovec, odrážející sluneční paprsky.

Otec zrychlil chůzí, šel první.

Minuli jsme horu z východu a zastavili jsme se nad srázem.

„Hrome!“ vykřikl nadšením otec.

Tři hluboká, světlá, klidná jezera v oválném rámu tmavočervených skal ležela před námi dole v dálce. Ohromný, na slunci oslnivě se blýskající ledovec se táhl až k jezerům a živil je jako bílá medvědice kojící tři mláďata. Všechna jezera byla spojena, jedno přecházelo v druhé, a dávala život řece, která tekla dále, modrá a průzračná jako nebe, které se v ni odráželo, chladná jako ledovec, který jí dal život.

„Ledovec!“ vykřikl otec, a dokonce vzrušením až zbledl „Valjo, Porno Sergejeviči, vidíte ho? Teď je mi všechno jasně. Vody z tajícího ledovce se ze začátku ustálí v těchhle třech jezerech. Proto je Yjdyga tak čistá. Ale řeka vytéká z ledovce, jak jsem předpokládal…!“

Otec se vrhl dolů tak prudce, že lámal keře. Sotva jsme mu stačili. Na břehu pod ohromným modřínem jsme nechali batohy.

Otec a Valja začali hned fotografovat, Seliverstov šel sbírat rostliny. Zůstal jsem dlouho stát, ohromený právě zažilým pocitem. Měl jsem stažené hrdlo, srdce mi prudce tlouklo. Poprvé přede mnou stanula příroda tak velkolepá, velebná a slavnostní.

Od toho dne mě začal Sever nenápadně, ale přesvědčivě a mocně získávat Teď už jsem se nedivil, že mohli moji rodiče vyměnit Moskvu, kulturu a úspěch za potulování neobydlenou tajgou a po horách. Pochopil jsem proč. Jak říká můj kamarád Vovka, došlo mi to.

Bojím se, že ten, kdo na Severu nebyl, mě nepochopí. Není to proto, že jsem viděl krásnou krajinu, ale proto, že přede mnou vyvstala, nečekaně a zázračně, jakoby bleskem ozářená duše celé této krajiny, samotná podstata Severu. Kdo to nepochopil ani teď, tomu už to nemá cenu dál vysvětlovat.

Rozhodoval jsem se chvíli, za kým mám jít a pak jsem doběhl Seliverstova. Několik hodin jsem s ním bez ustání prohledával všechny štěrbiny a skulinky mezí kameny. Dávno jsme ztratili z očí otce a Valju, zaujaté fotografováním.

Když našel zajímavý exemplář, vydloubl ho Foma Sergejevič pečlivě nožem a opatrně, aby ho nepoškodil ho ukládal do speciální tašky, kterou jsem mu držel.

Taška byla už dávno plná, ale Seliverstov se nemohl od svých nálezů odtrhnout. „Tenhle exemplář Tomikamene je lepší než ten, co je v tašce…“

„A není za tou skálou nic nového…?“ Prohledával každý kámen, každý pramének a šli jsme pořád dál. Napadlo mě: Co když se tu objeví medvědice? Bechler říkal, že jsou v tuhle roční dobu zlé. Chtěl jsem botanikovi o tom říci, ale ten si všiml opodál nové rostliny a vrhl se k ni, aniž mě vyslechl. Někde blízko se rozlehl výstřel. Ozvěna ho opakovala.

„Co je to?“ trhl jsem sebou.

„To je určitě Dmitrij Nikolajevič na lovu.“ klidné odpověděl Seliverstov.

Najednou jsem uviděl kobylu a hříbě. Zvědavě si nás prohlížely a neměly vůbec strach. Všiml si jich i Seliverstov a překvapením vysypal tašku. Koně se pásli tak klidně, jako někde za Moskvou.

„To jsou divocí koně!“ křičel Seliverstov. „Nechoď k nim, ti koušou…!“

Začal jsem couvat. Ale koně neprojevili nejmenší známky nepřátelství. Přišli blíž, jako by čekali, že od nás dostanou kousek chleba nebo cukr.

„Jsou to úplně krotcí koně!“ divil se Seliverstov.

„Pojďte je chytit!“ navrhoval jsem.

„Nemáme přece uzdu,“ zamumlal botanik.

Ale já už jsem byl plný nápadu chytit ty koně. To by byla pomoc pro základnu. Mohli bychom s nimi jezdit do lesa na dříví! Zapomněl jsem na strach, utrhl jsem si prut a zahnal jsem kobylu s hříbětem k řece. Poslušně šli.

Tak nás také viděl otec: vpředu já, ženu koně i hříbě, a za mnou udivený Seliverstov.

„Proboha, co to je!“ zařval otec a upustil teodolit.

„Jé, ti jsou roztomilí!“ radovala se Valja a honem šla krmit koně plackami.

„Kde jste je našli? Či jsou to koně!“ obořil se na nás otec.

„Nedaleko, támhle za těmi skálami,“ vysvětloval Seliverstov.

„To jsou, tati, určitě jeho koně…“ odpověděl jsem na druhou otázku.

„Co to znamená jeho?“ vyštěkl otec.

„No přece toho člověka, kterého jsem viděl.“

Otec zaslechl z mého hlasu vítězný tón, a to ho s konečnou platností rozčililo.

„Hlupáku!“ zařval na mne, a dokonce vysunul dopředu spodní čelist, což dělá jen v krajním rozrušení.

Když hlupák, tak hlupák. Skromně jsem mlčel. Ať si otec: vysvětluje, jak chce objevení koní. Co je mi po tom!

Mlčky jsme se dívali na koně, pojídající spokojeně z Valjiných rukou placky. Byli to silní, podsadití chlupatí koníčci. Matka kobyla šedivá, klidná a dobrosrdečná, hříbě světle hnědé, skotačivé a veselé.

„Ten je ale hezounký!“ objímala Valja hříbě. „A jakou má ostříhanou čupřinu jako kluk Podívejte, jakou má módní ofinu!“

A opravdu: oba koně měli sestřižené hřívy.

„Snad tu poblíž kočují čukčové?“ navrhoval vysvětlení Seliverstov.

„Jsou-li to Čukčové, tak nás brzy najdou…“ řekl otec. Byl nějak nesvůj. „Musíme koním spoutat nohy,“ řekl Seliverstovovi.

Pomáhal jsem koním svazovat tři nohy dohromady, aby neutekli. Ani nekopali.

„Dmitrij Nikolajevič zastřelil pižmoně,“ sdělila nám Valja. „Je třeba ho stáhnout a vyvrhnout. Má prý velmi chutné maso. Upeču ho sama, jenom mi z něho stáhněte kůži.“

Valja brebentila celou dobu, co jsme porcovali pižmoně. Byl ještě docela mladý, jak jsou lidé krutí…! Snažil jsem se nedívat, na jeho smutné oči, potažené clonou smrti.

Tyto soucitné myšlenky mi později vůbec nebránily dát se s chutí do pečeně. Maso bylo opravdu výborné.

Nad příjemně praskajícím ohněm se vařila v kotlíku voda na čaj. Otec ho sám zavařil; uznával jenom krasnodarský čaj a pil ho silný, tmavohnědý. Měl už zase dobrou náladu. Jedl a pil s radostí, jako kluk, díval se na Valju a bez přestáni povídal

„Tak a prameny Yjdygy jsou objeveny. Máme zaměření, výšku, fotografie. Zítra uděláme společně nějaká upřesnění. A dnes budeme hodovat!“

„A nacpeme se až k prasknutí,“ dodal jsem já a vyhlížel si nejlepší kus.

Poprvé v životě jsem jedl maso pečené na rožni. Proč ho tak doma nikdy nedělají? Vždyť je daleko lepší než na pánvi. A plameny ohně jsou určitě daleko lepší než plyn.

Přestože jsme byli hrozně unavení, nikomu z nás se nechtělo spát. Prožité vzrušení bylo příliš silné. Náladu jsme měli povznesenou a radostnou. Když začal otec kouřit, poprosili ho Valja i Seliverstov o cigaretu. Všichni tři zabafali jako Indiáni, úplná dýmka míru. Nastupuje doba přátelských besed u ohně. Tatínek byl dočista dojat.

„Takové dny, jako jsou tyto,“ začal spokojeným hlasem, „plné usilovné práce, provázené novými objevy, cítí člověk jako ne zbůhdarma prožité. Mně je už, Valjenko, čtyřicet dva. ale…“

„Tolik… !“ vzdychá Valja, kulí oči.

„Ale… zdá se mi dnes, jako bych začínal žít. Máte také ten pocit, že přes krajní fyzickou zátěž někde uvnitř vás žije a raduje se ze života jiný, čilý zcela neunavený člověk?“

„Moc vám rozumím, Dmitriji Nikolajeviči!“ přisvědčit je horlivě Valja. „Nikdy nepochopím ty lidi. kteří ani nemají potřebu kontaktu s přírodou. Dokonce už její představa v nich vyvolá jen shovívavý úsměv, takových lidí je mi hrozně líto!“ Valja se najednou rozesmála a tleská rukama. „Víte, máme jednoho známého inženýra… je úplně zdráv, s takovouhle býčí šíjí, červenými tvářemi, a každý rok jezdí pravidelně do lázní. Tam bydlí v sanatoriu jako nemocný, jí a spí podle zvonku, dělá v parku zdravotní procházky, opaluje se na břehu, kde nejde pro spoustu lidí udělat ani krok. Navštěvuje s výpravami špinavé okolí módních lázní, kde je prach a všude se povalují krabičky od cigaret. Je ubohý… A poukaz shání s takovou energií, jako by na něm závisel jeho život. Kolikrát jsem mu navrhovala: jeďte raději třeba do altajské rezervace! Byla jsem tam na praxi. Znáte tu rezervaci, Dimitriji Nikolajeviči?“

„Znám,“ usmívá se shovívavě otec.

„A vy také, Fomo Sergejevičí?“

„Pojďte spát!“ rozhoduje otec.

Zatímco jsme se připravovali na spaní, přivázal koně ke stromu.

Za dva dny se vydáváme na zpáteční cestu. Jde se nám lehce, všechny batohy a také zbytek pečeně jsme naložili na kobylu. Hříbě běží vedle, chvíli popoběhne kupředu, chvíli zůstane pozadu. Tatínek se obměkčil a navrhl mi, abych si sedl na koně, ale já jsem rozhodně odmítl: měl toho už i beze mne dost.

Na základně nastal při našem příchodu radostný shon. Už se o nás začínali obávat. Koně všechny nadchli, zejména Bechlera. Z radosti jim nasypal celé kilo ovesných krup. Kouzelník s chutí na všechny štěkal a uklidnil se, až když jsem ho vzal do náručí. Maminka se směje a mockrát mě líbá. Na tatínka jakoby se zlobila, ale to se mi určitě jen zdálo. Žeňa říká, že jsme přišli zrovna včas: večer bude tatínka volat Moskva.

KAPITOLA SEDMÁ

DOBRÉ ZPRÁVY

Rozhovor s Moskvou se uskutečnil ještě ten večer a přinesl zcela neočekávaně mnoho dobrých zpráv, až z nich šla všem členům expedice hlava kolem. Při rozhovoru jsem nebyl, protože mě nepustili do stanu, kde bylo radiové zařízení a geofyzikální přístroje, bylo tam i beze mne dost těsno.

Všechno tam bylo zastaveno jako někde ve skladě, neustále tam něco hučelo, chraptělo či bzučelo. Část přístrojů byla ještě umístěna přímo ve stanu, kde jsme jedli a spali, což nebylo zrovna nejvhodnější. Navíc potřebo valy tyto přístroje i v zimě stejnoměrnou teplotu, čehož nebylo možno dosáhnout ve stanu s kamny ze železného sudu.

Otec se snažil sehnat montovaný domek, zlobil se a posílal morseovkou depeše do Moskvy a Magadanu. Nemyslel přitom na naše pohodlí, i když před námi byla krutá zima a dlouhá polární noc, ale šlo mu o to, obsáhnout co možná nejširší okruh vědeckých pozorování, a na to měl málo jak lidí, tak přístrojů. Proto se otec časté hněval a vysunoval dopředu spodní čelist. Viděl, že každý z nás pracuje za čtyři, a těžce to nesl. Neměli jsme například radistu. Ještě dobře, že Žeňa byl dobře obeznámen s radiotechnikou. Chyběl nám kuchař. Bechler vařil tak, že všem přecházela na jídlo chuť. Moje kuchyně zas připadala všem poněkud jednotvárná. Seliverstov vařil výborně, ale zase ho bylo třeba jako biologa a zoologa a navíc se ukázalo, že je také vynikající preparátor.

Výzkumům na plošině přikládal otec mimořádně velký význam. Pro odpověď na své teoretické otázky neznal lepšího místa na zeměkouli, než je Arktida. Plošina pro něho byla Laboratoří s velkým začátečním písmenem, kde mohl zkoumat zároveň magnetické bouře, polární záři, ionosférické poruchy, kosmické záření i sluneční radiaci. Kraj Velké medvědice, jak nazýval otec Arktidu, je podle něho ohromný prostor, v němž sama příroda dělá pokusy; je třeba je jenom objevit a popsat. Otce z; u jímaly především procesy celoplanetárního významu, stejně jako Žeňu Kazakova, otcova nejlepšího pomocníka, žáka a přítele.

Země má natolik mohutný magnetický stín, že kosmické záření a částice o vysoké energii letící od Slunce mohou touto clonou nejsnáze proniknout v prostoru okolo pólů. Magnetické pole Země jako by třídilo proud kosmických částic a odklánělo je k vrcholům Země, kde je magnetický stín nejslabší. Také pro všechna pozorováni z meteorologie, aerologie, glaciologie, pro zkoumání atmosférické elektřiny, radiových vln i vysokých vrstev atmosféry jsou nejpříznivější podmínky právě na Severu.

Vědecká pozorování posledních let zjistila výrazné zvláštnosti geomagnetického pole ve vysokých zeměpisných šířkách. Pozorování, prováděná otcem a Michailem Michajlovičem Kazakovem ještě za první expedice na plošinu, stejně jako následující otcovy výzkumy na expedicích do krajů blíže pólů, prokázaly jasně oblast silné magnetické anomálie, táhnoucí se v úzkém pruhu na ohromné vzdálenosti téměř přes celou Arktickou pánev. A na celé ploše této gigantické magnetické anomálie, jejíž střed procházel plošinou, nebyla ani jedna geofyzikální či magnetická observatoř, ani jedna výzkumná stanice.

Proto bylo tak nutné a důležité vybudovat vědeckou základnu na plošině. Navíc byly v této oblasti ještě zjištěny sopečné jevy, které tak zaujaly profesorku Kučeriněrovou, že ji donutily nechat katedru, kterou vedla, a vydat se s otcem na Daleký sever.

Pozorování Mezinárodního geofyzikálního roku, která začínala za několik dní na celé zeměkouli, se měla konat stranou od naší plošiny, mnohem západněji, a míjela by severní magnetickou anomálii.

Ale… měli jsme štěstí! Po otcově rozhovoru s Moskvou jsme se dozvěděli příjemnou novinku.

Otec byl pověřen vybudováním, organizaci a vedením geofyzikální stanice na plošině po dobu Mezinárodního geofyzikálního roku! „Pravidelná pozorování v zóně severní magnetické anomálie jsou natolik důležitá a jejich nezbytnost tak veliká, že polární geofyzikální stanice tu zůstane ještě dlouho po skončení Mezinárodního geofyzikálního roku,“ řekl otci vědec z Moskvy.

Pozorování na stanici se budou konat podle společného programu Mezinárodního geofyzikálního roku. Ale tento program bude rozšířen o dodatečné pozorování pohybů zemské kůry v Arktidě, o zkoumání zmrzlých naplavenin a podpovrchových ledů. Dále bude nutné získal údaje o pronikání teplých hmot vzduchu z Tichého oceánu přes Ochotské a Beringovo moře do oblasti vysokých zeměpisných šířek.

Při loučení poznamenal akademik žertovně něco ohledně jakéhosi překvapení, velmi příjemného pro pracovníky polární stanice.

Měli jsme ten clen rušno u večeře. Zapálili jsme si před vchodem do stanu velký táborák. Otec vytáhl z tajných zásob láhev šampaňského pro ženy (mne zahrnuli mezi ženy) a pro muže vodku. Všichni jsme se sesedli u ohně a připili na zdar geofyzikální stanice na plošině. Všichni byli opilí ještě dřív, než vůbec něco vypili, to z radosti.

Otec hned začal výklad na své oblíbené téma, o zaostávání teorie a jak je nutné ji popohnat, o tom, jaký význam bude mít pro geografii Mezinárodní geofyzikální rok.

Angelina Jefimovna vypila skleničku šampaňského a prohlásila, že víno, které máme s sebou, za nic nestojí, a že si dá raději vodku. Když se ale napila vodky, dostala profesorka Kučeriněrová nevím proč špatnou náladu a začala dráždit a provokovat otce. Autoritativně prohlásila, že geografie jako věda dožívá svá poslední léta. Už prý není na zemi co objevovat, leda nějaký ubohý a bezvýznamný ledovec, a geografie bude od nynějška dobrá leda tak pro školáky.

Otec vysunul kupředu spodní čelist, rozčílil se a dal se do boje. Zbytečně ho maminka nenápadně tahala za rukáv a tiše ho prosila, aby se zbytečně nehádal. Otec pronesl plamennou a drtivou řeč, nepokrytě adresovanou „tupcům a nevzdělancům, kteří nejsou ani schopni pochopit, že geografie je dnes jednou z nejdůležitějších věd“.

„Nejvýznamnější je dnes bezesporu jaderná fyzika!“ nevzrušeně pronesla Angelina Jefimovna.

„Ach tak? A co potom?“

„A potom je chemie.“

„Zajímavé, a co dál?“

„Biologie. Jsem spravedlivá.“

„No ne, tak vy jste spravedlivá! jaké vědy pokládáte ještě pro lidstvo za užitečné?“

„Geologii! Ano, geologii. Hydrologii, klimatologii, meteorologii, aerologii…“

„Jak mi je vás líto!“ začal soptit otec. Poprvé jsem pochopil smysl výrazu „jeho oči metaly blesky“. „To je úroveň současných vysokoškolských profesorů! Hanba! Kde jste vůbec obhajovala doktorát věd? Řekne vám fyzika, chemie, biologie a všechny vaše další ‚logie‘, jak se změní příroda na zeměkouli, zmizí-li ledovce Antarktidy? Doufám, že nejste natolik tupá, abyste si nedovedla představit, že jenom geografie může odpovědět na tuto skutečně důležitou otázku. Bude-li přijat Žeňův projekt o změně klimatu Země pomoci prstence otáčejícího se kolem naší planety, kdo, kromě geografie, může předpovědět následky takové změny?“

„Vypočítal jsem…,“ chtěl začít Žeňa, který ožil při zmínce o svém projektu.

„Nic jste nemohl spočítat! Teoretická geografie ještě tuto otázku nezodpověděla,“ přerušil ho otec. „Ale jenom ona ji může zodpovědět, ne fyzika, ne chemie, ne biologie. Kdo mi řekne, proč nastupovaly epochy velkých ochlazení doby ledové a zda mohou nastoupit znova? Proč na zemi vznikly tu pouště, tu bažiny a močály? Nevíme to? Všechno závisí na zákonech, řídících vývoj biogenosféry, a ty jsou dodnes nepoznány. Jenom přehlížením obecných zákonů fyzikální geografie je možné vysvětlit to. že věda nemá dosud podloženou teorii, vysvětlující změny klimatu. Kdyby autoři nespočetných projektů o změnách klimatu na zeměkouli znali teorii fyzikální geografie, přemýšleli by nejdříve o tom, je-li možné vůbec roztavit ledy u pólů…“

„Zemské klima se stane teplejší, to je všechno,“ pokrčila rameny Angelina Jefimovna. Oči se ji zúžily jako kočce, teď už se rozzlobila i ona.

Konečně, komu by se líbilo, když mu někdo spílá tupců a nevzdělanců.

„Vám se prostě nechce myslet,“ odfrknul si otec. „Kromě toho, že strkáte teploměr do sopek, nejste ve vědě, jak je vidět, ničeho schopna… Co mě taháš za rukáv, Lila? Ale není to tak jednoduché. Samozřejmě že odstranění polárních ledových čepic nepochybně vyvolá značné oteplení… Z čehož se hlupáci, neschopní myslet, logicky budou hrozně radovat. Potom, až se úroveň světového oceánu zvýší o několik desítek metru, zatopí města a celé státy, jejich radost poněkud opadne.

V korytech řek se začne usazovat jíl a písek, které byly dříve odplavovány do oceánů. Řeky budou mělčí, jejich tok se sníží, stoupne hladina spodních vod, objeví se spousta bažin, začne se znehodnocovat černozem. Na Severní Ameriku, Evropu a Asii se snesou hrozné lijáky. Na zeměkouli se zvětší oblačnost…“

„Jako na Venuši!“ vykřikl jsem překvapeně.

„Nyní je průměrná teplota na zeměkouli patnáct stupňů nad nulou, průměrná oblačnost padesát procent. Když procento oblačnosti stoupne na šedesát procent, klesne průměrná teplota o deset stupňů. Antarktida, osvobozená od ledového nákladu, se zvedne. Existují nezvratné předpoklady dokazující, že zvětši li se Antarktida napříč o pět set až šest set kilometrů, vznikne nad ní anticyklón a průměrná roční teplota klesne o deset stupňů. To bude úplně stačit pro nové zalednění. Kdyby se náš Žeňa, který vytvořil oslňující a při úrovni současné techniky plně realizovatelný projekt…“

„Pokládáte ho za realizovatelný?“ nadšeně ho přerušil Žeňa.

„…zamyslil nad výsledky, které přináší jeho projekt, to jest, kdyby znal fyzikální geografii, zbavilo by ho to zbytečné práce a lidstvo hrozby nové potopy. V přírodě všechno vzájemně tak souvisí, že změna jednoho přírodního procesu nevyhnutelně vede ke změně mnoha dalších. Je smutné, že tupci a nevzdělanci o tom mají jen matné ponětí.“

„Tak to znamená, že nemá cenu vůbec usilovat o změnu klimatu na zemi?“ zeptala se Valja. Poslouchala velice pozorně a ani jednou se neusmála.

Valja určitě byla od dětství zvyklá na vědecké spory, její otec je biofyzik, známý ve vědeckých kruzích.

Můj otec nesnáší, když mu někdo skáče do řeči. Zdá se, že si to může dovolit jenom Valja. Na ni se ani nemůže zlobit, dost možná taky proto, že Valja si ani nevšimne, zlobí-li se či ne.

„Změna klimatu na zemi,“ otočil se k ní hned pookřálý otec – Valju totiž nepokládá ani za tupce ani za nevzdělance – „vůbec změna přírody v nejširším slova smyslu je náš zítřek. Bohužel, v předvečer tohoto zítřka zřela očividně pociťujeme propast mezi technickými možnostmi působení na přírodu a mezi našimi znalostmi toho, jak se bude příroda po těchto zásazích chovat. Tato propast se musí zlikvidovat co nejdříve, jinak si lidstvo způsobí jen škodu. Proto má dnes tak velký význam věda. která si může na sebe vzít odpovědnost za budoucí přetváření přírody, fyzikální geografie. Podivuhodná slepota! Nebo je to snad hloupost? I mezi vědci, dokonce uznávanými, jsou exempláře, které tvrdí, že práce na teoretických problémech fyzikální geografie je ,odtržená od života‘. Zbavil bych je vědeckých hodnosti a titulů a poslal bych je zametat ulice, dokud nezmoudři!“

„Dá si někdo čaj?“ přerušila ho maminka. Bála se, že otec začne jmenovat.

Maminka mi vyprávěla, že když táta vystoupil na zasedání v geologeografickém oddělení Akademie věci, opustili někteří ‚tupci a nevzdělanci‘ místnost; mezi nimi i profesor Baryšev, Žeňův otčim. Předseda posléze otce zbavil slova. Vědečtí pracovníci žertovali, že otec má jen jednu kladnou vlastnost: přibližně dvacet měsíců v roce je na expedicích. Dávali inu různé přezdívky – netušil jsem, že důstojní vědci si jeden druhému dávají přízviska jako my ve škole – Zuřivý Dima, Challenger, Vzteklý geograf a pod.

Už si teď přesně nepamatuji, v jakém sledu se na nás tehdy všechny příjemnosti nahrnuly. Začnu od toho hlavního slíbeného překvapení.

Překvapením byly montované domky. Hned tři najednou! Jeden obytný pro deset lidí a dva pro polární stanici. Nikdo v celé Arktidě takové domky neměl. Byly velmi pevné, trvanlivé a vysoce hermetické. Nevadily jim ani kruté mrazy, ani silné sněhové bouře, burany.

Každý domek se skládal z pětačtyřiceti různých částí. V obytném domě, velkém 47 čtverečních metrů, byla kromě útulných pokojíků ještě i kuchyňka, kotelna, spíž, vnější chodba, a co je nejzajímavější, ještě i sedmimetrová věžička. V případě, že by nás zavál sníh, bychom mohli vyjít ven tou věžičkou. Všechny tři domky měly společné ústřední topení a místo oken malá kulatá okénka. jako jsou na lodi. Také pokojíčky se podobaly kajutám.

Toto překvapení přivezly hned dva vrtulníky najednou. Z jednoho vyskočil zářící Jermak, z druhého neznámý pilot a asi deset dělníků, prostě celá stavební četa. Postavili domky, vybudovali na plošině letiště, udělali si brigádu na přípravu topiva, přívětivě se s námi rozloučili a vrátili se zase do Magadanu.

Poslední dny už létal na plošinu jenom Jermak, občas s mechanikem. Dovezl doplňková zařízení, bedny s potravinami, vědeckou aparaturu, spoustu zcela nových přístrojů pro vědecké pavilóny, naftu, Disselův motor pro elektrárnu, speciální oblečení, kožešinové, vatované, kožené, gumové holínky s teplou vložkou, vysokohorské boty, i když teplých věcí jsme měli dost. Také jídla byl dostatek, měli jsme teď snad všechno včetně čerstvého ovoce a čokolády.

Bechler až zaslzel, jak byl spokojen.

„No tak, Borisi Karloviči.“ řekl mu s úsměvem otec, „jste jmenován prvním mechanikem a zároveň vedoucím hospodářem polární stanice. Samozřejmě s patřičně zvýšeným platem, nevím už o kolik. Ale to vám spočítají!“

Všichni blahopřáli Bechlerovi k povýšení. Děkoval a smál se. Zmizel jeho pesimismus, skoro už nereptal a byl veselý.

S Jermakem bylo dohodnuto, že ještě dvakrát zaletí do Magadanu pro zbylé zařízení a potraviny, najde tam vhodného kuchaře, dva nebo tři dělníky a zůstane s vrtulníkem MI-1 k dispozici náčelníkovi polární stanice.

Bechler už netrpělivě čekal na další dělníky a na kuchaře, protože zatím musel pracovat pořád za čtyři.

Jak už jsem řekl, pokojíky našeho společného domku se podobaly kajutám na lodi. První si toho všiml Jermak. Přivedlo ho snad právě tohle na myšlenku přivézt nám opravdového lodního kuchaře?

Ovšem, který námořník vám půjde dobrovolně na plošinu, kde moře připomínají jen občas mořští ptáci, kteří se bůhvíjak ocitnou zde, v srdci hor. Ale Jermak se rozhodl tak pevně pro opravdového lodního kuchaře, že ho nakonec přece jen získal.

Z vrtulníku vyskočil malý neposedný námořníček s obličejem kulatým jak podle kružítka. V obličeji mu nebojácně svítila šibalská prohnaná očka. Námořníček nesl v pravé ruce ohromný loďák a v levé stařičkou balalajku, zřejmě už pamatující ledacos. Postavil kufr. rozhlédl se a žalostně hvízdl. Poznal v otci náčelníka stanice. hbitě zasalutoval a hlásil se:

„Bývalý lodní kuchař z lodi Murmaňan, Harry Bocmanov, je vám k dispozici, soudruhu náčelníku!“

Otec: si kuchaře pozorně prohlížel, zdrženlivě ho pozdravil a chtěl vidět jeho doklady. Kuchař ochotné vyndal z kapsy plátěného námořnického oděvu kožené pouzdro na doklady a podal otci papír, kde černé na bílém stálo, že Harry Petrovič Bocmanov byl od toho a toho až do té a té doby lodním kuchařem na Murmaňanovi a byl uvolněn na vlastní žádost.

„A copak, na lodi to bylo špatné?“ zajímal se otec.

„Kdepak, moc fajn, soudruhu náčelníku!“

„Tak proč jste chtěl pryč?“

„Dopustil jsem se krádeže!“ pravdivě hlásil Harry Bocmanov.

„Cože?“

„Přesně tak, nedá se s tím už nic dělat! Chtěli mě předat soudu, ale bylo jim mě líto, že jsem ještě mladý; rozhodli se, že mě pošlou na plošinu, abych se polepšil.“

„Zloděj nám zrovna chyběl!“ hořce zanaříkal otec. „Co jste to vlastně ukradl?“

„Čokoládu.“

„To jste takový mlsoun?“

„Vůbec ne, skoro ji nejím. Prodával jsem ji příležitostně načerno.“

„Hm! Nu což o to, tady takové nebezpečí nehrozí, prodávat není komu, žijeme jako v komunismu, bez kupování a prodávání. A umíš aspoň jakžtakž slušně vařit?“

„Mám k tomu nadání. Kapitán plakal, když se se mnou loučil, na celé kolo. Mužstvo ohlásilo hladovku a nechtěli přijmout nového kuchaře. Pracoval jsem tvůrčím způsobem a s láskou, soudruhu náčelníku polární stanice!“

Otec se jen smutně a vyčítavě podíval na Jermaka, který zrudl.

„Proč se jmenujete Harry?“ zajímalo hrozně Valju. „Cožpak jste Angličan?“

„Podívejme, na plošině jsou dokonce slečny!“ zašklebil se Harry. „Nejsem Angličan, jsem z Rjazaně. Ale byl jeden filmový herec Harry Pill. Mámě se moc líbil, a tak mi po něm dala jméno.“

Při pohledu na nového kuchaře se všichni poněkud zděsili, zvlášť Bechler. Ale ukázalo se, že úplně zbytečně. Harry vařil opravdu báječně. Byl jenom hrozně užvaněný a lhal, až se mu od pusy prášilo. Ani nevím, ke komu ho přirovnat, nejspíš k baronu Prášilovi.

Ráno odlétal Jermak zpátky. Stal jsem se svědkem toho, jak mu otec: vysvětloval, jak je důležitá morální čistota u lidí, kteří pracují na úkolech týkajících se celé planety.

„Já vás plně chápu, Dmitriji Nikolajeviči,“ ujišťoval ho Jermak, „teď přivezu… Mám v Anadyru vyhlédnuté dva bratry, jsou to výborní lidé. A kvůli kuchaři nemějte strach, vzal jsem si nad ním patronát. Je to v jádru dobrý člověk. A jak umí hrát na balalajku! A co se týká té čokolády, to měl prostě přechodné pomatení smyslů nebo co. Inu, i kobyla se čtyři na nohama občas klopýtne.“

„To vy jste je přesvědčil, aby ho nežalovali?“

„Ano, já. Ale opravdu se nebojte.“

Jermak dodržel slib a přivezl dva Eskymáky. Vrtulník stál už deset minut a oni pořád ještě vystupovali: nejdřív dva bratři, dvojčata, v dlouhých kožiších a s plstěnými klobouky, oblečení zřejmě jako na slavnostní příležitost; jejich matka, prastará Eskymačka v kožešinových kalhotách a v sobím kožichu s kapuci, žena jednoho z bratrů, oblečená tak jak se chodí v Moskvě, v šatech a kabátě, na hlavě vlněný šátek, a jejich děti, napočítal jsem jich přesně sedm, oblečené eskymácky i normálně.

Tentokrát se otec rozzlobil na Jermaka už doopravdy.

„Kam mám dát tu školku? Nejde vám nic svěřit. To si ze mne děláte legraci? Řeknu vám otevřeně, že jsem měl o vás lepší mínění.“

Všichni stáli rozpačitě. Kuchař na chvíli vyhlédl z kuchyně v bílé čepici a zástěře, ukázal sněhobílé zuby a zase se schoval. Bratři vycítili, že něco není v pořádku, a znepokojili se.

„Soudruh Čerkaso, nechcem školka… Svoje jaranga si postavíme,“ řekl jeden z bratrů.

Jak jsem si potom všiml, mluvil vždy on, za oba, druhé dvojče jen souhlasně kývalo hlavou.

„My jsme ani v Anadyr nedával do školka. My sem přijel napořád. Tady je dobré. My už tu byl. Pásl soby.“

„Vy už jste tady byl?“ divil se otec.

„Byl. Soby pásli tam dole. Dobrá dolina tam. Dobrá sovchoz. Mně prémie dával.“

„Tak proč jste odešel ze sovchozu?“ ostražitě se ptal otec.

„Bratr za mnou přijel. Byt v Anadyr dostal, topit nemusí, pořád teplo je. Řekl mně, abych přijel. Nakládali jsme v přístavu. Dobré bylo.“

Přenosné obydli některých sibiřských národů, potažené sobími kůžemi.

„A tak proč jste odtamtud odcházel, když tam bylo dohře?“ ptal se nevrle otec.

„A teď já umluvil bratra, lady výborný místo. Lepe než v Anadyr. V bytě horko. Proč tak topit? Na lov budeme chodit. Pořád bude čerstvá zvěřina. Soby budeme mít. Ryby lovit budem. Pro sebe i pro vás. Všem stačí. Tady bohatý kraj, člověk sem ještě nepřijel. Plodiny budem sbírat, houby…“

„A na polární stanici budete pracovat?“ zeptal se otec mírně, ale vysunul spodní čelist.

„Proč ne. To se ví, budem. Co poručíš, to dělám. Tesařovat umíme, soby pást umíme, lovit umíme, rybu chytat umíme. Co potřebuješ? A žena moje uklízečku umí. Uklízela v kanceláře sovchozu. Odměnu jí dali. Neposílej zpátky…“

Děti, které trochu rozuměly rusky, když slyšely, že je můžou poslat zpátky, spustily zoufalý řev a nářek. Ženy stály nehybně jako sochy a smutně se dívaly na otce, který je nechtěl pustit do ráje.

Otec mávl rukou a odešel do magnetického pavilónu. Eskymáci začali honem vykládat svoje věci. Měli několik balíků mrožích kůži, kterými chtěli pokrývat jarangu.

Ale když se chystali jít do lesa pro tyče, vrátil se otec.

„Nepotřebujete žádnou jarangu!“ řekl podrážděně. „Je tu stan. Borisi Karloviči, uvolněte jim hned stan!“

Bechler skřípal zuby, ale vytahal z našeho bývalého stanu, který zařídil jako skladiště, všechno haraburdí. Eskymákům se stan hrozně líbil, zejména okna.

„Jé, světlo bude!“ radovali se rusky i eskymácky.

Mroží kůže rozvěsili po stěnách a vystlali jimi podlahu. Bylo to velice útulné. Za postele nám ale poděkovali, že by jim jen překážely, a stůl vzali a hned mu o polovinu zkrátili nohy.

„Jak cikáni!“ bručel Boris Karlovic.

Za dva dny se Jermak nastěhoval s konečnou platností k nám. Dali ho do jednoho pokoje s Ženou. Hned se spřátelili a po nocích, když už všichni spali, se z pokoje ozývaly výbuchy smíchu, takže je otec musel několikrát napomenout.

A na letišti stál zbrusu nový vrtulník MI-1, určeny pro vědecký výzkum na naší polární stanici.

KAPITOLA OSMÁ

KDYBY VŠICHNI CHLAPI SVĚTA…

Otec chodil se starostlivou, ale zářící tváři od domku k domku a zpíval si:

Kdyby všichni chlapi světa mohli jednou pohromadě být, v radosti plynula by léta a budoucnost mžikem šla by postavit.

Všichni byli spokojeni, veselí a zároveň neklidní: právě vyhlásili pohotovost.

Už jsem vám o tom vyprávěl? Geofyzikové z celého světa se domluvili, že budou při zvlášť zajímavých při – rodních jevech působit současně. Tehdy se vyhlašovala pohotovost a pozorování se prováděla častěji a s větší podrobností. Například balónové sondy se vypouštěly každých pět minut. Každou minutu se fotografovala polární záře, neustále se registrovaly změny magnetického pole a magnetických siločar.

Pro řízení léto práce v rozsahu celé naší planety byla určena čtyři vyhodnocovací střediska. Ta soustřeďovala potřebné zprávy od observatoří celého světa a vyhlašovala pohotovost.

Hlavní střediska byla ve Washingtonu, v Moskvě, Paříži, a Tokiu. Poslouchali jsme v rádiu společně projevy významných vědců, sledovali jsme zprávy v novinách. Všechny dokumenty a publikace věnované Mezinárodnímu geofyzikálnímu roku i přístroje byly označeny speciálním znakem – zeměkoulí s vyznačenou oběžnou dráhou umělé družice. Ve svých věcech mám ještě několik nálepek s tímto znakem.

Žeňa říkal, že na naši polární stanici připadlo jedno z nejlepších míst pro pozorování dosud neprozkoumaných jevů, což slibuje přinést mnoho zajímavých poznatků.

Sama příroda se rozhodla zahájit Mezinárodní geofyzikální rok náležitým způsobem. Observatoř v Krásnoj Pachre zaznamenala mohutnou sluneční erupci. Zpráva o tom letěla do Washingtonu. Na observatoři Sacramento Peak v USA zpozorovali ještě jednu o něco menší erupci a byla vyhlášena pohotovost.

Když do zemské atmosféry dopadl mohutný proud neviditelných radioaktivních částic, vyvržených sluncem, a v celé Evropě začaly poruchy v šíření rádiových vln, když na obou pólech vzplály polární záře a silně se zvýšila ionizace, byli už vědci celého světa připraveni.

Vědci, zkoumající v Jakutsku kosmické záření, vypustil! do stratosféry řízené sondy, astronomové Krymské astrofyzikální observatoře nafilmovali mohutné purpurové a žluté protuberance, nad Kalifornií vzlétly rakety s magnetickými přístroji. V peruánských Kordillerách zkoumali specialisté radiovlny slunce, francouzští vědci nafilmovali kamerou nad arktickou stanicí Dumont ďUrville průběh polární záře, a všech pět set sovětských stanic a observatoří a čtyři tisíce stanic a observatoří, umístěných po všech světadílech, současně zkoumalo, fotografovalo, registrovalo. Až se mi dech tajil, když jsem si to představil.

U nás na plošině, jak se říká, práce jen kypěla a já Jsem nevěděl, komu dřív pomáhat.

Otec a Valja vypustili do výšky třiceti kilometrů radiosondu. Při tom jsem si vzpomněl, jak jsme s klukama pouštěli na chatě pod Moskvou ohromného draka. Ale teď to bylo mnohem zajímavější, ale také složitější. Měli jsme speciální zařízeni pra vypuštění, pro příjem signálů a zpracování radiosond a pro získávání vodíku.

Prvá radiosonda se dostala nahoru ve stanovenou dobu Valja byla hrozně napjatá, zda sonda dosáhne určené výšky. Vzrušením a napětím se málem rozbrečela, ale hýlu to v pořádku. Dosud mi v uších zní charakteristický cvrlikavý zvuk přístrojů radiosondy. Valja radostí poskakovala jako malá a dala mi pusu.

Žeňu zajímaly magnetické siločáry. Mimochodem, jejich pozorování je velmi jednoduché: dobře se uzemní dvě železné tyče ve vzdálenosti několika sel metrů a spojí se přístrojem na měření elektřiny. Ručička přístroje se okamžitě začne nepravidelně pohybovat a ukazuje změny magnetických, siločar U nás ovšem zápis prováděly automatické přístroje v pavilónu. je překvapující, že změny siločar odrážely jako zrcadlo jevy. odehrávající se stovky kilometrů od povrchu zemského Změny zemského magnetického pole se zapisovaly celý den.

Mimochodem se tímto způsobem přišlo na tři výškové jaderné výbuchy, které provedly USA v jižním Atlantiku ve výšce 500 kilometrů. I když výbuchy byly relativně slabé, vyvolaly rychlé výkyvy magnetických siločar, které přístroje zaznamenaly.

KAPITOLA

DEVÁTÁ HÁDKA

Poprvé jsem se dostal tak těsně do styku se světem dospělých. Byl jsem mezi nimi jediný kluk. Eskymácky nejde počítat, ti zas byli moc malí, ještě si hráli s hračkami. Ale mne už zajímali lidé. Dosud jsem je znal jenom z knih a zvykl jsem si je dělit na dobré a špatné. V románech to šlo lehce, v životě se to ukázalo být značně složitější. Kdo z nás, na polární stanici, byl špatný a kdo dobrý?

Rozumí se samo sebou, že maminka, tatínek, Valja a Žeňa, no i Angelina Jefimovna byli nepochybně dobří. A podle mého byl i Foma Sergejevič dobrý člověk Něco jiného je ale Abakumov, který se tu někde potlouká kolem. Byl to docela jasně lotr a zloděj. A co Harry, který začal krást? Ovšem, je špatný, ale já ho mám docela rád pro jeho dobrosrdečnost a veselou povahu. Dokázal se smát sám sobě i okolnostem, do kterých se dostal. Harry se mi zdál být nejzajímavějším člověkem na plošině. Neustále jsem se okolo něho motal, až jsme se spřátelili.

Vařil oběd a při tom pronášel dlouhatánské řeči jednu za druhou, taky třeba skoro dvě hodiny. Seděl jsem na bedničce, škrábal brambory a pozorně poslouchal. Harry mi svěřoval i ty nejtajnější myšlenky, byl už prostě takový.

„Jo, Koljo, dal mi můj kapitán co proto, pozdrav jemu za to mořský i ze souše. Opatřil mi takové místečko, že i vězení se proti tomu zdá zábavné. Žijeme tu jak na Saturnu, jen prstenec nám chybí. A v zimě tu i prstence budou, ve všech duhových barvách Viděl jsem je vždycky z lodi. Jak se mi tu, hochu, nechce žít! Kromě tebe tu nemám živou duši, nemám si ani s kým popovídat! Vědci mají službu osmnáct hodin denně! Trochu si pospějí, najedí se a klid. Nezpívají, netancujou, neflámujou jako normální lidi. Že se jim chce takhle marnit život! Tady se jenom jeden člověk stejně nudí a trápí jako já… Víš kdo? Tvoje máma, Lilie Vasiljevna. Pamatuj na má slova, že stejně ujede do Moskvy A já tu zajdu. Patří mi to! Moudře se říká, když něco neumíš, tak toho nech. A já to neumím a zkoušel jsem to. Už jsem se takový narodil. Nikdo mě nezkazil, jsem prostě takový. Mně, hochu, byly teprve čtyři roky, a už jsem kradl mamince drobné na zmrzlinu. Od šesti let jsem jí tu a tam štípl něco na kino nebo na různé sladkosti. Nikdo z mých sourozenců nekradl a v rodině jsme žádné zloděje neměli. A já to nedokážu, jak někde něco volně leží, nevydržím to. To už táta mě mlátil a řezal do krve, no a nic to nepomohlo. A tady si můžu vzít, co chci. Prokleté místo! Stačí nějakou věc pochválit a polárnici mi ji sami darují. A jez si, co se do tebe vejde. Už ani chuť nemám…

Když si vzpomenu na naši dolní palubu, jak jsme tam po službě tancovali – ech, darmo mluvit!… A tady je moje balalajka pořád smutně naladěná a leží ladem… A v noci se mi pořád něco zdá, vidím naleštěné paluby, nějaké papoušky na ráhně, kteří se mi posmívají: Tr-rou-bo! Tr-rou-bo! Ach, zarmoutil mě, kapitán! Daroval mi na památku knihu Bílá velryba. Čtu si ji a potom nemůžu spál. Padá na mě taková úzkost, že musím vždycky vzbudit mechanika! Soužím se, trápím se a stýská se mi po moři, po Murmaňanovi, po dolní palubě, po klucích… Jaké já jim vařil pelmeně po sibiřsku!

To čert mi napískal krást tu proklatou čokoládu! Co jsem z ní měl? Ach Koljo, málo mě táta řezal, měl přidal! V životě už na nic cizího ani nešáhnu! I jméno mám námořnické, Bocman znamená přece kormidelník, a tak jsem ho pošpinil! Máš na něco chuť?“ a v mžiku mi osobně ušlehal ovocnou pěnu.

Na rozpálené plotně vesele kypěla a klokotala různá jídla, ale kuchař měl melancholickou náladu. Navíc na něho bůhvíproč působila tísnivým dojmem Bílá velryba. Zdálo se mu, že v kapitánově dárku na rozloučenou je nějaký hlubší smysl, ale ať četl sebevíc, nemohl na něj přijít.

Mně se na plošině líbilo. Zbytečně jsem se Arktidy tak bál. Je sice přeci námi dlouhá polární noc, ale čím bude temnější, tím bude zase jasnější polární záře.

A co je nejdůležitější, viděl jsem doopravdickou sopku, i když vyhaslou, ne v činnosti. Možná že bude někdy ještě chrlit. Z kráteru byla cítit, když jsme se spustili hlouběji, zkažená vejce, to se z hlubin země uvolňují plyny.

Už skoro dva týdny jsme pravidelně létali k sopce vrtulníkem: Jermak, Angelina Jefimovna, otec a já. Nejvíce ze všech se radovala profesorka Kučeriněrová a já. Angelině Jefimovně jen svítily oči a radovala se: „jak jsou tu vulkanické produkty báječně zachované!“ Byla přesvědčena, že v této krajině musejí být termální prameny vulkanického původu. A všechny prosila, aby tyto prameny hledali. Jermak několikrát přeletěl nad horami zda se někde nezvedá pára.

Jermak se hned nadchl pro zájmy expedice. Byl ochoten každému pomoci, zvlášť Valje Gerasimovové.

Maminka vedla geologický průzkum krajiny, pomáhal jí přitom Bechler: nosil za ní batoh s kameny a kladívky.

Vyprávěl jsem tatínkovi, jak se kuchařovi stýská. Tatínek aby Harryho aspoň trochu rozptýlil, nařídil Bechlerovi a Eskymačce, aby ho vystřídali v kuchyni, a Harry mohl na geologický průzkum.

Pak jsme chodili my tři: maminka, Harry a já.

Bylo horko, vzduch aromaticky voněl trávou a rozžhavenými kameny. Šli jsme jeden za druhým po svahu hory sotva znatelnou cestičkou vyšlapanou zvěří. Brzy jsme sestoupili k nějaké říčce, přítoku Yjdygy. Harry jako obvykle vykládal nějaké výmysly a maminka se smála.

Měla na sobě žlutou sukni a lehkou blůzičku, sandály, slaměný klobouk a vypadala jako mladá dívka o něco starší než Valja… Chovala se tak prostě, že se Harry přestal stydět a zatancoval „jablíčko“. Maminka se smála, až jí slzy tekly, protože podle jejích slov se Harry podobal čertíkovi z krabičky. A potom jsme já a Harry začali prosit maminku, aby něco zazpívala nebo zahrála. Tady, dole u říčky, bylo chladněji, v pobřežních křovinách štěbetali, švitořili a pohvizdovali ptáci, písek byl vlažný, žlutý a tak čistý, že jsem ještě takový v životě neviděl. Byly na něm jenom stopy větru a zvířat, lidská noha tudy zatím neprošla!

Odložili jsme batohy, zuli jsme se, brouzdali se v ledové vodě a pak nám maminka „udělala představeni“, jak se vyjádřil s nadšením Harry. leh o smutná nálada zmizela, radoval se, a maminka… Nedostávalo-li se jí něčeho na plošině, tak především nadšených a obdivujících diváků.

Maminka zpívala a recitovala monology. Byli jsme nadšením bez sebe. Tak jsme ji tleskali, až nás dlaně pálily. Když maminka přednesla monolog umírajícího Cyrana z Bergeraku, Harry se neudržel a začal brečet. Já jsem se také málem rozplakal.

Bavili jsme se všichni tři tak dobře, že jsme se vzpamatovali, až když už byl čas jit domů. Honem jsme narychlo posbírali nějaké vzorky a vrátili se.

Harry byl ještě několikrát s námi a pokaždé nás maminka překvapila něčím novým. Potom se rozhodla, že překvapí i ostatní pracovníky polární stanice a vystoupila v jídelně s přednesem Tolstého. Přednášela dlouhou pasáž nazpaměť…

Žeňa políbil mamince ruku a řekl jí: „Jste veliká herečka, Lilie Vasiljevno! Není vám líto vašeho nadání?“ Angelina Jefimovna ji také blahopřála k „opravdovému“ úspěchu a zamumlala: „Vaše nadáni ovšem přichází nazmar… zbytečně… To je hrozné!“

Všichni se rozešli do svých pokojíků se silným zážitkem. Dobře jsem si toho všiml a byl jsem na maminku pyšný.

Ale v důsledku divadelní „recidivy“ maminka silně zanedbala geologický průzkum krajiny a Angelina Jefimovna byla nucena na čas nechat svoji sopku sopkou a pomáhat mamince průzkum dokončit. Maminka tím nebyla dvakrát nadšena, protože profesorka Kučeriněrová je velice přísná a svědomitá, sama pracovala do úpadu a vyžadovala od maminky totéž.

Jejich spolupráce skončila velmi špatně: pohádaly se!…

Stalo se to v jídelně po večeři, v přítomnosti všech pracovníku stanice. Zejména po této hádce se mamince zprotivila plošina ještě více než chudákovi Harrymu. Zvlášť se jí dotklo, že se ji otec nezastal. A profesorka Kučeriněrová dovede být pěkně jedovatá a nebere si žádné servítky.

Tak jak se to všechno stalo.

Rozložily si na jídelním stole polní mapu a zanášely do ní místa nálezů. Ale máminy vzorky byly všechny popletené a pomíchané, jde o to, že spletou-li se vzorky v tašce nebo po kapsách, znehodnotí to celou sbírku. Maminka si myslela, že si vzpomene, kde co leží a odkud to je, ale ve skutečnosti se jí vzorky při chůzi o sebe odřely a některé se tak navzájem podobaly, že je nebylo možno rozlišit.

Angelina Jefimovna očíslovala každý kamínek hned na místě, napsala k němu kartičku s číslem, datem a místem nálezu. To ještě nestačilo, téměř zamilovaně ho zabalila nejdřív do jemného papíru, pak ho zakutala do vrstvy vaty nebo koudele a teprve potom ho uložila. Hned zapisovala do zápisníku čísla vzorků, jejich popis a udělala náčrt, napsala, jaká je to odrůda a podobně. Čím podrobnější je zápis, tím je to pro vědecké účely lepší a cennější.

Ale mamince se vzorky neustále pletly a míchaly. Také tenhle večer vyndávala vzorky celá rudá a profesorka Kučeriněrová ji pozorovala s rozšířeným chřípím jako hroznýš králíka, až se mamince začaly třást ruce.

„Než takhle pracovat,“ začala výhružně Angelina Jefimovna, „je lepší se vrátit do divadla!“

Když něco provedu a hubují mě, tak raději mlčím, ale maminka nemlčela – a docela zbytečně!

„Do toho vám nic není,“ odsekla a myslela tím divadlo.

Angelina Jefimovna byla zástupkyní náčelníka polární stanice a přijala to jako útok na svoji autoritu.

„Napomínám vás, protože to není poprvé, co kazíte vzorky,“ řekla přísně, „a vy to laskavě vemte na vědomí!“

Otec si zapálil cigaretu, otevřel noviny a usadil se v křesle co nejpohodlněji. Dával celým svým vzhledem nepokrytě najevo, že stojí bezvýhradně na straně Angeliny Jefimovny. Maminka se na něho prosebně podívala, ale když pochopila, že se do toho nehodlá plést, udělala grimasu, kterou Angelina Jefimovna pochopila jako výsměch svému napomenutí. Tím spíš že Harry, který je se zájmem pozoroval, se mimoděk uchechtnul. Ovšem po přísném pohledu Valji Gerasimovové se honem začal dívat do své Bílé velryby

„Není nic horšího pro výzkumný kolektiv…,“ začala jako by nic profesorka, „než nenadaný, k ničemu se nehodící pracovník.“

„Copak jsem nenadaná?“ upřímně se podivila maminka

„A ne snad?“

Maminka jen pokrčila rameny: byla od dětství zvyklá na to, jak byli všichni nadšeni jejím nadáním a schopnostmi.

Angelina Jefimovna se tak rozzlobila, že jí zbělal koneček nosu.

„Nemohu se zbavil dojmu,“ říkala téměř klidně, „že prostě jen hraje roli geologa, roli smělé a odvážné ženy polárnice. To je ohavné, Lilio. Vasiljevno! Stačí vás srovnat tady s Valjou! Valja i přes své mládí žije vědou, ale vy vy jen hrajete úlohu učené ženy, a ještě se sama sobě obdivujete!“

Tak tohle si myslela profesorka Kučeriněrová o mé matce.

Všichni zaraženě mlčeli.

„To jsou ale nesmysly!“ řekla nahlas maminka, z hlasu se ji ozvala roztrpčenost a silně zbledla.

Cítila se v tu chvíli ukřivděná a osamocená Přistoupil jsem k ní, ale ani mě nezpozorovala.

„Angelino Jefimovno…“ začal otec a složil noviny.

Ale stejně jsme se nedozvěděli, co chtěl vlastně říci.

Angelina Jefimovna se rozpálila.

„Ráda věřím, že vaše žena je nadaná herečka,“ obrátila se okamžitě k otci, „ale jako geoložka nestojí za nic. a vy to sám dobře víte, tak proč strká nos do vědy? Počkejte a neskákejte mi do řeči, Dmitrij! Nikolajeviči… Dělá, vám hrozně dobře, že vaše žena kvůli vám nechala divadlo, slávu, Moskvu a stala se vám pomocnici a přítelem. Ale k čemu je to dobré? V divadle by byla na svém místě, ale tady? Směšné! Co z toho kdo má, když se dobrá herečka stane špatnou geoložkou? Kdo? Vy? To se mi nezdá. A sama Lilie Vasiljevna? Ta ještě míň. Ne nadarmo pracuje jen tak halabala. Snad vědecký ústav, který má to neštěstí, že v něm pracuje? Také ne Tak kdo? Proč vlastně s vámi jezdí? Jako turista anebo jako oddaná žena? Na polární stanici je teď zoufale zapotřebí šikovný a svědomitý geolog. Já bych nikdy nedovolila, aby za mne někdo dělal práci! Jak je to nezodpovědné!“

Vtom maminka práskla zbytky vzorků o podlahu a utekla do našeho pokojíčku. Profesorka Kučeriněrová třesoucíma rukama už litovala své horkokrevnosti, začala vyplňovat polní mapu. Otec měl sto chutí, jak jsem pozoroval, jít za maminkou a konejšit ji, ale určitě se před ostatními styděl a pustil se znovu do čtení novin. Všichni se začali potichoučku rozcházet.

Když jsem přišel do našeho pokoje, ležela maminka tváří dolů a plakala. Ale potom si vzpomněla, že od pláče se dělají vrásky a honem vyskočila. Umyla se odvarem z nějakých bylinek, natřela si tvář brusinkami a vejcem – říkala tomu maska – a lehla si na záda než se vejce vpije do pokožky.

„Maminka má pravdu… ještě rok dva v těchto podmínkách a bude ze mne stará baba, jako je Angelina Jefimovna. Ach, ta čarodějnice jedna! A všichni jsou na její straně Koljo! Honem zapni rádio!“

Maminka se bála, aby nezačala znovu plakat. Honem jsem ho zapnul. Vysílali právě Divadlo u mikrofonu.

„Nové hry, nová jména,“ řekla maminka zničeně. „Byla jsem blázen… Co jsem to udělala se sebou, se svým nadáním? Láska… Cožpak on je schopen to ocenit? Vždyť si Valji, té ničemné holky, cení víc než mne. Ani necekl… A teď nejde. Ale co… Vím, co mám dělat.“

Rozhodně vzala papír a rychle napsala text telegramu. Vajíčko jí na tváři zaschlo a obličej se opravdu začal podobat masce – žluté, svraštělé, cizí.

„Mami, umej se.“ upozornil jsem ji potichu.

Umyla se, převlékla a sama odnesla telegram Žeňovi s přáním, aby ho odeslal do Moskvy.

Žeňa vzal mlčky list a šel do pavilónu, kde bylo rádiové zařízení. Stačil jsem si jen přečíst, komu je ten telegram. Byl adresován režiséru Gamon-Gamanovi.

KAPITOLA DESÁTÁ

MAMINKA SE VRACÍ DO MOSKVY A MY STAVÍME DOMEK NA LEDOVCI

Maminka odjela do Moskvy, vrátila se do divadla. Bylo to její povolání a nikdo se tomu nedivil. Otec jí to nerozmlouval, ale byl sklíčený a nezvykle tichý a mírný, ačkoliv se k němu mírnost vůbec nehodila. Ani nevystrkoval dopředu spodní čelist.

V předvečer odjezdu tatínek s maminkou prohovořili celou noc. Nešli vůbec spát, toulali se pod půlnočním sluncem okolo jezera; skály vypadaly víc než jindy jako starci, špitaly a šeptaly si, nakláněly se jedna k druhé, dokud je nepřikryla mlha.

Čekal jsem na ně a čekal – vždyť jsem si chtěl maminku ještě před odjezdem užít – až jsem usnul oblečený na maminčině posteli. Potom se vrátili a něco jedli, bouchali nádobím a nikdo mě ani nehuboval za to, že ležím v botech na posteli.

Ve spaní jsem slyšel, jak maminka říká:

„To je hrozné! Dvanáct let života promarněných zbuhdarma… Seliverstovovův osud mi nedá pokoje. Ano, polekala jsem se! Probudit se jako on a mít už půl života za sebou. Ale já bych už potom nemohla chodit a spokojeně se usmívat. Slyšel jsi, jak ho pojmenoval Koljenka? Rip Van Winkle. Je to bystrý chlapec! Nechávám ti tu to nejdražší, co v životě mám – Koljenku! Proč pořád mlčíš. Rozloučíme se jenom na dva roky. Dimo! Řekni něco… Že jsou výborné tyhle broskve v konzervě? Chceš ještě?… A pak, tentokrát se ti nevyvedl kolektiv! Ještě si s nimi v zimě užiješ. Stačí jenom Angelina Jefimovna! Čarodějnice stará!… A ta Valja je taky číslo… Dělá ze sebe bůhvíco. Není vůbec hezká, ale dělá, jako by byla kdovíjaká kráska!“

„Nech být kolektiv!“ poručil otec a zamračil se, jako by ho bolely zuby. „Ty se prostě nesneseš s jinými ženami.“

„Zato ty jo! Vím, že máš na ženy svůj názor. Ale já jsem se ještě nikdy nespletla v lidech, mám na to vrozenou intuici. Neváží si mě prostě, za nic mě nemají. Pamatuješ, když jsme se plavili na ledoborci? Tam to bylo jiné. Všichni mě měli rádi. A tyhle… málokterá žena opustí Moskvu, pohodli, rodnou matku a stane se polárním badatelem. Ano, nejsem jako každá. Proto tyhle… Ale to není důležité! Pamatuj, že tě mám ráda. Dej mi pusu, Dimo. Proč proboha mlčíš? Musíš mě pochopit: mám talent. Řekl mi to režisér Gamon-Gamana… Na co myslíš?“

„Přemýšlím o tom, zda je pro umění zapotřebí jenom nadání nebo musí být kromě toho ještě něco navíc?“

Ani si na mne nevzpomněli, tak jsem znova usnul. Potom jsem se zase probudil.

Maminka nahlas plakala a otec se zachmuřenou tváří ji neobratně objímal kolem ramen a opakoval:

„Tiše, Lilo, vzbudíš lidi!“

Brzy ráno připravil Jermak letadlo. Maminka nevyspalá, bledá a posmutnělá se zdrženlivě se všemi loučila.

Otec s batohem plným jídla, se svinutým spacím pytlem a puškou na rameni nasedl také do vrtulníku, Jermak ho měl cestou vysadit asi na tři dny na ledovci, aby konal glaciologická pozorováni.

Mihla se maminčina tvář, na mých tvářích ještě neoschly její slzy [nebo to byly moje?), a vrtulník se už zvedl a pomalu, pomaloučku plul nad plošinou, nad jezerem, div nenarazil na vrcholky hor, přeletěl zasněžený hřbet a zmizel nám z očí.

Angelina Jefimovna jako zástupce náčelníka polární stanice dala několik příkazů Eskymákům a Bechlerovi, potom přistoupila ke mně:

„Koljo, půjdeš se mnou k jezeru?“

„Budeme dělat analýzy?“ utřel jsem si nenápadně slzy.

„Ano, pomůžeš mi. Koho bychom si vzali ještě na pomoc? Řekni Fomovi Sergejeviči.“

Šli jsme ve třech nabrat vzorky na analýzy.

Ke mně se chovali na polární stanici hezky. Nenechali mě truchlit. Byl jsem vítaným hostem jak v geomagnetickém pavilónu u Žeňi, tak na meteorologické plošince u Val ji Gerasimové, stejně jako v kuchyni u veselého Harryho, u Jermaka na vrtulníku i na výpravách.

Pomáhal jsem každému, jak jsem mohl. Lidí bylo málo, takže moje pomoc přišla vhod. Často jsem zašel také k Eskymákům. Vítali mě vždycky tak pohostinně, jako bych byl blízký příbuzný. Mimo matku, starou Eskymačku, mluvili všichni docela slušně rusky.

Bratři dvojčata Jemron a Jemrykaj vyprávěli o svých cestách po Severu, kde prožili různá dobrodružství v tundře, na moří i v horách. Jemrykajova žena, mladá, energická a veselá Eskymačka Marija (proč měla ruské jméno nevěděla, protože brzy ztratila oba rodiče) pracovala také na polární stanici jako uklízečka a pomáhala kuchaři. Vůbec byla eskymácká rodina pro stanici velmi užitečná. Zbavili úplně vědecké pracovníky nejrůznějších pomocných prací. Podivuhodně rychle se sžili s krajinou a dělali vědcům spolehlivé průvodce. A jako výteční lovci a rybáři nás zásobovali čerstvým masem a rybami.

Marija často vyprávěla mně a svým osmi dětem eskymácké báje a legendy. Já jsem jim také hodně vyprávěl. Nejraději měli vyprávění o Moskvě, o věžových domech, výstavách, divadlech, náměstích a zejména o metru. O metru mohli poslouchat donekonečna a bylo jim to hrozně k smíchu.

Když se dost nasmáli, zeptal se Jemrykaj, kterému jsme všichni říkali příjmením Keulkut: „Ale proč chodí člověk pod zemí, když je možné chodit po zemi?“

Vysvětloval jsem jim to, jak jsem uměl. Když se dověděli, že hlavní město je přelidněné, že některým trvá cesta do práce a zpět i tři hodiny, Eskymáci se divili ještě víc: „Proč se tedy sjelo tolik lidí na jedno místo, copak není jinde místo? Měli by přijet sem. Tady je přece krásně!“

Někdy vzpomínali na města, kam se dostali (do Anadyru a Magadanu) a smáli se, až se za břicha popadali. Zvlášť směšné se jim zdálo, že lidé stojí fronty na ryby, když si jich mohou sami nalovit, kolik chtějí, a ještě do zásoby. Města se jim zřejmě nelíbila.

Utěsněný stan potáhli ještě mrožími a sobími kůžemi, podlahu vystlali kožešinami. Všichni jsme si sedali přímo na podlahu, kolem nízkého stolu a jedli jsme. Někdy si brali jídlo od kuchaře, ale častěji dávali přednost vlastnoručně připraveným národním jídlům. Bez ryb by Eskymáci snad ani žít nemohli. Nedávno začali pěstovat soby.

Jednou jsem vyprávěl Keulkutovi, že jsem tady viděl člověka, ale že mi to nikdo nevěřil.

Keulkut souhlasně pokýval hlavou:

„Aj-aj-aj, to je špatné! Proč nevěřili? Proč bys lhal? Žije v tomhle kraji nedobrý člověk, taky jsem ho viděl.“

Jen jsem povyskočil:

„Vy jste ho viděl? Keulkute, řekněte mi, kdy a kde?“

„Však ti to řeknu, počkej. Co jsi tak neklidný? Pásli jsme soby na tamta strana ledovce. Tam jsou dobrá pastvina. Přišel k nám člověk. Ani starý, ani mladý. Má dlouhé černé vousy. Pušku má. Veliký pytel má. Z pytle vytáhl liška kůže. A jak krásné! Chtěl za ně mouku, tabák, starou košili a semena.

„Jaká semena?“ divil jsem se.

„Různá. Poslali jsme pro semena do Magadanu. Dali jsme mu je. A plátno na košili jsme mu přivezli. Matka ji ušila. Sobí kožich s kapuca jsem s ním vyměnil, vysoké kožené boty a ještě mnoho jiného…“

Zrychlil se mi dech:

„A proč, Keulkute, myslíte, že je to nedobrý člověk?“

„To se ví, nedobrý. Žil s námi měsíc, ale když přivezli semena, schovával se před letcem. Prosil nás neříkat, že je v horách.“

„A vy jste to neřekli?“

„Ne. Člověk prosil. Proč říkat? Ani ty neříkej. Komu udělal škodu? Nikomu. Sám žije. Prosil o semena… Chce dělat pařeniště, jako mají v sovchoze nebo co.“

Dlouho jsem mlčel a pomalu jsem se vzpamatovával.

„Jaká semena?“ opakoval jsem otázku.

„Chtěl pšenici, prosil okurku, mrkvu, cibul, brambora – různých co nejvíc. Řekl, že přijde příští léto. Bude měnit lišky. Ale lovec je to výborný, prosil zase přivézt zboží. Jenže my jsme druhý rok odjeli do Anadyr…“

„Keulkute, můžu to říct otci?“

„Kdepak, nic neříkej! Ještě zavolá milici, ten tvůj otec. Proč to říkat? Už tu není.“

„Ale já jsem ho viděli“

„Když jste zrovna přijeli. Ale teď viděl Rusy a odešel dál. Eskymákovi, věří, ale Rusovi ne. Je teti daleko. Neboj se ho.“

„To znamená, že to nesmím otci říct?“

„Nesmíš! Podruhé ti nic neřeknu, jestli něco povíš…“

„Nepovím, Keulkute!“

A neřekl jsem nic.

Polární den končil. Slunce poprvé zapadlo za obzor. Dny se začaly velmi rychle krátit. Stále častěji padal déšť se sněhem. Skály ti jezera stály stále zahalené mlhou. Dul vítr, chladny a syrový. Jenom voda v Jezeře zůstávala tak teplá jako v létě, na jeho dně byly termální prameny.

Otec si všechny svolal a oznámil nám, že je nutné na ledovci postavit domek pro glaciologická pozorování.

„Jednou za týden se tam vypravím, abych vyměnil pásky na samozapisovačich. A každé roční období tam strávím měsíc.“

„Čtyři měsíce za rok!“ řekla smutně Valja. „Já budu taky muset? Meteorologická pozorování na ledě… A na jaře aktinometrická?“

„Povedu všechno za sebe i za vás. Meteorologickou stanici na plošině nelze opustit ani na den! Takže se musí zapojit všichni. A až dokončíme domek…,“ otec se obrátil k Žeňovi, „pak vyhledáme hrob tvého otce. Stojí-li ještě kříž, najdeme to snadno.“

„Děkuji, Dmitriji Nikolajeviči!“ rozzářil se Žeňa.

Valja se také zaradovala, to kvůli němu.

Na ledovec nastoupili všichni kromě Angeliny Jefimovny, která dostala za úkol obstarávat pozorování na stanici, a babičky Eskymačky a jejích osmi vnoučat. Den před tím tam Jermak za pomoci bratří Keulkutů navozil dřevo a různý stavební materiál.

Jak majestátní byl pohled z ledovce! Když jsme vystoupili z vrtulníku, dlouho jsme se mlčky dívali do všech čtyř světových stran.

Vítr právě roztrhl clonu oblaků a rozehnal je po nebi. V průzračné modři nafialovělého odstínu zazářilo bledé severní slunce. Jeho šikmé paprsky se dotkly věčného sněhu na vrcholcích hor a přeměnily je na stříbro. Tisíckrát se zaleskly na žulových útesech, vypínajících se strmě do závratné výše. Zažehly celý požár v křovinách šarlatových a červených zakrslých břízek na horských

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KŘÍŽ CESTOVATELŮ

Vyhledání hrobu Michali a Michajloviče Kazakova určil otec na poslední týden v září.

V předvečer jsme dlouho seděli v naší „lodní“ jídelně. Otec se usadil v pohodlném křesle, vyrobeném Bechlerem, natáhl své dlouhé nohy a cele se pohroužil do čtení. Tvář měl klidnou a krásnou. Odpočíval.

Jermak dělal hračky pro Keulkutovy děti. Vždycky pro ně něco měl, nějakou sladkost nebo hračku. Občas se podíval po Valje, ale nešel k ní.

Vůbec se u nás brzy utvořila tradice chodit k večeři jako na návštěvu nebo do divadla. Otec sám šel první příkladem. Bral si nejlepší oblek, čistou košili a červenou kravatu. Toto pravidlo se podle možnosti dodržovalo i v zimě, za dlouhé polární noci. Několikrát jsem si v poslední době všiml, že Valja, která v sněhové bouří stěží dorazila z meteostanice, sotva si trochu vydechla, šla se převléknout, učesat a napudrovat.

Valja a náš kuchař Harry hráli šachy, Žeňa a Boris Karlovič jim kibicovali. Valja dala právě Žeňovi šachmat a ten ochotně přenechal místo kuchaři. Soudě podle šibalského úsměvu, byl Žeňa přesvědčen, že kuchaře stihne stejný osud jako jeho. Valja byla už na fakultě vyhlášená šachistka.

Angelina Jefimovna, opálená, zdravě vypadající, hovořila o něčem polohlasně se Seliverstovem. Měla dobře ušité šedé vlněné šaty a přes ramena kožešinu. Valja se také na večer vyšňořila. Moc ji slušely sportovní proužkované šaty s bílým límečkem a manžetami.

Toho večera bylo počasí pěkné a nálada všech dobrá. Jenom já jsem nebyl ve své kůži. Usadil jsem se vedle rádia, naladil jsem ho na Moskvu a zamyšleně jsem poslouchal Čajkovského koncert. Myslel jsem na maminku, kde teti asi je, co dělá, na svou milou babičku, na spolužáky. Už začal školní rok… Všichni vědečtí pracovnici se nabídli, že mi pomůžou s učením, ale otec to rázně odmítl a řekl, že mě připraví na sedmou třídu sám.

Už jsme začali s vyučováním. Otec ho založil na metodě dálkového studia: nikdy mi nic nevysvětloval předem, jak se to dělá ve škole, a já jsem se musel učit bez jakéhokoli výkladu sám, podle učebnice.

„Tam máš všechno napsáno, tak se uč!“ řekl mi otec. „Až nebudeš něčemu rozumět, tak mi řekni!“

Konzultoval jsem s ním jenom algebru (a to jsem ještě počítal, že se zeptám Žeňi), a ostatními předměty jsem se prokousával sám. Otec zkoušel náročně a tvrdě. Tak asi zkoušel studenty na zápočtech. Ve škole jsem se tak nikdy neučil. Ne že bych se táty bál, ale styděl jsem se před ním něco nevědět. Zdálo se mi, že bych se hanbou propadl, kdybych se nenaučil, co jsem dostal uloženo. Jsem stoprocentně přesvědčen, že žádný kluk se nemusel učit takovým barbarským způsobem jako já: externě, sám, jako bych byl dospělý student a dálkař! Překvapuje mě, že se tomu na polární stanici nikdo nedivil jako by to bylo docela normální a samozřejmé.

Ale co, dokázal jsem to! Zajímalo by mě, zda by to dovedli kluci z naší třídy? Těm to všechno vysvětlí stokrát ve škole a někdy ještě doma.

Sedával jsem od rána u stolu v našem útulném pokojíku, který zařídila ještě maminka. Otevřel jsem například geometrii, vzal do ruky papír a tužku a začal jsem rozbírat novou větu. Ze začátku jsem ji přečetl a ničemu nerozumím. Čtu ještě jednou a zároveň dělám náčrt, začíná mi to být jasnější. Přečtu to ještě jednou – aha, tak tomu už rozumím. Zavírám knihu a začnu větu dokazovat. Zarazil jsem se, dívám se znovu do učebnice. Jak jsem to mohl zapomenout, je to tak jednoduché…! Ještě jednou pro jistotu větu pročítám. Je to jasné a pochopitelné. Odkládám knihu, beru si čistý list papíru a už bez „nápovědy“ dokazuji větu od začátku do konce.

Okouzlila mě logika rozvíjení důkazů. Nikdy jsem neměl geometrii tak rád, jako teď, když jsem do ní sám ze dne na den víc pronikal.

Gramatika mi šla hůř, někdy jsem se musel obrátit na Valju, ale vždycky jsem to dělal tak, aby o tom nevěděl otec. Bál jsem se, že se bude zlobit, proč jsem nepožádal o vysvětlení jeho.

Otec pustil knihu do klína a začal mluvit. Všichni se k němu obrátili. Valja právě porazila kuchaře (zrudl jako rajské jablíčko a nakláněl se), klidně uklidila šachy do krabice a přisedla si blíže k otci. Kibicové ji následovali.

„Teď jsem právě dočetl Gorbalova, jeho Obyčejnou Arktidu…“ řekl otec. „Vynikající knížka! Jak proniká do života Severu, do psychologie jeho lidí… Překvapilo mě jedno místo. Jestli dovolíte, přečtu vám ho.“

Otec si označil to místo modrou tužkou a Já jsem si ho potom přepsal do deníku. Začal číst:

„Není více staré Arktidy, hrozné, nemocné, šílené, s vlčími zákony, dramaty na přezimovnách, s výstřely, tichými vraždami za noci, se šílenstvím osamělosti, s osamělou záhubou uprostřed bílého mlčení, s libovůlí překupníků, obchodníků, s opileckými orgiemi na faktoriích, se zneužíváním bezmocných mírumilovných Čukčů, s loupežemi, násilím, s prázdnotou, otupěním – není té hrozné, třikrát prokleté staré Arktidy! Ta zmizela!“

Otec přečetl celý úryvek a viditelně přitom zbledl. Žeňa ho zděšeně pozoroval. Dále už citoval jenom části:

„Tenhle Karpuchin z Polyně, přemýšlel jsem, to je poslední dravec nevykouřený z nory… Je opravdu poslední? Tady sedí, shrbený a ubohý. Protože ho chytli, stálil se. A co včera?… Jak se dostal do Polyně, tenhle Karpuchin? Zahnali ho sem. jako lovci zahánějí vlka. Utíkal, kličkoval a vláčel za sebou postřelenou nohu. Z těch zmatených stop bylo možno vyčíst jeho historii. Čím byl asi dříve?… Znova ustupuje, utíká, hledá brlohy, kde by se mohl schovat. Teď vede jeho cesta na Sever. Na Čukotce najde útočiště. Odpočívá. Líže si rány.“

Otec. se odmlčel, na nikoho se nedíval a znova zvedl knihu.

„Jenom ještě jeden úryvek… Za léta vandrování se ten člověk… naučil přizpůsobit drsné a surové přírodě Severu. Zřekl se mnohých potřeb, žil ve špinavé zemljance, zasypané sněhem, dokázal přečkat sněhovou bouři ve sněhové jámě, kterou vyhrabal pro sebe a psy, naučil se trpělivě snášet pěší pochody, hlad, mráz, nemoc, život ve špíně a odříkáni. Byla-li to romantika, pak jen romantika zoufalství a odevzdanosti. Byl-li to vůbec život, pak jen život dravce a zahaleče. Ale ať byl jaký chce, Karpuchinovi vyhovoval, jiný by ani nechtěl. I pro to měl své důvody.“

„To je ale hrozné!“ řekla Angelina Jefimovna. „A takový Karpuchin… ,“ zarazila se.

Všichni mlčeli. Angelina Jefimovna se mrzutě podívala na Bachlera a na kuchaře. Boris Karlovic se hned zvedl:

„Půjdeme spát, Harýku, musíme brzy vstávat.“

Kuchař nám popřál dobrou noc a neochotně šel za mechanikem.

Když odešli a zavřeli za sebou dveře, řekla Angelina Jefimovna to, co už měla prve na jazyku:

„A takový Karpuchin byl ve vaší expedici? Myslím tu první expedici na plošinu, Dmitriji Nikolajeviči.“

„Ano, pochopila jste mě… Byl to vlk z tajgy.

Byli jsme domluveni s jiným dělníkem, ale ten si to rozmyslel. Spěchali jsme, vždyť expedice byla plánována jen na dva letní měsíce. Každý ztracený den ji hrozil proměnit v neúspěch. Vzali jsme prvého, který se namanul.“

„Ověřil jste si alespoň doklady?“ zeptal se Jermak. Dávno už nechal hračku hračkou a pozorně poslouchal.

„Ano. Měl průkaz, pravda, s prošlou lhůtou…“

„Dmitriji Nikolajeviči, jaký vlastně byl, ten Abakumov?“ zamyšleně se zeptala Valja.

„Vysoký, svalnatý, neobyčejně silný, neustále se mračil na celý svět. Pocházel ze starověrecké vesnice na řece Leně. O sobě vyprávěl málo, ale přece jenom, aniž si to sám uvědomil, po troškách něco na sebe prozradil. O kolchoze nechtěl ani slyšet. Z jeho rodiny nikdo do kolchozu nevstoupil. A rodina se stejně nějak brzy rozpadla, pokud si vzpomínám…

Není vyloučeno, že to táhl nějaký čas s bandity. Mohl od nich odejít, protože se nepohodl s atamanem. Měl jednu utkvělou myšlenku: nebýt nikomu podřízen. Jeho praděd, jak rád vyprávěl, utekl z Ruska v době nevolnictví. Nechtělo se mu poslouchat bárina. A vůbec, víte, byla to zajímavá postava, tenhle Alexej. Je v něm něco jak z Turgeněvova Vlka samotáře, tak z těch odvážlivců, co táhli s Pugačevem.“

„Byl na frontě?“

„Tvrdí, že ano… Pochybuji, že do konce. Přečkal to asi někde v tajze. Je to prvotřídní lovec.“

„Jak se to stalo…, že ulekl?“ tiše, ale jako obvykle zřetelně se zeptal Žeňa Kazakov.

„Ano, prosím vás, vypravujte to podrobně!“ poprosila ho Valja.

Otec trochu váhal, nerad na to vzpomínal, padal na něho smutek i zlost.

Ale přemohl se a dost podrobně vyprávěl o onom osudném ránu…

Den předtím večer dokončili třídění vzorků, složili věci do vaku a nechali jenom stan a spací pytle.

Sopka, plošina, teplé jezero a řeka Yjdyga byly prohlédnuty a podle možnosti prozkoumány. Nebyly ještě objeveny prameny Yjdygy, ale byl už čas vydat se na zpáteční cestu. Každou chvíli mohla začít zima.

Ráno se první probudil otec jakýmsi vnitřním neklidem. Prudce vstal, čímž vzbudil Michaila Michajloviče i dělníka Grigorije.

Alexej Abakumov nikde nebyl.

Jenom jeden kůň se klidně pásl opodál. To otce zmátlo. Měli šest koní a ti se obvykle volně pásli i v noci, někdy odešli při hledání skrovné potravy i dosti daleko. Ráno je pak Alexej hledal. Nejspíš se tedy i teď vypravil sehnat koně dohromady.

„A kde je vak se zásobami?“ zeptal se najednou Grigorij.

Hned se hrozně polekal. Kromě načatého pytlíčku se suchary nezůstalo nic. Mouka, kroupy, konzervy, dokonce i cukr, všechno bylo pryč. Zmizely pušky, jen otcova oblíbená lovecká puška tu zůstala, skoro celá zásoba patron a prachu, oves pro koně, všechno nádobí až na jeden kotlík, oblečeni, pokrývky. Všechno, co bylo možné odnést, scházelo, jenom vaků se vzorky se Alexej Abakumov ani nedotkl.

„Okradl nás!“ vykřikl Grigorij a rozplakal se.

S pochmurnou tváří začal Kazakov nakládat vzorky na jediného koně.

„Musíme pospíchat, abychom byli u zásobárny dřív než Alexej!“ řekl otci Michail Michajlovič.

„Ach, to určitě nestačíme,“ hrozil se Grigorij a rozmazával si po mokré tváři slzy.

Byl to chlapec ze Sibiřské vesničky, dobrosrdečný, snaživý, ale omezený. Od chvíle Abakumova útěku polekaně a pokorně čekal záhubu a nakonec se utopil v řece.

Zásobárna, kde zůstaly veškeré zásoby potravin, určené na zpáteční cestu, byla půldruhého sta kilometrů dolů po toku Yjdygy. Prošli těchto sto padesát kilometrů za čtyři cíny, rozedrali si o ostré kameny boty a byli zcela vyčerpáni. Na koně naložili jen vzorky a spací pytle.

Zásobárna byla postavena ve výšce tří metrů, vyšší stromy nebyly, i tyhle sotva našli. Byl to pevný srub s podlahou z trámků a se střechou ze dvou vrstev stromové kůry, připevněných ještě kmínky stromů. Čtyři ho stavěli půl dne! Taková zásobárna chrání dobře potraviny jak před vlhkem, tak před divokou zvěří. Lidí nebylo třeba se obávat, krajina byla naprosto liduprázdná. V zásobárně byla uložena nejen zásoba potravin, ale také pytle s ovšem a nějaké teplé věci.

Zásobárna byla vydrancovaná. Všechno, co v ní našli, byla čerstvá pečené z divokého soba a párek hus – dárek lovce, zrádce a dezertéra Alexeje Abakumova.

Od vydrancované a zpustošené zásobárny začala cesta k smrti Kazakova a Grigorije a strastiplná cesta otcova.

Toho roku nastoupila zima dříve než obvykle, ohlásila se sněhem, deštěm, ledovým vichrem. Zprvu polosytost a později hlad, usilovné vyčerpávající pochody, vypětí všech fyzických i duševních sil…

Jako první zemřel vyčerpáním Kazakov, při plném vědomí.

Celé čtyři roky Vlastenecké války byl na frontě a přežil, aby nakonec zahynul v tajze.

Čerkasov s Grigorijem ho dovezli na koni až ke kříži a pohřbili ho poblíž.

Grigorij zahynul, když se brodili přes řeku. Ještě předtím pošel jejich jediný kůň, zesláblý nedostatkem potravy.

„Tak skončila naše první expedice na plošinu…“ řekl otec. „Kdybych tehdy potkal Abakumova, zabil bych ho na místě!“ dodal.

„A co kdyby… co kdybyste ho potkal teď?“ váhavě se zeptala Valja.

„Ani nevím… Teď už sotva.“

Podíval jsem se na Žehu.

Ten na to nic neřekl.

Tu noc nemohl otec dlouho usnout. Vstával a chodil ven si zakouřit. Kouzelník nám zaškrabal na dveře a otec ho pustil dovnitř, i když od té doby, co vyrostl, ho z pokoje vyháněl.

Bylo mi otce líto, ale nedokázal jsem mu vyjádřit svůj soucit a sympatie, bál jsem se, že by mě okřikl a vyhuboval mi. Nevěděl jsem, co od něho můžu kdy čekat. Nebyla mezi námi duševní blízkost. Tehdy ještě ne.

Ležel jsem a přemýšlel, zda mě zítra vezme s sebou. Hrozně jsem se bál, že budu muset zůstat na stanici.

To by bylo také tak dopadlo, nebýt Ženi. Když viděl, že se už už dám do breku, poprosil otce, aby mě vzal s sebou. Ten jen mávl rukou, já jsem to přijal jako souhlas a koukal jsem co nejdřív zalézt do letadla. Vzali s sebou, na její úpěnlivou žádost, i Valju Gerasimovou.

Hledali jsme velmi dlouho a bezvýsledně.

Když to dneska nenajdou, nemuseli by mě zítra už vzít, blesklo mi hlavou.

Bylo mi jako obvykle ve vzduchu špatně. Otec seděl v kabině vedle Jermaka a Žeňa s Valjou naproti mně.

Znova se dole míhaly řeky, hory, soutěsky, propasti, nízce porostlá, šedivá tajga. Když už jsem ztratil naději, otec to místo našel…

Tak tady je, ten kříž cestovatelů – ohromný, černý, ponurý. Časem a nepohodou už byl celý ztrouchnivělý, ale pořád ještě stál pevně na skále, na srázném břehu bezejmenné mělké říčky.

Kříž cestovatelů… Kdo byli ti lidé, kteří postavili gigantický kříž na drsném a nevyzpytatelném Severu? Na čí památku ho postavili? Kde složili své kosti tito objevitelé nových krajů?

Dlouho jsme stáli mlčky. Nad řekou padala mlha, nebe potáhly šedivé, kupovité mraky. Tráva byla mokrá od rosy. Křivé zmrzačené modříny, pokryté mechem, visícím jako vousy, klátily pokřivenými větvemi. Vedle stanice byl les lepší, i když plošina ležela mnohem severněji. Ovšem náš les byl pod záštitou vysokého hřebenu, bránícího v cestě severovýchodním větrům.

Vrtulník stál opodál. Stékaly po něm kapky roztáté námrazy, které vypadaly jako pot… Bylo pod mrakem, zachmuřeni jsme byli i my všichni…

Žeňa se pomalu vydal podél břehu a hledal hrob svého otce. Možná, že chtěl také schovat slzy.

Otec se pozorně rozhlížel.

„Přivalili jsme na hrob kámen, kvůli zvěři. Nepohřbili jsme ho moc hluboko,“ řekl. „Tady zem nerozmrzá víc než na metr. Dál je už věčně zmrzlá půda. Hledejte kámen. Vysekal jsem do něho jméno a datum.“

„A postavil jste k němu kříž?“ zeptala se Valja.

„Ne. Kříž jsem na hrob nedal.“

„Ale támhle je kříž“ ukázala rukou Valja.

Uviděli jsme rov, zavalený kamenem a zarostlý uvadlými stébly trávy a květů. V záhlaví stál kříž. Byl to obyčejný dřevěný kříž, jaký je často vidět na vesnických hřbitovech.

„Alexej…“ řekl s údivem otec. „Nikdo jiný to nemohl být. Vrátil se sem postavit kříž? Že by nás sledoval? Nebo náhodou padl na hrob a přečetl si nápis…“

„A pochopil, že zabil člověka!“ poznamenala rozhořčeně Valja.

Byla stejně bledá jako Žeňa. Možná že prochladla.

Sundali jsme čepice. Žena už slzy neskrýval. Dokonce i Jermak byl pohnutý…

Na nebi křičely husy, pronikavě, neklidně a poplašeně. Všichni ptáci už dávno odlétli na jih, jenom potápky a husy se tu zdržely. Zmrzačený modřínový les tu na chvíli ztichl, jakoby se zaposlouchal, tu znovu třásl větvemi, praskal a hučel. Už se chystal na zimu, na burany a vánice.

Smrákalo se. Den už byl docela krátký, Jermak se s obavami podíval na nebe a odešel k vrtulníku.

„Nechte mě tu samotného,“ řekl Žeňa Kazakov.

„To je zbytečné, Žeňo!“ jemně zaprotestoval otec. „Jermak si tohle místo zanese. Příště se sem vydáme dříve.“ Nastoupili jsme do vrtulníku, ale Žeňa ještě postál u hrobu. Chtěl být sám.

„Jdi do kabiny pilota,“ řekl mu otec, sedl si vedle mne a najednou mě k sobě pevně přitiskl.

Mazlil se se mnou tak málokdy, že mi dokonce vhrkly slzy do očí.

Na plošinu jsme se vrátili, když už se úplně setmělo. Dobře, že se naši dovtípili a co nejlépe osvětlili místo na přistání. Kouzelník radostně zaštěkal, využil příležitosti, a když jsem se k němu nahnul, olízl mi tvář.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

VELIKÁ POLÁRNÍ NOC

„Nastalo ráno, nastalo poledne, ale slunce ještě nevyšlo…“

V této větě je něco biblického, mýtického. Ale znamená jen to, že nastala veliká polární noc. Je to stejně divný pocit, probudit se ráno a vědět, že úsvit nebude ani dnes, ani zítra. Tomu, kdo nezná polární noc, musím říct, že tma nebyla úplná. Dokonce když nesvítil měsíc, svítily aspoň hvězdy. Nikdy jsem si nemyslel, že hvězdy mohou být tak jasné, že mohou svítit doslova. A téměř každý den (noc?) se objevovala polární záře.

Polární záře rozprostírala po nebi oslňující paví chvost nebo se najednou spouštěla přes půl nebe jako ohromná divadelní opona hrající všemi barvami. Opona padala a zvedala se v těžkých skladech a záhybech, ozdobená postupně všemi duhovými barvami. Oči mimoděk hledaly obrovské herce, obry a velikány, hodící se k této fantasmagorické oponě.

Pořád mě pronásledovalo přesvědčení, že jsem se ocitl v pohádkovém světě. V dětství jsem dostal Toppeliovy pohádky a měl jsem je moc rád. Zpoza nejbližšího útesu tu mohla vyjít Hvězdoočka. Tento kraj určitě navštěvovali jednorožci. A možná, že ve zdejších horách žijí gnómové, a budu-li mít štěstí, uvidím jejich pochod pří Griegově hudbě. A možná že vedle, za támhletou horou žijí lidé s očima na prsou, jak tvrdili staří cestovatelé.

Neznámá, nepoznaná místa… Tady se mohlo stát cokoliv.

Jen jsem se divil, jak klidně, bez očekávání nějakých zázraků, žili a pracovali dospělí.

Otec říkal, že věda to je pozorování, pozorování a zase pozorování, dokud hromadu shromážděných faktů neozáří blesk závěru.

Práce měli mnoho, zejména Žeňa. Program prací podle Mezinárodního geofyzikálního roku vyžadoval alespoň tři geofyziky, a Žeňa byl sám. Proto se do pozorování z geofyziky zapojili všichni vědečtí pracovníci. Říkalo se tomu jako u námořníků: držet hlídku.

Pobýval jsem rád v Žeňově „svatyni“, v geomagnetickém a geofyzikálním pavilónu. Byla tam složitá aparatura, řada různých přístrojů.

Ničemu jsem z toho nerozuměl. Byla tam kamera S-180 pro zachycení polární záře. Na filmovém pásku se zachycoval úplný obraz polární záře, počínaje prvním slabým vzplanutím světla na temné obloze až do úplného zhasnutí. Žeňa mi natočený film několikrát pustil. Byly tam velmi přesné (na jednom milimetru až šest set čárek) spektrografy, které měly zaznamenáním změn spektra pomáhat určit podstatu Jevu. Za oblačných noci prohlížel vysoko: vrstvy atmosféry lokátor. Dál tam byly kamery s šikmými nakloněnými pulty, se zrcadly o průměru skoro půl metru, natolik křehkými, že bylo o strach dotknout se jích prstem. Byla tam spousta různých automaticky fungujících zapisovačů a chronometrů.

Mechanik Bechler byl také častým hostem ve vědeckém pavilónu. Když se v kameře S-180 polámala důležitá součástka, Boris Karlovič zhotovil ručně pilníkem unikátní ozubené kolečko. V cementových výklencích stály záhadně přístroje, zachycující částice padající na zem z kosmu.

Ale nejvíc se Žeňa pyšnil neutronovým monitorem.

Byl lam i přístroj registrující pohyby zemské kúry. ale zdá se, že na plošině nebyly žádné pohyby zpozorovány. Tomuhle přístroji se říká seismograf.

Ve všech rozhovorech vědců bylo často slyšet slovo pól. Plošina byla blíž k pólu než třeba k Moskvě či Irkutsku. Tohle magické slovo jsem slyšel bez přehánění nejméně stokrát za den.

Magnetický pól, geografický, geomagnetický, pól relativní nedostupnosti, pól chladu (ten naštěstí neležel u nás), pól větrů.. Tohle slovo bylo symbolem odhodlání, symbolem zkoumání záhadné a nepochopitelné země, jejíž poznání leželo před námi.

Materiály, získané v Žeňově laboratoři, se měly dostat k učencům celého světa.

Říjen strávil otec v domku n a ledovci. Když se tam vypravoval, zeptal se mě, zda půjdu s ním nebo zda zůstanu na stanici. S čistým svědomím jsem dal přednost stanici, a dokonce jsem se radoval z jeho nepřítomnosti.

Mým učitelem se stal pro tento měsíc Žeňa, s ním šlo učeni daleko veseleji. Vůbec jsem se cítil bez otce svobodněji. Shodili nám pytel s poštou a já jsem tam mel dva dopisy od babicky. Psala, že je zdráva, že se jí po mně stýská a maminka že nemá kdy psát. Polom následovala spousta příkazů, zákazu a rad. Na konci dopisu psala o maminčině debutu. Maminka neměla úspěch… Teď se chystá na vystoupeni v nové hře nějakého mladého dramaturga, který byl jejím vystoupením nadšen. Babička zapomnělá na pozdrav pro tatínka.

Když jsme měli všichni po práci a po učení volno, lyžovali jsme, bruslili na zamrzlé Yjdyze, sáňkovali jsme s Eskymáky. Po večeři jsme se scházeli v jedné místnosti, společně zpívali, poslouchali rádio, povídali si a přeli se.

Nejčastěji se vedly vážné vědecké debaty, ze kterých jsem rozuměl tak každé desáté větě. Ale přece jen jsem leccos pochopil. Tak to, proč se Angelina Jefimovna vypravila na tuhle plošinu, přestože měla doktorát věd a mohla by jako ostatní v jejím věku klidně vést katedru na univerzitě a žít si ve svém pohodlném bytě v centru Moskvy. Myslel jsem si, že na výpravu jela jenom kvůli sopce, ale ukázalo se, že sopka ji zajímala jen navíc kromě jiného. Profesorka Kučeriněrová byla jedním ze zakladatelů zcela nové vědy geptermiky, vědy o zemském teple.

Angelina Jefimovna tvrdila, že při hledání nových energetických zdrojů se zcela zapomnělo na tuto energii. Energie zemského tepla je nejmírnější a nejneškodnější energie. Má nespočetné výhody. Na kterémkoliv místě zeměkoule je možné budovat geotermické stanice, které budou měnit tepelnou energii na energii elektrickou a nevyčerpají se, dokud na zemi bude život. A není k tomu zapotřebí různých reaktorů a drahých zařízení, není třeba ohražování silnými betonovými a olověnými stěnami a není třeba si lámat hlavu, co s nebezpečným radioaktivním odpadem.

Zdroje zdarma získané energie jsou mohutně a prakticky nevyčerpatelné, protože lidstvo je nemůže přežit, máme je pod nohama jen je vzít! V něčem byly sny profesorky Kučeriněrové shodné se sny a představami mého otce. Žeňi Kazakova i Valji. To je všechny spojovalo. Působit vnitřním planetárním teplem na klima, počasi, rozmrazit věčné ledy, přemístit póly chladu, zkrotit horký dech země.

Otec tvrdil, že je to možné, ale je bezpodmínečně nutné provést předběžnou fyzikálně-geografickou analýzu následků takových změn na zemi.

Podzemní oceán vařící vody vyvěrá na mnohých místech na povrch. Angelina Jefimovna už tady našla řadu teplých praménků, které stejně jako jezero na plošině v zimě nezamrzaly. Tyto prameny, většinou radioaktivní, nesly stopy složitých procesů, které se odehrávaly v nitru země, tam, kde se voda hřála jako v ohromném samovaru. Angelina Jefimovna se zabývala studiem těchto horkých pramenů.

První rok nás plošina hýčkala: v létě nebyli skoro žádni komáři. Pamatuji se, že o tom bylo mnoho sporů. Nikdo nedokázal vysvětlit, proč se komáři a podobná havěť této krajině vyhýbají. Bylo nám to samozřejmě vhod. Krátký podzim byl průzračný a jasný.

Ale koncem října jsme poznali, jaké tu bývají burany, silné vichřice s metelicí.

Vítr metál sníh se strašlivou silou, téměř rovnoběžně se zemí, podrážel nohy i mužům. Valju ani nepustili na meteorologickou plošinu. Vydal se tam Bechler se Žeňou a drželi se za natažené lano. Stěží dokončili pozorování a ještě dlouho potom nemohli pořádně popadnout dech. Báli jsme se, aby to neodneslo stan Eskymáků. Byl zavát závějemi sněhu, ale vydržel. V našem domku bylo útulně a teplo. Povečeřeli jsme ten večer, co se dalo. Kamna nehřála, vítr hnal kouř zpět. Když jsme se sešli, Valja se zdála být něčím rozčilená a dívala se na mne nevlídně. Nevěděl jsem proč.

Nakonec to nevydržela a se svou obvyklou přímočarostí se mě zeptala:

„A co Dmitrij Nikolajevič, nebojí se tam teď sám?“

„Bojí se… Táta?“ Udiveně jsem se na ni podíval.

„Co se divíš?“

„Copak se dospělí bojí?“

„Když je člověk sám, tak je mu vždycky nějak úzko,“ řekla vážně Valja. „Aspoň Kouzelníka jsi měl poslat s ním.“

Zrozpačitěl jsem. Vůbec mě ani na chvíli nenapadlo, že by otci mohlo být samotnému smutno nebo že by se mohl bál. Zval mě, abych šel s ním, a já jsem to odmítl. Dal jsem přednost být tam, kde je veseleji.

Té noci, kdy jsme leželi s Kouzelníkem na tatínkově posteli, jsem přemýšlel o svých rodičích. Myslel jsem na maminku, která je v Moskvě a už neví nic o žádných buranech. Získá si slávu? Proč bylo její první vystoupení neúspěšně? Pak jsem myslel na otce. Vyčítal jsem si teď, že jsem s ním nechtěl jet. Takový uragán… Co když vítr strhne domek na ledovci a odnese ho přímo do propasti? Vítr venku vyl jako stovky hladových psů. Obavami a steskem jsem ani usnout nemohl. Usnul jsem až k ránu – nebo spíše v dobu, kdy začíná ráno, protože venku byla pořád stejná tmavá noc – a rozhodl jsem se, že příště určitě pojedu na ledovec s tatínkem. Styděl jsem se. Napadlo mě najednou, jak se babička pletla v tatínkovi a jak se ostatně pletla i ve své vlastní dceři. Vždyť maminka není ani zdaleka Klára Copperfieldová!

Uragán řádil šest dní a noci. A potom nastalo ticho, jasno, vyšel úplněk. Jermak letěl s vrtulníkem za tátou. Už se mi po něm začalo stýskat a byl jsem rád, že se vrací.

Do Nového roku se nestalo nic zvláštního, žádné události. Jermak letěl za úplňku do Magadanu a přivezl poštu a balíčky, dokonce osobní objednávky. Zvlášť mnoho si toho objednal Keulkut. Dal si celý seznam věci. Otec náhodou ten seznam viděl a divil se, protože to všechno na stanici bylo. Ale Keulkut řekl, že to chce mít své vlastní.

Ale přece jen se něco stalo: onemocněl náš kuchař. Určitě se nastydl, když vyběhl rozpálený ven z kuchyně. Otec, který se v medicíně poněkud vyznal, mu zjistil zápal plic a sáni mu dával injekce penicilinu. Všichni se postupně střídali u postele chudáka Harryho. Já také. Seděl jsem vedle něho a četl. Harry blouznil. Neměl už nijak vysokou teplotu, všeho všudy 38, ale nikoho nepoznával.

„Hej vy tam na lodi!“ hulákal na celý dům. „Neviděli jste Bílou velrybu? Lidi do mé loďky!… Udeříme tváří v tvář!… Musíme otevřít kýl a vyvalit sudy! Ďábelská věci… Přestaňte veslovat… Hej! Kde je má harpuna?… Kvikveg umírá, ale nevzdává se… Jaká hanba!… Proč jsem k čertu bral tu čokoládu?… Podlehl jsem!… Vesluj zpět!… Bílá velryba chrlí černou krev…“

„Jak to divně blouzní!“ řekla Angelina Jefimovna. Stála ve dveřích. Otec vyvářející injekční stříkačku se k ní otočil a souhlasně pokýval hlavou.

Připadlo mi to směšné.

„To říká z Moby-Dicka, kromě toho, kde mluví o čokoládě… Kaje se, že ji ukrad!…“

„Moby-Dick?“ divila se profesorka.

„No ano… Kapitán mu dal při loučení tuhle knihu a Harry ji pořád čte a snaží se pochopit smysl dárku. Proto také onemocněl, protože ji četl už potřetí. Já sám jsem ji sotva zdolal!…“

„Co to plácáš za nesmysly!“ okřikl mě otec. „Onemocněl proto, že se nastydl.“

Zda pomohly injekce a péče, zdravý organismus či odpočinek od Moby Dicka, faktem je, že se Harry uzdravil. Vrátil se do své kuchyně pohublý, pobledlý s rozježenými nazrzlými vlasy. Šel jsem mu pomáhat, protože Marija byla zaneprázdněna mytím, lahviček na nekonečné analýzy vody z teplých pramenů

„Tvůj otec mí zachránil život!“ řekl důrazně Harry.

Nádobí mu létalo v šikovných rukách jako žonglérovi.

Čistil jsem brambory a tázavě jsem se na něj podíval.

„Zdálo se mi, že padám až na mořské dno před tou proklatou velrybou. Stačilo málo a zalkl jsem se. Ale tvůj otec mě včas přivedl k vědomí… Ty už jsi víckrát neviděl toho člověka? Pamatuješ se, vyprávěl jsi…“

„Alexeje Abakumova?“

„No toho.“

„Neviděl. Asi odtud zmizel.“

„To se mi nezdá.“

„Ty něco víš, Harry?“

„Jenom to, že náš Keulkul vyšel na lov s ohromným rancem všeho možného, dokonce i s nástěnnými hodinami a vrátil se s balíkem vydělaných kožišin. Jako kouzelník, že?“

Trhl jsem s sebou. Poslední dobou mě obavy opustily. A tak… to znamená, že se s ním Keulkut znova setkal! Šel vyměňovat hodiny… Tak vida, pro koho byl seznam věcí!…

Dlouho jsem přemýšlel, co dělat. Před spaním, když jsme zůstali s tatínkem sami, jsem mu všechno řekl.

„Proč jsi mi to o Keulkutovi neřekl dřív?“

„Slíbil jsem mu to.“

„A teď?“

„Mám strach, aby Abakumov něco zlého neudělal.“

„To je dobře, že jsi mi to řekl.“

Otec se zřejmě dlouho radil o všem s Jermakem a Žeňou. Zavolali si Keulkuta a dlouho ho o něčem přesvědčovali – určitě o tom, aby řekl, kde se skrývá Abakumov. Ale Keulkut rázně odmítl.

„Dal jsem slovo!“ tvrdil.

Keulkut uměl slovo držet. Myslel jsem si, že se na mne bude zlobit, ale on se ke mně choval laskavě jako ke svým dětem stejně jako dřív. Jenom už nikdy nic nevyprávěl. To mi bylo trošku trapné.

A znova se ozvaly obavy. Prokletý Abakumov se objevoval v děsivých snech div ne každou noc.

Řval jsem ze spaní jako blázen, otec mě budil a brával si mě někdy do postele jako miminko, protože jsem se celý třásl V bdělém stavu jsem se nebál, protože jsem byl pořád mezi lidmi.

Velmi vesele jsme přivítali Nový rok. Harry sliboval, že nás překvapí a taky nás překvapil. Připravil všelijaké dobroty, úplně překonal sám sebe. Všichni jsme se napili na jeho zdraví.

Jermak zorganizoval večer tvořivosti. Každý musel vystoupit s nějakým číslem a kdo nic neuměl, musel zpívat se sborem. Valja s Harrym zatancovali námořnický tanec, Žeňa zazpíval několik neapolských písniček (ukázalo se, že má pěkný tenorj, Jermak zahrál na havajskou kytaru, Harry na balalajku (úplně virtuózně!), Angelina Jefimovna pozoruhodně přednesla Majakovského Flétnu – páteř, otec předvedl několik kouzel, která se naučil ještě v dětství. Ale největší úspěch jsem měl já. Převlékl jsem se za Huckleberryho Finna, měl jsem otrhaný slaměný klobouk, Harryho kostkované kalhoty na jedné kšandě a starou Bechlerovu košili s vyhrnutými rukávy hrál jsem nazpaměť celou pátou kapitolu. Všichni smíchem umírali a prorokovali mi velkou hereckou budoucnost.

Jenom tatínkovi se to nelíbilo, dokonce ztratil dobrou náladu…Věděl jsem proč. Snil o synovi vědci, badateli, cestovateli, ale rozhodně ne herci.

Druhý den vezl Jermak otce zase na ledovec. Poprosil jsem tátu, aby mě vzal s sebou. Bylo vidět, že ho to potěšilo, ale řekl mi, že to tam budu mít těžší než tady.

„Tak ať! Já chci s tebou! Budu ti pomáhat. Například uklízet nebo vařit. Vezmu si s sebou knížky a budu se učit.“

„Tak dobře,“ souhlasil otec s úsměvem.

A tak jsme na ledovci spolu – táta a já.

Stojíme na samém hřebeni ledovce a díváme se, jak se na nebi rozehrává Cantasmagorické představeni. Věčné sněhy na vrcholcích hor, odrážející oblohu, se zbarvují fialovými, žlutými a zelenými odstíny. Daleko dole se ztápí v mracích údolí Yjdygy. Je slyšet podivný křik: nad údolím letí osamocená polární sova. A potom jako by zazněly krátké výstřely ze vzduchovky, to praská led, na kterém žijeme. A znova ticho. A stále jasněji se po nebi rozlévá nazelenalé a nafialovělé chladné světlo, z něhož se srdce svírá. Mimoděk hledám tatínkovu ruku. Stojíme samí v prostoru veliké polární noci.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

SNĚHOVÁ PAST

Chtěl jsem utíkat a nemohl jsem, nohy se mi přilepily k podlaze. Chtěl jsem zavřít dveře, ale zástrčka byla polámaná. Kroky se blížily… těžké a neodvratné… Už jsem slyšel, jak on dýchá a slojí na druhé straně dveří. Pokoušel jsem se je udržet svým hubeným tělem. Nalehl jsem z posledních sil na dveře, ale ty se pomalu otvíraly. V pokoji byla tma. Abakumov otvíral dveře dál a dál. Schvácený hrůzou jsem zkoušel křičet, volat o pomoc, ale hrdlo se mi stáhlo. Řval jsem ze všech sil, ale vycházelo ze mne jen jakési slabé pištění, podobné ptačímu pípání…

„Nikolaji! Nikolaji! Probuď se!“ třásl se mnou otec.

Och, jaké štěstí, že to byl jenom sen!

„Napij se studené vody… Počkej, podám ti ji.“ Otec rozsvítil lampu a nalil do malého džbánku vodu.

Lačně jsem ji vypil.

„Ty tvoje noční můry se mi vůbec nelíbí!“ řekl otec starostlivě. „Působí na tebe polární noc nebo co?“

„Tati, mohl bys nechat zatím svítit lampu?“ poprosil jsem ho.

„Dobře. To já si snad zakouřím.“

Zaradoval jsem se, že otec bude kouřit. To znamená, že si aspoň deset minut nelehne. Spal na dřevěné skládací posteli a já na teplém pekelci. V noci místnost značně prochladla. Teploměr na zdi ukazoval všeho všudy šest stupňů. Ale pekelec byl zespodu příjemně vyhřátý. Díky Borisi Karloviči.

„Nemáš na něco chuť?“ zeptal se otec.

Řekl jsem mu, že mám hlad, jen aby nešel co nejdéle spál.

Tatínek načal sklenici kompotu.

Snědl jsem ho trochu s čerstvými pšeničnými plackami, které jsem upekl k večeři.

Tatínek se podíval na hodinky:

„Jsou teprve tři hodiny synku! Jez rychle a lehni si. Není ti zima?“

„Není, tatí.“

Postavil jsem kompot na stůl a s rozkoší jsem zalezl pod teplou deku.

„Copak se ti vůbec zdálo?“ usmál se na mne otec.

„Už si ani nepamatuju,“ řekl jsem vyhýbavě. Styděl jsem se mu říct, že se tak bojím Abakumova.

Otec zhasl lampu a také si lehl.

„Neboj se, Koljenko!“ řekl mi laskavě.

A mne doopravdy přešel všechen strach. Neměl jsem rád, když vál silný přízemní vítr nebo byla metelice Ale teď bylo úplné ticho, bezvětří, jenom celou noc praskal led pod domkem Jako kdyby někdo štípal vyschlé dříví nebo někde blízko střílel z pušky.

Ráno, když jsem se probudil, tatínek už dělal ranní pozorováni a roztopil kamna. Nad stolem jasně zářila visací lampa. Na nízké skříňce stál přijímač a vysilač se zásobou radiolamp.

Každý den v určitou dobu vysílal tatínek do éteru:

„Plošina! Plošina! Tady Ledovec, tady Ledovec!“

Ale navázat spojení se vždy nepodařilo, vadily nějaké elektrické poruchy. Bylo velmi vzácné, když mohl dostat spojení s polární stanicí. My jsme slyšeli lépe.

„Počasí je nádherné. Nikolaji!“ řekl spokojeně otec. „I když tlak klesá. Teplota je minus dvanáct stupňů. Viditelnost je výborná. Je úplné bezvětří. Půjdeš mi pomáhat?“

„Ano, půjdu s tebou!“ odpověděl jsem radostně a honem jsem se dooblékl. Obyčejně jsem se ráno musel učit.

Vypili jsme kávu s kondenzovaným mlékem, snědli jsme míchaná vejce na sádle a kousek uzené medvědí šunky. Rychle jsem umyl nádobí, utřel stůl a vyrazili jsme. Otec měl kožešinovou kombinézu, sobí unty, eskymácké rukavice, a přestože byl mráz, na hlavě jenom modrý baret. Já jsem si obul válenky, kabát z kůže mladého soba a stejnou čepici. Hvězdy svítily neobyčejně jasně, nezvykle dokonce i. na tato místa. Měsíc zašel, ale stačilo světlo hvězd, aby bylo znát, že je ráno. Cítil jsem se spokojeně a dobře.

„Zůstaly jen tři neděle do východu slunce!“ vesele mi sdělil otec

„A jenom dva dny pobytu na ledovci, že?“ odpověděl jsem mu stejným tónem.

„Ano. Zítra nás Jermak vyzvedne. Už tě to tu nebaví?“

„Na plošině je to lepší,“ poznamenal jsem neurčitě.

Otec se rozesmál a poplácal mě po zádech. Měl výbornou náladu. Několikrát nadechl plnými plícemi mrazivý vzduch. Ledovec byl zasypán sněhem a my jsme v něm prošlapávali cestičku k otcově „laboratoři“.

Byla to podzemní, nebo spíše podsněžní vědecká ledová laboratoř, hluboká šachta na rozhraní ledů. Vykopali v ji ještě v říjnu. Nad šachtou postavili stan, aby ji nezanesl sníh, a zavedli do ní elektřinu. A aby stan neodnesl vítr, zavalili ho celý ledovými hroudami. Na dně šachty vyhloubili ve vrstvě ledu několik krátkých uliček.

Otec zapnul elektriku, odkryl otvor a začal sestupovat po strmých schodech, vysekaných do ledu. Jednotlivé stupně byly hustě posypány popelem.

Lehce jsem sestupoval za otcem.

Při světle elektrických lamp se stěny podsněžného sálu leskly a třpytily jako diamantové. A opět jsem měl pocit něčeho neskutečného, jako bych se dostal do pohádky, a překvapovalo mě, že otec na tom neviděl nic zvláštního a normálně pracoval.

Na ledových stolech byly rozestavěny zapisovače, mikroskop a různé přístroje. Některé z nich zkonstruoval sám otec.

Přístroje se matně odrážely v ledových klenbách jako ve starém zrcadle.

„Tati, to vy jste tu vyhloubili takový veliký sál?“ zeptal jsem se.

„Ne, byla tady trhlina, dutý prostor. Dali jsme mu jenom formu.“ odpověděl otec a začal prohlížet zapisovače.

Velice se mi tu líbilo. Skutečný Aláddínův palác. A v tomhle paláci zkoumal doktor geografických věd Čerkasov stavbu a pohyby ledovce, teplotní režim podzemního zaledněni, jeho vliv na klima…

Otec mi vyprávěl, že v ledovcích jsou konzervovány rezervy vod na naší planetě v množství asi třiceti milionů kubických kilometrů! Ledovce, rozkládající se na ploše šestnácti miliónů čtverečních kilometrů, mají ohromný vliv na klima zeměkoule. Zdá se mi, že už jsem dříve napsal, že kdyby se celá tahle zásoba ledu roztavila, hladina světového oceánu by stoupla o sedmdesát metrů.

Rád jsem pozoroval, jak otec pracuje. Vzal kousíček ledu a dlouho brousil na listu smirkového papíru, dokud nebyl úplně tenký a průhledný.

Tento ledový řez položil otec na sklíčko mikroskopu, prohlédl si ho a něco zapsal do sešitu:

„Nech mě, ať se podívám!“ zašeptal jsem ostýchavě.

Otec mě ochotně pustil k mikroskopu a začal mi něco vysvětlovat Přimhouřil jsem jedno oko a s nadšením jsem se díval do okuláru. Snad jsem byl ještě příliš malý a snad jsem jinak přistupoval k ,tajemství hmoty‘, jak říkávala Angelina Jefimovna, takže jsem otcovy výklady příliš nevnímal.

S těmito kousíčky ledu prováděl otec mnoho různých operaci, pochopitelných i nepochopitelných. Nejbolestivější bylo, podle mého, určení fyzikálních vlastností ledu. pro což bylo nutné provést jeho hydrostatické vážení v petroleji. Ruce mrzly, zvlášť bolestivý byl dotyk kovových částí přístrojů. Otci z toho vždycky trochu otekly klouby prstů.

Po čtyřech hodinách práce v ledové jeskyni jsme vylézali nahoru. Tam nás čekala jiná práce. Pro tu bral otec s sebou dlouhé laťky a kůly k vytyčování, trojnožky pro přístroje a různou měřící aparaturu. Potom prováděl hodinové meteorologické pozorování, pak jsme šli vařit oběd a studovat podle osnov sedmé třídy. Otec byl spokojen s mými výsledky studia a já sám také.

Po obědě jsme si vždycky trochu odpočinuli a potom bylo na řadě navázat spojení se stanicí. Tak to bylo i tentokrát Otec už dříve zapnul přijímač a naladil ho na vlnu stanice. Když se ozval signál výzvy, vyskočil z postele jenom v ponožkách – na podlaze byla jinovatka – a rychle si nasadil sluchátka. Seděl jsem na horkém pekelci a se zájmem jsem otce pozoroval.

Hned jsem podle výrazu jeho obličeje pochopil, že se něco stalo. Velmi zbledl. Potom dlouho křičel: „Tady Ledovec! Tady Ledovec!“, ale stejně jim nemohl nic říci.

„Tati, co se stalo?“ zeptal jsem se.

Otec si rozčileně sundal sluchátka:

„Jermak vyletěl před třemi dny do Magadanu, ale nedoletěl tam. Pátrají po něm.“

Dlouho jsme seděli mlčky, ohromeni nedobrou zprávou.

„Snad nezahynul, tati?“ řekl jsem skoro s pláčem.

Otec zavrtěl hlavou:

„Musíme věřit, že ne. Mohl se dostat do vánice. Mohl se mu zalednit vrtulník, mohlo se něco polámat na motoru a Jermak teď čeká na pomoc v tundře… nebo v horách.“

Otec o něčem dlouho přemýšlel, tázavě se na mne podíval, potom si vzdechl a zvedl se:

„Musíme se vydat na plošinu na lyžích. Bude to takových šedesát kilometrů, ne-li více. Dojdeš to, Nikolaji?“

„Za jeden den?“

„Vezmeme si spacáky a přenocujeme cestou. Rozděláme si oheň… Jsi syn cestovatele a vědce a sám budeš cestovatel a vědec – musíš si tedy zvykat. Nedá se nic dělat, oblékneme se!“

Netušil jsem, že otec už za mne vybral moje budoucí povolání, ale nechtěl jsem se právě teď zbytečně přít.

Pečlivě jsme se oblékli. Vzali jsme si vlněné prádlo, kožešinové oblečení, obleky do bouře s kapucemi, kožešinové čepice s tkaničkami na zavazování a rukavice. Pro případ setkáni s med vědem nebo vlky vzal otec karabinu. Rychle jsem naplnil batoh potravinami. Prohlásil jsem rozhodně, že si ponesu svůj díl a otec pečlivě svázal řemeny můj spací pytel a část potravin.

Když už jsme byli úplně připraveni, navrhl Čerkasov starší trochu si před cestou odpočinout, tak jsme ještě chvíli poseděli na nízkých židličkách. Tak útulná mi připadala naše místnost, tak příjemný teplý pekelec a tak milé knihy na poličce, že mi až srdce zatrnulo. Nikdy jsem nebyl hrdina, nikdy se mi nechtělo vláčet se pěšky doly a hory polární noci, spát přímo na sněhu, I když ve spacáku. Ale co se dá dělat?

„Jdeme, Nikolaji!“ zvedl mě otec. Čekal nás sestup z ledovce, překonání jednoho výběžku horského hřbetu – otec tam znal značně nízké sedlo – a chůze po zamrzlé Yjdyze na plošinu.

„Na lyžích to uděláme za dva dny!“ uklidňoval mě otec, když viděl, že jsem celý nesvůj.

Ještě jednou jsme se podívali na domek a udělali první krok této památné cesty.

Lyže lehce klouzaly a zvedaly sněžný prach, takže nám až po kolena řádila miniaturní sněhová bouře. Měsíc ještě nevyšel, ale bylo zcela jasno. Otec mi vysvětlil, že jenom čtvrtina světla vysílaná noční oblohou, patří hvězdám a mlhovinám. Ostatní tři čtvrtiny je světlo samotné zemské atmosféry. Svítí atomy kyslíku, molekuly dusíku a různých jiných plynů.

Každou hodinu jsme se s otcem zastavovali, abychom si odpočinuli, a tehdy jsme si všimli, že je naprosté bezvětří. Byla překrásná viditelnost a oslnivě jasně svítila Velká Medvědice – jasněji než Ostatní souhvězdí.

Šťastně jsme sestoupili z ledovce, přešli jsme úzké, sněhem zaváté údolí a ne bez obtíží vystoupili nahoru.

To bylo sedlo, které jsme měli přejít. Seshora jsme uviděli Yjdygu. Za ní se objevila na nebi záře: to vycházel měsíc. Ale řeka zůstávala stranou, nalevo, my jsme museli udělat ještě velkou smyčku, abychom se k ní dostali. Při sestupování jsme museli kličkovat, protože horský hřbet tu byl poměrně srázný. Cíl, to jest Yjdyga, byl zřetelně viditelný a já jsem předehnal otce a střemhlav jsem se řítil dolů. Bylo mi najednou hrozně veselo.

„Nikolaji,“ křiknul na mne otec, „nechoď moc daleko!“

Poslušně jsem zpomalil, potom jsem se docela zastavil a čekal na otce.

Vyšel měsíc, ohromný, jasný, skoro v úplňku, jen jako by z něho někdo ulomil malý kousíček. Stál jsem a radoval se z měsíce jako ze setkáni s dobrým známým.

Otočil jsem se, když jsem zaslechl zdušený výkřik… Otec nikde nebyl.

„Tati!“ křičel jsem a rozhlížel jsem se. „Tatí!“

Brzy jsem pochopil, co se stalo. Byl to sněhový most… Já jsem projel a otec, který byl těžší a jel pomaleji, se propadl.

Vykřikl jsem hrůzou a spěšně jsem začal šplhat zpátky. Byla to hluboká horská průrva, navrch zanesená sněhem, ale uvnitř prázdná. Sníh se ještě v pramíncích sypal dolů. Shodil jsem lyže, které mi teď jen překážely, s pláčem a vzlykáním jsem popolezl k okraji srázu. Stěží jsem něco viděl… Otec ležel hluboko dole. Byl v bezvědomí.

… Dlouho jsem seděl na kraji srázu, ohromený tím, co se stalo. Čas od času jsem na otce volal. Měsíc se zatím zvedl vysoko, už jsem byl celý prokřehlý, ale otec stále nepřicházel k sobě.

Je možné, aby se zabil? Zachvátilo mě takové zoufalství, že jsem začal plakat nahlas, jako pláčou malé děti. Sedil jsem na bobečku a vyl jsem jako štěně. Najednou mi bylo jasné, že jsem nikdy neměl otce rád jako ostatní kluci. Ani maminka ho neměla ráda, i když pořád o své lásce mluvila. A babička, ta ho prostě nenáviděla, nevážila si ho a mne ho naučila, když ne rovnou nenávidět, tak si ho aspoň nevážit. To cizí lidé – Žeňa, Valja, Bechler, Seliverstov. dokonce i Angelina Jefimovna ho měli rádi víc než jeho rodina. Ale hlavně to byl omyl – ve skutečnosti jsem měl dávno otce velice rád, obdivoval Jsem se mu a vážil si ho. Ale otec to necítil a určitě mu bylo velmi nepříjemně mezi takovými chladnými, bezcitnými lidmi… Byl velice dobrý a ostatní lidé to dobře chápali. Harry Bocmanov o něm řekl: „Náčelník, to je člověk, jak se patří!“ A maličcí Eskymáčci se ho ani trochu nebáli. Otec se nějak prořekl, že dokonce Abakumov mu byl zřejmě oddán, i když se pak zachoval tak hanebně. Ach, kdyby jen zůstal táta naživu! Budu mu opravdovým synem…

Najednou se mi zdálo, že otec zaúpěl.

Zavolal jsem na něho. Veliký měsíc ho teď jasně osvítil, takže jsem zřetelně viděl jeho otevřené oči. Otec se pokusil sednout si a… zaklel. Klel tak dlouho, že jsem se uklidnil a zaradoval se: bude žit!

„Tatínku, co mám teď dělat?“ křikl jsem na něho.

„Myslím, že mám zlomenou nohu,“ vysvětloval mi. „Upadl jsem nešikovně! Co si, hochu, počnem? Vždyť já se odsud nevyhrabu! Prokletá past!“

Ale já jsem byl tak rád, že je živ, a všechno ostatní mi bylo jedno.

„Poslouchej, tati, zalez si do spacího pytle, abys nezmrzl,“ řekl jsem mu. „Slyšíš mě? A já půjdu na plošinu a přivedu sem někoho. Slyšíš?“

„Slyším, synu! Není jiné řešení. Jsi chlapík! Jdi pořád po řece, nemůžeš zabloudit. Dej na sebe pozor a nezlom si lyže.“

„Ne.“

„Jdi a pamatuj: jsi moje jediná záchrana. Až nebudeš moct, udělej si oheň a odpočiň si. Máš u sebe sirky, ne?“

„Ano, tati.“ A šel jsem.

Toužil jsem mu říct, jak ho mám rád, jak jsem se o něj bal, ale jakýsi vnitřní ostych mi bránil to udělat. Poprvé jsem pochopil, že láska se dokazuje nikoli slovy, ale činy.

Pečlivě jsem si připjal lyže a vydal se na cestu. Teď jsem šel pomalu – překáželo mi křoví. Spodní svah hory jim byl cely porostlý. Bylo by to výborné topivo na oheň. Sníh tu téměř nebyl, vítr ho odvíval dolů do údolí. Napadlo mi nalámat pro otce větvičky, aby si tam dole mohl rozdělat oheň.

Aspoň půl hodiny jsem lámal mrazem zkřehlé křoví a nosil chrastí na hromadu vedle, rozsedliny.

„Ty jsi ještě tady?“ povzdychl si otec, když mě viděl. „Ty se bojíš jit sám?“

„Nebojím se,“ urazil jsem se nad nespravedlivým podezřením, „připravil jsem ti něco na topení.“

Rychle jsem shodil chrastí dolů a už bez loučení jsem spěchal k Yjdyze. Za hodinu jsem už byl na řece a rychle jsem zamířil na východ, k plošině.

Musel jsem jako první z polární stanice prodělat cestu z ledovce na plošinu po řece. Moje záchrana – stejně jako otcova, pochopitelně, byla v lyžích, v rychlosti běhu Běžel jsem a snažil jsem se nemyslet na to, že mohu potkat dravou zvěř nebo mě může překvapit sněhová bouře.

Byl jsem pyšný na to, že mě napadlo zásobit otce dřevem, ač to ode mne vůbec nečekal. Teď si může udělat ohýnek a bude mu aspoň trochu tepleji.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

SÁM V PROSTORU

Rychle jsem klouzal po zamrzlé řece, sotva jsem se odpichoval hůlkami. Podle hodin byl pozdní večer. Na ledovci bychom se touhle dobou ukládali ke spánku. Před sebou jsem měl noc a den cesty. Umínil jsem si, že za třináct hodin musím dojít. Ale jaká ohromná vzdálenost mě dělí od plošiny… Vrtulník by letěl sotva třicet minuti.

A někde hrozně daleko, v tundře nebo v horách, v divoké neobydlené krajině (jinak by dal o sobě vědět), je ztracen Jermak – živý nebo možná i mrtvý.

Všech těch osm měsíců života na plošině jsem byl ve svých třinácti letech jako malý kluk. Každý mě trochu rozmazloval, hýčkal, snažil se mě zbavit těžkých či nepříjemných povinností. Teď jsem se nečekaně a náhle ocitl tváři v tvář Severu a ten se neptal, jsem li dítě, či dospělý. Teď jsem se musel chovat jako muž. Ať se děje cokoliv, musím dojít na polární stanic.i Nedojdu li, bude otec dobrý týden nebo dokonce dva ležet v pasti bez pomoci. Průrvu může znova zavát sníh a otec zemře hlady… nebo zmrzne, když dojde topeni… či se ve sněhu zadusí.,.

Zlehka jsem zpomalil běh, protože jsem si uvědomil, jak je důležité, abych si šetřil a rovnoměrně rozdělil síly. Snažil jsem se nemyslet na nebezpečí, která na mne číhala za každým keřem, ale přes všechnu snahu jsem toho měl plnou hlavu. Pochopil jsem, že by mi příliš živá fantazie mohla prokázat špatné služby a rozhodně jsem od sebe odehnal pochmurné myšlenky.

Zastavil jsem se, abych si chvilku odpočinul a rozhlédl se. Lyže byly v naprostém pořádku. Dobře že je otec sám namazal. Zatím mi nebyla zima, dokonce jsem se trochu zapotil, protože jsem byl teple oblečen. V noci obyčejně mráz zesílil, ale dnes se dokonce oteplilo.

Bylo velmi ticho a jasno, výrazné bylo světlo hvězd i měsíce. Zamrzlá řeka vytvářela dobrou cestu, jenom někde překážely ledové návaly. To jsem musel sundávat lyže. abych je nezlomil.

Hory se postupně rozestupovaly, řeka se rozlila a tekla širokým údolím, porostlým řídkým modřínovým lesem, mezi nízkými skálami. Sněhu už tu nebylo tolik ale jíní poprášilo modříny, křoviny, skály i kameny, všechno bylo bílé, jiskřilo a mihotalo se v měsíčním světle.

Potom les zmizel, jako by roztál v měsíčním soumraku, a kolem zůstávala jenom tundra – nekonečná, bílá tundra. Od Keulkuta jsem věděl, že v těchto místech jsou výborné pastviny pro soby.

Dostal jsem se do tempa, rovnoměrně jsem běžel ledovou cestou, snažil se držet uprostřed řeky a poslušně sledoval všechny její zátočiny a ohyby. Hodinu za hodinou, pomalu – až příliš pomalu! – jsem zdolával vzdálenost, která mě dělila od plošiny.

Přestával jsem vnímat čas souvisle, jako bych jim procházel bez myšlenek, bez pocitů, jako bych si ani neuvědomoval, co se děje.

Najednou jako by mě něco doslova probudilo: krajina kolem se nečekaně změnila. Nebyla už tak bílá a jednobarevná, ale třpytila se jako duha. Ne tak, jako kdyby zářila někde daleko, daleko na obzoru, ale jako by se ta duha zázrakem přiblížila a vy jste se ocitli přímo ve středu jejího nádherného, oslňujícího planutí. Začínala polární záře.

Obyčejně jsem ji pozoroval, jako bych byl ve Velkém divadle v Moskvě, kde jsou pomalu se měnící dekorace postupně osvětlovány světly všech barev a odstínů. Ale tentokrát jsem neměl pocit divadelní podívané. To, co se dálo tuto noc, bylo velkolepé a hrozivé jako zrození galaxie.

Otec říkal, že polární záře vzniká působením elektrických proudů ve vrchních řídkých vrstvách atmosféry, je to podobné chladné světlo, jaké vydávají pouliční lampy a reklamní nápisy na moskevských ulicích.

Žeňa Kazakov srovnával zeměkouli s gigantickým sférickým kondenzátorem, ve kterém se hromadí elektrická energie, jak jsem tehdy pochopil, mezi dvěma polepy tohoto kondenzátoru – povrchem země a ionosférou, v níž vzniká elektřina, oddělenými od sebe sedmdesátikilometrovou vrstvou neutrálního vzduchu, se tvoří ohromné elektrické pole, v kterém je nahromaděno neuvěřitelné množství energie. A to je polární záře.

Existovaly i jiné teorie.

Ale této noci se mi zdála všechna vědecká vysvětlení ubohá, bezcenná a nezajímavá, protože nedokázala vysvětlit, proč jsou elektrické proudy tak nádherné.

Chtělo se mi hledat jiný smysl, jiné vysvětlení. Ani jsem sám nevěděl jaké, ale vědecký výklad mi připadal ubohý a neuspokojivý.

Žádná slova nemohou vyjádřit to, co se odehrávalo v prostoru. Neexistuji podobné barvy, aby to mohl zachytit malíř na plátně. Možná že jen hudba by dovedla vyjádřil, co jsem viděl té noci. kdy jsem osaměl v prostoru.

Vědci tvrdí, že polární záře je bezzvučná, tak ať. Ale já jsem ji slyšel. Ať si věda říká, co chce, do smrti budu tvrdit, že jsem slyšel polární záři.

S hukotem podobným šumění vln, nabíhajících na pobřežní písek, ale bez jejich pravidelnosti se rozehrávala jednotlivá vzplanutí. Přímo z nadhlavníku střemhlav vylétaly jedna za druhou dlouhé paprskovité střely, stále rychleji a rychleji, stíhaly jedna druhou a zapalovaly oblaka. Téměř celá nebeská klenba plála podivným, přízračným, chladným ohněm. Na pozadí jednotlivých děsivých, temně fialových rozsedlin plálo toto světlo ještě jasněji… Představte si blesky, rozsvěcující se, ale nehasnoucí, jasné a prudké. Ohně bylo už tolik, že stékal z nebe i z hor, zapaloval sníh modrým, zeleným, smaragdovým, žlutým a malinovým světlem. Paprskovité střely padaly do řeky a odrážely se na jejím ledovém štítě. Zdálo se mi, že létají a křižují kolem mne.

Zastavil jsem se. Dech se mi tajil.

Byl jsem sám v oslňujícím, kroužícím, zářícím a mihotajícím se prostoru. Občas pohasínal a jenom jemný mlžný závoj, za nímž probleskovaly hvězdy, pokrýval nebe. Ale vtom znova, s ještě větší energií začínala chrlit neviditelná sopka. Ohromná protuberance ohně s rychlostí blesku přelétla z jednoho konce oblohy na druhý a rozsypala snopy světla, jisker, šípů, duh, stužek a vln, dokud se celá nebeská klenba neslila v jedno planoucí moře ohně. A znova se vylévala ohnivá láva na hory, na les, na sníh a na řeku. Žulové skály se zdály v tom třpytu, v té hře světla úplně černé…

Záře tu pohasínal a tu znovu vzplála s tajuplným třepotavým šumem a já jsem se znova vydal kupředu. Šel jsem hodinu za hodinou, ohromený, otřesený, a nebesa stále ještě planula.

Vzhled krajiny se už dávno změnil. Teď jsem šel úzkou strmou úžlabinou, svírající řeku z obou stran. Vysoké černé útesy se nekonečnými sloupy táhly téměř nepřetržitě a zužovaly řeku do úzkého koryta, jak asi běsnila bez světla, jak se zmítala, soptila a klokotala ve snaze vyrvat se ze svého kamenného zajetí na svobodu! Občas vytryskl z úzké tmavé štěrbiny v útesech přítok Yjdygy a padal do ní jako znetvořený ledopád. Z těsného koryta si Yjdyga nejednou prorazila novou cestu, kroutila se, tvořila okliky a rozvětvovala se…

Ale pak zůstala mračná úžlabina vzadu, ovál mě teplý větérek a ocitl jsem se v nevelkém lesíku, poprášeném jíním, které nebeský oheň barvil střídavě na různé barvy.

Yjdyga mi teď připomínala zamrzlou říčku někde v okolí Moskvy, tak radostný a prostý byl obraz zimní krajiny, tak blízké se mi zdály šipkové keře a skupina topolů. Šel jsem ještě asi půl hodiny, stále pomaleji, až jsem se zastavil, protože jsem pochopil, že jsem zabloudil. To už nebyla Yjdyga, to byla úplně jiná řeka, určitě nějaký přítok. A krajina měla také jiný ráz… Vůbec ne severní. A vtom jsem si všiml zelinářské zahrady…

Ano, to byla ta nejopravdovější zelinářská zahrada se stopami záhonů, s uschlými šlahouny okurek a tykví, napůl zavátých sněhem. Polární záře přestávala. Nyní dopadalo světlo jenom shora. V nadhlavníku visela ohromná oslepující koruna a nad horami svítil lehký průzračný oblak. To bylo všechno, co zůstalo z nebeského požáru.

Zato měsíc svítil jasně a docela obyčejně také jako někde u Moskvy.

Rozčileně jsem se rozhlédl. Kam jsem se to doslal? A kde se tu vzala zelinářská zahrada? Chvíli jsem váhal, pak jsem vylezl na břeh a opatrně jsem se vydal s lyžemi mezi záhony. A tady rostlo obilí. Zbytky slámy trčely zpod sněhu. Sníh tál, někde se matně leskly louže. Les ustupoval od říčky v pravidelném čtyřúhelníku – bylo viděl, že je úmyslně vymýcen.

Cítil jsem, že jsem šíleně unavený… Nohy pode mnou klesaly. A tu jsem uviděl všechno: oplocený dvůr za zelinářskou zahradou, stáj mezi stromy, a pod ochranou skály chaloupku z trámů, v jejímž okénku blikalo světlo.

Lidské obydlí. Okamžitě jsem pochopil, kam jsem se dostal a kdo tu bydlí..

První, co mě napadlo, bylo vzít nohy na ramena a utíkat. Schovat se, dřív než mě někdo objeví

Srdce mi bušilo, v ústech mi vyschlo, žaludek se mi sevřel, udělalo se mi mdlo… Vždyť bál-li jsem se za těch osni měsíců života na plošině něčeho, tak to bylo setkáni s Abakumovem – zlodějem a vrahem. Strach před tímto setkáním mě trápil v nočních děsech. Ale teď jsem byl k smrti unavený, takže se ve mně dokonce otupila schopnost cítit strach. Kromě toho jsem usoudil, že je hluboká noc a Abakumov už určitě spí.

Chvíli jsem nerozhodně postával a pak jsem přistoupil blíž. Po dvoře chodili sobi. Ze stáje se ozvalo odfrkávání koni, pravidelné přežvykování, oddechování domácího zvířectva.

Jaké tu bylo teplo! To mě dočista překvapilo. Potom jsem uviděl nedaleko jezírko, nad nímž se vznášela pára. Teď jsem pochopil, proč je tu tak teplo: je tu termální prameni jeden z těch, které tak úporně hledala Angelina Jefimovna.

Ta se bude určitě divit a radovat: nezamrzající, horký pramen! Tak podívejme, kde si nalezl útočiště Alexej Abakumov…

A co kdybych se obrátil o pomoc k němu? Stačí mi vůbec sily na to, abych došel na plošinu, když už teď jsem tak zesláblý a vyčerpaný? Nezahynu cestou vysílením nebo při setkání s divou zvěří? A co se pak stane s otcem? Sníh může zanést rozsedlinu tak. že nikoho ani nenapadne, že je tam člověk.

A Alexej Abakumov je člověk. Všichni ho nazývali dravcem, to však bylo hodnocení z hlediska lidí, kteří odsuzovali jeho jednání. Abakumov byl přesto člověk… I když třeba špatný… Možná že měl nějaké důvody, aby se špatným stal? Třeba na něho nebyl nikdy nikdo hodný? Třeba mu nikdo nepomohl, když mu bylo zle? Nikdo ho nepovzbudil, když ho trápila beznaděj? Nikdo ho nenaučil. čemu věřit. Chovali se k němu krutě, lhostejně…

Tu noc jsem si ani nezformuloval své myšlenky tak výrazně, jako to dělám teď, když je mi už devatenáct, ale něco podobného jsem musel cítit, protože jsem se docela přestal bát a důvěřivě jsem přistoupil k oknu. Přece nemůže Abakumov odmítnout zachránit člověka, kterého zná a s kterým byl kdysi na expedici! A mně neublíží, proč by to dělal?

Vždyť se už určitě několikrát setkal s naším Keulkutem. Možná že Keulkut věděl, kde Abakumov žije a nejednou ho navštívil? Ovšem, určitě to tak bylo!

Chvíli jsem váhal, pak jsem si odepnul lyže, položil je pečlivě na příhodné místo a opatrně, po špičkách jsem přistoupil k chaloupce. Tichounce jsem se přikradl k oknu a podíval se do světnice.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

ČLOVĚK ALEXEJ ABAKUMOV

Byla to ta nejobyčejnější jizba, jakou jsem vídával na Vetljuze. V rohu stála ruská pec začouzenou stranou k oknu. Nějaké litinové nádobí a pánve byly na ohništi. Toho jsem si všiml jen zběžně. Moji pozornost upoutal sám Abakumov.

Seděl u okna s lokty opřenými o stůl. Dělilo nás jenom tenké, nezamrzlé sklo, a já jsem mimoděk couvl. Při slabém světle eskymácké lampičky se zbytek jizby utápěl ve tmě, ale Abakumova zarostlá hlava a mohutná ramena v pestré košili byly dostatečně osvětleny. Měl hustý, černý plnovous, husté zamračené obočí, čelo vysoké jako Mendělejev a v jeho husté hřívě se tu a tam zaleskl šedivý vlas. Oči se mi zprvu zdály také černé, ale potom jsem se lépe podíval a viděl jsem, že jsou šedivé, jako je má můj otec. Seděl tu nešťastně schoulen, dá-li se to říci o svalnatém a velikém muži, který zbloudil v životě jako malé dítě. Nebylo možné poznat, zda dřímá, či zda je hluboce zamyšlen.

Trvalo to hodnou chvíli. On přemýšlel a já jsem ho pozoroval se zatajeným dechem a zapomněl jsem na únavu.

Najednou se zvedl a přistoupil k oknu. Překvapila mě jeho smutná a sklíčená tvář. Uskočil jsem za roh.

Abakumov vyšel ven. Postál před chalupou, poslouchal, podíval se na nebe a šel do zahrady, k černému modřínu. Jeho větve se jasně rýsovaly proti matnému nebi.

Nesměle jsem k němu zamířil a zastavil se několik kroků od něho. Ale Abakumov si mě nevšiml, tak byl hluboce zamyšlen. O čem asi přemýšlel?

„Soudruhu Abakumove!“ zavolal jsem na něho rozčileně.

Nečekal jsem, že ho tak polekám. I při světle měsíce jsem viděl, jak zbledl. Nohy mu vypověděly službu, upadl na zem, zůstal ležet a nezvedal se, jenom se s hrůzou na mne díval.

„Alexeji…“ začal jsem a zarazil jsem se. Zdvořile jsem vysvětlil, že neznám jeho jméno po otci.

„Kdo jsi?“ přerušil mě a třásl se po celém těle.

Bylo třeba, aby se co nejrychleji vybilo nesnesitelné napětí.

„Jsem Kolja Čerkasov… Syn Dmitrije Nikolajeviče Čerkasova. Našel jsem vás… úplně náhodou,“ řekl jsem spěšně a zajíkavě.

Abakumov seděl na vlhké zemi a hlasitě škytal… Pochopil jsem, že pláče. Potom jsem se dozvěděl, že myslel na smrt a najednou jsem se nečekaně objevil já.

„Chlapec…,“ mumlal, dusil se, vzlykal. „Syn Dmitrije Nikolajeviče!… Znamení… Zastavil mou ruku…“

Ničemu jsem nerozuměl. Je snad šílený? Strach se ve mně jenom ozval a hned zase zmizel – udělalo se mi hrozně špatně. Zamotala se mi hlava, chtělo se mi zvracet… Padl jsem na zem a začal si rozepínat kožich.

Abakumov si všiml mého stavu a okamžitě se vzpamatoval:

„Co to dělám… Chlapec je nemocný!… Pojď honem dovnitř.“

Ale já už jsem nemohl ani jít, zatmělo se mi před očima.

… Probral jsem se až v jizbě, na Abakumovově posteli. Stáhl ze mne kožich a válenky a teď mi stříkal na obličej vodu.

„Už je to dobré… to stačí,“ zaprosil jsem.

„Je ti líp?“ zamumlal zmateně a někam odešel.

Vrátil se se džbánkem čerstvě nadojeného mléka

„Pij Nikolaji, pij!“ přemlouval mě. „Je to dobré mléko, sobí, teď jsem ho pro tebe nadojil. Posilni se, chlapče!“

Lačně jsem vypil celý džbánek hustého, nažloutlého, docela dobrého mléka, i když nemuselo chutnat těm, kdo na něj nejsou zvyklí.

Potom Abakumov rychle rozdělal oheň a uvařil v ohromném čajníku čaj. Od kamen po mně pořád pokukoval, radostně a mile, přitom si mumlal; zřejmě si zvykl, když žil sám, mluvit sám se sebou.

„To svatý Nikolaj tě poslal, jinak to nemůže být. A ty seš taky Nikolaj. Bože!“

Měl ze mne takovou radost, jako kdyby ho naše! jeho vlastní syn.

Prohlédl jsem si místnost. Nahrubo sbitý stůl byl pokryt docela novým voskovaným plátnem. To vyměnil s Keulkutem? Dřevěné lůžko z polen, na němž jsem ležel, bylo pokryto vlněnou dekou a polštář byl povlečen do barevného povlaku. Podél trámových stěn byly police až ke stropu, začouzenému a tmavému. Na policích ležely pečlivě složené vydělané kožešiny, různé domácí harampádí, nářadí k lovu, pytlíky s moukou, cibule a všeliké kuchyňské potřeby. V předním rohu na poličce stála malá vybledlá ikona. Na stěnách visely medvědí a vlčí kůže a dvě pušky. A nad postelí tíkaly nástěnné hodiny se závažím. (Byly to ty samé, co je objednával Keulkut?) Podlaha byla z udupané země, pečlivě vymazaná hlínou.

Vyčerpáním jsem pustil hlavu na polštář, ztratil jsem všechnu sílu. Jen abych neonemocněl! Abakumova jsem se teď ani trošičku nebál. Vždyť jsem nemohl nevidět, jak je opravdu rád, že jsem tady. Věděl jsem už, že se jmenuje Alexej Charitonovič.

V místnosti začalo být horko. Když postavil všechno, co připravil, na stůl, přistoupil pán domu ke mně.

„Mám ti to dát do postele?“ ptal se starostlivě.

Honem jsem vstal.

A tak sedíme s Abakumovem za stolem a oba jíme ze společné mísy tučný boršč ze sobího masa, pečeni a potom pijeme čaj s cukrem.

Jedli jsme a navzájem se přitom prohlíželi. Tak takový je Abakumov, přemýšlel jsem, proč jsem se ho jen tolik bál? Div ne každý den se mi o něm zdálo. Ale Keulkut se nebál, i když si myslel, že je to nedobrý člověk.

Když mi bylo lépe, vyprávěl jsem Abakumovovi, jak se otec propadl, a jak jsem se vydal pro pomoc na polární stanici, jak jsem zabloudil a dostal se k němu.

Abakumov mě chtěl zřejmě poklepat po rameni, ale pak se neodvážil.

„Dohrál. Zajedeme za Dmitrijem Nikolajevičem. Ale ještě si hodinku pospi, abys neonemocněl.“

Protestoval jsem, styděl jsem se spát, když je tam otec sám. Má možná otřes mozku a je už v bezvědomí… Ale byl jsem skutečně vyčerpán.

„Nechal jsi mu tam chrastí…,“ uklidňoval mě Abakumov, „tak to nezmrzne. Lehni si, já zatím připravím soby… Za hodinu tě vzbudím, neboj se. A pojedeme…“

Souhlasil jsem a zase jsem si lehl. Alexej Charitonovič mě starostlivě přikryl dekou. Nestačil jsem mu, myslím, ani poděkovat a hned jsem usnul…

Zdálo se mi, že mě Abakumov vzbudil za pět minut, ale prospal jsem dvě hodiny.

„Tak oblékat, Nikolo,“ řekl mi. „Musíme jet. Aby nepřišla sněhová bouře.“

Hned jsem vyskočit a spěšně jsem se oblékl. Zničehonic jsem se celý třásl, třebaže v místnosti bylo teplo. Bylo to určitě únavou.

Abakumov si oblékl sobí punčochy, vysoké boty, kalhoty ze sobí kůže, sobí kožich, zaječí kožešinovou čepici, pár zaječích rukavic vzal pod paždí a vyšli jsme ven.

Na řece už čekalo sobí spřežení. Sedli jsme si na jedny sáně, já dozadu. Druhé sáně byly přivázány vzadu. Po chopil jsem. že jsou pro otce. A zase jsem zneklidněl. Co když se těžce poranil? A hned si to neuvědomil a necítil to? Leží tam a nečeká pomoc dřív jak za pět dní… A najednou se objevíme, když ještě neuplynul ani den a noc. Tak jsem se z té myšlenky zaradoval, že mi bylo hned veseleji. Vtom jsem si vzpomněl na Jermaka a začal jsem mít výčitky svědomí. Raduji se, že otec bude zachráněn a Jermak možná zatím někde mrzne… Ale nechtěl jsem být smutný, a tak jsem dal přednost víře, že jermak sedí ve vrtulníku a klidně čeká, až ho najdou. Snad to bude jenom porucha na motoru… Není toho málo, co se všechno může stát!

Podruhé jsem v tak krátké době jel po Yjdyze. Ale teď jsem měl docela jinou náladu, radostnou a povznesenou. Cítil jsem se hrozně šťastně. Sám jsem ani nevěděl proč, ale bylo mi lehce a skoro bezstarostně.

Sobi se jako vítr hnali po řece. Bál jsem se, že spadnu ze saní, a všechnu pozornost jsem soustředil na to, abych se na nich udržel. Alexej Charitonovič sledoval cestu, je-li možné se tak vůbec vyjádřit, vždyť opravdové cesty, ani ty nejprimitivnější, tady vůbec nebyly, nanejvýš tak zvířecí stezky.

Správně jsem zpozoroval místo, kde bylo třeba opustit Yjdygu. Jako dřív bylo naprosté ticho. Moje stopa, kudy jsem sestupoval z hory na lyžích a kde jsem lámal chrastí, byla tak zřetelná, jako kdybych tam prošel před chviličkou.

Když jsme se blížili k rozsedlině, uviděli jsme narudlou zář ohně a slyšeli otcův hlas. Zpíval si, tenhle zvláštní člověk, a zpíval z plných plic. Dokonce jsem poznal slova staré partyzánské písně Skal a stepí divočinou…

Zatímco jsme se přibližovali, píseň vystřídalo klení, které, jak by řekla moje babička, není vůbec pro dětské uši. Ani mě nikdy nenapadlo, že by otec mohl tak klít. Zato Abakumov se tomu vůbec nedivil.

Naklonili jsme se nad rozsedlinu a viděli jsme oheň a vedle něho jasně osvětlenou postavu Čerkasova staršího, ohmatávajícího si nohu.

„Tati!“ zavolal jsem na něho.

Otec, jako by dostal ránu elektrickým proudem, vyskočil:

„K čertu… To jsi tu celou dobu bloumal kolem dokola? A já tu jako blbec počítám hodiny, kdy se vrátíš!…“

„Vždyť jsem se vrátil…“

Nechal jsem ho, aby si ulevil. Nadával mi tak dlouho, dokud si nevšiml Abakumova, který mu spouštěl provaz.

Otec okamžitě zmlkl a díval se střídavě tu na mne, tu na Alexeje Abakumova.

„Ovažte si to kolem pasu, Dmitriji Nikolajeviči!“ řekl mu Abakumov.

Otec se na něho asi minutu díval se zakloněnou hlavou a jasně vysunutou spodní čelistí, potom přivázal k lanu batoh a spací pytel a několikrát syknul bolestí.

Když jsme k němu podruhé spustili lano, mlčky si ho ovázal kolem pasu. Ještě že tu nebyly ženy; celou dobu, co jsme ho vytahovali, bez ustání klel a nadával. Ale já jsem se jen radoval. To znamená, že to s ním nebude tak zlé, když může takhle nadávat. Prostě ho jenom hrozně bolí noha!

Když jsme ho konečně vytáhli, vrhl se na Abakumova, popadl ho a začal s ním třást.

„Tak jsem se ti přece jen dostal na kobylku, ty neřáde!“ řval ze všech sil. „Kde jsou koně?“

Jeho zlost a rozhořčení byly natolik čerstvá, jako by Abakumov vzal koně teprve včera.

Abakumov sebou nechal pokorně třást a celým vzhledem dával najevo: jsem vinen, přiznávám se. A dokonce otce podpíral, zatímco ten s ním třásl.

„Však si s tebou ještě promluvím!“ popadal otec dech a zasténal.

„Bude brzo sněhová bouře, Dmitriji Nikolajeviči,“ řekl klidně Abakumov. „Musíme jet…“

„A co máš – koně?“

„Sobí spřežení.“

Opatrně jsme vedli otce a přivázali ho k saním, aby cestou nevypadl. Znovu jsem si sedl za Abakumova

„Jeď po Yjdyze k polární stanici… Víš, kde je?“ křikl Otec.

Abakumov křikl na soby po čukotsky a ti se hnali rychleji než auto. Sobi výborně poslouchali. Bylo docela teplo, ale nedojeli jsme ani k první úžlabině, když začal foukal přizemní vítr a silně se setmělo.

„Nestačíme dojet do stanice,“ obrátil se a křiknul na nás Abakumov, „musíme ke mně!“

„Tak jeďte k vám!“ zakřičel jsem já (vítr odnášel slova).

Otce jsme se, podle mlčenlivě dohody ani nezeptali, ještě by se mohl vzepřít. Bylo vidět, že velice trpěl rychlou jízdou, zvlášť když saně povyskočily při nárazech o ledové hroudy.

Bouře už řádila naplno, když nás Abakumov v naprosté tmě dovezl do svého domku. Otec něco vykřikoval když jsme ho sundávali ze saní a vedli k domku. Měl jsem celé rameno zdřevěnělé, jak se o mne opíral.

Uložili jsme ho na dřevěné lůžko, Abakumov zapálil lampičku a šel opatřit soby.

Rychle jsem se svlékl a začal jsem svlékat otce. V místnosti bylo pořád ještě teplo, lákavě tu voněl boršč a maso. Zatímco jsem sklepával sníh z oblečení, otec se rychle rozhlížel.

„Jak jsi ho tu našel?“ zeptal se a najednou si mě přitáhl k sobě a dal mi velkou pusu.

Honem jsem začal vyprávět. Nejdřív o setkáni s Abakumovem a potom, jak jsem ho našel, a úplně naposled, jak jsem šel po řece a jaká byla polární záře.

„Viděl jsem…“ řekl otec a zamyšleně dodal: „Říkáš, že plakal?“

„Ano, tati, už mu nenadávej. Vždy! tu vlastně byl tolik let jako ve vyhnanství… A vůbec, co měl ze života?“

„Ty už ses s ním stačil skamarádit?“ divil se otec.

Mlčel jsem.

Konečně přišel zasněžený Abakumov. Pohlédl na otce, bledého od nesnesitelné bolesti, mlčky se svlékl, rozvěsil naše i svoje oblečení nad kamna, mlčky přisunul stůl k lůžku a sáhl do pece. Obratně, jako zkušená hospodyně, zacházel s vidlicí na vytahování hrnců i s pohrabáčem, potom nalil do misek boršč ze sobího masa a nalil sobě a otci vodku.

„Proti mrazu…“ řekl prostě.

„Holduješ tomu?“ zajímal se otec.

„Ne. Nemusím to mít. Ještě tak o vánocích a velikonocích. Nebo jako teď, za nepohody, proti nachlazení.“

„Žiješ sám?“

„Sám,“

„Od té doby?“

„Od té doby.“

„A odkud máš zelí, brambory?“ Otec si ze zájmem prohlížel polévku.

„Mám tu zahradu…“

„Ty tu máš zahradu? Copak tu něco dozraje? A jak?“

„Je tu takové místo…“ neochotně odpovídal Alexej Charitonovič.

Vypadalo to, že měl z otce radost, a připravoval se k odpovědi za to, co spáchal. Tvář měl smutnou a zkormoucenou.

„Opravdu to tady dozraje?“ udiveně se přeptal otec.

„Vedle je teplé jezero. V zimě se v něm dá koupal. A z něho jde teplo. Všude je ještě sníh a já už seju. Stejně jako v záři – všude je už zima a já mám ještě v zemi brambory, řepu, mrkev… co to máte s nohou. Dmitriji Nikolajeviči? Po obědě se vám na ni podívám.“

„Vyznáš se ve zlomeninách?“

„No, nejsem doktor, ale při mém životě… i doktora jsem musel dělat. Umím napravovat i. zlomeniny. A potom byste se měl, Dmitriji Nikolajeviči, vykoupat v mém jezeře. Je v něm léčivá voda. Všechny bolesti v ní přejdou. Já, jestli se pamatujete, jsem trpěl revmatismem, a tady mě to dočista přešlo… Naleju vám ještě čaj.“

„Vaříš výborně.“ poznamenal otec.

„Můžu jít hned za kuchaře,“ usmál se Abakumov.

Po večeři sklidil ze stolu, pokryl ho čistým prostěradlem, pověsil nad něj petrolejovou lampu a řekl otci, aby si lehl. Otec přece jen váhal.

„Nemusíte se bát, Dmitriji Nikolajeviči,“ uklidňoval ho tenhle zvláštní člověk.

Otec chvíli přemýšlel a pak se rozhodl: lékař tu stejně žádný nebyl. Opatrně jsme otce svlékli (několikrát bolestí vykřikl) a Abakumov ho pečlivě prohlédl.

„Není to zlámané, Dmitriji Nikolajeviči,“ řekl jistě, „jenom vymknuté.“

Později, když se otec ukázal lékaři a řekl mu, kdo mu napravoval vymknutí, lékař se divil. Otec měl vymknutou kyčli, což je dosti řídký případ. Ne každý lékař, zejména bez větší praxe, by dokázal takové vymknutí napravit.

Abakumov položil otce na okraj stolu břichem dolů tak, aby vymknutá noha volně visela… Vtom začal otec bolestí tak nadávat, že se Abakumov zeptal, zda toho tedy nemá nechat. Ale otec ho požádal, ať se do toho dá.

Alexej Charitonovič rozhodně ohnul nohu a začal ji pomalu odtahovat od stolu… Otec řval z plna hrdla. Nevydržel jsem to a otočil jsem se. Táta ještě jednou nelidsky zakřičel a ztratil vědomí, ale kyčel už byla na svém místě. Abakumov pečlivě nohu zavázal, přenesli jsme spolu otce na postel, přikryli ho dekou a ještě sobí kožešinou.

Potom mu Abakumov vlil do úst trochu vodky a otec přišel k sobě.

„Teď se nehýbejte, Dmitriji Nikolajeviči, a snažte se usnout,“ vesele mu poradil Abakumov. Byl se sebou spokojen. „My s Koljou půjdeme taky spát.“

Ustlal mi na peci. Okamžitě jsem tam zalezl a svlékl se. Potom Alexej Charitonovič hodil přímo na zem medvědi kůži, polštář, kožich, zhasil lampu a lehl si.

Oba hned usnuli, já jsem ještě chvíli ležel a poslouchal vzteklé vytí sněhové bouře. Do dveří to zanášelo sníh. Abakumovi muselo být na podlaze zima. ale nic necítil, aspoň podle toho. že za chvilinku začal bohatýrsky chrápat. Otec nikdy nechrápal, spal tiše jako žena.

Bylo mi velice teplo a příjemně na teplé peci. V myšlenkách jsem popřál Jermakovi, aby už taky byl pod střechou, a také jsem rychle usnul. Spal jsem úplně beze snů. A od toho dne mě přestaly trýznit noční můry.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

O OSUDU A NÁHODĚ

Když jsem se konečně probudil, hodiny ukazovaly devět hodin ráno: Prospal jsem tedy den a noc.

Abakumov roztopil pec, takže jsem se probudil horkem.

Stůl byl přitažen k otcově posteli, na stole se kouřilo z horkého čajníku a lákavě voněly čerstvé pirohy. Visací petrolejka jasně svítila. Ve světnici bylo čistě uklizeno, velká dřevěná truhla byla přikryta nějakou hrubou látkou. Vítr utichl, takže metelice asi skončila.

Čaj stydl, ale otec a Abakumov se přeli.

„Ošidil jsi především sámi sebe!“ vášnivě mu vyčítal otec. „Cos to se sebou udělal? Cos udělal ze svého života?“

Olei se rozpaloval, Abakumov byl klidný a smutný.

„Takový je můj osud.“ pozorně řekl Abakumov.

„Hlouposti!– Osud si dělá člověk sám. Ty si snad myslíš. že bůh?“

„Po takovém životě bych dávno ztratil viru, i kdybych někdy věřil,“ hořce poznamenal Abakumov. „Tamhleta ikona, to je památka po matce. Celý svůj život jí nosila s sebou po všech dolech a ubytovnách. Všechno, co měla, byla tahle ikonka, ranec se všelijakými krámy a já… Pocházela od Leny, ale život ji vytrhl i s kořeny. O otci jsem nikdy neslyšel. Matka se ostýchala o tom mluvit.

Bylo mi třináct let, byl jsem jako váš Kolja, když ji probodl nožem opilý zlatokop.

Brzy jsem se stal také zlatokopem, protože jsem byl pěkně urostlý, vysoký a silný, a hádali mi víc let, než mi skutečně bylo. Tehdy bylo rušno v Aldanských zlatých dolech; já jsem se dostal do Nězamětného.

S Bohem mám, Dmitriji Nikolajeviči, takovéhle vztahy: ve dne nevěřím, v noci věřím tím silněji, čím je noc temnější, věřím z osamělosti a strachu. Byl bych rád, kdyby existoval jako ochrana a útočiště. A co se týče osudu… Možná, že si někdo dělá osud sám, daří-li se mu všechno v životě a nic mu nepřekáží. Nebo když ho naučili, aby věděl, co chce, jako to učíte svého syna. Ale co učili mne? Vyrůstal jsem mezi dobrodruhy, podvodníky a sebrankou. Mají jen jednoho boha, hazard! Tomu se také klanějí. Ideálem je svoboda, ale vždyť tu lze chápat různě. Pij si, bij si, plač si! To je taky svoboda…

Na zimovišti mi jeden stařeček umřel v náručí – byl to bývalý mnich. Zlatý kříž a válenky dal, když umíral, majiteli ubytovny na dluhy a mně odkázal evangelia. Četl jsem je několikrát. Zajímavé!… S čím kategoricky nesouhlasím, je věta: udeří-li tě po jedné tváři, nastav druhou. To pak člověka leda zabijou. Tak jako zabili matku. Byla mírná, život měla ubohý a bídný. Nikomu neublížila a jí tolik ublížili. Ale v něčem jsem vyčetl velikou moudrost. Pamatujete si, Dmitriji Nikolajeviči, na podobenství o rozsévači? Upadlo zrno na kamenitou půdu zapustilo kořeny, ale půda nestačila a zrno zaschlo. A já jsem snad byl taky takové zrno…“

„To se ale na tebe, Alexeji, nehodí,“ usmál se otec. „Vždyť ty jsi měl navíc rozum a nohy, abys mohl přejít na lepší půdu.“

„Ale vždyť jsem přecházel, Dmitriji Nikolajeviči, a hledal, jenže osudu se člověk nevyhne – všude bylo to samé. Co byl můj život! Protloukáni a potulování… Pořád jsem chtěl uprchnout před osudem, spoléhal jsem na nohy. Aldan, Bodajbo, Velký Něvěr. Sachalin, Čukotka. Dával jsem se najímat, pracoval jsem, kolik jsem vydržel, a potom ranec na záda a pryč! Můj veškerý majetek, to byl záplatovaný ranec, špatná flinta, kotlík, lžíce, fajfka s tabákem, síto a lopata.“

„A za čím ses hnal, co bylo tvým cílem, Alexeji?“

„Zlato! Hory země jsem přetřásl. Ďábelská práce…! Kopal jsem věčně zmrzlou zem. Uhnal jsem si ve štolách revmatismus. Byl jsem zlatokop, samotář, prospektor, jak se nám tehdy říkalo, a individualista.“

„Měl jsi někdy štěstí?“

„Občas ano… našel jsem i kus zlata.“

„No a co pak?“

„To je známé… Oholit se a vyrazit mezi lidi… Nejčastěji do Irkutska. Taky jsem se dostal až do Moskvy a do Oděsy“

„A co jsi viděl ve městech?“

„Prohýřil jsem všechno a zpátky do tajgy. A zase řešeto. A zase prosívat hory země… Taky jsme občas podnikli útok na zlaté doly, vymývali zlato a táhli jsme ho v pytlích tajgou na sáňkách, abysme ho propili a prohýřili. Potom se o to začala živě zajímat milice. To jsem se tehdy seznámil s basou a tábory. Zločinci ve mně budili odpor… To nejsou lidi. Jsou ještě horší než já. Začal jsem dřít jako mezek, no a pustili mě před lhůtou.

Porozhlédl jsem se, pohovořil s lidmi… Osamělé zlatokopy pěkně zmáčkli, je jím odzvoněno, šli pěkně do zlatých dolů. Protloukal jsem se, jak se dalo. Spal jsem na zimovištích i v salaších, taky jenom na zemi, na sněhu. Prokletý život! Tulák, všude na mě koukali nedůvěřivě.

Měl jsem různé příležitosti, toulal jsem se s výzkumnou výpravou, pracoval jsem ve škole, při kácení dřeva i jako tesař. Se sekerou jsem to vždycky uměl. Mám sílu a šikovnost v rukách. Měl jsem pověst obratného napravovače kostí…“

„To je pravda, to je pravda,“ zamumlal otec.

„Dával jsem se najímat, pracoval jsem na stavbě… Potom jsem toho měl dost – pořád šturmováni, všichni pospíchají: honem, honem, a to já nemám rád. A znova ranec na ramena a dál, kam mě oči vedly. Až na kraj světa. Válka mě zastihla v pracovním táboře. Už se nepamatuji za co jsem tam byl. Zašili mě asi za potulku nebo za pytláctví. No a podal jsem si žádost, že jako chci na frontu. Vyhověli mi, šel jsem do prvních řad…“

„A z fronty jsi dezertoval?“ pohlédl na něho zpytavě otec. Ležel na zádech, pohublý, zarostlý a nespouštěl z Abakumova oči. Zdálo se mi, že má teplotu, protože silně zčervenal.

Abakumov seděl na lavici, opřený lokty o stůl a vyprávěl, aniž se na otce podíval, jako by mluvil sám se sebou.

Ale při obvinění z dezertérství se na něho podíval uraženě a udiveně.

„Jak jste na to přišel, Dmitriji Nikolajeviči? Poctivě a čestně jsem bojoval s nepřítelem jako všichni.“

„A nedezertoval jsi?“

„Namouduši ne. Můžete se zeptat!“

Alexej Charitonovič jmenoval pluk, s kterým prošel válku.

„Náš pluk se několikrát obnovoval a doplňoval, ale já jsem byl stále živ. Žádná střela se mě nedotkla, jako bych byl očarovaný. Ve čtyřicátém třetím jsem se dostal do zajetí. Tam jsem poznal, zač je toho loket. Od té doby nemohu slovo fašista slyšet. Nikdy na to nezapomenu. Utekli jsme ze zajetí… Kdyby nebylo mne, nedostali by sme se do Ruska. Přišlo vhod mé toulání po tajze… Všechny jsem je vyvedl. Šli jsme přímo přes Karpaty.“

„No a co dál?“ spěchal na něho otec, protože Abakumov se zamyslel a mlčel.

„Dál? Ze zajeti se mnou utekli komunisté. Podali o mně dobré zprávy. S nimi jsem se zase vrátil na frontu. Tentokrát si mě našla moje střela. Chtěli mi uříznout nohy… Obě dvě. Nechtěl jsem, to radši umřu. Dovezli mě do nemocnice, do Rybinska. Ležel jsem celý rok. Dávali mi jednu transfúzi krve za druhou… Když jsem se uzdravil, válka skončila…“

„No a?“

„No a co by… Za ten rok, co jsem se válel v posteli, jsem o lecčems přemýšlel. Byl jsem sám sobě protivný. Jak jsem mohl tak žít, říkal jsem si… Co jsem byl dřív? Tulák. A teď jsem byl frontový voják! Z rádia přišel korespondent a ptá se: ,A co byste si přál vy, soudruhu? Na koncert podle přáni, víte. Tak se mi zachtělo žít doopravdy, čistě a dobře!“

Abakumov zase mlčel. Na čele mu vystoupily kapičky potu. Otec: se na něho díval se soucitem, ale už na něho nespěchal… Seděl jsem na rozpálené peci a netrpělivě čekal, co bude dál.

„Ti, co se uzdravili, odjížděli domů,“ pokračoval Abakumov. „To bylo pořád jenom slyšet: doma, domů, žena, děti, matka, otec… Každý vypráví, jak je u nich hezky, líp, než kde jinde.“

„Nu?“

„A já ani přesně nevím, kde jsem se narodil. Vždyť matka o tom nerada mluvila. Nikdy jsem neměl vlastní střechu nad hlavou. Ani dům, ani rodinu, ani známé… Samotář je samotář! Zase jit, kam mě oči povedou? A najednou jsem se setkal v nemocnici se spolubojovníkem od pluku, s kterým jsem byl v zajetí a s kterým jsem také ze zajetí utekl. Byl to kolchozník, Sibiřan od Tomska, Varnava Parfenovič Losev. Zaradovali jsme se objali jako bratři. Dobrý to byl člověk!

Brzy pochopil, jak mi je. A začal mě zvát s sebou do kolchozu. Ze začátku, říkal, budeš žít u mne. Potom tě oženíme, chalupu postavíme. Budeš u nás v kolchoze třeba jako tesař. Pojedeni?

Souhlasil jsem. Šel z nemocnice dřív, já až za pět měsíců. Adresu jsem měl schovanou. A tak jsem jel do té vesnice Cedrové. Opravdu kolem rostou cedry, vysokánské. Ořechů spousta, hub, taky ryby v řece, zvěř v lese… Zalíbilo se mi tam.

Rodinu měl velkou. Sám Varnava Parfenovič, manželka, čtyři děti. Rodiče jsou ještě živi a zdrávi, taky pracujou v kolchoze. Pak bratři, bratranci, všelijací strejčkové, tetičky, vnuci. A mladší Losevova sestra, Anna Parfenovna, vdova… Muž padl na frontě. Měla chlapečka, ten jí umřel. Pracovala jako vedoucí skupiny v kolchozu. Přísná žena, ale statná a hezká. Měla svou chalupu. No… dali nás dohromady.“

„Snad nejsi ženat?“ vydechl otec.

„Už je to tak, ženatý… byl jsem,“ neochotně potvrdil Abakumov.

„Děti máš?“

„Dětí… nevydržel jsem to ani rok,“ usmál se smutně Abakumov, chvíli mlčel a pak tiše dodal. „Dcera mi roste…“ Dělal, že si nevšímá otcova překvapení a dodal: „Lízu… Bude asi jako Kolja. Ty ses také ženil po válce, Dmitriji Nikolajeviči?“

„Ano. Sloužil jsem u námořnictva. Oženil jsem se až po demobilizaci. No a kde je tvá dcerka?“

„Žije tam v Cedrové s matkou. Nikdy jsem ji neviděl…“

„Jak to, tos ji nikdy ani neviděl?“

„Ne. Posílám jim peníze, jednou za rok, přes jedno obydlené místo. Mám tam známého, přes něho také prodávám kožešiny. A posílám peníze. Na něho mi chodí dopisy… když jsou. Už dva roky nic nepřišlo. V létě půjdu zase. Musím napsat, zeptat se, zda se něco nestalo.“

„Uděláme to, ani nemusíš čekat do léta. Napiš dopis. Pošleme ho.“

„Děkuju, Dmitriji Nikolajeviči!“

„No a proč jsi od nich odešel? Nelíbila se ti práce v kolchoze nebo co?“

„To i ono. Nezvykl jsem si. Nemohl jsem se usadit.

Kromě Varnavy Parfenoviče na mě všichni koukali skrz prsty. Tulák je to, říkali. Když tulák, tak tulák! Na hospodářství jsem nebyl zvyklý, ani na vlastní, ani na kolchozní… nebavilo mě to. Svobodně jsem se cítil, jen když jsem občas vyrazil do lesa na lov. A jinak mi bylo smutno. A ještě začala žena vyčítat: ,Myslela jsem. že budeme žít jako s prvním mužem ve všeobecné úctě a vážnosti – muž byl předsedou kolchozu – a nějak se nám to nedaří, Alexeji, a opravdu…“

„A proč se to nedařilo?“ zeptal se rozhořčeně otec.

„Snad osud! Nebo jsem zkažen už od malička. Padal na mě smutek. Kořeny nenarůstají, prostě nejsou! Zasadili do země větev, dávno uříznutou, a ona kořeny nepouští…

Cizí jsou oni mně, cizí jsem já jim. Držel jsem se jen proto, že sám předseda kolchozu byl můj věrný přítel: Varnavu Parfenoviče zvolili předsedou. Do jara jsem to nějak vydržel. A potom… zase ranec na záda – a hajdy!“

„Odešels?“

„Odešel.“

„A co žena?“

„Anna Parfenovna řekla: ,Jestli odejdeš, tak už se nevracej. Nechci tě.‘ Byla už na slehnutí.“

„A ty ses nevrátil?“

„Nevrátil. Když řekla, že už mě nechce. Stejně bych zase utekl… určitě, jak se znám. Jsem vlk samotář. A tady jsem to vydržel deset let sám.“

„A kam ses vydal z Cedrové?“

„Do Irkutska, Dmitriji Nikolajeviči… Tam jsem se chvíli potloukal a pak jsem šel na závod. Ohromná to byla fabrika… Dali mě do slévárny.“

„Kdybys tam tak pracoval!“ nevydržel to otec.

„Osud tomu nechtěl.“

„Jak to?“

„Pracoval jsem skoro rok, do příštího jara… A zase na mě padl smutek. Tyhle brigády… Pořád samá soutěž… A mně je to všechno jedno. Je to otrava. Nic mi to neříká… Nemám rád hry, ani karty jsem neměl rád…“

„Co je na tom společného!“ rozzlobil se už otec. I jemu vystoupily na čele kapky potu.

„Společného to nemá samozřejmě nic. jenom jsem chtěl říct, že nerad hraju – jak v práci, tak v kartách. Zase se mi zastesklo. Napsal jsem ve smutku dopis Varnavovi: nemůžu nikde zapustit kořeny. Nezvyknu si, v tom je to! Zkazil mě tulácký život, nejsem k ničemu. Odešel jsem ze závodu. Dali mi potvrzení, že mě pustili na vlastní žádost. Násilím mě nedrželi. Ani tam jsem nezapadl.“

„Aha, to potvrzení jsem viděl,“ zvolal otec, „s ním jsi přišel k nám na expedici.“

„Ano. Šel jsem s vámi do tajgy. Ale to zase neřešilo situaci, jen na jedno jediné léto. A na zimu si zase něco hledat. Šel bych kamkoliv, jen kdyby to bylo co nejdál od lidí. Už jsem jich měl po krk. nikde pro mne není mezi nimi místo. Až tady… Pokud jste zkoumali sopku, lovil jsem… s vaším dovolením, protože jsem tehdy zásoboval vaši expedici. A tu jsem padl na tuhle chaloupku u teplého jezera. Kdo tu žil dřív, nevím. A proč odešel, taky nevím. Chalupa je stará, ale trámy pevné, z modřínu. Vydrží ještě sto let.

A tak mě napadlo se tady usadit a živit se lovem. Vám nikomu jsem nepřál nic zlého. Kdyby nepřišla dřív zima, Michali Michajlovič by byl nezahynul. Koho to mohlo napadnout? Podle mých propočtů byl ještě čas… A vždyť jsem vám nechal prach. Doufal jsem, že se dostanete zpět v pořádku. A já bych bez mouky a krup zimu neproklepal. V zásobárně na zimovišti jsem vám zas nechal zvěřinu.“

„To jsme viděli, ty ničemo!… A od té doby žiješ tady?“

„Žiju. Místo je tu pěkné. Lovil jsem, rybařil, zahradu založil…“

„Takže ses měl výborně?“

„Vysmíváte se mi, Dmitriji Nikolajeviči? Kolikrát jsem chtěl na sebe ruku vztáhnout. Špatně je člověku samotnému. Nevydržel bych sám… Tolik let! Skoro jedenáct to bude. Ne, ne, vídal jsem se s lidmi. V létě přijíždějí Čukčové, pasou tady soby. V jedné faktorii mě rádi vítají… Pobudu tam vždycky nějaký čas. Dokonce tam mám přítele – ranhojiče, nejednou jsme spolu byli na lovu. Mám tam také známé… Domysleli si asi, že se mnou není všechno v pořádku, ale nikdo mě zatím neudal…“

„A jak si představuješ další život, Alexeji Charitonoviči?“

„Ani sám nevím! To nezávisí jenom na mně. Řeknu vám jen tolik, Dmitriji Nikolajeviči, že jestli mě teď zavřou. tak to nepřežiju! Odvykl jsem. Chtěl bych tu dožít zbytek života.“

„A kolik je ti let? Už jsem to zapomněl!“

„O vánocích mi bylo čtyřicet dva.“

„To jsi můj vrstevník! Já vůbec nepřemýšlím o zbytku života, ale o jeho druhé polovině. Musíš uvažovat stejně, Alexeji, uvažovat. Do vězení tě nikdo nedá. Na to nemysli. Nalej mi trochu čaje.“

„Musím ho ohřát, vždyť už vystydl.“

Pili jsme čaj, jedli, povídali si, vzpomínali na různé příhody. Teď vyprávěl víc otec.

Tak minuly dva dny a metelice úplně utichla. Otec se podrobně vyptával Abakumova, jak je to s jeho zahradou, je-li možné ji zvětšit, aby stačila zelenina i pro naši stanici

„Na rok stačí!“ tvrdil už veselejší Abakumov.

Otec se ho mezi řečí zeptal:

„A zapustil jsi tady kořeny, Alexeji?“

„Tady ano. Oblíbil jsem si to tu. Ale co až přijde stáři?“

„Stáři přijde za třicet let. Teď teprve začne tvůj nový život, Alexeji. Ale za ten se bude ještě muset bojovat.“

Abakumov se napjatě podíval na otce, ale ten už začal o něčem jiném.

Sotva ztichla metelice,– otec poprosil Abakumova, aby odvezl na polární stanici dopis. Teď nás tam už pohřešují a mají strach. Začne pátrání, při kterém by se mohlo stál další neštěstí. K tomu měl ještě otec obavy o Jermaka.

Abakumov ochotně souhlasil a začal se vypravovat na cestu, ale ještě se nestačil obléct a stalo se něco neočekávaného.

Přijel někdo na koni. Chtěl jsem vyskočit a jít naproti, protože jsem poznal oknem Keulkuta, ale otec mi poručil, abych se schoval na peci a sám zalezl celý pod přikrývku.

Keulkut vešel bez klepání, pokrytý jinovatkou a obtěžkaný nákladem jako Mikuláš. Rozpačitý Abakumov si od něho vzal ranec a pomohl mu se svlékáním. Vtom si Keulkut všiml otce s vystrčenou čelistí a doslova strnul. V životě jsem neviděl, aby se někdo tak k smrti vyděsil. Nejraději by se zřejmě do země propadl.

„Buď zdráv, Keulkute!“ řekl otec jakoby nic. Čelist se mu vrátila zpět na místo. „Našel se Jermak?“

„Našel. Objevil se sám i s vrtulníkem. Metelici přečkal ve faktorii. Opravoval vrtuli – zanesl ji led a polámala se. Teď tě hledá.“

„Ty mě taky hledáš?“

„Ano, hledám tě!“ zaradoval se Keulkut nápovědě.

„Tak ti děkuju. A co je v ranci?“

„Různé věci, tak…“

„Proč? Pro koho? Snad dárky pro Alexeje Charitonoviče?“

„Ano. Ano. To se ví, dárky… Říkám si, žije sám tak mu něco přinesu.“

„To jsi chlapík, dobrý člověk. Ukaž nám své dárky. No vylož je na stůl.“

Rozčilený a zmatený Keulkut začal třesoucíma se rukama vyndávat „dárečky“

Bylo to rádio na baterie (byli jsme nadšeni, zvlášť otec, protože prahl po posledních zprávách), asi deset balíčků čaje, cukr, kroupy.

Abakumov nepozorovaně mrkl na Keulkuta: neboj, vyrovnám se s tebou. Keulkut se rozveselil. Dokud pil čaj (dvacet šálků!) a jedl sobí maso. napsal otec rychle dopis Angelině Jefimovně.

Přemlouvali jsme Keulkuta, aby si odpočinul, ale on rázně odmítl, a sotva vypil čaj, odjel. Naschvál jsem ho nešel vyprovázet, aby se s ním mohl Abakumov vyrovnat.

Otec byl rozhněvaný.

„Vidíš, takový hodný strejda!“ řekl o Keulkutovi. „taková spekulace. Vydře od něho kožišiny za poloviční cenu a potom je odevzdá státu jako svoje, za plnou hodnotu. Vždyť je taky lovec. Jenom až se vrátím na plošinu, já mu ukážu!“

„A pak zůstane Alexej Charitonovič bez cukru, bez čaje,“ namítl jsem nesměle.

„Teď nezůstane!“ odbyl mě otec.

Když Abakumov vyprovodil hosta, dali jsme spolu dohromady rádio.

Otec nám dával vleže rady.

Abakumov viditelně pookřál. Věřil, že se mu teď život obrátí k lepšímu. „Dmitrij Nikolajevič pomůže.“ Ale občas ho napadly pochybnosti a zachmuřil se.

Radoval se z rádia jako kluk. Když se ve světnici ozvalo: Hovoří Moskva, moskevský čas. Abakumovi vhrkly slzy do očí Už dávno po rádiu toužil…

Skoro celý večer jsme poslouchali rádio. Když jsem už šel spát, otec si zavolal Abakumova

„Chceš se stát sovětským občanem, Alexeji? Důvěřuješ mi?“ řekl měkce otec a vzal ho za ruku

„Vy mi odpouštíte, Dmitriji Nikolajeviči?“

„Já. jsem ochoten na všechno zapomenout,“ odpověděl tiše otec a díval se přitom Abakumovi do očí. „Těžší to bude se Žeňou… synem Michaila Michajloviče… je tady na plošině. Chápeš? Bude mu těžko. Nejsem přesvědčen, zda tě bude schopen a ochoten pochopit. Ale existuje takový pojem jako promlčován lhůta. Tak si myslím, že by se to dalo u tebe použít. Za patnáct let, nedopustí-li se člověk nového přestupku, se všechno ruší.“

„Ale minulo jenom deset a půl!“ zoufale zvolal Abakumov.

„To nic. Vezmeme si tě pod ochranu, kolektiv polární stanice. Musíš si získat jejich důvěru, jako sis získal moji a tady Koljovu. Kolik jsi vychodil tříd?“

„Všeho všudy pět, Dmitriji Nikolajeviči!“

„Jsi ale bystrý a sčetlý.“

„To život mě naučil, Dmitriji Nikolajeviči. A pak. hrozně rád čtu. To jsem začal v nemocnici. Měli tam dobrou knihovnu. Jak bych mohl být sám… bez knih? Mám jich plnou truhlu. Sešlo se mi jich za ta léta.“

„Ukaž.“

Okamžitě jsem seskočil z pece. Abakumov otevřel velkou vlastnoručně zhotovenou truhlu. Ukázalo se, že je napěchována knihami. Jedny byly získány ve faktoriích za liščí a hranostajové kožešiny, jiné v ‚malých pojízdných obchůdcích v průzkumných geologických stanicích nebo ve vesničkách v tajze, některé dodané za stejné kožešiny dobrodinci Keulkutova ražení, kupujícími u něho. kožešiny za pakatel. Některé knihy získal na opuštěných přezimovacích stanicích. Někdo je přečetl a zahodil, některé zdědil, jako zdědil po starém mnichovi evangelia.

Otec si se zájmem knihy prohlížel. Přisedl jsem na bobek vedle truhly. Taky jsem si chtěl vybrat něco ke čtení.

Abakumov se dobrosrdečně usmíval, spokojený naším zájmem o jeho knihy, a kladl je jednu za druhou na stůl. Tak tu byly v těsné blízkosti Tvardovského Země Muravije, Tolstého Vzkříšení, Puškinovy poémy, častým čtením potrhaný svazek Sherlocka Holmese, Aritmetika Malinina-Burenina… Asi desítka knih Lidové domácí univerzity z konce dvacátých let, které se pomalu staly bibliofilskou vzácností… Don Quijote, Shakespearova dramata. První díl Tichého Donu, šestý díl Solovjevových Dějin Ruska od nejstarších dob v předrevolučním vydání. Několik románů Mamina-Sibirjaka, které vyšly jako přílohy v Nivě (babička má, jak jsem viděl, ty samé). Leonovovi Jezevci, Severní povídky Jacka Londona, populární přednáška z astronomie, zemědělské brožury, a nakonec, k mé velké radosti, Celosvětový stopař z roku 1927. Popadl jsem ho a zalezl na pec.

Otec si zamyšleně prohlížel knihy čtené a přečtené za dlouhých polárních nocí. Náhodný výběr, jako byl náhodný celý život tohoto zvláštního a osobitého člověka.

A najednou mě napadlo, že v životě je hlavni nejít podle vůle náhody, ať by bylo její volání sebelákavější. Člověk musí mít svůj životní cíl a ten cíl může být jen jeden: uskutečnění vysněné představy. Jaká je to představa, to už závisí na samotném člověku. Otec řekl Abakumovovi:

„Nu což, lépe je přečíst jednu knihu pozorně než tisíc povrchně. Důležité je ne kolik, ale jak!“ a dal se do čtení Dějin Ruska.

Polichocen jeho slovy, sedl si Alexej Charitonovič k rádiu a začal poslouchat koncert ze Sloupové síně Domu Sovětů. Kolikrát jsem tam byl…

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

ŠTĚDRÝ DAR

Druhý den, sotva Abakumov otce převázal, jsme zaslechli hluk motoru a vrtulník přistál přímo na zahradě.

Vyběhl jsem, jak jsem byl, neoblečený, a padl jsem do náručí Jermakovi, potom Angelině Jefimovně a Valje.

„Nastydneš!“ křičela na mne přísně teta Gelja.

Vevnitř začaly obě ženy plakat a objímat otce.

„Už jsme si mysleli, že jste s Koljou zahynulí!“ řekla Valja v slzách, ale hned se začala radostí hlasitě smát.

Ukázalo se, že se Jermak, když se vracel po vynuceném přistání, stavil na ledovci a pochopil, že jsme se vydali domů. Na plošině nás ale nenašel, a tak se radost z Jermakova šťastného návratu rychle změnila ve starost o náš osud. Co prožili v útulných domcích za sněhové bouře, se podle jejich slov ani popsat nedá. Hledat v takové tmě bylo naprosto zbytečné. Profesorka Kučeriněrová se pokoušela všechny uklidnit tím, že je Čerkasov zkušený polárník a že přečkal nepochybně metelici v nějaké závěji v jednom spacáku se synem.

Vůbec všichni byli hrozně rozrušeni, jenom co bylo dohadů, jak asi prožijeme tuhle bouři a kde. Harry Bocmanov se strachoval málem nejvíc ze všech. Řekl, že si náčelníka upřímně oblíbil. „A chlapce ještě více. Co je to za pořádek, aby takoví lidé zmrzli ve sněhu!“

Sotva bouře utichla, dovolil se Keulkut Angeliny Jefimovny, zda může jít hledat po Yjdyze, a i když bylo málo naděje, že se dostaneme na tu stranu, dovolila mu to. Jak nás Keulkut hledal, je už známo. Ale to není důležité, hlavní, že nás našel, o čemž slavnostně zvěstoval všem na polární stanici.

Když otec vyslechl hlášení Kučeriněrová, zeptal se hrubě Valji, zda mu může vysvětlit, jak to, že opustila službu na meteorologické stanici.

„Já se skoro nikdy nehnu z plošiny,“ dotčeně se bránila Valja, „prostě jsem dostala chuť proletět se ve vrtulníku a…“

„A co služba?“ zařval otec.

„Je tam za mne Žeňa. Angelina Jefimovna mu navrhovala, ba dokonce ho prosila, aby jel s ní, ale on odmítl.“

„A-ha… Chcete čaj? Alexeji Charitonoviči. nabídněte hostům čaj!“

Abakumov honem vařil čaj. Otec ležel na lůžku a zřejmě se styděl za svou zarostlou tvář. Hosté usedli v kruhu kolem lůžka, ale já jsem stál v nohách, protože sednout si už nebylo kam.

„Co se vám vlastně stalo?“ chtěla vědět Angelina jefimovna.

Otec jí to stručně vyprávěl. Měl jsem hroznou chuť vyprávět to sám a dokonce jsem si dovolil otci několikrát skočit do řeči, poopravit ho a doplnit.

„Dejte slovo Koljovi,“ poprosil Jermak.

Otec mávl rukou, já jsem to vzal za znamení souhlasu a hned jsem vyprávěl o všem podrobně. A protože Abakumov právě odešel podojit soby, aby mohl pohostit zájemce čerstvě nadojeným mlékem, vyprávěl jsem i o něm.

„To je strašné!“ řekla s hrůzou Angelina Jefimovna.

A Valja také pobledla: „Nešťastný člověk!“ Protože se Abakumov pořád ještě nevracel, vyprávěl otec o jeho životě. A Angelina Jefimovna ještě jednou, ale už jiným tónem, řekla: „To je strašné!“

Vešel Alexej Charitonovič a všichni začali posuzovat otcův pád.

„Musíme okamžitě sehnat lékaře!“ navrhla profesorka Kučeriněrová.

„Je možné zavolat rádiem chirurga z Magadanu,“ poznamenal Jermak.

„Nic není třeba,“ spěšně namítl otec. „Tady Alexej Charitonovič mi kyčel báječně spravil. Teď potřebuju jen nějaký čásek klid a všechno bude v pořádku. Budu tady muset chvílí pobýt.“

„Ale bez lékaře?“ divila se Angelina Jefimovna.

„Mám tu přece osobního chirurga,“ zasmál se otec a změnil téma: „Přivezl jste mi břitvu, Jermaku? Prosil jsem o ni v dopise.“

„Tady je…“ Pilot mu předal břitvu, mýdlo, ručník a čisté prádlo.

Všiml jsem si, že má omrzlou část tváře, malou modrou skvrnku. A vůbec mi Jermak připadal nějaký divný. Zničehonic mě napadlo, že je na muže skoro malý. Valja je vyšší.

„Přivezl jsem poštu,“ řekl pilot a s pochybami se podíval na Angelinu Jefimovnu – ta se otočila – a předal otci balíček dopisů, novin a časopisů.

Dopisy byly většinou pracovní, a také od kolegů; jeden dopis byl pro mne, od babičky. Maminka nám vůbec nenapsala, neměla kdy, divadlo ji už zřejmě celou pohltilo. Přece jen by mohla napsat aspoň dvě řádky, že se ji stýská a že nás má ráda. Určitě to napadlo i tatínka, protože mu po tváři přelétl stín.

Ostatním to bylo asi také trapné. Všichni určitě jako obvykle dostali dopisy, jenom on neměl ani od maminky, ani od babičky. A já jsem se najednou rozhodl okamžitě napsat babičce o otci, jaký je hodný a dobrý a že zbytečně o něm měla špatné mínění.

„Lila musí teď hrozně moc pracovat,“ poznamenal otec. „Kolik let ztratila! Ale celou tu dobu byla skutečně opravdovou ženou geografa a cestovatele. Na Záři, když nás sevřely ledy, byli všichni nadšeni její statečností.“

„To ráda věřím,“ jemně souhlasila profesorka Kučeriněrová. „Lilie Vasiljevna je bezpochyby schopna jakéhokoliv hrdinství. Jen je-li je před kým demonstrovat…“

„Vy ji nemáte ráda?“ zarazil se otec.

„Ne,“ stručně odpověděla Kučeriněrová, pak se ale podívala na mne a teď se zase zarazila ona.

Ale ani k jednomu z nich se rozpačitost vůbec nehodila.

Máma ji také nemohla ani cítit! Napadlo mě.

U čaje poprosil otec Abakumova, aby vyprávěl o své zahradě. Ten vyprávěl rád, velice věcně a jasně Angelina Jefimovna, která zkraje pozorovala Abakumova se zájmem, ale podezřívavě, se začala zajímat o obsah vyprávění. Nedopila ani čaj, vyskočila a chtěla honem vidět teplé jezero Abakumov pohotově vstal od stolu.

Šel jsem také s nimi.

Sníh. který zavál po bouři všechna údolí i hory, už na zahradě i v lesíku skoro roztál. Všude byly tmavé kaluže jako na jaře.

Ale vždyť byla ještě polární noc. Začínal úsvit nad horami už svítil něžný proužek záře a na bezoblačném nafialovělém nebi zbledly hvězdy, jak to bývá ráno.

Jezero tvořilo dva spojené trychtýře bez přítoku, naplněné horkou vodou. Průměr každého trychtýře byl asi patnáct metrů a hloubka čtyři metry. Abakumov ji změřil tyčí. Samozřejmě že Angelina Jefimovna okamžitě změřila teplotu vody. Na hladině měla 39°! Občas voda vniká do puklin ve dně a z trychtýřů jsou pak cítit zkažená vejce, vykládal nám Abakumov.

„V zimě, když přijde člověk unavený z lovu, vykoupe se a všechna únava je tatam,“ dodal ještě s úsměvem.

„Můžu se vykoupat?“ zaradoval jsem se.

Angelina Jefimovna mi to nedovolila. (Koupal jsem se potom, až tu nikdo nebyl. Je to báječné!)

„A jsou tu ještě poblíž někde termální… teplé prameny?“ chtěla vědět Kučeriněrová.

„Jakpak by ne! Je jich tu spousta. Jsou úplně vařící.“

„Kolik jich je?“

„Vic než patnáct… Nepočítal jsem je.“

„Můžete mě k nim dovést?“

„To víte, že můžu.“

Profesorka hbitě vytáhla ze svého kufříku lahvičky a začala nabíral vodu pro laboratorní analýzu. Abakumov ji zvědavě pozoroval.

Když jsme se vrátili do místnosti, Jermak a Valja se už oblékali: byl čas vrátit se na plošinu.

Angelina Jefimovna zůstala s námi. Dobře jsem věděl, že se od teplých pramenů teď nehne ani zanic.

„Třicet devět stupňů na hladině!“ volala už na prahu. „Podivuhodně čistá voda! Bezbarvá a neobvykle čistá, jsem přesvědčena, že jo radioaktivní. Valječko, vemte ty lahvičky a udělejte, prosím vás, analýzy, jak jsem vás to učila.“

Valja vzala lahvičky. Nevím, zda se za naší nepřítomnosti přeli, ale všichni tři vypadali rozčíleně, zejména Valja. Pochopil jsem, že mluvili o Abakumovovi. Při loučení podala Valja všem ruku, Abakumovovi taky Mně dala bez okolků velikou pusu na obě tváře. Jermak se rozloučil se všemi poklonou.

Vrtulník odletěl jako podivný gigantický hmyz z jiné planety. Abakumov se za ním s nadšením díval jako malý kluk. Ještě neviděl vrtulník tak zblízka.

Angelina Jefimovna ho okamžitě donutila, aby nás zavedl k pramenům.

Ten den jsme si prohlédli čtyři. Zejména ji zaujal Kouřící pramen, jak ho pojmenovala. Dojeli jsme k němu na lyžích. Abakumov vzal s sebou pušku pro případ, že bychom se setkali s medvědem.

Angelina Jefimovna ne bez ohav pokukovala po pušce i po samotném Abakumovovi. Všiml si toho a usmál se potutelně do černých vousů, ve kterých vypadal jako ataman loupežníků. Profesorka si úsměvu všimla, a tak se rozzlobila, že ji velké černé oči s nažloutlým bělmem zasvítily jako kočce, kterou rozdráždili kluci. Abakumov si mě potom zeptal: „Co ta vaše profesorka, je to Arménka nebo Židovka?“ a velmi se divil, když jsem mu řekl, že je to Ruska.

Kouřící pramen nebyl nic jiného než ohromný přírodní kotel o průměru asi tři metry. Dno bylo zaplněno valouny. Voda a pára se silným šumem tryskaly zpod valounů. Nad kotlem stál vysoký sloup páry. Jak jsme se dozvěděli později, teplota na dně kotle, mezi kameny, byla víc než sto stupňů Celsia.

Když se dost pokochala pohledem na pramen, začala si Angelina Jefimovna prohlížet okolí. My jsme jí šli v patách. Za chvíli prohlásila, že údolí tu vytvořily ledovce.

„Podívejte se, jaké množství karů a mořeni Bylo to velmi silné zaledněni.“

V poslední dny, zatímco se otec uzdravoval, jsme nedělali nic jiného, než chodili od jednoho termálního pramene ke druhému a nabírali vzorky. Profesorka Kučeriněrová našla ještě několik nových pramenů, o kterých neměl tušení dokonce ani sám Abakumov. Byly tam horku prameny, ale také gejzíry. Pramen horní. Pramen spodní a ještě nějaké, na které jsem už zapomněl.

Jeden z gejzírů byl trychtýř o průměrů čtyři metry, hluboký asi pět metrů. Ze dna s klokotáním tryskala vařiči voda a vytékala z nálevky horkým praménkem.

Angelina Jefimovna byla úplně u vytržení a nadšením bez sebe, protože žádného vědce jaktěživ nenapadlo pomyslet na existenci takových pramenů v této oblasti za polárním kruhem.

„To je hromné!“ jásala Angelina Jefimovna. „Už první primitivní analýzy ukázaly přítomnost velkého množství bromu, jódu, antimonu, zinku, sodíku, arzénu a jiných vzácných prvků! A co je hlavni, současně! To je velmi vzácné, aby se vyskytovaly všechny pohromadě! Pozoruhodné prameny! To je jedna velká radost! Tady by se dala postavit jedna ozdravovna vedle druhé. Prameny takového složeni jsou vhodné na nemoci kloubů, svalů, při narušeni výměny látkové, při neuralgii, při zánětech nervů, při oslabení srdeční činnosti a kornatění cév. Musím sem pozvat sestru, ať se tu léčí! A jaká je tu radioaktivita! Vydělení emanace do osmdesáti sedmi jednotek Macha!“

Poslední bylo pro mne španělská vesnice. Ale s vědci už to tak bývá: jak je člověk chvilinku poslouchá, hned má pocit, že mluví „cizím jazykem“.

Potom spolu chodili Kučeriněrová a Abakumov sami, protože si otec uvědomil, že jsem úplně nechal učení.

Musel jsem se učit pod neúnavným otcovým dohledem. Rychle se zotavoval. Podle jeho vlastních slov se mu to hojilo jako psovi. Hrozně se mi stýskalo po Kouzelníkovi, ale na radu otcovu jsem ho sem nevzal: ještě by ho mohli roztrhat medvědi.

Abakumov vyprávěl, že ze začátku, když se tady usadil. přicházeli k němu medvědi jak „k Sergeji Radbněžskému“. Ale na rozdíl od zagorského poustevníka (byli jsme jednou s babičkou v Trjicko-Sergijevském klášteře) se s nimi Abakumov nedělil o poslední kousek chleba, ale vítal je puškou. Kůže, na které Alexej Charitonovič teď spal, patřívala jednomu takovému hostu. Medvědům takové přivítání nebylo vhod, nejspíš se urazili a přestali sem vůbec chodit: určitě roznesli po celé lesotundře, co je Abakumov zač.

Angelina Jefimovna znala Abakumovův příběh do všech podrobností, a když se jí otec přímo zeptal, co si o tom myslí, Kučeriněrová stroze odpověděla:

„Když se člověk jednou zmýlí, tak se mu to má připomínat celý život?!“

Předvečer našeho odjezdu na plošinu (Žeňa nás tu ani jednou nenavštívil!) ohlásila Angelina Jefimovna. že je nutné na Abcikumovových pramenech zřídit stálou hydrometeorologickou stanici. Navrhuje, že sama osobně naučí Abakumova vést jednoduchá pozorování podle programu meteostanic druhé třídy a prosí, aby dostal plat pozorovatele.

Abakumov radostí zbledl. Otec mu mlčky stiskl ruku.

„To jsem od vás čekal, abych se přiznal!“ řekl velice spokojeně. „Meteostanice je tu skutečně velice nutná, byť jako pobočka polární stanice. A kdo jiný by na ní pracoval než první objevitel těchto pramenů!“

Byl jsem tak rád kvůli Alexeji Charitonovičovi, že jsem přiskočil k Angelině Jefimovně a začal ji líbat.

„Co je to za telecí něžnosti!“ zavrčela na mne, ale smála se přitom.

Nešli jsme dlouho spát. Seděli jsme u stolu, pili čaj a povídali si. Mezi jiným sdělila Angelina Jefimovna otci, že Jermak požádal Valju, aby se stala jeho ženou, ale ona kategoricky odmítla. Jermak to nesl velice těžce.

„Je to hrozně hodný a milý člověk!“ řekl s lítosti otec.

„To se ví! Byl by jí dobrým mužem.“ upřímně souhlasila Angelina Jefimovna, „ale Valja nemyslí na něj, když zůstane sama

„Myslíte… na Žeňu?“ řekl otec nejistě.

„Na koho jiného?“ podivila se Angelina Jefimovna. „To se ví, že na Ženu… Ale ten kromě vědy nemá o nic zájem. Podivný chlapec. Takový uzavřený… Těžce prožil otcovu smrt a dosud na něho nezapomněl, a nedokázal se s tím vyrovnat, je pomstychtivý, a nedovede odpouštět.“

A my jsme pochopili, že tím Angelina Jefimovna chce říct, že Žeňa nestrpí, abychom přijali Abakumova mezi sebe. Bude žádat jeho potrestání.

Otec převedl řeč jinam. Začali mluvit o významu tepla země, což je koníček profesorky Kučeriněrové Nadchla se a udělala nám obsáhlou přednášku. Obávám se že jsem ji pozorně poslouchal jenom já… Udělalo to na mne hluboký dojem! Nezapomněl jsem na to a od té doby jsem přečetl všechno, co se týkalo této otázky a bylo napsáno jen trochu srozumitelně

…Pamatuji si, že Angelina Jefimovna vykládala o Schmidtové teorii (byla její zastánkyní), o tom, jak v nitru země dochází k neustálému radioaktivnímu rozpadu, proto mnohé radioaktivní prameny v sobě nesou stopy složitých procesů probíhajících v hloubkách.

Angelina Jefimovna mluvila ještě o puklinách v povrchu zemském, kde se horoucí dech země dere na povrch… Teplé prameny se nacházejí právě na takových gigantických puklinách.

Angelinu Jefimovnu hrozně trápilo, že lidé tak hanebně málo znají planetu, na které žijí.

Nevím, zda její zaujetí na mne mělo takový vliv, že moji obraznost zaujala závratná myšlenka změnit vnitřní planetární teplo země na pramen nevyčerpatelné, zdarma získané energie. Od té doby jsem na to pořád myslel.

Možná že mě překvapila a zaujala smutná slova Angeliny Jefimovny:

„Moje generace už nestačí vyřešit tento ušlechtilý a veliký úkol. Ale co, připadne těm, kteří teprve teď vyrůstají a učí se – Koljově generaci. Je to jako štafeta; my začneme a oni ji převezmou.“

Abakumov vypadal vzrušeně a ohromeně. Pochopil jsem to, když jsem si ho pozorněji prohlédl. V jeho tmavých zapadlých očích, upřených na otce, se zračila hluboká oddanost. Samozřejmě že neslyšel ani slovo, nic nevnímal, přemýšlel o svých věcech. I když byl profesorce vděčen za dobrý vztah, můj otec ho zřejmě něčím otřásl do hloubi duše. Nakonec jsem to pochopil. Nestačilo, že otec, který tolik zkusil kvůli Alexeji Charitonoviči, ho chtěl pochopit, a když ho pochopil, prominul mu, ale nazval Abakumova prvním objevitelem významných minerálních pramenů. Tím jako by dal zcela jiný výklad deseti letům Abakumovovy samoty.

Tím dal také můj otec i cil dalšímu Abakumovovu životu: pokračoval v začaté věci! A Abakumov to okamžitě pochopil a z celého srdce byl otci vděčen za tento skutečně štědrý dar.

A ještě jeden člověk ho okamžitě pochopil: Jev génij Michajlovič Kažakov. A když to pochopil, nehodlal se s takovým řešením smířit.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

ŽEŇA ŽÁDÁ SOUD NAD ABAKUMOVEM

Stáli jsme na plošině a jako vyznavači slunce jsme s nadšením vítali jeho objevení.

Slunce vyšlu už před několika dny, ale nebylo ho za horami vidět. Až dnes jsme ho poprvé spatřili po dlouhé polární noci na vlastní oči jako ohromnou, zářící, žlutou kouli.

Angelina Jefimovna dokonce zaslzela dojetím a Valja všechny líbala a poskakovala jako kůzle.

Nu oslavu narozenin slunce se měla konat „světová hostina“. Harry Bocmanov řekl, že nás všechny překvapí.

Abakumov přijel podle pokynů otce, který ho už zapsal do seznamu personálu, dočasně na plošinu: prodělával stáž na polární meteorologické stanici.

Angelina Jefimovna Valja ho učily provádět meteorologická pozorování a zpracovávat je. Kromě toho absolvoval kurs meteorologie podle učebnice. Bylo dojemně pozorovat, jak se tento vlk z tajgy, nebo chcete-li, polární vlk z tundry, pečlivě, s nadšením a radostí učí provádět meteorologická pozorování. Jak vážně se skrytou hrdostí, otvíral dvířka schránek a zapisoval údaje ze zapisovačů a přístrojů.

Žeňa chodil bledý, rozrušený, zasmušilý a s nikým se nebavil. Přemýšlel, co má dělat. Až to vymyslel. Nepřišel na nic lepšího než zkazit všem svátek. Nebo už prostě nemohl dál trpět a strádat?.

Když se všichni napjatí, nastrojení a veselí sešli ve společné místnosti, Žeňa se neobjevil. Všichni si nejdřív mysleli, že se opozdit. Tatínek mě pro něho poslal. Našel jsem Žeňu v magnetickém pavilónu.

Na stole ležel otevřený díl Smirnovovy vyšší matematiky a list papíru s výpočty. Bylo vidět, že Žeňa právě studoval.

Se zájmem jsem se podíval na pevně zavřené dveře do temné komory, kde byla aparatura na zkoumání magnetických siločar. Vstup tam byl přísně kategorický zakázán. Sám Žeňa tam chodil jen tehdy, bylo-li třeba vyměnit pásky na fotozáznamech.

„Co potřebuješ?“ Zeptal se mě nevlídně Žena. Od doby, co jsem přilnul k Abakumovovi, jako by mě ani neznal.

„Všichni na vás čekají,“ řekl jsem mu.

„Tak ať se naobědvají beze mne, najím se až potom,“ zabručel Žeňa.

„Ale vždyť si bez vás nesednou ke stolu. Proč nechcete obědvat společně se všemi?“

Poslední dobou, kdy s námi Abakumov obědval i večeřel. jedl Žeňa pod různými záminkami přímo v kuchyni u Harryho. Žeňa se na mne zarputile podíval. Je třeba připomenout, že se Žeňa ke mně nikdy nechoval jako k malému. Vždycky se mnou mluvil jako s dospělým: přímo, otevřeně a vážně. I tentokrát pokládal za nutné mi vše vysvětlit.

„Nechápu, jak mu můžete podat ruku, jíst s ním u jednoho stolu, dýchat s nim společný vzduch!“

Bylo mi Kazakova líto, protože jsem viděl, že trpí. Ale měl jsem na něho zlost.

„Cožpak je možné ho trestat až do smrti, když se doopravdy polepšil,“ namítl jsem rozhořčeně, „když už nedělá nic špatného. Copak nemůžete Abakumovovi odpustit? Vždyť se kál…“

„Nechtěl bych krýt zločince!“ zaútočil zlobně Žeňa.

„Tak se má nechat člověk napospas osudu?“ zeptal jsem se vyčítavě.

„Ne. Ne nechat na pospas, jak ty říkáš. Je třeba ho předat soudu, a čím dříve, tím lépe, dokud znova neuteče a neokrade expedici podruhé.“

Urazil jsem se za Abakumova a odešel jsem.

„Má práci a bude obědvat později.“

Otec si vyměnil pohled s Angelinou Jefimovnou a pokrčil rameny.

„Sedněte si ke stolu, přátelé!“ řekl.

Harry nás opravdu všechny překvapil. Nejdřív servíroval neobyčejně lahodnou houbovou polévku. Jako druhý chod byla kýta z divoké kozy, zapečená s pohankovou kaší, a jako moučník byl ohromný dort, podobný slunci i s paprsky a umělecky vyvedená zmrzlina ve tvaru polárního medvěda.

Odměnili jsme Harryho potleskem. Harry se skromně klaněl. V bílé čepici a v bílé zástěře, pod kterou bylo vidět pruhované tričko, se podobal urostlému ruměnému lodnímu kuchaři, kterým ve své podstatě také byl. Věděl jsem, že se mu po moři pořád stýská, stejně jako po kamarádech námořnících.

Bechler otevřel několik lahvi šampaňského.

Připili jsme si na slunce, na mír na světě, na Mezinárodní geofyzikální rok, na přátelství. Ale nálada nebyla nijak zvlášť radostná a veselá: všechny tížila Žeňova demonstrativní nepřítomnost.

Po obědě si vyžádal Žena Kazakov u otce půlhodinový rozhovor a o něčem s ním vážně hovořil. Večer svolal otec mimořádnou schůzi polárních pracovníku.

Když jsem se o tom dozvěděl, vklouzl jsem do společné místnosti dříve a nenápadně jsem usedl do koutku za knihovnou a doufal jsem, že si mě tam nikdo nevšimne. To se také stalo, všichni byli zaražení a zasmušilí.

Přišli Eskymáci, oba bratři – teď se mi už nezdáli tak podobni – i Marija. Všichni tři si sedli dozadu, poblíž mne, a celý večer mlčeli, Jermak se dostavil v uniformě pilota, ač obyčejně chodíval v čem se dalo, nejčastěji ve svetru nebo bundě, a byl pohroužen do sebe.

Žeňa požadoval, aby Abakumov byl předán soudu a hrozil, že jinak sám pozve rádiem, koho je třeba. Ukázalo se, že Žeňa je stejně prchlivý jako můj otec. Tak se rozčilil, že obvinil pracovníky stanice z ukrývání zločince.

„To není žádná humanita, jak si namlouváte,“ křičel, jako by řečnil před ohromným davem, „to je jenom prohnilý liberalismus! Tenhle mazaný a prohnaný dravec, vlk z tundry, lumpenproletář, zločinec a vrah se tváři jako ovečka a vy jste změkli. Přijali jste ho za člena polární stanice, jednáte s ním kamarádsky, mazlíte se s ním a dojímáte se. To jste si našli toho pravého! Abakumov okradl expedici, následkem čehož zahynuli dva lidé a sám Čerkasov se zachránil jen náhodou. Abakumov se deset let skrýval před sovětskými soudy. Teď je odhalen a musí nést odpovědnost za své činy.“

Podíval jsem se na Abakumova. Byl-li to vlk, tak uštvaný. V očích měl takový smutek, že jsem se nemohl dívat, a otočil jsem se. Seděl na židli u okna a Žeňa ho neustále pozoroval; určitě se bál, aby neutekl. Teď, když všechna Abakumovova radost byla tatam, podobal se zase tuláku samotáři.

Štěstí se na něho jenom usmálo. To štěstí, které mu nabídli můj otec a Angelina Jefimovna, štěstí zajímavé, radostné, štěstí tvůrčí práce – existovalo, jak se zdá, jen pro čisté, a on patřil k nečistým, jeho minulost byla pošpiněna a stále na něho vrhala svůj stín. Vězeni se na něho zase šklebilo jako spravedlivá odplata, neboť zločin přece jen spáchal.

Ale mně bylo Alexeje Charitonoviče velice lito a ztratil jsem naději, protože jsem si myslel, že Žeňa určitě všechny přesvědčil. Vždyť to, co říkal, byla pravda. Myslel jsem si to také proto, že všichni klopili před ostatními oči. Seliverstov hleděl upřeně do země, Valja sklopila řasy a seděla zdánlivě klidně, ale všiml jsem si. že nervózně točila prsty. A nikdo se už nedíval na Abakumova. V tu chvíli byl sám a cítil to.

Byl sám, nepočítáme-li mého otce, který ho neopustil. Nepamatuji si přesně slovo od slova, co otec říkal, pokusím se to alespoň přibližně vylíčit.

Otec měl za to, že předání soudu se musí provést rozumně a v žádném případě nesmí mít charakter pomsty. Něco jiného je, je-li třeba ochránit společnost od úkladů zločince – ale to přece není náš připad.

Abakumov nikomu neudělá nic zlého. Celých deset let se živil lovem a nepřinesl-li nikomu žádný užitek, tak taky nikomu neuškodil. Neužitečná a zbytečná existence v prvé řadě ubíjí svého nositele, což jsme viděli: Abakumov si dokonce chtěl vzít život…

„To jsou výmysly a silná slova!“ vykřikl Žeňa. Byl velice bledý, bledší než Abakumov, a také se na nikoho nedíval, jako by se za něco styděl.

„Je to pravda!“ nevydržel jsem to a vykřikl hlasitě. Srdce mi zoufale tlouklo. Asi jsem zrudl jako rak. Ale proč Žeňa říkal, že jsou to výmysly, když to byla pravda!

Myslel jsem, že mě otec napomene, ale neřekl na to nic. Obrátil se k Žeňovi:

„Ty říkáš, že Abakumov je lumpenproletář, to je člověk zpustlý, deklasovaný, jak psal Marx: pasivní produkt zahnívání nejnižších vrstev staré společnosti. U nás v Sovětském svazu už lumpenproletariát jako takový dávno není. Abakumov je poslední mohykán, jak vidíš, Ženo, nepopírám to. Abakumov byl celý život tulákem, zlatokopem. individualistou, celý život hledal svoji zemi Muraviji. Potuloval se do té doby, až se to stalo zcela nemožné. Pro Abakumova bude vězení záhubou, ne-li fyzickou, tak duševní, což je horší. Protože duševně a občansky není ještě dost silný.

Ty jsi, Žeňo, mladý komunista, a nesluší ti soudit z měšťáckých pozic. Tvůj otec byl mým nejlepším přítelem, já sám jsem tehdy málem zahynul, ale nechci uvrhnout člověka do zjevné zkázy… Kdyby byl teď tvůj otec s námi, řekl by totéž, protože byl opravdový komunista. Nemám rád silná slova, ale musím připomenout, že budujeme komunismus a ten musíme budovat s těmi lidmi, kteří žijí dnes, jiné nám nikdo nedá. Budování komunismu spočívá také v komunistické výchově člověka. Navrhuji nechat Abakumova v našem kolektivu.“

„Jen to zkuste! Pak to sám poženu k soudu,“ krutě a hrubě odsekl Žeňa.

„Nemáš pravdu, Žeňo! Jak se pleteš!“ vyrazila zmateně Valja „Pomáhala jsem Alexeji Charitonoviči, aby se naučil dělat meteorologická pozorování. Viděla jsem, jakou měl radost z práce a jak za ni byl vděčný Dmitriji Nikolajevičovi i Angelině Jefimovně, i mně, a nám všem. Našel poprvé své místo v životě, a ty ho chceš vrhnout zpátky do propastí? Za co? Za čin, který spáchal před mnoha lety? A proč ho spáchal, nad tím ses nikdy nezamýšlí!? (sem také přesvědčena, že by mu tvůj otec, kdyby tu s námi byl, odpustil a zapomněl, jako zapomněl Čerkasov. Není možné být tak krutý a mstivý, Žeňo. Nikdy bych to od tebe nečekala…“

Jermak byl také pro, aby Abakumov zůstal s námi. Seděl Jsem v koutku a myslel jsem si. Jak je to divné! Všichni tito lidé jsou vědci a jsou na plošině, aby se zabývali vědou, a zatím musejí řešit zcela jiné otázky. Nejednou jsem byl v léto místnosti přítomen na vědecké poradě, ale teď jako by se tady konal soud a já už jsem nevěděl nad kým vlastně: nad Abakumovem nebo nad Žeňou?

„Mládí je humánní,“ řekla Angelina Jefimovna, „ale Žeňa, jak se zdá, je připraven mstít se do sedmého kolena. Znám životopis soudruha Abakumova. Tulácké dětství, tulácké mládí, tulácká zralá léta. Patří k té kategorii lidí, kteří neobstáli v nepříznivých podmínkách: nestačily jim vnitřní síly. Neměl oporu v přátelství, protože od jeho přátel nebylo ani čemu se naučit. Neměl oporu kolektivu, protože nikdy v žádném nežil. Šel životem sám, klopýtal, protože před sebou nic neviděl, jako slepý. Jak je to hrozné, soudruzi! V podstatě poprvé za celý svůj život našel kolektiv, který se doopravdy zajímá o jeho osud, opravdu mil přeje dobro, tvůrčí práci, radost a duševní uspokojení. A Žeňa chce, aby ho tento kolektiv zradil? To nejde, Jevgeniji Michajloviči! Nejde to proto, že naše společnost má odpovědnost za osud každého jednotlivého člověka, byť by se zdál sebenepatrnější.“

Angelina Jefimovna si sedla vedle Seliverstova, zarudlá. a blýskala černýma očima. Třásly se jí ruce. Všiml jsem si toho, když požádala otce o cigaretu a zapalovala si.

A tehdy se zvedl Abakumov.

„Dmitriji Nikolajeviči,“ řekl tiše a rezignovaně. „Odvezte mě do Magadanu a předejte milici Děkuju vám za to, že jste mi chtěl pomoct… Všem děkuju… Ale vidím, že tady pracovat nemůžu. Syn Míchu i la Michajloviče má pravdu… I když leccos neví, a ani nechce vědět. Jsem zločinec, s tím se nedá nic dělat. Jiní pracovali – v zlatých dolech, na závodech, v kolchozech. Pracovali a našli si přátele. A já jsem vždycky od kolektivu utíkal… Nebojte se o mne. Když mi slíbíte, že mě po odpykání trestu vezmete do práce sem, na polární stanici, vydržím, co mi bude určeno. Jsem ještě zdravý a silný. No, dají mě asi na kácení dříví nebo do dolů, ale na to jsem zvyklý. Práce se nebojím. Nejstrašnější není práce, ale ztráta svobody, ozbrojené stráže, cely, trestanci… Ale co se dá dělat?… Jsem vinen! Svou vinu přiznávám.“

„Dobře,“ řekl tvrdě otec. „Snad to tak bude lepší. Jermaku, připrav vrtulník, zítra letíme do Magadanu A teď navrhuji hlasovat… Kdo je pro, abychom se za Alexeje Charitonoviče zaručili? Tak. Kdo je proti?… Jenom Kazakov. To znamená, že pracovníci polární stanice budou většinou hlasů žádat soud, aby jim Abakumova na záruku předal. Končím schůzi. Můžete jít, soudruzi.“

Před odjezdem mi otec řekl:

„Žeňu jsem nepřesvědčil. Budu přesvědčovat soud.“

Vrtulník dávno zmizel za věčnými sněhy a my všichni jsme stáli na plošině a dívali jsme se za ním na světlé jarní nebe. Vzpomněl jsem si, že jsme zrovna takhle dlouho stáli, když maminka odlétala do Moskvy.

Skály vypadaly jako starci, kteří přečkali další polární not a led sedí shrbení u jezera a mlčky se radují ze sluníčka.

„Pojďme něco dělat!“ Pekla Angelina Jefimovna a všichni se začali rozcházet – každý na svou „hlídku“. Valja se podívala na zhrouceného, neoholeného Kazakova, tiše si povzdechla a šla na meteostanici dělat dílčí pozorování, šel jsem s ní místo Abakumova, který jí v tyto dny pomáhal.

A Žeňa, pohroužený do sebe, zůstal na startovací ploše.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

JSEM DOSPĚLÝ!

Uplynulo pět let. Bydlíme v Moskvě, ve stejném bytě jako dřív. Ukončil jsem s vyznamenáním střední školu a rozhoduji se, kam dál.

O rádce nemám nouzi. Radí jak ti, kteří mají právo udílet rady (což ovšem ještě neznamená, že bych je poslechl), i ti, co k tomu nemají sebemenší předpoklady.

Moje milá babička zestárla, ale pořád je vášnivá divadelnice. Radí mi, abych se stal hercem. Režisér Gamon–Gamana, který u nás bývá velice často a shledává, že mám vzácnou schopnost převtělování, mě zve do divadelního studia, kde přednáší.

Maminka, ta omládla a stala se z ní úplná krasavice, což se tátovi moc nelíbí. Radí mi, abych se stal letcem. Mezi letci má mnoho přátel a obdivovatelů a ti mi bezpochyby pomohou k tomu, abych se stal druhým Čkalovem nebo Kokkinakim.

Tatínek je ještě důslednější a přísnější, na čele se mu objevily kouty, opáleni zmizelo, má už bříško, i když opravdu docela malé, protože cvičí. Už nejezdi po expedicích, ale vede na fakultě katedru a píše objemné práce z teorie geografie. Radí mi jít k ním na geografii. Mám, jak se říká, všechny trumfy v rukou. Je to maličkost, když otec vede katedru!

Můj nejvěrnější přítel Vovka se hlásí na inženýrskou fakultu, protože budoucnost je podle Vovky především v inženýrech: komunismus – to je především nevídaný rozvoj techniky. S tím úplně nesouhlasím, protože si myslím, že komunismus je především nevídaný rozvoj ušlechtilých citů!

Náš třídní mi radí, abych šel studovat literární fakultu, protože moje slohové práce byly nejlepší na škole.

Žeňa Kazakov se jako dřív u nás často zastaví a my z toho máme vždycky radost. Ten mi radí, abych šel pracovat k němu: vede laboratoř kosmického záření a píše rozsáhlou studii na toto téma. „Studovat můžeš i dálkově,“ říká mi, s tím plně souhlasím. Protože prostě nejsem schopen usednout znova na několik let do školní lavice, byť vysokoškolské. Žeňův otčím zemřel, Žeňa žije společně s matkou.

Dostáváme s otcem často dopisy z plošiny. Je nyní zanesena na mapě a nese zcela oficiální název Plošina doktora Čerkasova. Nedaleko od plošiny vyrůstá v tajze hornická osada Čerkasskoje: tam se teď dobývá olovo. Polární stanice už není stanice, ale observatoř. Vede ji profesorka Kučeriněrová.

Valja si vzala za muže našeho milého Jermaka.

Myslel jsem, že se jí líbí Žeňa Kazakov. Určitě to tak i bylo. Ale Žeňa ji zřejmě nemiloval a Jermak ano. Ať je to jak chce, Valja a Jermak se vzali. Blahopřáli jsme jim a poslali jim svatební dar: gramofon a kolekci desek.

Kuchař Harry Bocmanov se vrátil zpět na moře. Loď, na které krmí hladové mužstvo, brázdí chladné vody polárních moří. Píše nám jen velmi zřídka. Jeho dopisy jsou velmi zajímavé a legrační. Eskymácká rodina se usídlila na plošině natrvalo. Ostatní jim pomohli postavit domek. Děti postupně dorůstají a odjíždějí se učit do Magadanu. Bydlí tam v internátě.

Mechanik Bechler se už také usadil na plošině. Kolektiv observatoře je nyní větší, jenom vědeckých pracovníků je čtrnáct.

„A co se stalo s Abakuniovem?“ ptáte se určitě. Odpovídám: Abakumova nesoudili. Dokázal-li otec přesvědčit, koho bylo třeba, nebo zda pomohla ona promlčovací lhůta, či konečně přímluva kolektivu polární stanice, to nevím, ale fakt je, že Alexeje Charitonoviče propustili.

Abakumov pracuje jako pozorovatel na meteorologické stanici Horké prameny (obyvatelé hornické vesničky jí říkají Abakumovova zahrada) – v pobočce observatoře.

Jeho žena už dávno zemřela, proto také nedostával žádné dopisy. Jeho dcera Líza s ním nyní žije a zastupuje ho na meteostanici, když se Abakumov vypraví na lov. Nedokážu si tu Lízu vůbec představit!

Je devět večer. Okna jsou otevřena dokořán. Ztlumeně – jako moře – hučí Moskva. Maminka má premiéru. Babička je s ní v divadle. Sedíme s otcem v jeho pracovně. Otec se chystá jít pro maminku, ale je ještě brzy, tak si ještě sedl, že si vykouří cigaretu.

Stojím před ním nerozhodně: mám mu to říct teď, anebo až potom?

„Tak cos vymyslel, Nikolaji!“ s netajeným nadšením říká otec. „Sedni si, ať nám nevyneseš spaní.“ Poslušně si sedám vedle něho na pohovku. „Teď už nejsi tak podobný mamince,“ konstatuje téměř s uspokojením. „Ale mně taky ne…“

„Nejsem ani po jednom, ani po druhém,“ odpovídám na to hlubokomyslně. „Tati, nechoď dneska naproti. Je tam babička. Přijedou spolu taxíkem.“

„Třeba…“ souhlasí otec. „A ty jsi se mnou chtěl mluvit nebo co?“

„Ano!“

Poposedávám si k němu ještě blíž. Sedíme těsně vedle sebe.

„Je nejvyšší čas podat přihlášku na vysokou,“ pomáhá mi začít tatínek. „Tak sis už vybral?“

„Ne, tatí.“

„Ale jak to…“

„Nebo spíš jsem si už vybral, ale ještě jsem si to neupřesnil… Chci se trochu porozhlédnout, abych se nespletl. Budu rok dva pracoval…“

„Nu dejme tomu… A jak ses rozhodl?“

„Nemáš li nic proti tomu… (ale moje rozhodnutí je pevné, i kdyby měl!) chci pracovat na plošině“

„A sakra!“

„Už jsem poprosil Angelinu Jefimovnu. Zve mě tam. Nabízí mi místo laboranta.“

„Dostal jsi od ní dopis? Jak to, žes to dosud neřekl? Honem mi ho ukaž!“

Vyndal jsem z kapsy bundy mnohokrát čtený, pomačkaný dopis. Otec mi ho téměř vytrhl z ruky. Čte ho, spokojeně se směje a pomlaskává jazykem: „Výborně! Chlapíci! Milí!“ a tak dále.

„A tady, tati, jsem nepochopil, co to znamená: Začínají práce celoplanetárního měřítka… O čem to mluví?“

„To je jasné… Ale v tomhle roce ještě nezačnou… Vždyť tam podle projektu Kučeriněrové budou založeny hlubinné šachty, jedna z těch, které se připravují v SSSR a v USA. Ano… První geologické družice, vypuštěné do nitra země.“

Otec si zapaluje další cigaretu a nabízí mi taky jako svému kolegovi. Někdy s ním kouřím, ale nikdy nešlukuju, je mi z toho nanic. Na tváři Čerkasova staršího je vidět naprostou blaženost a spokojenost. Nevím, je-li to požitek z cigarety, či z příjemných myšlenek.

„Tak ty, tati, nejsi proti, abych jel na plošinu?“

Otec se na mne asi minutu tak nějak divně kouká. Potom bere můj obličej do obou rukou a slavnostně mě líbá na čelo. Je dojat. Co je to s ním?

„Nemohl jsi mi udělat větší radost, Nikolaji! Tohle jsem od tebe v hloubi duše a tajně čekal. Ale chtěl jsem, aby sis vybral sám. Věřil jsem v tebe. Víš, kdy jsem v tebe začal věřit jako v člověka? Když jsi mě zachránil ze sněhové pasti. Předtím jsem ti ještě nevěřil a ztratil jsem odvahu, hochu! Bál jsem se, že sedíš někde poblíž a… mrzneš. A ty jsi v té době už urazil hodný kus… Jak od té rozsedliny, tak od mých představ o tobě. I v záležitosti s Abakuntovem ses zachoval skvěle, třebaže jsi byl tak malý. Všeho všudy třináct let. Věděl jsem, jak ses ho bál! Strašil tě ve všech snech, viď?… Jsem na tebe pyšný, synku!“

Možná že je (o neskromné, určitě neskromné, ale nemohu to vydržet, abych nevzpomněl těchhle otcových slov. Byla to nejšťastnější chvíle v mém životě. V myšlenkách jsem přísahal, že nikdy nedám otci důvod, aby se za mne musel stydět.

Nějaký čas se oddáváme opojným snům o plošině, skáčeme si přitom jeden druhému do řeči. „A hrome!“ Otec vysunuje spodní čelist. „Tak ty si jedeš na Sever, a já abych seděl doma!“ Dokonce nějak posmutní nad takovou nepopsatelnou křivdou. „To jsem to dopracoval!“ naříká. „Nikdy se nežeň, Nikolaji.“

„Proč?“ divím se upřímně a honem dodávám: „Já taky na ženění nijak nepomýšlím. To by mi tak scházelo! Vždyť Žeňka Kazakov se taky neoženil.“

„Žeňa je hlupák!“ vykřikne zcela nelogicky otec.

Ocitám se ve slepé uličce

„Poslouchej,“ rozveseluje se otec, „přijedu za vámi na plošinu. Na mou duši, přijedu. To je nápad! Teď probíhají přípravy na Mezinárodni rok klidného slunce Zavádějí se nové aparatury, zařízení… Právě dnes mi volali z Akademie věd, že se dává dohromady velká skupina vědců a specialistu na inspekční prohlídku polárních observatoří a stanic. Stačí, abych se jen zmínil, a zařadí mě do té skupiny. Proto také volali… Zatím tohle a pak se uvidí. A kdy chceš vyrazit?“

„Příští týden.“

„Proč až příští – tenhle. Zítra!“

„To se nestačím ani sbalit!“

„No tak pozítří – to je poslední lhůta! A… poslouchej. Nikolaji, řekni jím tam na observatoři, ať mě čekají.“

Ji tomu vůbec možné věřit: zdravím kypící mladík, chlap jako hora a trpí mořskou nebo jak jí také říkají vzdušnou nemocí. A zase všichni v letadle žertují: „Letec z vás těžko bude!“

Když jsem se už několikrát málem obrátil naruby, ztichl jsem v pohodlném křesle…

Sedl jsem si dozadu, ale potom nějaká žena (jaká ostuda!) trvala na tom, že tni přenechá svoje místo v první řadě, kde to míň hází. Teď předstírám, že podřimuju.

Vybavuje se mi loučení na letišti. Zářící tvář otcova, zdrcená maminčina, uplakaná babiččina. Ta pláče vždycky, když někam jedu, třebas jenom s rodiči na Krym.

Přišla se rozloučit celá naše bývalá třída. Holky přinesly kytky. Kluci mi podstrkovali cigarety a knihy na cestu (a měl jsem si radši vzít prášky). Slibovali jsme si. že si budeme psát. Já jako jeden z prvních „vylétám z hnízda“. Ještě dvě věrné kamarádky, Alka a (laika, jdou pracovat do závodu. Vovka se na poslední chvíli přeci podáním přihlášky rozhodl jít na farmacii, má tam strýčka v přijímací komisi. Když jsem ho zval s sebou na plošinu, odpověděl rozhodně: „Copak jsem blázen!“

Pět let už uplynulo od doby, kdy jsme se z plošiny vrátili. Otec odjel náhle a neočekávaně, předal polární stanici Angelině Jefimovně. V akademii přišli na to, že je neúnosné držet na nějaké zapadlé stanici dva doktory věd. Otci navrhli, aby vedl katedru, a on souhlasil. Dosud nechápu proč. Mám podezření, že to souvisí s maminkou…

A tak jsme strávili na plošině místo dvou let jenom rok. Sovětské vědě však přinesl i tento rok hodně. Zmizelo další bílé místo na mapě Severu. Byly získány přesné odpovědi na mnohé sporné otázky geofyziky, glaciologie, klimatologie a jiných věd. Význam a přínos tohoto roku byl o to větší, že se všechna zkoumání prováděla podle společného programu pozorování MOR. Tak jsem to aspoň slyšel, sám to mohu těžko posoudit, protože se v tom ještě příliš nevyznám.

Nezapomněl jsem na plošinu, jež nese jméno mého otce a svého objevitele Ať v divadle, nebo ve škole, doma či na zalidněných ulicích, pořád jsem měl před očima plošinu. Viděl jsem ji v záři polárního slunce i při lesku hvězdného dne. Pořád jsem měl pocit, že mi něco chybí. Stýskalo se mi po ohromných čistých prostorách, křišťálových řekách, horských údolích, zavátých sněhem nebo obsypaných kvetoucími máky. Postrádal jsem průzračné ticho, záři modrých ledovců. Bylo to silné jako hlad. Ani jsem to neuměl slovy vyjádřit. Stýskalo se mi po Severu. Očaroval mě snad? Čím to je?

Stačilo, abych zavřel oči a přede mnou se jako vidění rozhořela polární záře tak, jak jsem ji viděl tu noc, kdy jsem našel Abakumova. Na celý život jsem si zamiloval Sever a nemohl jsem na něj zapomenout.

A také se mi stýskalo po těch, kteří na plošině zůstali. Po Jermakovi, Valje, Angelině Jefimovně, Bechlerovi. Alexeji Charitonoviči, Keulkutovi a Jeho dětech.

Když jsem přemýšlel v deváté desáté třídě o svém budoucím povolání, věděl jsem už, že to bude věda. Toužil jsem mít za laboratoř celou zem i nebesa. Mám velký zájem o naši planetu. Abych to řekl jednodušeji, mám ji rád. Nechápu, jak se mohlo stát, že naše rakety létají milióny kilometrů vysoko v kosmu k Měsíci a k Marsu, a svoji zemi jsme poznali sotva v sedmi osmi kilometrech.

Cožpak potřebujeme od země jenom užitečné nerosty, které leží na jejím povrchu? Je tu úkol vyšší a smělejší: řídit vnitřní procesy země, její energii. Toho, co víme planetě, na které žijeme, je žalostně málo: otáčení příliv a odliv, teplo radioaktivního rozpadu, magnetismus… Ale neznáme mnoho jiného, možná právě toho nejdůležitějšího. Tektonický a vulkanický život země, právě tam je třeba se obrátit a hledat. Poloměr země… Geologická vertikála… Co najdeme na jejím prodloužení? Tyto myšlenky dráždily moji fantazii.

Ne nadarmo jsem prožil celý rok mezi vědci. Bylo to, jako bych nahlédl do pokoje, nabitého odshora dolů samými cennými poklady, a ještě, aniž bych něco pochopil, jsem musel zavřít dveře. Viděl jsem, jak se loudavě otáčely hodinové ručičky, bubny registrátorů, viděl jsem třpyt skla a niklu na drahých přístrojích, ale cožpak jsem něčemu z toho rozuměl? Avšak přání všechno pochopit, když už jednou vzniklo, se rozvíjelo, dozrávalo a přineslo své plody.

Občas se mi ale přece jen zdálo, že v mé touze bylo; víc touhy básníka než vědce. Nejen znát, ale také vidět, potěšit se, milovat… Proč mě tak panovačně přitahoval Sever? Proč jsem nemohl zapomenout tu polární zář, s kterou jsem byl sám oné noci, kdy jsem jel na lyžích po zamrzlé řece? Bylo to ohromující! Velkolepá, překrásná a slavnostní podívaná. Pamatuji si, jak o ní mluvil Žeňa… Neodešel té noci od přístrojů, nezúčastněně registrujících všechnu tu krásu.

Já bych asi na přístroje zapomněl, ohromený takovou podívanou… Proto mě občas přemáhají pochybností, bude-li ze mne opravdový vědec, proto musím nejdřív zkoumat sám sebe.

V Magadanu mě přivítal Jermak. Za ta léta viditelně zmužněl, spravil se, byl klidnější a nějaký hezčí. Objali jsme se. Musím se přiznat, že jsem se radostí div nerozbrečel. Poklepal mi na rameno, abych se vzpamatoval.

„Podívejme se, ty jsi větší než já!“ divil se. „Jak jsi vyrostl!“

Sebral největší z mých kufrů a div si nesedl, jak byl těžký.

„To jsou knihy nebo co?“

„Knihy.“

„A-ha. No pojď k vrtulníku. To jsme se tě načekali!“ Jejda, byl to ten samý vrtulník, hned jsem ho poznal! Hned jsme vyrazili, protože Jermak mě čekal už celé dva dny.

A opět jako kdysi plyne dole pod námi tajga, hory, sněhy, modré stužky řek, řídké vesničky a těžní věže.

… Jermak schválně podržel vrtulník déle nad přistávací plochou plošiny. Dole skákali a mávali rukama. Angelina Jefimovna hrozila pěsti. Když jsem se dostal z vrtulníku, snesl se na mne tajfun polibků, objeti a stisků ruky… Může být větší štěstí než setkáni s přáteli po dlouhém rozloučeni? Jedině nepříjemné bylo to, že všichni pokládali bůhvíproč za svou povinnost konstatovat, jak jsem vyrostl. Jako by to bylo něco mimořádného a podivuhodného, že osmnáctiletý mladík je větší a mužnější než třináctiletý kluk!

Angelina Jefimovna – jak se tu, panečku, opálila! – ještě hubenější, čilejší a čipernější než dřív, mě znova a znova objímá a líbá.

Valja se zaoblila a zkrásněla. Teď už na ní není nic klukovského, je to hezká mladá žena! Ale oči a úsměv má pořád stejně šibalské a uličnické.

Bechler hodně zestárl, je ještě vysušenější a vytáhlejší. Objevilo se v něm teď něco vojenského. Ale pláče docela nevojensky a objímá mě. Pomyslel jsem si, že je určitě hrozně osamělý, nemá ani rodinu, ani příbuzné, a sliboval jsem si, že se mu to pokusím alespoň trošku vynahradit. Moc mě dojalo, jakou má ze mne radost. I mně vlhnou oči, ale vzpamatuju se, když spatřím Seliverstova.

Věcně mi potřásá pravici, dívá se na mne a uctivě se mě ptá, jak se mám. Připadá mi menší a nějaký nesvůj. Objímám milého botanika a bez okolků ho líbám na obě tváře.

Je tu i Keulkut a Marija. Oba se smějí, tisknou mi ruku a ujišťují mě, „že mě ani poznat nejde!“

Za nimi vykukují děti. Zdá se mi, že jich ještě přibylo – úplná školka! Druhý bratr odjel do Murmanska. Zve Keulkuta k sobě. ale ten ho přemlouvá, aby se vrátil. Snažím se vzpomenout, zda jsem vůbec slyšel toho záhadného bratra promluvit? Ale mám dojem, že ne.

Zatím mě představují novým vědeckým pracovníkům, které neznám. Jsou to velmi milí mladí lidé a všichni mi dobrosrdečně a pohostinsky stiskli ruku.

A kde je Abakumov? Dozvídám se, že na mne čekal, ale nedočkal se a odjel. Bude tu asi za tři dny. Teď seje. Zásobuje čerstvou zeleninou všechny pracovníky observatoře.

„V životě bys ho nepoznal!“ směje se Valja. „Proč?“

„Nemá vousy. Teď se holí. Dcera ho k tomu donutila.“ Ubytují mě společně s geofyzikem Ljošou Gurvičem, nejmladším pracovníkem observatoře. Už dokončil aspiranturu, ale nevypadá o nic starší než já.

Má plné měkké rty, jako kdyby je na někoho pořád špulil, modré vykulené oči, i když možná jen tak za brýlemi vypadají, a husté nažloutlé vlasy. Vypadá jako kuře v brýlích na pohlednicích. Ale je zřejmě energický a docela prostý. Zeptal se mě. zda chci spát u okna nebo u dveří.

Zatímco jsem se převlékal, ptal se mě na fotbal. „Musíme tu dát dohromady mužstvo,“ řekl mi a radoval se ze mne jako z nového fotbalisty. „V Čerkasském, na dolech, je dobré mužstvo. Můžeme si to s nimi rozdat!“

Teď sedíme v naší lodní jídelně za svátečně prostřeným stolem, úplně jako kdysi, jenom tu není můj otec, Žeňa Kazakov a kuchař Harry. Teď vaří Marija. Místo nich jsou tu neznámí mladíci – vědečtí pracovníci. Žijí tu vesele a kamarádsky. Jsem rád, že budu pracovat s nimi.

„Dnes je, Koljo, čtvrtek…,“ říká mi Angelina Jefimovna. „Porozhlédni se, odpočiň si po cestě a v pondělí začneš pracovat.“

„Přidělíte snad Kolju ke mně?“ říká prosebně Valja.

„Ne, já sama potřebuji laboranta!“ odsekává profesorka. „A kromě toho Kolju zajímá geotermika. Sám mi to psal.“

Je to pravda, jak jsem šťasten! K úplnému štěstí mi chybí jen otcova přítomnost. Jak mi bude chybět.

Sedíme až do noci v jídelně. Vzpomínáme na minulost, děláme plány do budoucna. Noví pracovníci odcházejí po jednom spát a my pořád sedíme, tím spíš, že za okny je pořád světlo. Ptají se mě na otce. Výbuch nadšení vitá má slova, že přijede na observatoř…

Rozcházíme se do svých pokojů, až když se nám už oči klíží:

Před tím než usnu, dívám se na náramkové hodinky, dárek od tatínka na cestu. Půl čtvrté! A slunce pořád svítí podivným, přízračným, jakýmsi nezemským světlem, jako bych se ocitl na jiné planetě.

Ráno mě Jermak se svolením Angeliny Jefimovny „hodil“ letadlem k Abakurnovi.

Dívám se oknem a nic nepoznávám. Za těch pět let změnila tajga svůj vzhled. V údolí Yjdygy se mezi modříny a kosodřevinou bělají stany. Celé stanové městečko, je to tábor skupiny geofyzikálního výzkumu.

I když dva spolupracovníci naší observatoře pospíchají k sopce, Jermak dělá ve vzduchu zbytečný kruh a prolétáme nad hornickou osadou. Místo je vybráno dobře: ze tří stran do podkovy výběžky hor jako ochrana před prudkými větry. Vevnitř podkovy roubené dřevěné domky, stany, těžní věže. Čerkasskoje ještě není na mapě, je to nejmladší rudný důl na Čukotce! Mají tam dokonce kino, poštu, obchod a nemocnicí. Prolétneme těsně nad osadou a nabíráme kurs k Abakumovovi.

Dole se míhají hory, skály, podivně zohýbané modříny na srázech a kvetoucí údolí. Bílý sloup páry jako z vařící vody v čajníku… Ale vždyť je to Kouřící pramen! Zahrada u říčky a domek meteorologické stanice, ten tu dříve nestával…

Vrtulník nepřistával, nebyl na to čas – vyhodili mi provazový žebřík a já jsem slezl. A vrtulník je hned ten tam. Domluvili jsme se, že se zpátky vrátím s Abakumovem na koních. Předpokládalo se, že mu trochu pomohu se zahradou: vědečtí pracovníci počítají v létě s každou minutou.

Rozhlížím se. Snad chaloupku nezbourali? Ne, stojí jako dřív pod převisem skály. Jdu pomalu mezi pečlivě uhrabanými záhony. Podle mne tu už není nic na práci! Ale kde je Abakumov? Nikdo tu není. Obcházím domek, meteorologickou plošinu a najednou se zastavuji…

Na cestičce stojí děvče, má zvednutý okraj široké nabírané sukně a zdrceně si prohlíží ohromný vytržený cár

„Nemůžeš přece lézt po stromech, už nejsi malá!“ kárá samu sebe. Ta je ale bláznivá!…

Mimoděk se zastavuji a prohlížím si ji, zatímco se zaobírá svou sukní. Těžko se o ní dá říci. že je krasavice… Snědá, černooká, se širokým čelem a velkými ústy, krátkým nosem, zamračeným černým obočím a hustou hřívou dlouhých, větrem rozcuchaných tmavých vlasů Úplná sibiřská čarodějka! Vysoká, ohebná a zároveň neuhrazená a bezprostřední.

Zvedá hlavu, okamžitě se narovná a dlouho si jeden druhého prohlížíme. Něco na mně nalézá a já, místo abych pozdravil, mlčím a dívám se na ní.

Na co v tu chvíli myslím? Asi na nic! To až potom mě to napadlo. Líza je úplně stejná jako tahle nespoutaná, svobodná a nádherná příroda. Lízu bych si ani nedokázal představit jinde než v tomhle prostoru, tišině uprostřed nezacházejícího slunce, šplouchání řeky, ptačích hlasů…

Současně jsme oba přerušili mlčení.

„Líza?“

„Nikolaj?“

Podala mi malou, horkou, drsnou ruku. Její stisk byl upřímný a pevný. Líza měla na sobě sluncem vybledlou červenou blůzku s vyhrknutými rukávy. Opálené, větrem ošlehané ruce byly až k loktům samý škrábanec a modřina – zřejmě stopy šplhání po stromech a skálách. Koketnost jí byla buď cizí, nebo se v ní ještě neprobudila.

„Jsem sama doma,“ řekla Líza, „táta šel na lov. Chce tě pohostit čerstvou zvěřinou. Taky jsem na tebe čekala. Táta hodně vyprávěl o tobě i profesoru Čerkasovovi. Chceš jist?“

Má nízký, ztlumený hlas zvláštního zabarvení, nikdy jsem podobný neslyšel. Vůbec je Líza zvláštní, taková svá. Je divné, že jsem v ni od prvého setkání cítil silný, svérázný charakter a pocítil jakýsi nepokoj. Byla-li to předtucha, nevím, ale pochopil jsem, že setkání s ní neprojde jen tak.

„A budeš pít sobí mléko?“ zeptala se mě s pochybami.

„Budu. Už jsem ho tu jednou pil.“

Líza mě dovedla do domu. Místnosti byly čisté a útulné. Zvířecí kůže na stěnách, závěsy na oknech, kytice kvetoucího šipku v hliněném džbánu. Podlaha byla posypána voňavou trávou.

Líza mi podala džbáneček chladného mléka, které jsem vypil ve stoje naráz.

„Chceš, půjdeme naproti otci?“ zeptala se. „Do hodinového pozorování se stačíme vrátit. Mám hodinky Ty taky, že?“

Šli jsme přímo přes údolí, plné žlutých máku, žádná cesta tu pořád ještě nebyla.

Hned jsme se skamarádili.

Líza mi vyprávěla, jak rostla ve vesnici Cedrové.

„Neměla jsem, kromě strýčka, nikoho ráda, nikoho!“ vyprávěla mi, blýskala očima, a dokonce zbledla. „Mluvili špatně o otci, jako o tulákovi a zločinci. To jim nikdy neprominu! Jenom strýček vždycky o tátovi mluvil hezky. Víš, oni byli spolu v zajetí a spolu utekli. S nimi ještě několik lidi. Otec je tehdy vyvedl. Nemůžu mít ráda ty, co mluví špatně o mém otci. Copak ty bys mohl?“

„To bych nemohl, Lízo,“ odpověděl jsem jí.

Vyšplhali jsme na horu a zastavili jsme se, abychom si odpočinuli. Ostatně, to já jsem se zadýchal, ona ani trochu. Vítr jí cuchal šaty a vlasy.

„Podívej se, támhle je táta!“ zvolala radostně. „Vyšli jsme právě včas. Vždycky mu chodím naproti. Ani nevím jak, ale vždycky poznám, že už jde.“

Neviděl jsem Abakumova hned: Byl ještě daleko a prodíral se křovím. Přes rameno měl pušku, u boku mu visela veliká napěchovaná lovecká brašna. Alexej Charitonovič nás uviděl a zamával nám čepicí.

„Poběžím mu naproti!“ vyhrkla Líza a rozběhla se jako vítr, jen jí sukénka poletovala okolo kolen.

Stál jsem a díval se, jak Abakumov objal dceru: starostlivě a opatrně, jako ten největší poklad!

KAPITOLA DVACÁTÁ

MŮJ OTEC A JÁ

Právě jsme povečeřeli a chtěli se rozejít do svých pokojů – byli jsme za ten den unaveni –, když jsme uslyšeli hukot vrtulníku. První vyskočil Jermak. Jeho vrtulník klidně spočíval na přistávací ploše. My jsme se všichni shlukli na okraji plochy a s údivem se dívali nahoru.

„To bude to překvapení,“ řekla polohlasně Valja.

V těchto dnech měla Angelina Jefimovna rozhovor s Akademií věd ohledně nastávajícího Mezinárodního roku klidného Slunce. Program prací na naší observatoři se v souvislosti s tím přirozeně zvětšoval. Slibovali nám modernější přístroje a zařízení, a na konci rozhovoru se žertem zmínili o nějakém překvapení, které dojde co nevidět. Vedlo se o tom mnoho dohadů, a dokonce se uzavíraly sázky.

A tak jsme stáli a čekali, jaké „překvapení“ nám přichystala Akademie věd. Představovali jsme si všechno možné i nemožné, jen ne to, co jsme uviděli: doktora Čerkasova.

Vyšel z kabiny zářící a triumfující, v módní křiklavé kravatě, kterou určitě kupovala maminka… Usmívající se pilot vyhodil jeho kufr a nějaké bedničky a vrtulník zase hned odletěl.

Vydržel-li otec příval polibků a objetí, znamená to, že se stále těší plné síle. Angelina Jefimovna mu poklepávala pěstí po bříšku a vyčítavě pomlaskávala jazykem.

„To nic. tady to rychle shodím!“ pousmál se táta a požádal o dovolení, aby se mohl přivítat se mnou.

Objali jsme se. Radostí jsem úplně ztratil hlavu, jali se říká.

A už doktor Čerkasov večeři ve společné jídelně a my všichni sedíme a zamilovaně koukáme, jak jí a pije.

„A kde máte komisi?“ zajímá se Vajla. Uchvátila místo vedle otce a na větrem ošlehané tváři má spokojený výraz.

„Jakoupak komisi?“ diví se otec a prosí, aby mu ještě přidali uchu z chariusů. „Už jsem ji dlouho nejedl… To je dobrota!“

„Kolja říkal, že sem přijedete s komisi!“

Táta jen mávne rukou:

„Hlouposti! Nemám čas jezdit po komisích. Přijel jsem na plošinu pracovat!“

„Nastálo?“

„Nebudeme zatím předbíhat události. Dejte mi, prosím, ostružiny. Hodí se ke zvěřině báječně… To lovil Keulkut?… Jak se má? Maji dvojčata? Marijo, blahopřeji!“ Uctivě vstává a dlouho jí tiskne ruku.

Marija se usmívá, červená se a nakládá mu pečeni.

„A co Abakumov?“

„Pracuje výborně,“ ozve se hned Angelina Jefimovna. „Podrobněji vás bude informovat Kolja, chodí tam z nás nejčastěji.“

Otec přestává na chvíli kousat a podezřívavě se divá tu na mne, tu na Angelinu Jefimovnu. Ta se tváři nevinně, zato já začínám rudnout… Hrozný zvyk pro nic za nic se hned červenat. Seliverstov se však velice příhodně ptá, dostal-li otec jeho práci o divoce rostoucích rostlinách na Čukotce. Otec ji dostal a přečetl. Docela ochotně se nechá odvést k jinému tématu.

Marija sklízí ze stolu a honem běží domů: je čas krmit dvojčátka.

„Stejně Harry vařil líp, ne?“ vzpomíná otec.

Starousedlíci observatoře souhlasí, že lépe.

„Vzala byste ho zpátky za kuchaře?“ obrací se otec na Angelinu Jefimovnu.

„Jakpak by ne! Ale ten sem nepojede…“

„Teď ano,“ skromně ujišťoval otec. „Hádejte, koho jsem potkal v Magadanu?“

„Snad ne Harryho?“

„Harryho osobně. Pořád je takový veselý, ale už nekrade. Říká, že Moby Dick ho vyléčil jednou provždy. Když se dozvěděl, že se vracím na plošinu, sám se nabídl… Promiňte mí tedy, že jsem jednal o své vůli a domluvil se s ním. Rád dobře jím!“

Angelina Jefimovna je jen ráda. To znamená, že k nám co nejdříve přibude Harry. Vyměňujeme si s Valjou radostné úsměvy.

„Chybí tu jenom Žeňa, abychom zas byli všichni pohromadě…“ poznamenávám.

„Žeňa, ten to dotáhne daleko!“ ozývá se táta. A vypráví nám o Kazakových posledních pracích z oblasti zemského magnetismu.

Postupně přechází řeč na vědecká témata. Otec je unesen setkáním s přáteli. Doma si nemá s kým popovídat: maminka nechce o geologii apod. ani slyšet. Angelina Jefimovna se samou radostí ani nehádá.

„Lidská činnost už má opravdu grandiózní měřítka,“ říká otec a zapaluje si cigaretu. „Spolu s tím vzrostl i význam fyzikální geografie.“

Otec vrhá pohled na tu stranu, kde sedí profesorka Kučeriněrová, ale ta mu neodporuje.

„Je čas objasnit její význam pro kosmické výzkumy. Srovnávací studium bionosféry Země, Marsu a Venuše.

Měsíc žádnou bionosféru nemá – dá lidstvu v budoucnu možnost řídit planetární procesy. Řízení klimatu, koníček naší drahé Valentiny Vladimirovny – to je řízení fyzikálně geografických procesů a nelze změnit jednu jeho část, aniž by se nezměnily ostatní.

Ať provede lidstvo na Zemi jakékoliv vědeckotechnické opatření, je nutná předběžná fyzikálně geografická analýza možných následků tohoto opatření. Proto je tak důležitá fyzikální geografie. Čtvrt století už to tvrdím tupcům a nevědomcům… lim!… A jsem rád, že moji žáci i můj syn ode mne převezmou štafetu.“

Otec ještě dlouho uvažoval o významu teoretické geografie. Viděl jsem, jak Angelina Jefimovna jen hoří netrpělivostí dozvědět se, s jakým konkrétním úkolem přijel otec na plošinu. Otci byla její zvědavost úplně jasná, a jenom se pod vousy uculoval. Zřejmě se rozhodl mluvit o pracovních věcech až zítra ráno.

Konečně jsme se rozešli do svých pokojů. Geofyzik Ljoša se ještě rychle stěhuje se svými věcmi k starému Bechlerovi a táta se zabydluje na jeho posteli. Zůstáváme sami, chvíli se díváme mlčky jeden na druhého a znova se objímáme. Štípe mě v očích. Táta se také otáčí a podezřele dlouho hledá pyžamo. Současně vyndává také fotoaparát, dárek pro mne, i drobnosti pro staré přátele. Rozhodujeme se. že jim je předá až ráno.

Spali jsme sotva půldruhé hodiny, určitě ne víc, povídali jsme si skoro celou noc. O matce mluví táta málo: „Hraje s proměnlivým úspěchem… Zdá se mi, že Gamon-Gamana není příliš spokojen.“

Zato na babičku vzpomínáme dlouho.

Babička se vůbec nezměnila. Je pořád stejně tak energická, vysoká a hubená. Pořád je stejně nadšená divadelnice, pořád kouří a stejně posměšně mhouří šedozelené oči. Jako dřív vidí přes své kostěné brýle všechny lidi skrz naskrz. Ale mého otce už vidí jinak. Vyprávěl mi o příhodě, kdy se máma rozzlobila a řekla o něm, že je egoista. Babička ji okřikla: „Ale ne, ne!“ A vůbec je teď babička při domácích půtkách na jeho straně. Je spravedlivá. Dokonce si poplakala, když odjížděl. I když byla ráda kvůli mně. Tak to také řekla, když otce vyprovázela: „Jsem ráda kvůli Koljovi, nebude teď sám, ale s otcem.“ Pořád mě má ještě za malého chlapce.

„Kolik let je Abakumovově dceři?“ ptá se zničehonic táta.

„Líze? Sedmnáct. Je velmi zvláštní. Ještě ji nerozumím… Ale je… taková opravdová…“

„Je hezká?“

„J – já ani nevím… snad. Vůbec ale nezávidím tomu, kdo se do ní zamiluje..“

„Proč?“

„Má složitou povahu. Není tak prostá a jednoduchá, jak by se mohlo zdát na první pohled.“

„To bude po Alexeji Cbaritonovičovi,“ usoudil hlubokomyslně otec.

… Jermak nás vysadil na svahu sopky. Směřovali jsme všichni ke kráteru: otec, Angelina Jefimovna, Jermak, Abakumov a já, naloženi přístroji, lany a zásobami jídla.

Den předtím provedl otec poradu s vědeckými pracovníky observatoře. Seznámil je s prací, která nás čeká, s úkolem svěřeným našemu kolektivu Akademií věd… Všichni byli překvapeni.

Krátce vysvětlím, oč jde. Před půldruhým rokem přišel na ministerstvo geologie a ochrany nerostného bohatství návrh ředitelky geofyzikální observatoře profesorky Kučeriněrové na založení hloubkové vrtací šachty v oblasti plošiny doktora Čerkasova.

Podobné návrhy podávali i jiní vědci a inženýři. Kolegium ministerstva přijalo rozhodnutí založit pět vrtných děr hlubokých patnáct kilometrů, nejhlubší sonda do země dosahuje zatím hloubky jen sedmí tisíc osmi set metrů – tisícinu poloměru celé planety, a nejhlubší šachta, do které se spouštěl člověk, nemá více než tři kilometry. Ale místa vrtů nemohli dlouho vybral. Navrhoval se Ural, Kavkaz, Kamčatka, jenom ne naše plošina. A tu se otec postavil na podporu návrhu profesorky Kučeriněrové.

Vystupoval v Akademii věd na ministerstvu, na Státní komisi pro plánování i v Geografické společnosti i za kulatým stolem v Literárních novinách a samozřejmě v tisku. Jako výsledek jeho námahy byl projekt Kučeriněrové přijat a otci jako nadšenci pro tuto věc navrhli, aby vedl vědecký průzkum a přípravu projektu k realizaci. Až bude všechno skončeno, přijedou inženýři, vrtmistři, báňští inženýři a různí jiní specialisté a dělníci. Zatímco otec se skupinou vědců měl provést předběžný výzkum, v laboratořích se rozpracovávaly nové postupy vrtání, založené na využití ultrazvuku, jiskrových výbojů a výbuchů.

Otec vyprávěl, že pro hloubkové vrty je možné využít atomový reaktor. Rozžhavený na tisíc stupňů bude reaktor tavit a drtit zemskou kůru. Projde směrem k centru země a bude za sebou nechávat šachtu s tvrdými přetavenými stěnami… Atomová raketa podzemního kosmu!

Práce na proniknutí do hlubin země byla součástí obsáhlého komplexu geofyzikálních výzkumů. Tyto výzkumy byly zahrnuty do mezinárodního projektu. Ten se nazýval: Vrchní plást a jeho vliv na vytváření zemské kůry.

Tento název byl přijat v roce 1930 na valném shromáždění Mezinárodního geofyzikálního a geodetického svazu v Helsinkách, kterého se zúčastnil i otec. Říká, že je to nová kapitola v historii vědy.

Angelinu Jefimovnu zajímalo ze všeho nejvíc vnitřní teplo jako nevyčerpatelný zdroj energie. Teplo země, to je elektrické slunce podzemních tepelných centrál, to je změna zimy na léto, tundry na subtropy.

Můj otec hledal odpověď na palčivé teoretické otázky: jak vznikají pevniny, jak probíhají vývoje změn ve vyvřelých horninách, jak a proč došlo k rozvrstvení kůry na žuly a čediče, jakým způsobem se vynořují z hlubin na zemský povrch, zvětšuje-li se či zmenšuje naše planeta.

Jak to řekl na včerejší poradě: „Množství neobjasněných faktů, nashromážděných geofyzikou, se okamžitě stane jasné, jakmile získáme zpod zemské kůry tajemnou látku pláště. A tehdy dohady a hypotézy přenechají místo přesným znalostem.“

Otec neskrýval obtíže… Obrovský tlak, ohromné teploty stovek stupňů. Podzemní voda muže zaplavit vrt, změnit se v páru a nabýt síly ničivého výbuchu… Obtíže nespočteš…

„O čem přemýšlíš, synu?“ slyšel jsem otcův hlas. Pozorně se na mne díval.

Přišli jsme až ke kráteru. Gigantický trychtýř zel před námi. V ohromné hloubce se v kotoučích válela mlha. A ještě hlouběji kypělo moře rozžhaveného magmatu, skryté našim očím vrstvou vyvřelých hornin…

„Kde na zemi je možné najít tenčí vrstvu zemské kury?“ poznamenal s nadšením otec. „Měla jste naprosto pravdu, Angelino Jefimovno!“

Profesorka Kučeriněrová prudce podala otci ruku a potom si dlouho potřásali pravicemi. Jermak a Abakumov je s úsměvem pozorovali.

Abakumov bez vousů, čistě oholený, omládlý, v čepici a vlněném svetru, napnutém na jeho mohutných ramenou. byl naprosto nepodobný tomu Abakumovovi, kterého jsem poznal před šesti léty.

„No, zkusíme se spustit,“ řekl vážně otec a začal připravovat přístroje.

Angelina Jefimovna mu pomáhala. Ona a pilot nás měli čekat na okraji kráteru.

Vzali jsme s sebou lana a respirátory. Byl to pokus spustit se do větší hloubky, než se obvykle spouštěli pracovnici observatoře. Ljoša a Abakumov, kteří se nejednou pokoušeli proniknout do hloubky, vyprávěli, že v jícnu spící sopky voda vyhloubila chodby a jeskyně, úplný labyrint. Ale unikají odtamtud plyny…

Bylo domluveno, že já půjdu nejdál ze všech a připoutám si k pasu lano. Kdyby se něco stalo, otec a Abakumov mě hned vytáhnou.

Začali jsme se sestupem. Pod nohama se nám uvolňovaly kameny, láva a kousky pemzy. Shora nám udílela Angelina Jefimovna nějaké rady na cestu.

Srdce se mi nadšením svíralo: Už to začalo! Mohu pracovat společně s takovým člověkem, jako je můj otec! Jeho cesta se stala mou cestou, jeho práce mou prací. Já jsem si to sám dobrovolně zvolil. A měl jsem si z čeho vybírat. Ale nemohu žít bez vědy.

Od teď mě bude hnát kupředu neukojitelný zájem o tajemství přírody. Plášť země je záhadný a neprozkoumaný… Stačí na to můj život, abych ho prozkoumal? Jak je dobře, že je mi teprve osmnáct! Před námi je ještě aspoň rva sto let poutavé zajímavé práce. Vím. co se žádá od vědce: ohromná každodenní práce, trpělivost a zároveň ochota riskovat. A ještě nekonečné studium, dokonce i když je člověk už šedivý. Můj otec je profesor, doktor věd a ještě se učí jako školák. Je zapotřebí znalostí ze všech pomezních oborů a objevů, nová fakta a nové teorie přibývají každý den.

Ale ať! Budu se učit, pracovat, zkoumat a objevovat. Až otci dojdou síly, nastoupím na jeho místo. Měl jsem chuť ho obejmout, ale projevy něžnosti nebyly na místě.

Táta ještě neviděl Lízu. Rád bych věděl, zda se mu bude líbit? Chtěl bych, aby se mu líbila…

Klopýtl jsem a div jsem neupadl.

„Opatrně, Nikolaji!“ křikl na mne otec.

Odehnal jsem myšlenky, spouštět se mezi nakupeninami z lávy a tufu nebylo nejlehčí. Těžký přístroj, který jsem měl na zádech, mě řezal bolestně do. ramen. Nebe se modralo hrozně daleko, dostalo fialový nádech. A sopečný kráter jako by se převrátil úzkým koncem nahoru.

„Stop!“ zavelel otec. „Teď se svážeme lanem. Alexeji Charitonoviči, ty zůstaneš tady!“

Nasadili jsme si respirátory. Upravili jsme si popruhy, kterými byly přístroje připevněny.

„Jsi přípraven, Nikolaji?“ vesele se zeptal otec.

„Jsem!“

Mračný jícen zel hned vedle. Zachvátil mě pocit blízkosti, tajemství – neobjeveného a budícího strach.

A co když tam dole…