Stanislav Šusta

Ešalon smrti

RUKA RUKU MYJE

„Kolikrát vám to mám opakovat: mohl byste si namazat kapsu tak, že byste do smrti nemusel nic dělat.“

„Jenže je tu ještě jedna otázka, Štěpáne Sergejeviči: jestli vy nejste jenom sakramentský lhář?“

„Sakramentský lhář… Já, pane poručíku? Já že bych mohl lhát důstojníkovi československé legie, hrdinovi bojů proti bolševikům? Matko bohorodičko, mě ztrestej, vrány – oči mi vy klovejte, zuby mi vypadejte…“

Stěpan Sergejevič Obuch lapal po vzduchu a poulil oči, lomil rukama a hrabal pod sebou nohama. Celá jeho bytost křičela do světa: Jaké to nespravedlivé obviněni! Jak někdo o mně může vyslovit tak podlou domněnku! Šmejdil prasečíma očkama po stěnách poručíkovy pracovny, jako by tu hledal nějaký svatý předmět, aby naň vložil ruku a vyslovil tu nejslavnější přísahu, aby poručíka přesvědčil o pravdivosti svých slov.

Na stěnách visely fotografie, nic než fotografie. Poručík Zelenka byl na každé z nich nebo skoro na každé. Snímky zachycovaly jeho život za posledních pět let. Byla tu parádní uniforma podporučíka armády Jeho apoštolského Veličenstva, císaře Františka Josefa I, byl tu skupinový snímek 115. maršbataliónu, byly tu obrázky ze zákopů a z Haliče, kde Zelenka dva roky hnil na frontě, pak tu byly obrázky ze zajateckého tábora v Dámici na Ukrajině a pak spousta fotografii z legie. Zelenka s puškou i bez pušky, Zelenka sám i s kamarády, Zelenka vedle šibenice s oběšeným rudoarmejcem, Zelenka před lokomotivou obrněného vlaku Orlík.

Poručík byl velitelem legionářského vlaku. Jeden z jeho vojáků byl v civilu fotograf a pořizoval s překotnou ochotou Zelenkovi obrázky, s ochotou, která nebyla, přiznejme, dokonale nezištná.

Stěpan Sergejevič zahlédl mezi snímky i obrázek mladě ženy s šátkem na hlavě. Byla to jemná portrétní fotografie od Langhanse. Žena se natočila k divákovi profilem a upírala klidný, laskavý zrak někam do dálky.

Rus ukázal prstem na portrét.

„Tam při té ženě přisahám. Je to světice a ta ať mi dosvědčí, že nelžu!“

Poručík se zamračil.

„O té ženě nemluvte, Štěpáne Sergejeviči. Je to moje matka. Nechci, abyste ji zatahoval do svých kšeftů.“

„Kristus mě chraň, pane poručíku, nemohl jsem tušit! Nicméně nerad slyším, když hovoříte o mých kšeftech. Mluvte spíš o našich společných obchodech!“

Poručík se neklidně podíval ke dveřím.

„Nekřičte tolik, někdo by nás mohl slyšet. Stěny mají uši i v palácích, a tady kolem nás jsou stěny ze dřeva!“

Bylo tomu tak.

Celý ten delikátní rozhovor vedli v poručíkově kanceláři. Poručík byl velitelem vojenského vlaku československé legie a svou kancelář měl v upraveném kupé vagónu.

Kdoví kdo všechno v tom kupé před válkou jezdil! Vagón teď sloužil armádě. Pohyboval se po tratích sibiřské magistrály, po trati čtyři tisíce kilometrů dlouhé. Psal se rok 1919.

Desetitisíce Čechů a Slováků padlo do ruského zajetí. Českoslovenští zajatci vytvořili dobrovolnickou armádu, takzvanou legii. Chtěli se účastnit Světové války znovu, ale tentokrát po boku svých bratři – Rusů.

Mocní páni, ti, kteří řídili osudy národů, však rozhodli jinak: Češi a Slováci nebudou bojovat proti Rakušanům a Němcům. Budou bojovat proti revoluci, proti Leninovi, proti bolševikům. Nebylo snadné poštvat legionáře proti sovětské moci. Lstí a provokacemi se to podařilo.

Takový pan poručík Zelenka si liboval: jezdil ve svém vlaku po Rusi a v jeho soukromých zavazadlech přibývalo zlato, drahokamy, peníze… Prostí legionáři často ani nevěděli, proč vlastně proti bolševikům a proti Leninovi bojuji. Zelenka to věděl, ale neměl zájem to svým lidem vysvětlovat.

Nesetkal se však se Štěpánem Sergejevičem Obuchem proto, aby si povídali o revoluci a o politice.

Stěpan Sergejevič byl Zelenkův starý známý. Už několikrát se setkali a vždycky spolu uzavřeli dobrý obchod. Tu Stěpan Sergejevič prodal poručíkovi nějaké dobré špionážní informace, poručík mu vyplatil tučnou sumu z plukovní pokladny a shrábl procento, tu naopak Zelenka prodal Obuchovi důležité informace o tom. kam legionářské vojsko potáhne a odkud odejde, a Obuch pak snadněji podnikal své tajemné kšefty a kšeftíky. Jeden druhému nevěřil nos mezi očima, ale oba věděli, že ruka ruku myje.

Tentokrát Obuch přišel za Zelenkou s nějakým velkolepým návrhem. Nikdy předtím nedělal takové okolky, nikdy nechodil kolem něčeho jako kocour kolem horké kaše. Naopak, měl ve zvyku říkat všechno zpříma, tak a tak: holoubku, poštmistr ve stanici Pristénská je rudoarmejský rozvědčík, dej ho pověsil a já dostanu pět set za obvyklých podmínek. Zelenka pět set vyplatil, stovku si nechal, poštmistra nechal oběsit a obchody se hýbaly.

Tentokrát zřejmě nepůjde o sta ani o tisíce, ale o desetitisíce, snad statisíce.

V revolučním Rusku je všechno možné. Milionářské rodiny jsou na útěku a po cestě často narazíš na pohádkové bohatství. Stačí jen vědět, v kterém ranči je schován rodinný poklad, vydobytý za staletí z dřiny mužiků… Zelenka slýchal o svých kamarádech-důstojnicich, na něž se štěstí usmálo a přišli k takovému bohatství, na jaké se nikdy neodvážili ani pomyslet. Že by Obuch o něčem takovém věděl? Nu, uvidíme…

Stěpan Sergejevič Obuch přiložil prst k ústům.

„Pssst… máte naprostou pravdu, stěny mají uši. Nuže, pane poručíku, přejděme k věci. Byl byste ochoten dát pět set svých vojáků na dobrou věc?“

„Poslyšte, Štěpáne Sergejeviči, nedrážděte mě. Mluvíte už půl hodiny, plácáte páté přes deváté a pomalu ztrácím trpělivost. Ven s tím: oč jde?“

„O velkou věc, blahorodí. Přece bych se neodvážil zdržovat důstojníka československé legie nějakou žabařinou. Jak jsem řekl: ta věc vynese tolik peněz, že do smrti nebudete muset sáhnout na práci a budete si žit jako pánbíček v nebíčku.“

Při těch slovech Obuch sklopil oči a široce se pokřižoval.

„Zatím jste ale neřekl pranic konkrétního.“

„A co záruky, záruky, pane poručíku?“

Obuch vyvalil svá prasečí očka v hraném úžasu. Jak si pan poručík může myslet, že vyklopí své tajemství jen tak, bez záruky, že pan poručík mu nevypálí rybník?

Zelenka se znovu zamračil.

„Jaké záruky?“

Obuch se široce usmál o rozpřáhl ruce, jako by chtěl Zelenku obejmout.

„Že mě nepodfouknete, bárine.“

Ty drzá ropucho, pomyslel si Zelenka. Bůh ví, že bych tě nejraději roztrhl na tři kusy a zlaťáky z tebe vytřepal, mezuláne. Zasloužil bys, aby tě konečně někdo podfoukl, šejdíři. Zelenka si však dal náramný pozor, aby své myšlenky pečlivě zamaskoval. Povytáhl obočí a svatouškovsky sevřel rty.

„Dovolte, pane, čest československého důstojníka…“

Obuch mu zašermoval rukama před nosem.

„… ojojoj, čest důstojníka! Ovšem, poručík legie není žádný kramář, který bábu na vsi odere o pět kopejek. Něco takového bych si o panu poručíkovi nemohl pomyslet. Vím, že jeho čest je zrovna tak bez poskvrny jako moje…“

Obuch položil tučnou ručku na srdce, sklopil oči a na chvilku se odmlčel.

Moje čest je stejná jako jeho, pomyslel si Zelenka. Za to by zasloužil pár facek. Ale v obchodě člověk musí spolknout i urážku.

„… ano, čest pana poručíka je neposkvrněná, sněhobílá, poručík je rek, válečník a ruce si nešpiní ničím jiným než krvi nepřátel a zkrvavené ruce bojovníka nejsou špinavé, ale ozdobené víc, než kdyby byly pokryty perlami a démanty. Já jsem však obchodník, prostý člověk. Musím se dívat na věci i z jiné strany…“

„Vy jste mě urazil, pane,“ vpadl mu do řeči Zelenka. „Mám chuť si to s vámi vyřídit se zbraní v ruce.“

„Račte mě vyslechnout. Podívejte se na to z této stránky, nejjasnější: já, Stěpan. Sergejevič Obuch, za vámi přijdu a bez záruky, bez jistoty, jen tak na dobré slovo vám vyklopím všechno, co vím. Co vy na to řeknete, pane poručíku?“

„Co bych řekl…,“ zabručel poručík.

„Řeknete: Aj, aj, ten Stěpan Sergejevič Obuch je důvěřivý, nebezpečně důvěřivý v téhle nekřesťanské době. To asi je nějaké dobrotisko, holoubek, ano, kočička, to určitě není vážný člověk a spolupracovat s nim nelze.“

Poručík se rozesmál.

„Jste mazaný darebák, Štěpáne Sergejeviči. Co mám s vámi dělat? Dám návrh.“

„Naslouchám.“

„Naznačte, o co jde. Neuvádějte žádná jména; ani jména osob. ani jména míst. Vyprávějte mi to jako nějakou pohádku. Pak vymyslíme záruky a plácneme si. Anebo si neplácneme a vy si necháte tajemství pro sebe.“

Obuch přemýšlel. Žmoulal rty a mnul si rUce. Pak mlaskl.

„Mno, dobrá. Je to historie stará dva roky.“

„Stalo se to v roce 1917? Před revolucí, nebo po revoluci?“

„Po revoluci, blahorodí. Jistý člověk řídil malý podnik. Malinký, úplně nepatrný. Přišla revoluce a dělnici se začali bouřit. Říkali, aby ten člověk šel pracovat a přestal obchodovat. Znáte to…“

Zelenka kývl. Znal to. V celém Rusku dělníci chtěli, aby fabrikanti šli pracovat a přestali obchodovat… Směšné!

„Ten člověk chvíli poslouchal ty řeči a pak udělal jistá opatřeni…“

„Jaká opatření?“

„Nu, len podnik byl zvláštní podnik… důl, po pravdě řečeno. Ano, důl. Můj známý pozval všechny dělníky do hlavního sálu. Sami si to dělnici vymysleli. Hlavní sál vydlabali pod zemi. Měli tam kapli a podobné hlouposti… Můj známý počkal, až tam budou všichni. Potom tam pustil vodu. Utopili se. Neměli se bouřit.“

„Nebylo to trochu zbytečné?“

„Nikoli, vysokoprevoschoditělstvo. Byl to důl na diamanty a dělníci věděli, kde je výtěžek za poslední rok uschován… Ten můj známý je musel odpravit. Už chápete, poručíku?“

Poručík kývl. Zpozorněl. Obuch mluvil o diamantech. Ovšem, na Sibiři jsou diamantové doly, jsou tu doly na uhlí i na železo, jsou tu naleziště zlata, stříbra i platiny. Sibiř je bohatá a je teď v rukou československé legie. Magistrála protíná Sibiř po celé její délce. Tam na východě jsou Japonci a Kolčak a na trati jsou stovky ešalonů, stovky vlaků nabitých po zuby ozbrojenými československými vojáky… Byl by hřích nevyužit situace. Sibiř je tak bohatá, že neponese těžce, když nějaký poručík Bedřich Zelenka z Příbrami trochu, jen maličko zbohatne. Diamanty…

„Zmizeli všichni?“

Obuch se usmál.

„Jste bystrý muž, poručíku. Ovšem, to je důležitá otázka. Stačilo by, aby jeden jediný přežil, a mohl všechno vyžvanit. Nuže nikoli. Nepřežil žádný. Můj známý pečlivě zkontroloval všechna těla. Dělníků bylo čtyřiadvacet a utopili se všichni, do jednoho. Nemůže být sebemenších pochyb.“

„Měl štěstí, ten váš… známý…“

Zelenka významně zdůraznil slovo „známý“. Nepochyboval ani na okamžik, že záhadný známý je Obuch sám. Proč ale otravuje s historií dva roky starou právě teď?

„Ano, můj… známý… měl štěstí,“ usmál se Obuch.

Věřil, že Zelenka nemá možnost ověřit si fakta a zjistit jména. Rus je tak veliká a všechno je tak daleko, statisíce lidí jsou na cestách, celé vesnice shořely, lidé umírají tyfem a hladem, bojuje se na severu i na jihu, na západě i na východě, všude se umírá a nikdo nic neví o jakémsi panu Obuchovi odkudsi ze Sibiře… Ne, Zelenka se nic nedoví. Ale proč si nehrát na poctivost, proč si nezažertovat… Jistě, celé to tajnůstkaření se „známým“ nemělo smysl, ale Obucha bavilo. Pokračoval tedy.

„Nepřežil nikdo. Ale přece jenom jeho štěstí nebylo úplné. Sotva se dopočítal čtyřiadvacáté mrtvoly, ozvala se trubka, výstřely… Přijela rudá jízda.“

„A sakra!“

„Skvěle komentováno, pane poručíku… Buďte ujištěn, že můj známý při pohledu na rudý prapor zasakroval drsněji než vy, jemný a vzdělaný člověk.“

Zelenka se ušklíbl. Jemný a vzdělaný člověk! Zelenka byl před válkou příručím u drogisty a nikdy by se nenadál, že o pár let později majitel diamantového dolu na Sibiři o něm řekne, že je jemný a vzdělaný člověk,

„Přijelo tři sta rudoarmejců. Obsadili důl. Našli mrtvoly a pohřbili je. Znáte to… zpívali Internacionálu a stříleli salvy do vzduchu… Jak rádi by střelili do mého známého… ale ten se ukryl, moc dobře se ukryl. Počkal, až nastane noc. Znal celé okolí jako své boty. Jak by ne. Žil tam od narozeni. Co bych měl dlouho vykládat – podařilo se mu vyklouznout.“

„Bez diamantů.“

„Tak jest. Bez diamantů. Udeřil jste hřebíček na hlavičku. Rudoarmejci si zvolili to místo za svůj hlavní stan. Dva roky se tam drželi. Můj známý má dlouhé prsty a snažil se rudé vypudit. Ale co naplat, drželi se. Nikdo se nechtěl pustit do křížku s rudou jízdou. Jsou to čerchmanti na koních, satanovi se upsali. Tak je to. Kulky se jim vyhýbají, šavle jim neublíží.“

„Jak by ne. Vaši vojáci utečou, sotva o rudé jízdě uslyší. Jak by jejich střely a šavle mohly rudým ublížit?“

„Nechme osobních výpadů, pane poručíku… ani českoslovenští legionáři nejeví chuť bojovat s rudou jízdou. Nenene,“ zamával rukama, když viděl, že poručík chce protestovat. „Pokračujme, prosím. Dva roky se tam rudá jízda držela. Ale v posledních dnech se můj známý dověděl, že se stáhla na sever. Je pryč.“

„Nač tedy potřebujete pět set legionářů?“

„Na místě zůstala posádka, maličký oddíl rudých gard. Jsou to sedláci s puškami, bez vojenského výcviku. S nimi je snadné pořízení.“

Poručík pokrčil rameny. Znal sedláky s puškami a věděl, že tak docela snadné pořízeni s nimi přece jen není. Ale nenamítal nic, aby nedal Obuchovi důvod k dalším okolkům.

„Vy máte styky, poručíku. Vím, že jistý ešalon československé legie operuje v blízkosti toho místa. Kompetentní velitel by se tam mohl vydat a schopný člověk může v třiceti minutách poklad zachránit. Vojáci nemusí o ničem vědět. Zůstane to pěkně pod pokličkou. Žádné velké děleni – jen vy a já: Úplatky a podobné věci nechám na vás.“

„Co váš… známý…,“ ušklíbl se Zelenka.

„O toho se postarám,“ řekl Obuch a usmál se. „Je to veliký poklad.“

„Jak veliký?“

„Jsou to surové diamanty. Těžko se odhadují přesně. Ale nějaký ten milión to bude.“

„Čeho milión? Carských rublů, nebo těch vašich prašivých kerenek?“

„Nikoli, vaše prevoschoditělstvo. Dolarů. Rozumní lidé zde na Sibiři už dávno počítají na dolary.“

„Vy byste se výpravy účastnil?“

„Ovšem. A to je příčina mých obav. Až budu na místě, mezi pěti sty československými vojáky, nerad bych, aby nějaká ta vintovka náhodou spustila…“

„… a trefila vás zezadu do hlavy.“ doplnil ho Zelenka.

„Tak jest, blahorodi. U všech svatých pravoslavných, nerad bych se viděl mrtvým.“

„To chápu.“

„Dovolil bych si tedy napsat několik listů. Pro velení vašeho pluku, veliteli divize a na další místa, do Vladivostoku a na spojenecké velitelství v Murmansku. Spolehlivý muž by je měl v rukou…“

Zelenka se zasmál. Skočil Obuchovi do řeči:

„…a když by se spolehlivý muž dověděl o vaší smrti, listy by poslal. A mnoho důležitých a mocných lidi by se dovědělo, že poručík Zelenka poslal pět set legionářů za soukromým kšeftem…“

„…a důležití a mocni lidé by panu Zelenkovi peníze sebrali. Chápete rychle a bystře, holoubku. Souhlasíte tedy s tím, že máte na mém zdraví značný zájem.“

Zelenka přikývl a tiše se smál. Jaký je to lstivý lotr, tenhle Stěpan Sergejevič Obuch!

Obuch pokračoval:

„Opustím vás teď, poručíku. Rozmyslete si to. Víte, kde mé najdete. Dejte mi vědět a na podrobnostech se dohodneme. Až budou listy napsány…“

„Zatím nic nepište,“ zasmál se Zelenka. „Neřekl jsem, že do toho půjdu, a při vašem způsobu života je možné, že se nedostanete domů živý už dnes večer a já nechci mít opletačky s těmi pány nahoře!“

Oba se smáli, jako kdyby si vyprávěli žertovné příhody nějací dva staří kamarádi. Pamatuješ, jak jsme panu učiteli namočili houbu do octa a křída pak vrzala, ó jé!

Obuch se odpoklonkoval a poručík osaměl.

Rázem zvážněl. Díval se z okna.

Venku pobíhali Vojáci i civilisté, byl tu obvyklý ruch, jaký obklopoval československý ešalon na každé zastávce. Byli tu zvědavci, obchodníci, špióni – rudí i bílí, honorace z města i žebráci, běhali tu malí kluci a plazili se mrzáci.

Zelenka se na celý ten shon díval, ale jeho oči nevnímaly. Hlavou mu zněla jediná věta, jediná myšlenka:

Kde jenom ten důl Stěpana Sergejeviče Obucha je? Pak přistoupil k mapě Sibiře.

To by bylo, aby důl nenašel!

Lámal si hlavu zatím marně, ale byl si jist, že Obuchovi přece jen vypálí rybník a diamanty získá pro sebe, jen pro sebe…

KOUZELNÝ ČERT

„A já vám povídám, že nic nemám, a když vám povídám, že nic nemám, tak vám taky nic nedám! A ven, všichni ven!“

Baba se rozkročila uprostřed místnosti, založila ruce do boků a ječela na plné kolo. Řvala hrozným hlasem, však to byla hrozná baba. Byla tlustá a špinavá, do té míry tlustá a špinavá, že její věk bylo těžko možné odhadnout: Z macatých tváří vyčuhoval bambulovitý nos a po obou jeho stranách svítila modrá očička. Měla na hlavě šátek stejné barvy, jako byla barva sukně, blůzky, podlahy, stěn, stropu, hrnců, koštěte a kocoura, který se válel na peci: univerzální barva mastné špíny. Zdálo se, že i vzduch v místnosti má tu barvu. Baba snad nikdy nevětrala a puch se tu dal téměř nahmatat. Kdo vstoupil, musel v sobě zapřít člověčenství. Bylo to. jako kdyby vstoupil do velbloudího žaludku.

„Co tu ještě okouníte? Neslyšeli jste? V chalupě není ani drobeček, ani zrnéčko, ani náprstek mléka, ani krupička sádla. Není tu nic. Jděte pryč!“

Před babou stáli dva vojáci v papachách. Na každé papaše byl proužek látky v barvě červené a bílé.

Českoslovenští legionáři přišli rekvírovat potraviny.

Lamentace na ně působily tak málo, jako kdyby štěkal pes nebo mňoukala kočka.

Když vstupovali, ani na chviličku nezapochybovali, že baba bude řvát, a když opravdu začala řvát, říkali si: Inu, řve. Nechme ji řvát, jen když nám dá chleba a možná taky trochu masa.

S rukama v kapsách, s puškami na ramenou tu stáli a nechali se zaplavovat vlnami ženiny výřečnosti.

Toho mladšího to za chvilku omrzelo.

„Ty že nic nemáš, babo? To bych se na to podíval. Kde máš kvelb?“

Baba se strašidelně zasmála. Naklonila se dozadu, otevřela ústa a z jícnu jí to burácelo a klokotalo.

Tak se smějí hroši.

Když se dosmála. podívala se na legionáře svýma modrýma očičkama:

„Jen se pojď podívat! Sama nemám co jíst, a ještě abych dávala vám. Za báťušky cara gosudara,“ zde se baba pokřižovala a loupla očima po ikonách, zavěšených hned vedle vchodu, „za báťušky cara se nemohlo stát, aby vojáci rabovali po chalupách.“ Pak se otočila a zalomila rukama. „Griško, pojď se pánům vojákům ukázat. Jsem tu sama s chlapečkem, vojáci, ubohá stará žena s holátkem, až se na něho podíváte, srdce se vám ustrne. Tak je hubeňoučký, chuďoučký. Hlad mu nafoukl bříško a zubatá smrtka na něho kývá prstem a říká, pojď, pojď se mnou, tam, kde já bydlím, nebudeš mít hlad.“ Baba se rozhlédla. „Griško! Kde jsi? Proč nevylézáš? Kde ses schoval? Pojď sem!“

„Nepůjdu, babizno, zase bys mě zpráskala!“ ozval se klukovský hlásek.

„Ha, co to povídáš? Pojď sem, utluču té, na křiž tě přibiju! Vylez, kde jsi?“

Odkvačila někam dozadu a zalovila v hromadě roští. Ano, v místnosti bylo všechno, i hromada roští na podpal. Jeden roh místnosti byl tak olezlý a okopaný, že nebylo pochyb o tom, že za lepších časů tu bydlela koza, možná že i dvě.

Vojáci se zájmem přihlíželi, co se bude dít. Byli na takové příhody zvyklí. Už mnoho měsíců si počínali ve vesnicích kolem sibiřské magistrály jako doma, či spíš nepočínali si jako doma, protože doma by patně nerabovali, nekradli, nestříleli a nepálili střechy a nepobíjeli dobytek. To vše totiž činili a nepřišlo jim na mysl, že ještě před nedávnou dobou považovali Rusy za své slovanské bratry… Je přece válka proti bolševikům, tak jacípak bratři!

Baba poklekla a svými pařáty se hrabala v hromadě klestí. Hromada jako by ožila, zmítala se a poskakovala a odněkud zevnitř se ozývaly prapodivné skučivé zvuky, jako kdyby tam byl brloh lesních koček.

„Mám tě, darebáku!“ ječela babizna.

Z hromady se ozvalo táhlé vřeštění. UVnitř zřejmě nebydlely kočky, ale paviáni a muselo jich tam být dobře třicet. Hromada se zakývala, pak se zakývala ještě jednou a nakonec se zhroutila babě přímo na hlavu.

Z rošti vyskočil kluk asi dvanáctiletý, bosý, rozcuchaný otrhánek se šibalským obličejem, pihovatý modrooký blonďáček s nosem jako knoflík.

Baba nadávala a hrabala se z roští ven. Klouček, zvaný zřejmě Griška, proklouzl kolem obou vojáků a tryskem vyběhl ven.

„Darebák, šibeničník, ničema!“ spílala baba.

Oběma legionářům bylo jasné, že představení je u konce a že nic zábavnějšího jejich oči nespatří.

„Tak se do toho pustíme.“ řekl ten starší. „Babo, veď nás do kvelbu, pak na půdu, do chlíva, do komory. Všude nás proveď, my to tady prohlídneme.“

Mluvil klidné a vážně.

Babka se na něho bystře podívala. Ano, teď už přestaly žerty, vojáci mají s sebou pušky a tihle výtečníci s bíločervenými páskami na čepicích nemají ve zvyku se s nikým mazlit. Nu, uvidíme. Babka vzdychla. Své poklady uschovala velmi dobře, kdyby vojáci otočili chalupu na střechu, nenajdou ani drobeček…

Griška zatím běžel na stanici k československému ešalonu. Znal to tady velmi dobře. Vlak tady stál už deset dní a Griška si sem navykl chodil, a dokonce tu našel i kamarády… Mihl se i pod oknem poručíka Zelenky.

Poručík si chlapce ovšem nevšiml. Měl návštěvu. Seděl u něho Stěpan Sergejevič Obuch.

Zelenka pro Obucha nechal poslat spojku.

„Radil jsem se s nadřízenými orgány,“ oznámil poručík Obuchovi. „Mám k dispozici celou rotu a kulometné družstvo Kolt. Stálo mě to něco, to je jasné, ale povoleni mám.“

Obuch si zamnul masité ruce.

„Skvělé. Mohu jít domů, napsal dopisy a konečně si plácneme.“

Zelenka se zasmál.

„Ještě nic nepište, Štěpáne Sergejeviči. Neřekl jsem vám všechno. Operaci mohu provést nejdřív za týden.“

„Proč?“

„To se vás netýká, Štěpáne Sergejeviči. Nečekáte snad ode mne, že vám budu svěřovat důvěrné zprávy o pohybu československého vojska!“

Zelenka mluvil ostře. Byla to však opět jenom hra. Poručík mohl na výpravu vytáhnout třeba ihned. Měl u svých nadřízených tak dobré styky, že si mohl dovolit volně disponovat svěřenými vojáky, jak se mu zachtělo.

Šlo mu jenom o čas.

Neměl chuť dělit se s Obuchem o poklad. Bál se, že jeho společník napíše dopisy příliš brzy. Musel tomu zabránit stůj co stůj. Věru, kdyby se nadřízené orgány dověděly, že Zelenka získal diamantový poklad jenom sám pro sebe, poručíkovi by z kořisti mnoho nezbylo. Páni nahoře mají veliká kusadla a dovedou brát oběma rukama, tím spíš, když si přitom mohou hrát na spravedlnost!

Zelenka propátral všechny dostupné mapy okolí. Věnoval celý včerejší den vyptávání, hovořil se spoustou lidí. Opatřil si dokonce i geologickou mapu okolí.

Věděl, že Obuch je prolhaná potvora všemi mastmi mazaná. Jeho báchorce o rudé jízdě nevěřil. Ze zpráv československé rozvědky věděl, že rudá jízda nebyla v celé oblasti už čtyři měsíce. V okolí operovalo několik slabých partyzánských skupin rudé gardy, samé slabší jednotky.

Obuch však musel mít nějaký důvod, proč přišel za Zelenkou právě teď.

Zelenka viděl jen jediný.

Že totiž ešalon dorazil do bezprostřední blízkosti dolu.

Ano, to bylo jediné možné vysvětlení. Důl musí být někde blízko. Obuch je přece ve spojení se Zelenkou už dlouho, mohl se s návrhem vytasit už dávno. Udělal to až teď jedině proto, že věděl velmi dobře, co si poručík může a co nemůže dovolit. Rozhodně si nemůže dovolit vydat se na nějakou dlouhou a riskantní výpravu. Proto čekal, až se ešalon dostane do blízkosti dolu.

K tomuto závěru Zelenka dospěl po celodenním přemýšleni a čím déle o tom dumal, tím mu celá věc připadala pravděpodobnější.

Někdo zaklepal na dveře.

„Vstupte,“ štěkl poručík.

Do dveří vsunul hlavu Zelenkův nohsled a pomocník, jistý Draškaba. Dokonale se Zelenkovi hodil do party. Byl to chytrák nad chytráky a brát také dovedl oběma rukama. Ochotně dělal pro Zelenku věci, s nimiž si poručík nechtěl a ani nemohl špinit ruce. Sem tam někoho zmlátil do krve, aby se pan poručík dověděl, co potřeboval, jindy zase donesl zprávu o tom, že ti a ti si povídali to a to, že tam a tam si čtou bolševické noviny… Vojáci ho nenáviděli, ale jemu to nevadilo. Dokud bude pan poručík nad ním držet ochrannou ruku, nic se mu nemůže stát…

„Co chceš?“ zeptal se Zelenka.

„Pojď se podívat, bratře poručíku. Josef zase vymyslel nějakou psinu.“

Obuch se na poručíka tázavě podíval.

„Kdo to je, ten Josef?“

Zelenka se zasmál.

„To je duše našeho ešalonu. Vojáci ho mají rádi. Pořád si vymýšlí nějaké hlouposti a vojáci se rádi pobaví… To víte, jsou to prostí lidé…“

„… ne jako my, samozřejmě,“ dodal Obuch s jistou dávkou ironie v hlase.

I on měl své informace a věděl dobře, že nynější pán legionářského ešalonu před válkou prodával v Příbrami u drogisty petrolej, prášky proti nadýmání a vodní sklo, zatímco on, Obuch, byl majitelem dolu na diamanty.

Zelenka dobře pochopil celou tu ironii. Jako všichni zbohatlíci a povýšenci byl citlivý na narážky a postranní úšklebky. Stále se bál, že si z něho někdo bude utahovat, a viděl v sebenevinnějších žertech přímý útok na svou osobu.

„Ano, je to holota. Ale co se dá dělat, je válka,“ řekl stroze a vstal. Obrátil se na Draškabu. „Zaveď nás tam.“

Chtěl Obucha potrestat za urážku. Věděl, že jeho společník je celý žhavý, že se jen třese, aby se dověděl o podrobnostech. Kdepak, poručík Zelenka ho pěkně natáhne na skřipec a bude napínat jeho trpělivost.

Nestalo se nic světaborného.

Oba vojáci zevrubně prohledali babinu chalupu. Věděli najisto, že někde musí být celý sklad obilí a nasoleného masa. Sousedé babu udali; byla to jedna z nejbohatších osob celé vesnice, široko daleko známá šmelinářka a překupnice kradeného zboží. Hledali však marně.

I na to byli zvyklí. Stávalo se, že sedláci zakopali své poklady v polích. Pak bylo nutno přikročit k jistým opatřením…

„Vidíte, že nic nemám,“ skřehotala baba vítězně, když se vojáci vrátili dovnitř celí špinaví a zaprášení.

„Máš,“ řekl mladší legionář klidně a sňal pušku s ramene.

I ten starší shodil pušku a natáhl závěr.

„Počítám do tří,“ řekl. Baba klekla na kolena.

„Smilování, báťuško… smilování!“ řvala, ale v hloubi duše nevěřila, že voják střeli.

Byla to hra nervů, protože vojáci opravdu střelit nechtěli. Kdyby babu zabili, nikdy by se nedověděli, kde obilí a maso schovává, a navíc by ji museli pohřbívat a nechtělo se jim kopat hrob… „Jeden…“

Babka se přišourala k ikonám a udeřila čelem do zdi.

„Dva…“

Servala šátek s hlavy a rozplakala se.

„Svatý Timofeji, svatý Timofeji…“

Venku se ozval podivný hluk.

Baba ihned přestala plakat a ohlédla se ke vchodu. Že by svatý Timofej zapracoval tak rychle?

Šel sem celý průvod rozesmátých vojáků. V čele kráčel vysoký štíhlý chlapík. Zpod čepice se mu draly černé kudrnaté vlasy. Byl snědý, černooký. Byl by to docela hezký chlapec, ale hyzdil ho šrám, který vedl po celé levé líci. Památka po bajonetu, ruském štyku. Také on se dostal do legie ze zajeti a do zajeti padl raněn, s tváři rozseknutou… Jeho život tehdy visel na vlásku, ale veselá letora ho vytáhla ze šlamastyky.

To byl Josef. Nikdo v celém ešalonu se nestaral o to, že Josef se jmenuje Votruba a že je z Prahy z Vršovic. Pro všechny to byl Josef Kocour; zvířecí přezdívku dostal pro své jizvy a natržené ucho, pro své úspěchy u děvčat, pro noční výlety a rvačky…

Chlapík nesl v ruce veliký kufr z telecí kůže. Kufr už byl značně sešlý a čas s něho serval hotelové nálepky, na nichž však ještě teď bylo možno číst jména PARIS, ROMA, LONDON. Kdoví komu kufr patřil a jak se sem dostal.

Josef vstoupil do chalupy. Ostatní se nahrnuli do vchodu a koukali, co se bude dít.

„Co to máš, Kocoure,“ zeptal se mladší legionář překvapen. Sklonil pušku hlavni k zemi, jeho kamarád zbraň zajistil. Baba vstala a dívala se na zavazadlo s nedůvěrou.

„Objevil jsi zásobárnu,“ naléhal ten mladší.

Baba mlčela. Dobře věděla, že zásobárna by naplnila deset dvacet takových kufrů…

„V tom kufru je kouzelný čert,“ řekl Josef.

Baba loupla okem po svatém Timofejovi a pokřižovala se.

„Zlý mě netrestej. Kouzelný čert!“

Dovnitř se vedral Griška.

„Babko, chňapko, čert pro tebe přijde, smrad po tobě zbyde!“

Baba ale neměla náladu se za Griškou honit.

Vojáci u vchodu se rozestoupili a vešel poručík Zelenka, následován Štěpánem Sergejevičem Obuchem.

Griška je zahlédl. Chvilku stál jako přimražen a zbledl. Díval se na Obucha, jako kdyby hleděl na devítihlavou saň. Pak se vrhl ke dveřím a protlačil se zástupem ven.

„Ticho, ticho, vy všichni! Teď bude mluvit čert!“

Vojáci se utišili a baba zvědavě očekávala věci příští.

„Čerte, slyšíš mě?“

„Jo…,“ ozval se kufr.

Kdo to tam mluví? Byl-li to čert, mluvil po čertech tenkým hláskem…

„Povíš mi, co víš, i to, co nevíš?“

„Jo…“

„Povíš mi, kde má baba zásoby?“

Baba se pomalu blížila ke kufru.

„Ve chlívě pod shnilou slámou je jáma a v jámě je pět sudů a půd sudama jsou pytle s obilím.“

Vojáci zahučeli a několik podnikavých se hnalo do chléva.

Baba se vrhla ke kufru a bušila do něj pěstmi.

„V tom má prsty Griška, jen on věděl, kde skrýš je,“ vřískala baba a kopala do kufru. Josef se snažil ji odehnat, ale baba mu dala poliček, až mu zrudla jizva. Vojáci se smáli a ani vznešený poručík Zelenka se neubránil úsměvu.

„Já Grišku zabiju,“ pokračovala baba.

Konečné se ji podařilo kufr otevřít.

Vykutálel se ven klouček. Vyžle hubené, mrštné jako úhoř. Klouček se jen kmitl babě mezi rukama a už ho měl jeden z vojáků v náruči.

„To je Tonda, to je přece Tonda,“ křičeli vojáci jeden přes druhého.

Byl to miláček celého vlaku, nalezenec, kterého legionáři vozili s sebou až z Kyjeva, kde ho našli plačícího na nádraží. V chaosu války přišel o rodiče, nikoho neznal, nevěděl pořádně, kde je. Vojáci se ho ujali a teď měl několik set…

„Nechoďte do chlíva, je tam skvrnitý tyfus, všichni se nakazíte, nikdo to nepřežije! Nevěřte tomu, nic jiného tam není, jenom nemoce…“

Baba vojáky proklela a vylezla na pec.

„Až se Griška vrátí, vytřískám mu duši z těla,“ zapřísahala se svatému Timofejovi.

Snad ve stejnou chvíli se Griška skálopevně zařekl, že se k babě nevrátí, protože by mu bezpochyby vytřískala duši z těla.

HODNÝ BRATR PORUČÍK

Ešalon poručíka Zelenky stál na maličkém nádraží Kličitovka poblíž Samary. Ve vlaku byl umístěn téměř celý jeden prapor pluku Jana z Husi. Byly tu čtyři roty, výzvědný oddíl a kulometný oddíl, jemuž se říkalo „oddíl Kolta“, protože byl vyzbrojen americkými kulomety. Vlak byl pro vojáky domovem. Bydleli ve vagónech, jimž říkali „těplušky“. Zařídili se tu jako doma. Spali tu i jedli, měli tu své klubovny, navykli si tu trávit svůj volný čas. Ve vlaku byly i kanceláře, archív, skladiště zbrani. Byly to opravdovské pojízdné kasárny.

Tonda bydlel v těplušce, kde žil i Josef zvaný Kocour. Snad už zapomněl, že byla kdysi doba, kdy nebyla válka, kdy se víc oralo a silo, než střílelo a házelo granátem. Tonda si na válku zvykl a považoval za samozřejmé, že střechy domů jsou na světě proto, aby mohly být podpáleny, a lidé se rodí jen a jen proto, aby mohli být zabiti výstřelem z pušky, propíchnuti bodákem anebo roztrháni na kousky ručním granátem.

Dovedl se s hrůzami války dobře vyrovnat. Byl to veselý, bystrý chlapec. Jeho rodiče měli na Ukrajině malý statek! Přistěhovali se sem dávno před válkou. Na Ukrajině tehdy žilo mnoho Čechů a hned od začátku války nastoupili do ruské armády do boje proti armádám německých a rakouských útočníků.

Od začátku války se lilo Češi snažili o to, aby jim carské úřady dovolily sestavit vlastní českou jednotku s českým velením. Carské úřady se dlouho vzpíraly této myšlence. Ale postupem času přišly na to, že by mohly českých vojáků dobře využit. Sestavovaly z nich výzvědné oddíly, nasazovaly je do těch nejnebezpečnějších akci Češi a Slováci se s radosti chopili příležitosti a bojovali ze všech sil proti nenáviděnému Rakousku-Uhersku a císařskému Německu.

Brzy vznikl první samostatný oddíl československého vojska, Česká družina. Stala se základem pozdějšího mnohatisicihlavého sboru. Družina rostla, nabývala na sile a na významu. Českoslovenští vojáci získávali velkou slávu na bojištích ruské fronty.

Pak přišla Velká říjnová socialistická revoluce.

Prozatímní vláda padla.

Vladimír Iljič Lenin vydal slavný Dekret o míru.

Buržoazní vedení československé legie hned od počátku vyvolalo napětí a svým počínáním vzbudilo nedůvěru sovětských orgánů. V květnu 1918 propuklo otevřeně nepřátelství mezi československou legii a orgány sovětské moci.

Reakční vedeni legie dosáhlo svého: vyprovokovalo ozbrojený boj. Netrvalo dlouho a po celé délce sibiřské magistrály vypukly boje. Zatím ještě slabá revoluční armáda nemohla dlouho odolávat náporu zkušených vojáků legie. Legionářské vlaky brzy brázdily nerušeně Sibiř od východu, obsazeného Japonci, až po Volhu.

Uvnitř legie však narůstal neklid. Vojáci nechápali úmysly reakčního vedení. Vstoupili do legie, aby bojovali proti německé armádě. Neměli zájem na válce proti Rusům.

Stále větší množství Čechů a Slováků, legionářů i prostých zajatců chápalo, že bolševici usilují o spravedlivou věc.

To byla jedna z největších příčin znepokojení a neklidu poručíka Zelenky a všech reakčních důstojníků legie. Poručík Zelenka dobře věděl, že mezi vojáky jeho vlaku se šiří bolševické myšlenky.

Donašeč Draškaba mu už dávno oznámil, kdo všechno čte bolševické noviny, kdo nejvíc odsuzuje politiku velení, kdo navrhuje odchod z legie, kdo se stýká s českými rudoarmějci.

Poručík Zelenka čekal na svou příležitost. Čekal, až bude moci proti těmto lidem otevřeně vystoupit.

Rozhovor s Obuchem poručíka Zelenku rozladil.

Neměl rád lidi, kteří dělali nezdvořilé narážky. Neměl rád lidi, kteří byli šejdíři a měli větší úspěchy než on sám. Chodil po své kanceláři a mračil se na mapu. Tady někde je poklad. Leží na dosah ruky. Blízko, docela blízko magistrály. On, poručík Zelenka, pán vojenského vlaku, nemá tušení, kde poklad je.

Možná že by ho potěšilo, kdyby věděl, že i Stěpan Sergejevič má starosti, ba možno říci, že Obuchovy starosti byly mnohem tíživější než chmury poručíka Zelenky.

Při návštěvě babčiny chalupy si Obuch dobře všiml toho pihovatého chlapce s nosíkem jako knoflík. Obuch byl člověk bystrý a neuniklo mu, že chlapec si stejně dobře všiml jeho, Obucha, a že ho poznal.

A tak se stalo, že Stěpan Sergejevič zašel do jedné ze tři putyk v Kličitovce, do hospody, zvané prostě a stručně Díra. Čepovala se tu vodka nevalné hodnoty a scházeli se tu podivní lidé všeho druhu: šmelináři, překupníci, špióni, zrádci, uprchlici, zloději i vrazi.

Stěpan Sergejevič tu brzy našel svého člověka. Byl to malý tlustý cikán s kruhem v uchu. Pil vodku z hliněného kalíšku a rozmlouval se dvěma chlapy, z nichž ani jeden, ani druhý by se nehodil za ošetřovatele do mateřské Školky.

„Buď zdráv,“ řekl mu Stěpan Sergejevič.

„Buď zdráv,“ odpověděl cikán.

Obuch usedl, hostinský mu přinesl kalíšek vodky. Napil se a hleděl cikánovi do očí.

„Kolik?“ řekl cikán.

„Jednoho.“

„Je to voják?“ zamračil se cikán.

„Kdepak. Civilista. Dítě. Kluk. Nikdo ho nebude bránit.“

„To známe. Řekneš – nikdo ho nebude bránit, a já se pak budu muset prát s celou rodinou.“

„Nemá rodinu. Je to sirotek. Zbyla jen stará baba a ta se tomu bude jenom smát.“

„Kdy?“

„Hned.“

„Nemám čas. Piju. Až zítra.“

„Ten kluk musí zmizet hned, rozumíš? Zítra může být pozdě.“

„Dobře. Tak to bude dražší.“

Od vedlejšího stolu vstal opilec, vysoký suchý chlapík vojenského držení těla. Potácel se kolem Stěpana Sergejeviče a vrazil do něho.

V tu chvíli cikán vyletěl od stolu a vrhl se na opilce jako puma. Udeřil ho kolenem do břicha a vrazil mu pěst do nosu. Opilec se skácel, ale od stolu vstal jeho kamarád a vytáhl z rukávu nůž.

Díra ztichla.

Obuch se na cikána úpěnlivě podíval.

„Neper se, báťuško! Zabijou mi tě a co potom? Kdo toho kluka odpraví? Nikoho tu nemám, nikdo mi nepomůže. Jsi má jediná naděje, ten kluk musí zmizet!“

Báťuška ho však vnímal stejně málo, jako by moucha bzučela. Pozorně se díval protivníkovi do očí.

Byl to námořník, soudě podle pruhovaného trička a tmavomodrého soukenného kabátu. Vypadal jako Gruzín nebo Armén a každopádně nebylo zdrávo mít toho člověka za nepřítele.

Dost možná, že námořník byl rváč, dobrý rváč. Cikán však byl vrah, a pokud to lze říci, byl to dobrý vrah. Pomalu vytáhl nůž a pak najednou hodil dýku kupředu. Prolétla místnosti jako šipka. Bylo takové ticho, že Stěpan Sergejevič zaslechl svist oceli prorážející vzduch.

Čepel pronikla námořníkovi do prsou. Pruhované tričko bylo najednou rudé. Námořník táhle zanaříkal hláskem jakoby dětským a pomalu se složil na zem.

Cikán se rozhlédl kolem sebe.

V Díře bylo nakouřeno, U stropu visela olejová lampa. Víc čadila, než svítila. V séru blýskaly oči a svítily ohýnky papirosek. Nikdo ani necekl. Zdálo se, že všichni zapomněli, že námořníka kdy viděli, ba dokonce že ho znali. Hleděli na cikána a všichni měli na tváři napsáno: Nikdy jsme toho člověka neviděli, nemáme ho rádi a nikdo z nás se na tebe, báťuško, nezlobí.

Kdo by se taky mohl na báťušku zlobit po tom, co zde předvedl.

„Vaňko,“ křikl hostinský někam dozadu.

Dostavil se Vaňka, polonahý Tatar. Chyběla mu půlka levé dlaně. Vypadal, jako kdyby místo dlaně měl nůžky. Popadl bezvládného námořníka a odtáhl ho pryč. Po chvilce se vrátil a řekl:

„Žije. Dostane se z toho.“

Návštěvníci hostince zvaného Díra se přestali o případ zajímat a navázali v rozhovoru tam, kde přestali. Představeni skončilo. Nebo snad neskončilo?

„Hej, ty, Tatare!“

„Co je?“

„Můj nůž!“

Tatar kývl hlavou, zmizel v zadní místnosti a po chvilce se vrátil se zakrváceným nožem v ruce.

Cikán otřel nůž do nohavice a zasunul jej do pouzdra.

„To jste nemusel dělat,“ řekl mu Stěpan Sergejevič. „Já vím, že dovedete dělat svou práci. Nemusel jste mi tu předvádět ukázku svého uměni.“

Cikán se rozesmál a za chvilku hýkal smíchy a prohýbal se a mlátil kolem sebe rukama, až převrhl hliněnou nádobku a vylil vodku.

Cikána snad rozesmálo, že mu Obuch najednou vykal?

Nebo dal svému šílenství volný průchod? Nebylo totiž pochyb o tom, že ten člověk byl dokonalý blázen, sadista a vražedný maniak.

„Co se směješ?“ zavrčel Obuch.

„Ty si opravdu myslíš, báťuško, že jsem se pral pro tvé potěšení?“

Cikán opět vybuchl a smál se na celé kolo.

„Já se rvu jen tak, rozumíš, protože mi to léčí duši. I já mám duši. Myslíš, že nemám duši?“ Přestal se smát a zadíval se Obuchovi do očí. „Nebo snad myslíš, že nemám duši? Řekni: mám duši, nebo nemám duši?“

„Myslím, že máš duši,“ řekl Obuch nejistě.

Cikán bleskurychle vytasil dýku a vrazil její hrot Obuchovi na hrdlo. Objevila se krupička krve. Obuch byl bílý jako stěna.

„Ty pse,“ syčel cikán, „podle tebe nemám duši. Dobrá. Hnu rukou a i ty budeš bez duše.“

Jeden z jeho dvou společníků řekl tiše:

„Pán přišel za obchodem, Granáte. Nezabíjej ho.“

Cikán se vzpamatoval.

„Mluv jasně. Koho mám zabit? Jdu hned, rozumíš?“

Až na samém konci ešalonu stál bývalý dobytčí vůz. Teď sloužil jako skladiště a v jedné části byl arest, vojenské vězení. Byl to jeden z nejstarších vagónů ešalonu. Vojáci pluku Jana z Husi v něm vykonali dlouhou cestu z Kyjeva až do Irkutska a odtud zase zpět, na Ural a pak zase jinam a potom sem, do Kličitovky.

Tonda byl jeden z vyvolených, kteří znali tajemství tohoto vagónu.

V době, kdy vedeni československé legie smluvilo se sovětskou vládou dohodu o odzbrojeni a odchodu československého vojska z Ruska, několik železničních techniků, bývalých zajatců a nyní legionářů, vybudovalo ve vagónu tajnou skrýš.

Byl to skrytý tunel v podlaze vagónu, kam se vešlo několik set pušek, kulomety a bedýnky se střelivem. Ty zbraně se pak hodily v době, kdy legionářské vedeni se rozhodlo vojensky napadnout ozbrojené síly sovětské moci.

Tonda byl tak malý, že se do tunelu snadno vešel. Protože byl šikovný, dovedl si opatřit nářadí a zrobil si v tunelu skrýš, kde mohl pohodlně sedět. Technický správce vlaku se divil, jaká je v arestantském vagónu divná podlaha, proč tam nelze odstranit sedadla a jak je možné, že poslední kupé je o půl metru menši, než by mělo být. Nelámal si s tím však hlavu a brzy na to zapomněl.

Ze současných vojáků Zelenkova ešalonu nevěděl o tunelu nikdo.

Tonda to neřekl ani Kocourovi.

Pro Grišku to tedy bylo značné vyznamenání, když mu Tonda o skrýši řekl. Možná však, že to nebylo vyznamenáni.

Tondu už nebavilo sedět věčně ve skrýši sám. Byl by o ni řekl Kocourovi, ale Josef byl moc velký a do tunelu by se nevešel. Griška měl vhodné rozměry na to, aby do tajemství mohl být zasvěcen.

Seděli teď v tajné komůrce a rozmlouvali. Mluvili ovšem rusky, protože Tonda uměl rusky snad líp než česky. Vždyť vyrostl na Ukrajině a putoval po Rusku už čtyři roky!

Povídali si, ale Tonda měl pocit, že Grišku něco trápil

„Bojíš se baby?“ zeptal Se konečně.

„Kdepak,“ zasmál se Griška. „Co bych se bál? Zapískám na prsty a přiběhne celá vaše armáda a zažene ji.“

„Co je ti tedy?“

Griška chvilku mlčel.

„Nelibí se mi ten člověk, který chodí za vašim velitelem.“

„Za poručíkem Zelenkou? Ten tlustý plešatý?“

„Ano, ten.“

„Chodi sem často. Viděl jsem ho u nás alespoň pětkrát. Byl tu včera a dnes znova. Čert ví, co tu chce.“

„Chtěl bych si ho prohlídnout. Myslím, že ho znám. Viděl jsem ho u baby. Myslel jsem, že jsem si jist, ale teď už si tak jistý nejsem.“

Tonda velice rád dělal rozvědčíka. Prošmejdil celé okolí sibiřské magistrály a po celé tisícikilometrové trati bylo jen málo míst, kde se nebyl podívat.

„Půjdem a najdeme ho. To je hračka,“ řekl a už se dral tunelem ven.

Opatrně vylezli, když předtím zjistili, že vzduch je čistý a nikdo se nedivá. Tonda byl vždycky velice opatrný a lezl dovnitř nebo ven teprve po dlouhé chvíli, kdy pátral, jestli někde není někdo zvědavý. Největší strach měl z donašeče Draškaby. Ten se často potloukal kolem arestantského vagónu, protože v případě potřeby dělal strážného vězňů.

Na vedlejší koleji stál vyhořelý vlak. Hned za nim byla další spáleniště a zpustlá pole. Válka zanechala své stopy i tady, v Kličitovce.

Plížili se kolem vyhořelého vlaku a chtěli proklouznout ven a ztratit se mezi domy Kličitovky. Byli oba bosi. Čvachtali v čerstvém blátě úzké uličky.

Na konci uličky se objevila postava. Byl to rozložitý cikán s kruhem v uchu. Chlapci capkali cikánovi vstříc. Řídké bláto jim prolézalo mezi prsty bosých nohou a příjemně chladilo. Griška přičapl a udělal do bláta konečky prstů psí stopu.

„Podívej, psí stopa,“ řekl Tondovi a zasmál se.

Tonda se shýbl ke stopě a prohlížel si ji s nápadným zaujetím. Ani Griška, ani cikán netušili, že Tonda ve skutečnosti hledí zcela jinam než na psí stopu.

Díval se přímo na cikána. Ten se k nim zvolna blížil. Tonda přimhouřil oči. Opravdu se mu něco blýská v pravici, nebo se mu to jen zdá? Ne, nezdá, je to nůž.

Tonda byl zkušený rozvědčík. Jakýsi šestý smysl ho upozornil, že s cikánem není všechno v pořádku. Teď záleželo všechno na Tondovu postřehu a pohotovosti.

Chlapci dřepěli na bobku a cikán se přiblížil na dvacet kroků. Za nimi se ozvaly těžké kroky.

Cikán najednou prudce trhl rukou. Ve stejný zlomek vteřiny Tonda prudce vrazil do Grišky a sám uskočil na stranu. Něco kolem nich prolétlo a zezadu se ozval výstřel.

Tonda se ohlédl.

Od nádraží sem šla legionářská hlídka. Viděla cikána a Tondu. Jeden voják duchapřítomně strhl pušku s ramene a takřka bez míření vystřelil.

Cikán bezmocně zamával rukama ve vzduchu a upadl na záda.

Griška vyjeveně hleděl na Tondu. Ten ukázal na zem. Ležel tam nůž. Hlídka k nim běžela. Byli to tři vojáci, teď už měli pušky v rukou všichni tři,

„Stalo se vám něco, kluci? Ten mizera hodil nožem. Tondo, jsi celý?“

Tonda poznal Brňáka Petračka z druhé roty.

„Ne, nic se nestalo, Karle. Nic,“ řekl Tonda a vstal. Potom šel k cikánovi.

Ten hleděl do nebe a strašidelně se usmíval.

„Konečně pořádná smrt,“ zašeptal. „Smrt těch druhých, to nic není. Jen vlastní smrt stojí za to. Teprve ta vyléčí duši.“

„Kdo tě poslal?“ zeptal se ho Tonda.

Petráček stál za nim a držel Grišku za ruku. Griška se chvěl na celém těle.

„Kdo mě poslal Stěpan Sergejevič Obuch mě poslal,“ zašeptal cikán a zavřel oči.

Tonda se obrátil na Grišku.

„Musíme jít za bratrem Zelenkou.“

„Nevyhodí nás?“ zeptal se Griška nedůvěřivě. „Takový velký pán.“

Petráček se zasmál a pohladil Grišku po hlavě.

„Kdepak, nevyhodí! Bratr poručík je hodný…“

JAKO PÁRA NAD HRNCEM

Poručík Zelenka si připadal jako v Jiříkově vidění. Spása přišla naprosto nečekaně. Přestal doufat, že najde řešení, a pomalu se smiřoval s trapnou myšlenkou, že se přece jenom bude muset s Obuchem dělit.

Ale pak přišli ti dva kluci. Zaklepali a vešli.

Jednoho z nich poručík znal, byl to Tonda, oblíbenec ešalonu. Ten druhý? Ano, Zelenka si už vzpomněl. To je přece ten klučina, kterého viděl ráno u babky-chňapky…

„Bratře poručíku, Griška ti něco chce říct,“ řekl Tonda.

Zelenka se usmál.

„Dobrá, ať mi to tedy řekne.“

„On se ale stydí.“

„Tak mi to řekni sám.“

„To nejde, nebylo by to ono.“

„Jak to tedy uděláme?“ zeptal se Zelenka. „Jak ti říkají?“

„Griška,“ zašeptal piháčék. Potom se začervenal a vyhrkl: „K vám chodí Stěpan Sergejevič Obuch!“

„Ano, chodí sem.“ řekl Zelenka překvapen. „Jak to víš?“

„Viděl jsem ho tu.“

Zelenku popadlo vzrušení.

„Ty ho znáš?“ Chytil Grišku za ramena a dychtivě se mu díval do očí.

„Bratře, netřep Griškou tolik, zamáčkneš ho jako mouchu,“ vykřikl Tonda.

Zelenka Grišku pustil a ustoupil o dva kroky.

„Obuch zabil mého tatínka. Znám ho a zabiju ho!“ křikl Griška. „Proč k vám chodí? Co s nim máte společného?“

„Obuch chtěl Grišku zabit,“ řekl Tonda vážně. „Právě teď bratr Petráček zachránil Griškovi život. Obuch poslal na Grišku vraha a bratr Petráček vraha zastřelil. Byl to cikán, ten vrah, a házel nožem!“

Zelenka se na Tondu pozorně díval. Znal už dlouho jeho schopnosti rozvědčíka a věděl, že na chlapce a na správnost jeho výpovědí je spolehnuti. Když ten něco řekne, platí to, jako kdyby to řekl dospělý chlap. Ve válce se stárne rychle a dvanáctiletí kluci mají tolik rozumu jako dospělí chlapi.

„Jak to bylo s tvým tatínkem?“ zeptal se Zelenka vážně.

„Obuch měl důl ve Starém Turgajsku. Nikdo v okolí nevěděl, že Obuch tam našel diamanty. Věděli to jenom dělnici a já jsem se to domák, protože jsem celý ten důl prolezl skrznaskrz. Tatínek se to nesměl dovědět, seřezal by mě jako koně. Když přišla revoluce, tatínek založil v dole sovět. Obuch všechny dělníky pobil. Utopil je v dole. Ale pak přišli naši a Obuch musel utéct.“

„Kdo přišel?“ zeptal se Zelenka.

„No přece naši, rudé gardy, leninovci.“

Tonda se začervenal.

„Ale přece rudé gardy…,“ vyhrkl.

„Nech ho, Toniku,“ zarazil ho Zelenka. Pochopil, že Griškovi není zcela jasné, kdo stoji na které straně. Zelenka se musel v duchu smát tomu výrazu „naši“. Opravdu, bylo to legrační, když prostoduchý Griška mluví o rudé gardě jako o „našich“ v kanceláři velitele praporu československé legie! Teď ale není čas na takové úvahy.

„Řekl jsi Starý Turgajsk?“ zeptal se Zelenka a podíval se na mapu. Aha, tady to je.

„Ano, Starý Turgajsk. Od té doby hledám Obucha po celé Sibiři. Věděl jsem, že ho najdu. A teď ho zabiju!“

„Počkej. Postaráme se o něho.“ Zelenka otevřel dveře a zavolal Draškabu. „Vem si dva muže a dojdi pro Obucha. Rychle, hoďte sebou. Nemazlete se s nim, je to zrádce. Přiveďte mí ho sem. Nenechte ho utéct. Raději ho budu mít mrtvého než žádného.“

Stěpan Sergejevič Obuch zatím seděl v hostinském pokoji Díry a čekal na cikána.

Nemohl se dočkat.

Griška mu mohl zhatit všechny plány. Poručík se nesměl dovědět jméno Starý Turgajsk. Všechno záleželo na cikánovi a na jeho noži. Griška musel zmizet.

Obuch byl nervózni. Vstával co chvíli a chodil po pokojíku. Byla tu zaštěnicovaná postel, stoleček a židle. Ani jeden z těchto kusů nábytku by Marie Antoinetta neinstalovala v Trianonu.

Zapálil si doutník, ale kouření mu nechutnalo. Vytáhl tedy z kapsy karty a začal si vykládat pasiáns. Dvě hry mu nevyšly, ale třetí vyšla.

Obuch byl pověrčivý.

V jeho rozhárané mysli se začala z útržků nápadů, podivných vzpomínek a nejasných myšlenek vytvářet zcela jasná představa: vše záleží na tom, zda na jediný hmat najde v baličku srdcového kluka. Pak se všechno podaří. Srdcový kluk je jeho šťastná karta. Srdce je symbol radosti a úspěchu a kluk znázorňuje podnikavost a sílu. Jaká je šťastnější kombinace v podniku, do jakého se Stěpan Sergejevič pustil?

Horši bude, když vytáhne pikovou dámu. Je to karta tradičně hrozivá. Už Puškin znal její zhoubné vlastnosti. Stěpan Sergejevič se nejednou přesvědčil o tom, že piková dáma je z dvaapadesáti listů karetní hry ta nejméně příznivá karta.

Dlouze míchal balíček karet a hleděl z okna, kde kupy oblaků pluly po modrém nebi. A pod oblaky, na zemi, se zabíjeli lidé a tam někde je Starý Turgajsk a tam na něho čeká bohatství, které si nastřádal po několika letech úsilí a které nestačil odnést. Není přece možné, že by osud k němu byl tak nespravedlivý a nedovolil mu sklidit ovoce jeho námahy!

Klepl balíčkem o stůl. Hrany musí být dokonale rovné, žádná karta nesmí vyčnívat ani o desetinu milimetru. Tak, a je to dokonalé. Baliček ležel před ním na stole. Pomalu vztahoval ruku.

Která z těch karet je srdcový kluk? Je v horní, nebo spodní polovině?

Nesmi spěchat. To věděl docela určitě. Štěstěna je plachá žena a prudký pohyb ji může poplašit. Uletí a nikdy se nevrátí. Srdcového kluka odnese s sebou a zanechá v balíčku jen pikovou dámu.

Někdo zaklepal na dveře.

„Kdo je?“ zeptal se Obuch.

Nikdo neodpověděl.

Je to návštěva a nese zprávu dobrou, nebo špatnou?

Obuch hrábl rukou a sejmul karty. Zdálo se mu, že tentokrát se ta piková dáma dívá obzvlášť pohrdavě.

„Kdo je,“ opakoval Obuch a hleděl na pikovou dámu. Vyschlo mu v hrdle.

„Já…,“ zachroptěl někdo. Obuch přiskočil ke dveřím a zprudka je otevřel.

O zárubeň se opíral cikán s kruhem v uchu.

„Nevyšlo to, bárine,“ šeptal a křivil tvář bolestí. „Nevyšlo, ani trochu to nevyšlo. Hodil jsem nůž. ale kluk se uhnul a já netrefil. Poprvé se mi to nepovedlo. Ten kluk je z gumy. A pak přišli Čechoslováci a střelili mě. Nechali mě ležet na ulici. Mysleli, že jsem umřel. Ale já neumřel. Umřu teprve teď,“ řekl a pomalu se sesul po zárubni dveří. Klečel pak na prahu s hlavou hluboce sklopenou. Na zárubni zůstala krvavá stopa.

Dole se ozvaly kroky okovaných bot.

„Hej, starý, kde je nějaký Obuch?“ křikl dole někdo. Stěpan Sergejevič poznal Draškabův hlas.

Obuch hrábl do kapsy a vytáhl revolver. Byl to šestiranný mauzer ráže 7,63 mm.

„Tam nahoře, nahoře se váli, všivák jeden,“ kňučel dole Tatařin, pomocník hostinského.

Boty dupaly po schodech. Obuch natáhl závěr a pozorně zamířil.

Sotva se objevila první čepice s červenobílou páskou, stiskl spoušť. Výstřel zahřměl v úzkém prostoru schodiště jako hrom.

„Střílí, rošťák,“ řekl česky nějaký hlas. Obuch pochopil slovo „střílí“, ale nechápal, proč ten hlas zní tak potěšeně.

„Vzdej se,“ křikl Draškaba. „Nemá to smysl, pojď dolů. Velitel s tebou chce mluvit.“

Stěpan Sergejevič se ohlédl na pikovou dámu na stole.

Je to jasné. Griška ho poznal a řekl poručíkovi o Starém Turgajsku. Poručík mě teď zabije. Musím utéct. Jinak nezachráním ani holý život.

Vyhlédl z okna.

Budova hospody Díra byla jednopatrová, nevysoká. Okno bylo snad jen tři čtyři metry nad zemi.

Obuch opatrně vylezl z okna, pak se pověsil za ruce na rám a skočil. Dopadl pružně, dobře odpéroval náraz koleny.

Ocitl se na dvoře hospody. Z jedné strany dvora stála hospoda, na druhé stáje. Obě budovy byly propojeny zdi. Obuch utíkal do stáje a vyvedl odtud koně. Byl to urostlý hřebec, hnědák, zřejmě bujný a rychlý. Jeho pán teď popíjel v hospodě.

Obuch se vyšvihl do sedla a vyrazil. Prolétl vraty a ocitl se v uličce. Tam stál Griška.

Obuch sáhl po pistoli, tasil a střelil. Kulka prolétla Griškovi těsně kolem hlavy. Chlapec se vrhl ke vratům a vběhl na dvůr. Z hospody sem běželi lidé, byl tu i Draškaba a dva muži z eskorty. Měli pušky v rukou a tvářili se značně vyjeveně.

Griška nechtěl ztratit ani vteřinu. Vběhl do stáje a za chvilku vyvedl neosedlaného grošáka. Vyšvihl se mu na hřbet, zaťal prsty do hřívy a už letěl hnědákovi v patách.

Obuch na svém koni prolétl křivolakými uličkami, porazil dvě babky s nůšemi na zádech a už byl za vesnicí.

Kopyta koně bila do spálené půdy požárem zničeného pole. Obuch se ohlédl.

Griška se objevil mezi domy.

Obuch zaklel a kopl patami koně do slabin.

Hnědák uháněl ze všech sil. Když se Obuch ohlédl podruhé, zjistil, že Griška se velice přiblížil a že pronásledovatelů je víc. Zřejmě celá hospoda sedla na koně a pustila se za ním.

Opět vytáhl mauzera, ale ani tentokrát jeho výstřel nebyl o nic úspěšnější než oba předchozí. Griškův grošák hnědáka dotahoval vteřinu za vteřinou.

Byl to ovšem neregulérní závod. Obuch vážil dobře o šedesát kilo víc než maličký Griška.

Nebyl to závod o cenu. Byl to závod o život a tady kila nehrají roli.

Griška byl tak zdivočelý, že ho ani nenapadlo položit si otázku, co s Obuchem udělá, až ho chytí. Proti ozbrojenému dospělému muži neměl šanci. Jeho nenávist však byla tak silná, že úvahu a pud sebezáchovy nepustila ke slovu a hnala ho kupředu.

Chyť ho, chyť, až ho dostihneš, roztrháš ho, sežereš ho, rozdupeš ho na prach, utlučeš ho, vraha tatínka a všech kamarádů z dolu!

Byl za Obuchem o několik koňských délek pozadu.

A pak se to stalo.

Obuch se ohlédl a namířil mauzera počtvrté. Tentokrát nemohl chybit. Muška tančila po Griškově hrudi. Teď jenom stačí zmáčknout spoušť a Griška půjde za svým otcem… V tu chvíli hnědák šlápl do králičí nory a Obuch vylétl do vzduchu, jako by byl katapultován. Vystřelil pánubohu do oken. Před jeho očima letěla modrá obloha, bílá oblaka, drobné postavičky pronásledovatelů, černá spálená země a pak dopadl a bylo černé všechno.

Když se probudil, seděl na židli v kanceláři poručíka Zelenky.

Byli tu sami.

„Jak jsem se sem dostal?“ nechápal Obuch.

„Měl jste malou nehodu, můj milý,“ usmál se Zelenka. „Kůň vás shodil. Nic nevadí, to se stane i nejlepším jezdcům. Nebyla to vaše vina, kůň špatně šlápl, toť vše. Měl jste štěstí, že vás honilo víc lidi.“

„Proč to,“ řekl Obuch, či spíše zasípěl. Zabolel ho krk. Dotkl se ho prsty a sykl bolestí.

„Dostihl vás Griška a začal vás škrtit. Jen s námahou ho odtrhli. Kopal a kousal a mlátil kolem sebe jako čert. Přemohli ho. Vy jste byl v bezvědomí a nemohl jste se bránit. Byl by vás zaškrtil.“

Obuch šeptem zaklel.

„Měl jsem pocit, že jeden z těch dělníků, které zabil… váš známý…, je jeho otec,“ řekl poručík. Pak se od Obucha odvrátil a prohlížel si mapu Sibiře, která visela na stěně. Obuch si všiml, že na stole leží jeho mauzer.

„Nechme té komedie, poručíku,“ zasípěl Obuch. „Vyhrál jste. Víte všechno. Nemá smysl mluvit o… mém známém. Jsem to já, majitel dolu ve Starém Turgajsku.“ Poručík si prohlížel mapu a usmál se. Neřekl však nic. „Proč jste chtěl se mnou mluvit?“ Obuch zoufale hleděl na poručíkova záda. Co s nim chce poručík udělat? „Už jsem odeslal dopisy,“ pokusil se Obuch o záchranu. „Všechny dopisy má můj člověk v rukou. Včera večer jsem mu je předal. Nehrajte si se mnou, poručíku. Mohlo by vás to přijít draho!“

Poručík zavrtěl hlavou. Aniž se odvrátil od mapy, řekl tiše:

„Lžete, Štěpáne Sergejeviči, žádné dopisy jste nepředal. Nechal jsem vás sledovat. Můj člověk vás měl na očích celou dobu od té chvíle, co jste ode mne odešel. Nic neponechávám náhodě.“

„Jistě… naučili vás opatrnosti, vy… vy drogisto!“ syčel Obuch. Zelenkova tvář ztvrdla. Poručík však neřekl ani slovo a znovu se otočil k mapě. „Co chcete udělat? Přece mě nemůžete zabít ve své kanceláři. Soudili by vás pro vraždu! Vy nejste žádný ataman, poručíku! Jste důstojník pravidelné armády, na to nesmíte zapomenout!“

Zelenka ovšem na to nezapomínal, ale neviděl žádný důvod, proč by to měl Obuchovi říkat.

Obuch horečně přemýšlel. Co se mnou chce udělat? Zabit mě nemůže. Nechá mě asi zavřít. To by bylo dobré, ale co když mě v arestu zabije Griška? Stačí, aby střelil okénkem… kdo mu v tom zabrání? Kdybych tak měl svůj mauzer…

Mauzer…

Ležel na stole.

Kdyby tak ten mauzer ležel blíž… Koneckonců, neleží nijak daleko. Stačilo by skočit… Obuch si však uvědomil, že pád s koně nepřidal jeho údům svěžesti.

„Poručíku, mohu vás požádat o laskavost?“

„Jistě.“

„Bolí mě nohy. Mohu vstát a projít se po místnosti?“

„Můžete,“ řekl poručík a dál studoval mapu. Obuch viděl, že poručík hledí do míst, kde je Starý Turgajsk. Zatmělo se mu před očima hněvem. Ten nenažranec! Už si mysli, že má poklad v hrsti. Ale to se mýlí! Poklad nedostane!

Skočil po mauzeru a pevně uchopil jeho pažbu:

Poručík se otočil.

Obuch se jediným pohledem přesvědčil, že oba náboje jsou na svém místě, a dřív než poručík stačil vyslovit jedno slůvko, zmáčkl spoušť.

Mířil najisto. Hlaveň mířila přímo poručíkovi na hruď. Obuch ani nemžikl, když padla rána.

Poručík se usmál.

„Teprve teď jste prohrál, Štěpáne Sergejeviči…,“ řekl pomalu a vytáhl z kapsy browning.

Obuch vystřelil znovu, ale ani tentokrát výstřel neměl žádný výsledek.

„Vyměnil jsem náboje… měl jste tam slepé. Ale to už nikdy nikomu nevysvětlíte…“

Stěpan Sergejevič Obuch pochopil. Mauzer na stole byl provokace. Poručík provokoval i tím, že se obrátil k mapě, ovšem, vždyť nikdy předtím mapu na stěně neměl, vždycky ležela na stole! Proč to všechno? Aby měl omluvu, aby mohl tvrdit, že Obucha zabil v sebeobraně…

Obuch pustil zbraň a padl na kolena.

„Milost…,“ zašeptal. Zelenka se usmál a namířil mu do obličeje. „Nechte mne odejit… půjdu vám z cesty, nebudu vám v ničem překážet, ztratím se jak pára nad hrncem…“ šoural se po kolenou k Zelenkovi.

„Ano… jako pára nad hrncem,“ řekl Zelenka tiše a zmáčkl spoušť.

TAJEMSTVÍ STARÉHO DOLU

Seděli tak daleko, že výstřely nemohli slyšet, ani střelbu slepými náboji, ani ostrý výstřel poručíkův.

Byli tři: Josef zvaný Kocour, Griška a Tonda.

Seděli na kopečku nad nádražím a dívali se na vesnici, na kolejiště magistrály, na trosky spáleného vlaku a na legionářský ešalon. Svěží větřík rozehnal mraky a svítilo sluníčko. Bylo tak pěkně, že i černé trosky spáleniště působily docela veselým dojmem.

Válka byla někde daleko, strašně daleko. Možná dokonce, že už přestala. Bylo nepředstavitelné, že by zčistajasna zazněla trubka, vojáci by se sběhli do zbraně a vytáhli by na vojenská jatka.

Trubka nezazněla, vojáci neběželi do ohně. Opalovali se na sluníčku, malovali na stěny svých těplušek vlastenecké výjevy, jako například postavu Jana Žižky anebo Jánošíka s valaškou. Naši přátelé z výšky pozorovali Zelenkova dvorního fotografa. Vyrukoval se svou bedýnkou a lovil žánrové obrázky z ruského venkova: lapil mámu s uřvaným klukem a sliboval jim kornout pamlsků, když mu sehrají idylický výjev, prozářený mateřskou něhou.

Griška byl spokojený.

Draškaba mu vyřídil, že Zelenka zavřel Obucha do arestantského vagónu. Griška se do vagónu dostane. V některé těplušce sebere pušku nebo pistoli a pomstí tátu a kamarády. Ještě dnes večer.

Ležel na zádech a mhouřil oči do sluníčka.

I Josef se obíral vzpomínkami na domov. Tonda se snažil udělat z pampelišky trumpetku. Moc se mu to nedařilo.

„Já už viděl vojáků,“ řekl najednou Griška. „Viděl jsem carovy vojáky Pak jsem viděl německé vojáky, srbské dobrovolníky, maďarské honvédy, japonské pěšáky, rudou jízdu a krasnoarmejské pěšáky, Angličany, Francouze, kozáky, bílou pěchotu a já nevím koho ještě. Jenom vojáky, jako jste vy, jsem ještě neviděl.“

„Tak poslyš, Griško,“ řekl Josef a odkašlal si. Sumíroval si v hlavě přednášku podle všech těch přednášek a proslovů, které za dobu svého pobytu v legii vyslechl.

„Dyť poslouchám,“ řekl Griška.

„My jsme československá legie v Rusku.“

„Československo je nějaká země? Já o ní nikdy neslyšel,“

Josef znovu odkašlal. Těžko by tomu chlapci vysvětlil, že on sám vlastně nikdy v Československu nebyl, přestože je československý voják. Vskutku, do ruského zajetí se dostal jako rakousko-uherský c. k. infanterista čili pěšák.

„Československo je země, která vznikla loni, 28. října 1918.“

Griška vyvalil oči.

„Jak může nějaká země vzniknout? Země je pořád, nebo je moře. Nic jiného než země a moře není,“ řekl pevným hlasem.

Josef začal být nervózni.

„Stát Československo byl založen 28. října loňského roku. Předtím byly Čechy, Morava a Slovensko jako součást Říše rakousko-uherské. To máš tak: je to stejné, jako třeba Ukrajina je součást Ruské říše. No a my, Češi a Slováci, jsme byli součást Rakousko-uherské říše.“

Griška souhlasně kývl hlavou. Tohle jakžtakž chápal.

„Jsme armáda českých a slovenských dobrovolníků. Je nás padesát tisíc. Původně jsme byli v osmi plucích, teď nedávno byly sestaveny další pluky, Havlíčkův a Kozinův, a slaví se pluk Palackého a Štefánikův.“

„Kdo to je, ten pan Palacký a Kozina? To jsou nějací šlechtici?“

„Ne, to jsou velikáni našich dějin,“ řekl Josef přísně. „Náš vrchní velitel je francouzský generál Janin. Naším úkolem je chránit magistrálu od Novonikolajevska do Irkutska a chránit města Omsk a Tomsk.“

„Aha,“ řekl Griška nepřesvědčené. „Kde je československo?“

„Na západě, tam, kde zapadá sluníčko.“

„Proč nejste v Československu, když jste československá armáda?“

„Protože v Rusku jsou bolševici a my vám pomáháme se bolševiků zbavit. Proto tady bojujeme i s rudou jízdou a krasnoarmejskou pěchotou.“

„Ale my jsme se vás neprosili, abyste nám pomáhali.“

Josef se zděsil.

Co kdyby někdo taková velezrádná slova slyšel? Mohl by je zaslechnout udavač Draškaba a donést je poručíkovi… To by byl malér!

„Mlč, kluku sakramentskej, co to povídáš! My tady bojujeme za vaši svobodu, a ty tady… Vidíš, dávám ti přiklad. Podívej tady na Tondu. Jeho rodiče v Rusku žili dvacet letí Pak přišla revoluce a rodiče zahynuli a my, československá legie, mu pomáháme. Vidíš, taková je naše armáda.“

Dobře jsem mu to řekl, pochválil sám sebe Josef. Tak se to musí dělat. Názorně, jasně, na jasných a blízkých příkladech. To je nejlepší vysvětlování.

Ale vtom se ozval Tonda:

„Tatínka a maminku ale zastřelili bílí kozáci. Kocoure, bolševici mi nikdy nic neudělali! Ti kozáci nás nejdřív okradli a pak nám zapálili dům a potom…“

„Mého tatínka taky zabil Obuch a to je bíly! Potom přijeli naši a Obucha zahnali,“ namítl Griška.

Jak to těm klukům vysvětlit? Politika je složitá věc. Je to těžké vysvětlováni, když já sám dobře nevím, proč tady jsme, myslil si Josef. Chtěl bych přece domů. Loni vznikla svobodná republika a já bych tak rád viděl Prahu bez rakouské orlice, bez černožlutých habsburských barev! To musí být krása!

Podobně smýšlelo mnoho legionářů. To bylo slibů na začátku roku 1918! Všichni nám říkali, že se naložíme do vlaku a pojedeme do Francie na frontu proti Němcům. Nejdřív jsme měli jit přes Rumunsko, potom přes Murmansk a Archangelsk loďmi. Byly tam ale německé ponorky… Tak že prý pojedeme do Vladivostoku a odtud po moři přes celý svět do Francie. Mezitím co nám tohle všechno slibovali, začala válka s bolševiky. Čert ví jak, ale jisté je, že začala. A my jsme pořád nejeli domů.

Československo se osvobodilo, válka skončila. Německo bylo poraženo, Rakousko-Uhersko se rozpadlo. A my jsme pořád seděli v těpluškách na magistrále a rvali se S bolševiky, kteří nám nic neudělali…

„Na co myslíš, strejdo?“ zeptal se Griška.

„Ale…,“ mávl Josef rukou. Odmlčel se a pak řekl: „Podívejte se, kluci. Jeden jste Čech a druhý Rus. Oba nemáte ani tátu, ani mámu, nemáte kam jít. Buďte rádi, že jste u nás. Bydlíte v ešalonu, dostanete najíst, před deštěm a zimou se schováte, proč ty zbytečné otázky. To všechno je politika a tomu my nerozumíme.“

„Tatínek vždycky říkal, že musíme rozumět politice, jinak že nám ti bohatí vezmou poslední krajíc od huby,“ prohlásil Griška.

Josef už jenom zavrčel, ulehl na záda, zavřel oči a vystavil tvář sluníčku. S tím klukem nemá smysl se hádat…

Přemýšlel o Griškových slovech i o Griškově osudu. Tušil, že Griška má pravdu, ale nechtěl si to přiznat. Příliš mnoho v legii prožil, příliš k ni přirostl, zvykl si tu a přistoupil na základní přikázáni, že bolševici jsou veřejní nepřátelé číslo jedna a že je třeba s nimi bojovat. Znovu a znovu se vynořovala ta znepokojivá otázka, zda je to tak docela pravda, zda bolševici nakonec nemají pravdu.

Byl tu však poručík Zelenka, statečný chlapík, čestný a přímý. Dovedl se zastat svého mužstva, dovedl jít příkladem v boji, dovedl se bit proti každému, ať to byl ozbrojený nepřítel, anebo nějaký byrokrat tam seshora, z výše československého vojska na Rusi.

Vojáci se upínali na osobnost svého velitele. Nikdy je nezklamal. Věřili mu na slovo, věřili v jeho mravní čistotu, neúplatnost, nezištnost…

„Josefe, jde sem Draškaba,“ vyrušil ho Tonda z přemýšleni.

Kocour se posadil.

Po stráni sem šplhala postavička Zelenkova pobočníka.

„Máš jit k veliteli.!“ volal Draškaba na Josefa.

„Co mi asi chce,“ bručel Josef a vstal.

„Aha, to jsi ty, bratře,“ řekl Zelenka, když Josef vstoupil do kanceláře. „Pojď se mnou do arestu.“

„Do vězení? Co jsem provedl?“

Zelenka se zasmál.

„Chci ti něco ukázat.“

Stálo to za podíváni.

Bylo to bezduché tělo Stěpana Sergejeviče Obucha. Ležel na podlaze arestantského vagónu.

Draškaba se Zelenkou ho sem tajně přenesli z kanceláře. Dávali dobrý pozor, aby je nikdo neviděl. Nesli ho pěkně schovaného v bedně. Na nádražíčku ale byl takový shon, že nikdo nevěnoval pozornost dvěma mužům s bednou;

„Mám pro tebe důležitý úkol, Josefe.“ řekl Zelenka.

„Vždyť víte, že na mne se můžete plně spolehnout.“

„Půjdeš na rozvědku.“

„Dobrá. Nebude to poprvé.“

„Ale tentokrát to bude trochu zvláštní.“

„Zvláštní?“

„Ano, musíš předstírat, že jsi dezertoval.“

Josefův úžas byl nelíčený.

Stávalo se, že čas od času někdo zběhl. Obyčejně to byli legionáři, kteří přišli blíže do styku s bolševiky a pochopili, co vlastně komunisté v Rusku chtějí a proti komu a proč bojuji. Takoví lidé pak odcházeli z vojska vedeného reakčním velitelstvím a bojovali pak v řadách Rudé armády. Více než deset tisíc Čechů a Slováků tak sloužilo v řadách Rudé armády. Přicházeli nejen z legie, ale i ze zajateckých táborů.

Veleni československého vojska nešetřilo nadávkami na adresu těchto „zběhů“. Český nebo slovenský rudoarmejec nesměl padnout do legionářského zajetí: čekala ho jistá smrt. Legionáři takové lidi nešetřili a bez milosti je pobíjeli, často velmi barbarsky. Důstojnickému sboru se podařilo mezi prostými vojáky vyvolat psychózu, hysterii proti těmto lidem. Josef byl také nasáklý oficírskou propagandou a při pomyšleni, že by měl zběhnout, šly na něho mrákoty.

„Musíš proniknout do jednoho oddílu rudé gardy. Musíš se stát jedním z nich, sloužit s nimi, a když to bude nutné, spolu s nimi bojovat třeba i proti nám.“

Josef se na Zelenku díval užasle. Až do této chvíle si myslel, že poručík je člověk tak přímý, že není schopen jakékoli podlosti. A teď na něm chce čistou zradu, zradu kamarádů i zradu nepřítele, který, jak Josef dobře věděl, bojuje naprosto čestně!

„Nejen to,“ pokračoval Zelenka. „Ty musíš s sebou vžit i ty dva kluky, Tondu a Grišku.“

„Proč, proboha?“

„Protože jenom Griška tě může zavést k partyzánům. Jenom on ti může získat důvěru. A je jasné, že Griška bez Tondy nikam nepůjde.“

Josef si srovnal poručíkova slova v hlavě.

„Jestli tomu dobře rozumím, mám jít za Tondou a Griškou, říct jim, že dezertuju, a poprosit je, aby šli se mnou?“

„Přesně tak.“

„Přece těm klukům nebudu lhát!“

„Musíš, jinak se to nepovede.“

„Tonda nosí celému ešalonu štěstí. Náš prapor má nejmíň ztrát z celého prvního pluku a všichni vojáci věří, že je to diky Tondovi! Nemůžu mu říkat něco, co není pravda, přineslo by to neštěstí nám všem!“

„To jsou pitomé pověry.“

„Nejsou to pověry. Zeptej se koho chceš. Tondovi se nikdo neodváži lhát, nikdo z celého ešalonu.“

„Tím Tondovi neuškodíš. Poslouchej, jde o velkou věc.“

„Nic nechci slyšet,“ řekl Josef pevně.

Vždycky tak klidný poručík Zelenka se začal vztekat.

„Nemysli si, že si můžeš dovolit mi odporovat!“

„Jsem v legii déle než ty, bratře poručíku,“ řekl Josef.

„Ale já jsem důstojník a ty mě budeš poslouchat.“

„Podle rozkazu, bratře poručíku,“ řekl Josef chladně.

Poručík vzdychl. Ne, tímhle tónem nic nedokáže. Musí to vyřídit přátelsky.

„Podívej, Josefe, přece nebudeme na sebe úřední. Poslouchej, já ti všechno vysvětlím.“

Josef se podíval na mrtvé tělo na podlaze a pomyslel si, že tady je věru mnoho k vysvětlování, snad až příliš mnoho.

Zelenka vytáhl z kapsy mapu.

„Podívej, tady je Starý Turgajsk.“

„Starý Turgajsk? Hmm… aha, tady. To je kousek od magistrály.“

„Třicet verst.“

„Podle mapy to asi bude mrňavá díra?“

„Úplně malinká. Je tam malý důl a ten obsadili rudí.“

„To právě je mi podezřelé. Proč je v takové díře posádka Rudé armády? To je opravdu podivné…“

„Už mi začínáš rozumět?“

„Možná…“

„Griška to ve Starém Turgajsku zná. Narodil se tam. Tady ten člověk Obuch měl v Turgajsku důl, a když přišla revoluce, zabil dělníky a utekl.“

„Já vím, Griška mi to vyprávěl. Ty to taky víš?“

„Ano, vím. Ale nevím, proč to udělal. Asi věděli něco, co Obuch tajil. Nevím.“

„To je druhá záhada kolem Starého Turgajska…,“ řekl Josef.

„Obě musíš vypátrat.“

„Jak to, že je Obuch mrtev?“

„Napadl mě. Musel jsem ho zastřelit. Teď se nám to náramně hodí. Musíš jít za Griškou a Tondou a přemluvit je, aby šli s tebou. Griška tě zavede do Starého Turgajska a ty obě záhady odhalíš!“

ŠPATNÁ KARTA

Chlapci čekali na Josefa celé odpoledne. Slunce se schylovalo k obzoru a zvedl se studený vítr. Slunce zrudlo a na zemi padal stín, minutu od minuly hustší. Nebe se rychle zatahovalo černými mraky. Zakryly slunce, chvíli jimi prosvítala krvavá záře, ale pak zmizela i ta. Ve vzduchu bylo cítit vlhko. Zdálky sem doléhalo hřmění.

Běželi s kopce dolů. Za okny domečků Kličitovky tu a tam blikla lampička nebo louče. V hustém šeru se černaly spálené vagóny a vyhořelé domy. Působily strašidelným dojmem, jako mrtvé tělo bájného draka, černé a nehybné, ale stále ještě hrozivé.

Neobživne snad ten drak, neotevře zubatou tlamu, nevychrlí ze sebe oheň, neroztáhne blanitá křídla?

Na oba chlapce padla tíseň.

Kde je Josef?

Kolem vagónů vládl čilý ruch. Vojáci posedávali na schůdkách jako na zápraží. Pálili si malé táboráčky, zpívali při kytaře, zašívali roztrhané šaty, povídali si, smáli se.

„Neviděli jste Kocoura?“

„Ne, Josef tady nebyl… už od rána jsme ho neviděli. I možná že šel do Kličitovky…“

Takové a podobné odpovědi dostávali na znepokojené otázky.

O zem pleskla první tučná kapka.

Vojáci se začali smát, povykovali, hledali jeden druhého.

„Karle, domů, zmokneš!“ volali na sebe.

„Už běžím, mámo!“

„Tak pojď, nebo nastydneš a budeš muset pit čaj s medem!“

„Kde mám kytaru? Sakryš, tak kde mám tu kytaru? Nechci. aby ji odnesla voda! Nesebrali jste mi ji někdo?“

„Já ji mám. Tak pojď už!“

Kolejiště se vyprázdnilo a spustil se liják.

Tonda s Griškou stáhli hlavy mezi ramínka a utíkali podél těplušek.

Okénka žlutě zářila do temnoty. Za nimi se míhaly stíny. Otevřenými dveřmi zněl smích, povyk a zpěv.

Ale Josef nebyl v žádné těplušce.

„Přece by neodešel a nic nám neřekl!“ zapochyboval Tonda.

„Já nevím, neznám ho tak dobře.“

„Znám ho, a právě proto nevěřím, že by to udělal,“ řekl Tonda a mhouřil oči v přívalu studených kapek.

Klusali bosýma nohama v kapkách. Málem vrazili do vojáka, který spěchal do své těplušky a běžel a nekoukal ani vpravo, ani vlevo.

„Sakramentský chlapi, nemůžete dávat pozor,“ zahudroval.

„Byl jste ve vsi?“ zeptal se Griška.

„Jo, to jsem byl…“

„Neviděl jste tam Josefa?“

„Jo, tak toho jsem tam neviděl,“ řekl voják a vlezl do vagónu.

„Přece ho neodnesl čert,“ vzdychl Tonda. Měl strach. Byla přece jenom válka. Krajem procházely nepravidelné vojenské oddíly, někdy to byli rudí, jindy zase bili, byli tu partyzáni a vzbouření sedláci, oddíly divokých atamanů, kteří se ani nezajímali, kdo je rudý a kdo je bílý, a zabíjeli každého pro lup a pro potěšení.

Po setměni bylo nebezpečné vzdalovat se od jednotky.

Klukovi, jako byl Tonda, nehrozilo velké nebezpečí. U něho by nikdo neočekával majetek, a proto ho legionáři často vysílali na rozvědku. Tonda pak předstíral, že je ruský tuláček-siroteček, chodil krajem a často přinesl poručíku Zelenkovi informace, jaké by dospělý rozvědčík pískal jen nesnadno.

Obešli celý vlak. Když jste vraceli, narazili na poručíka Zelenku.

„Co tu děláte, kluci?“ zeptal se přísně.

„Nic…,“ řekl Griška nevinně.

Tonda do něho dloubl loktem.

„Nemusíš lhát. To je bratr poručík, nic ti neudělá, je hodný.“

„Tak co?“ řekl poručík a založil si ruce v bok.

„Hledáme Josefa, bratře poručíku!“ hlásil Tonda takovým tónem, jakým referoval o výsledcích svých výzvědných výprav.

„Taky hledám Josefa,“ řekl poručík. „Kdybyste ho našli, ihned zavolejte stráž a nechte ho zadržet.“

Pod Tondou se bezmála podlomila kolena. Nevěřil svému sluchu. Mají zavolat stráž? Poručík byl zahalen do gumového pláště, na hlavě měl kapuci, snad Tonda špatně rozuměl…

„Co jste řekl… máme zavolat stráž?“

„Ovšem,“ řekl poručík. „Vrah přece musí do vězení, to je snad jasné, ne?“

„Josef někoho zavraždil…? To není možně, byli jsme s nim celý den…“

Poručík jako by ztrácel trpělivost.

„Slyšeli jste můj: rozkaz. Kdo Josefa uvidí a nezavolá stráž, stává se jeho spoluviníkem a bude potrestán. Pamatujte si to!“

Přísně se na ně podíval a vylezl po schůdkách do svého Vagónu.

Chlapci zapomněli, že na ně prší a že je tma a zima.

Stáli tu jako zkameněli a zírali jeden na druhého.

Co se to mohlo stát? Bylo to jako blesk z čistého nebe.

Zdrceni capkali loužemi a šli na konec vlaku do skrýše pod arestantským vagónem. Sem zalezou, aby si všechno dobře rozmyslili a uvážili, co udělají…

Došli až na konec vlaku.

„Psst…“ ozvalo se zpod podvozku.

„Kdo je to?“ vyjekl Tonda.

„Já… Josef…“ zašeptal ten neznámý.

Josef Seděl pod vozem zachumlaný do kabátu. Vedle něho ležela puška a torna.

„Co tu děláš? Hledáme tě po celé Kličitovce…“

„Buďte zticha! Musím vám něco říct“

„Héhe, to bude nějaká psina,“ zasmál se Tonda nuceně. Bylo mu však jasné, že se stalo něco vážného. Ve skrytu duše však přece jenom doufal, že se stane zázrak a Josef všechno vysvětlí jako další ze svých legračních kousků…

„Tentokrát to, Tondo, není psina…,“ vzdychl Josef.

„To říkáš vždycky. Griško, poslouchej dobře, co nám bude chtít namluvit,“ žďuchl Tonda do kamaráda a oba se nuceně zasmáli.

„Zabil jsem Obucha…,“ řekl Josef. Ano, tak se s poručíkem domluvil: bude předstírat Obuchovu vraždu a poručík mu v tom pomůže. Jeho rozhovor s chlapci byl součásti lsti.

Griška měl pocit, že se mu zastavilo srdce. Tak chtěl pomstít tatínka sám, vlastnoručně, a Josef ho předešel.

„Obucha…,“ vydechl zklamaně.

„Poručík ho nechal zavřít do arestantského vagónu,“ vyprávěl Josef. „Potvrdilo se, že je to opravdu ten člověk, který zabil Griškova tatínka a jeho kamarády v dole ve Starém Turgajsku. Udělalo se mi z toho špatně…“

„Tys ho zabil…,“ opakoval Griška zdrcen.

Josef pokračoval:

„Ano… Šel jsem za ním. Do arestantského vagónu, stalo se to tady, nad námi. Draškaba mě k němu pustil. Dal jsem se s Obuchem do řeči. Byl nafoukaný a drzý. Říkal, že to bude poručíka mrzet, že s nim zatočí. Tak jsem se dopálil…“

„A zabils ho…,“ řekl Griška.

Venku hustě pršelo. Klikatý blesk na chvilku ozářil spiklence. Zalil je na okamžik svým sinalým světlem a kola vagónu vrhla na jejich tváře příšerný stín. Pak se ozvalo táhlé zaburácení hromu.

„Hned jsem ho nezabil,“ pokračoval Josef. „Vrhl se na mě. Bránil jsem se, ale najednou mi vypadl z rukou mrtvý. Spadl tváří na hranu postele a roztrhl si ji.“

„Udělals to za mě. Kde je Obuch teď?“

Griškova otázka Josefa trochu zaskočila. Snad se ten kluk nechce jít na mrtvého Obucha podívat? Teď, v noci, v bouřce? Koneckonců, proč by se neměl jít podívat… Arestantský vagón je prázdný a cela je určitě otevřená. Obuch dozajista ještě leží tam, kde ho Josef spatřil, na podlaze cely.

Josef ukázal prstem vzhůru.

„Tady leží, možná že přímo nad naši hlavou.“

Tonda se otřásl děsem Ale Griška byl jako posedlý. Neváhal ani vteřinu, jako nějaké dravé zvíře podběhl vagón, vylezl do deště, vyšplhal se po kluzkých schůdkách a vpadl dovnitř vagónu Byl mokrý, z vlasů mu tekly potůčky studené vody. Nedbal.

Uvnitř vagónu byla tma. Na schůdkách se ozvaly kroky. Byl to Josef.

„Tady je ta cela,“ strkal Josef Grišku před sebou. Tápali rukama, až nahmatali obdélník otevřených dveří. Zdálo se, že uvnitř je tma méně hustá. Na podlaze viděli, nebo spíš tušili nezřetelný obrys mrtvoly.

„To je on?“ zeptal se Griška a ukázal prstem na temný stín na podlaze.

„Ano,“ přisvědčil Josef temně.

Griška se sehnul a nahmatal Obuchovy nohy. Klekl a po kolenou se šoural k hlavě Konečky prstů se dotýkal bezvládného těla.

Bouře venku propukla v plné síle. Obloha jako by se roztrhla. Už nebyla černá, svítila zeleným světlem a jeden blesk stíhal druhý Země vzdychala pod přívalem nebeské vody. Mihotavé světlo blesků vrhalo živé stíny a vypadalo to, jako kdyby ešalon jel.

Záře bouřky dopadla okénkem i dovnitř cely.

Živé stíny tančily po Obuchově strašlivé tváři. Griška se nad něho naklonil docela blízko. Voda mu stékala z vlasů a crčela na Obuchovy zavřené oči a na rty.

Josef držel Tondu za ruku. Stáli ve dveřích jako přimraženi a dívali se na maličkého chlapce, na toho roztomilého, pihatého Grišku, jak se vpíjí očima do zeleně ozářené tváře vraha svého otce.

„Je to on,“ vydechl Griška nakonec. „Ano. je to on a je mrtvý.“ Vstal a šel k Josefovi „Tak dlouho jsem ho hledal a nakonec našel. Tys ho zabil. Možná že je to dobře.“ řekl vážným hlasem.

Bože, je to možné, že takhle mluví malý chlapec, napadlo Josefa. Ano, je to strašlivé. Ten hoch toho musel mnoho prožít, musel mnoho trpět. V občanské válce lidé zestárnou rychle, až moc rychle.

Griška se ještě jednou ohlédl a podíval se na Obuchovo tělo.

„Pojďme,“ řekl.

Seběhli ze schůdků a znovu zalezli pod vagón.

Bleskl tentokrát udeřil docela blízko. Světlo bylo jako za dne, pokud ovšem za dne je někdy světlo sinalé.

Záře dopadla i na Obuchovu tvář.

Kdyby Griška zůstal v cele ještě půl minuty, v záři blesku by spatřil, že Obuch pomalu otevírá oči, jak mžiká, jako by chtěl s řas setřást vodu, která tam natekla z chlapcových vlasů. Dokonce slabě pohnul rty. Potom se znovu propadl do tmy a venku zaburácel hrom.

„Co budeme dělat?“ zašeptal Tonda, když všichni tři zalezli do úkrytu mezi kola vagónu.

„Dostaneš se před soud! Víš, jak je poručík přísný! Už to ví a hledá tě.“ Griška vyprávěl o tom, jak před chvilkou potkali Zelenku, který Josefa hledal.

„Musím odsud zmizet,“ řekl Josef.

Tonda užasl. Takové řešení ho nenapadlo. Nedovedl si představit, že by někdo mohl žít jinde než v legionářském vlaku.

„Ty chceš utéct od legie?“

„Co jiného mi zbývá?“

„Vždyť jsi tu od začátku, od doby Družiny…“

„Zmizím alespoň na nějakou dobu. Pak se časy změní a třeba mi to prominou…“

Tonda se podíval na Grišku.

„Musíme Josefovi pomoct,“ řekl a Griška přikývl. Pomohou, ale jak?

„Já tady nemůžu zůstat. A taky nechci. Neděláme v Rusku dobrou věc. Válka skončila a my tady nemáme co pohledávat!“

Josef si myslel, že se bude zase kdovíjak přemáhat, aby ta slova pronesl. Vždyť to je pravý opak toho, co každodenně kolem sebe slyšel, opak té denní propagandy, kterou byli už několik let krmeni! Kdyby to lak slyšel poručík… Josefa překvapilo, že se mu to říkalo snadno, o přemáhání nebylo ani řeči. Čím to mohlo být? tázal se sám sebe. Snad tím, že si to ve skrytu mysli říkal už dávno, ale nechtěl si to přiznat sám sobě? Uvědomil si, že odpolední rozhovor s chlapci na kopečku nad nádražím v něm zanechal dojem. Tonda ztratil v revoluci rodiče, zabili mu je bili kozáci… Griškova tatínka zavraždil majitel dolu, a jak to říkal Griška? My jsme se neprosili, abyste nám pomáhali proti bolševikům… Komu pomáháme? Fabrikantům a statkářům. A proč, proč to? Copak my, vojáci legie, jsme fabrikanti a statkáři? Jsme tu samí dělnici a rolníci…

„Josefe, já tě vezmu k nám. Do Starého Turgajska!“

Griška se rozhodl. Ano, tak to bude nejlepší.

Josef naoko váhal.

„To přece nejde,“ řekl. „Tam přece jsou vaši rudí…“

„Nevadí,“ řekl Griška a zasmál se.

„Jsem přece legionář.“

„V Rudé armádě slouží mnoho bývalých legionářů.“

„Ale…“ Josef chtěl říci, že to jsou přece zrádci, ale včas se zarazil. Proč to neřekl? Možná že si už není tak skálopevně jist, že to jsou zrádci.

„Naši ti všechno vysvětlí, sám pochopíš. Jsou mezi nimi i bývali carovi vojáci, jsou tam i Němci a Maďaři. Jsi přece dělník?“

„Ano, před válkou jsem byl kovář.“

„Tak vidíš. Dělnici se mezi sebou dohodnou. Pojď se mnou a já ti u našich pomůžu!“

Stěpan Sergejevič Obuch zvedal pomalu, pomaličku ruku a přiložil si ji k ráně na obličeji.

Necítil bolest, měl však dojem, že má místo obličeje kamennou masku. Byl strašně slabý. Nevěděl, kde je. Slyšel, jak déšť bubnuje na střechu a jak někde v dálce bije hrom.

Pak si vzpomněl na poručíka Zelenku. Znovu si připomínal tu chvíli, kdy klečel na kolenou, hleděl do ústi browningu, svíral bezcenného mauzera v pravici a poručík pomalu, pomaličku tiskl spoušť. Potom jako by ho nějaká žhavá pěst udeřila do tváře a byl konec.

Ale není konec, Stěpan Sergejevič žije a ještě zatraceně bude žít, holoubku!

Tělo bylo dosud bezvládné, ale mysl už byla čilá a činorodá. Především je nutno dostat se odsud. Ale jak?

Obuch se pokusil zvednout hlavu, ale nešlo to. Rázem propadl beznaději. Obrazy se mu míhaly před očima. Znovu byl v hostinském pokoji Díry. Baliček karet… ano, ovšem, vykládal jsem si karty? Co vyšlo?

Nemohl si vzpomenout.

Namáhal svou paměť, ale kamenná maska ho tížila. Kdyby tak mohl zahodit svou tvář, hned by si vzpomněl!

Strop byl černý a Obuchovi se zdálo, že na něm vidí kartu. Nač vzpomínat, vždyť ta karta je na stropě! Stačí si počkat, až ji blesk ozáří. Pak ji uvidí.

Bouřka však zuřila za obzorem a světlo blesků sem už nedoléhalo. Ale karta byla stále zřetelnější.

Ovšem, je to kluk, je to srdcový kluk! Obuch bude mít štěstí.

Měl pocit, že kamenná maska, kterou měl místo obličeje, se pousmála. Sebral všechny své síly a převalil se na bok. Vědomi, že nad jeho hlavou září srdcový kluk, ho posilovalo. Záhy se mu podařilo kleknout. Po čtyřech se plížil z cely ven. Dveře do vagónu byly otevřené. Venku šuměl déšť. Ach, déšť!

Obuch vystrčil hlavu ze dveří a cítil, jak kapky bubnuji na jeho lebku. Voda mu stékala po očních víčkách a rozpouštěla tu kamennou masku. Pod maskou byla tvář, strašně bolavá tvář, ale tvář lidská, živá. Obuch se vztyčil na kolenou, uchopil pravicí držadlo a postavil se. Nastavil tvář k nebi a pil dešťovou vodu. Záhy v sobě cítil dost síly, aby sestoupil po schůdkách dolů. Každým krokem se mu vracela energie. Vrávoral, několikrát upadl, ale po chvíli se dostal ze stanice a vpotácel se mezi první domky Kličiťovky.

Déšť ustával, když došel ke dveřím Díry. Uvnitř bylo rušno. Chlapi se veselili, smáli se a zpívali.

Obuch praštil několikrát pěstí do dveří.

Otevřete, tak otevřete, všiváci!

Otevřel Tatařin Vasil. Spatřil zkrvavělého Obucha. Nebyl překvapen. Denně viděl někoho raněného nebo mrtvého. Ovšem Díťá není Imperiál Palace v Petrohradě!

Naložil Stěparia Sergejeviče Obucha na záda a odnesl ho do hostinského pokoje.

Kam jinam? Obuch měl předplaceno na týden dopředu.

PRVNÍ BOJOVÝ ÚKOL

„Že to není spolehlivý člověk? Zabte mě na místě, jestli ten Čechoslovák je zrádce!“

Griška se rozohnil.

Došli do Starého Turgajska ráno. Byla to zlá cesta, v noci, za deště, lesem. Ale dostali se tam, kam chtěli.

Ve Starém Turgajsku se nic nezměnilo. Byli tu všichni, velitel oddílu Andrej Bulgakov i jeho zástupce Timka, nikdo nepadl, rudá vlajka vesele plápolala na střeše někdejší Obuchovy vily. To bylo vítání! Griška šel z ruky do ruky, všichni rudoarmejci mu chtěli podat ruku, všichni ho chtěli vzít do náručí, přestože Griška protestoval a mrskal sebou. Není přece žádný malý kluk, nechce, aby ho někdo bral do náručí! Ale vojáci se jen smáli a Griška šel z ruky do ruky, z náruče do náruče.

Josef s Tondou stáli opodál.

Bulgakov se na Josefa díval klidnýma, moudrýma očima a hovořil na rovinu: on, Bulgakov, velí malému oddílu a musí být velice opatrný. Z legie sem už dávno nikdo nepřišel. Všichni, kdo měli internacionální smýšlení, už odešli z řad nacionalistů. V legii zůstali jen skalní a rudoarmejci jim nedůvěřovali. Bude třeba se nejdřív poradit.

Josef kývl, že to chápe, ale byla v něm malá dušička. Bulgakov se na něho díval klidnýma, moudrýma očima a Josef měl pocit, že rudý velitel se dívá až na dno jeho mysli a že tam vidí všechno, že čte přesný zápis Josefova rozhovoru se Zelenkou a že je mu jasné, že Josef je bělogvardějský špión.

Vojáci se radili v někdejším Obuchově salóně. Už dávno to nebylo to přepychové hnízdo jako před válkou! Na stěně visela veliká mapa Sibiře. Obrazy někdo sňal a opatrně složil do rohu. Podlaha byla pokrytá vrstvou bláta. Jeden z rudoarmejců předělal stojan na kulečníková tága a zrobil z něho stojan na zbraně. Kulečníkový stůl sloužil jako psací stůl velitele Bulgakova. Také kožená křesla došla nejedné úhony. Rudoarmejci měli teď jiné starosti než uklízet Obuchův parádní salón! V čele místnosti stál krb a nad krbem portrét Vladimíra Iljiče Lenina.

Byl to zvláštní portrét. Dnes ho můžete spatřit v muzeu těžebního kombinátu ve Starém Turgajsku… Nikdo tehdy netušil, jak Lenin ve skutečnosti vypadá. Jeho skutečný obraz sem, do těchto míst, přišel až v roce 1921. Zdejší komunisté si Lenina zatím dovedli jen představit a místní umělec Aljoška Efelajev vypodobnil Lenina podle svých představ.

Namaloval muže asi dvoumetrového, se širokými rameny, s bujnou hřívou na hlavě a bohatýrským plnovousem. V jedné ruce držel Lenin tlustou knihu, v druhé revolver. U nohou se válela carská koruna. Aljoška by patrně zbil každého, kdo by se mu snažil namluvit, že Lenin je drobný, že vypadá jako úředník, že nosí vestu, že od mládí je tak lysý, že ještě zamlada mu říkali jeho druzi Stařík… Kdepak Lenin a vesta, řekl by si Aljoša. Namaloval Lenina v rozevlátém plášti, s jezdeckými botami na nohou a v energicky střižené rubašce, opásané koženým opaskem s obrovitou přezkou. Tak vypadá vůdce revoluce! Tak vypadal Jemeljan Pugačev, tak vypadal Stěnka Razin a tak musí vypadat i Vladimír lljič Lenin.

Andrej Bulgakov svolal poradu. Co udělají s českým přeběhlíkem? Ať každý vysloví svůj názor: je Čechoslovák upřímný, anebo přišel se zlými úmysly?

Griška byl jediný, kdo Josefa hájil a bránil by ho třeba zuby nehty.

„Věřte mi, znám ho! Opravdu, zabte mě, jestli se mýlím!“

„Ty jeden kluku, co ty víš, co je to smrt,“ okřikl ho Timka, zástupce Bulgakova.

Timka byl mladý, divoký Gruzín, bystrý a odvážný; Skvěle doplňoval rozvážného Bulgakova. Tvořili nerozlučnou dvojici. Často se jejich názory lišily, ale je zdravé podívat se na problém ze dvou stran. Jakmile však padlo rozhodnutí, Timka se bez odmluvy podřizoval a přesně se řídil pokyny svého velitele, i v tom případě, že jeho názory na řešení byly opačné. Tak to v armádě musí být: rozkaz je zákon a musí být splněn bez váhání.

„Já vím, co je to smrt, Timko,“ otočil se Griška na Gruzina, „a vím taky, že ten Čechoslovák není zrádce.“

„Nehádejte se,“ přerušil je Bulgakov. „Musíme vzít rozum do hrsti. Čechoslováci nás zle ohrožuji. Josef by nám mohl pomoci, pokud ovšem není špión. Zná legionáře, je Cedi…“

„Legionáři jsou pěkná verbež, jen co je pravda,“ vybuchl Timka.

„Josef takový není,“ vykřikl Griška.

„Poslyš, Griško, vyprávěj nám ještě jednou, jak to všechno bylo,“ řekl Bulgakov.

Griška vylíčil pečlivě celou tu historii, vyprávěl, jak poznal Obucha, jak poručík Zelenka nechal Obucha zatknout, jak si zavolal Josefa, jak se Josef ztratil a nakonec jak ho našli schovaného pod vagónem.

„Byl Obuch opravdu mrtev?“ zeptal se Bulgakov. když Griška líčil svou noční návštěvu arestantského vagónu. Griška se rozčilil.

„Jestli byl mrtvej? Byl! Byl tak mrtvej, že víc mrtvej nemohl být, věřte mi přece! Viděl jsem ho na vlastni oči.“

„Byl to opravdu Obuch?“

„Copak nepoznám chlapa, co zabil tátu?“

„No dobře, dobře,“ chlácholil Bulgakov chlapce, rudého rozčílením, „Jsou tu ale divné věci. Proč poručík zatýkal Obucha? Co chtěl Josefovi?“

„Zelenka se dověděl o tom, že Obuch zabil mého otce. Chtěl to vyšetřit, proto Josefa zavolal, Josef se pak neudržel a Obucha zabil.“

„Poručík zavřel Obucha jenom proto, že Obuch vraždil?“

„Samozřejmě: On není tak úplně špatný, jak si myslíte. Je to voják, ale jinak je to přímý chlap. Myslím, že mě měl docela rád a chtěl mi pomoct, Proto dal Obucha zavřít.“

Rudoarmejci se dívali jeden na druhého. Tohle ještě neslyšeli. Velitel legionářského vlaku není tak špatný, je to přímý chlap…

„No, nekoukejte tak; chlapci,“ řekl konečně Bulgakov. „Život není jen černý a bílý. Velitel legionářů může být taky přímý chlap, i když je to nepřítel. Ale stejně se mi to nelíbí. Poslyš, Griško, proč Josef přišel k nám?“

„Josef mi řekl, že uteče. Sám jsem mu nabídl, že ho vezmu k nám do Starého Turgajska. Po cestě mi Josef vyprávěl, že už dávno věděl, že legie nebojuje za správnou věc a že měl v úmyslu k nám přejít. Tohle mi povídal a já mu věřím.“

Andrej Bulgakov vážně hleděl do Griškovy rozpálené tvářičky.

„Jsme vojáci Rudé armády, Griško. Nesmíme každému důvěřovat.“

„Já myslím, že Josef je legionářský špión. Zastřelíme ho a bude pokoj. Co se zrádcem!“ řekl Timka.

„Ne ne, to nesmíte!“

Griška byl zoufalý.

„Zrádce musíme zastřelit,“ řekl Bulgakov.

„Je revoluce, pochop to. Máme proti sobě bělogvardějce a interventy, Čechoslováky, Japonce, Němce, Angličany, Francouze a čerchmanta starý ho ještě k tomu. Nemůžeme nechat zrádce mezi sebou.“

„Ale Josef není zrádce,“ trval Griška na svém.

„Jak to máme poznat?“

„Zrádce se nejlíp pozná, když zradí,“ ušklíbl se Timka.

„Ale to už je pozdě. Musíme ho odhalit dřív,“ řekl Bulgakov.

„Tak ho nějak vyzkoušejte,“ navrhl Griška.

Bulgakov se zamyslel. Přecházel po pokoji. Pak se zastavil před Leninovým portrétem a zadumaně na něj hleděl. Náhle se otočil.

„Možná že mám nápad,“ řekl.

„Zastřelíme ho,“ řekl Timka.

„Na to je dost času.“

„Zatím…,“ řekl Timka.

Bulgakov mávl rukou.

„Dejme tomu, že Josef je zrádce. Proč ho sem Čechoslováci poslali?“

Timka se zamračil a Bulgakov pokračoval.

„Jsme malá jednotka. Vojensky nehrajeme velkou roli. Je nás tu pár, ve skutečnosti plníme strážní službu.“

„Tak malá jednotka nejsme,“ namítl Timka.

„Nic si nenamlouvej. Je nás dohromady patnáct a nejbližší velký oddíl Rudé armády je čtyři sta verst odtud! A Čechoslováci obsadili celou magistrálu! Nemůžou mít zájem na naší likvidaci, nevadíme jim. Ledaže by znali tajemství Starého Turgajska.“

„Diamanty…,“ zašeptal Griška.

„Ano, přesně tak,“ řekl Bulgakov. „Jsou tu diamanty, je tu poklad starého Obucha a je tu spousta diamantů skoro na povrchu. Čechoslováci by tu mohli snadno obnovit těžbu.“

Griška se zamyslel. Nenapadlo ho pohlížet na Josefa a jeho odchod z legionářského vojska z téhle stránky. Obdivoval Bulgakova za jeho prozíravost. Ano, je povinen Josefa podezírat. Co o něm ví, říkal si Grišká a pak ho napadlo, že o Josefovi neví nic ani on sám. Koneckonců, i Tonda působil jako rozvědčík Čechoslováků, jako bělogvardějec… Kdoví kolik životů jeho výpravy za rozvědkou stály… kolik rudoarmejců padlo na základě zpráv, které Tonda dodal poručíkovi Zelenkovi?

„Chcete Josefa vyzkoušet?“ řekl Griška tiše.

„Vyzkoušíme ho. Jestli je zrádce, přišel sem hledat diamanty. Ale jestli sem přišel s upřímnými úmysly, o diamantech nemůže nic vědět.“

Bulgakov mluvil pomalu a důrazně. Vraštil čelo a pečlivě vážil každé slovo.

Timka byl netrpělivý. Chtěl by rychlé a jednoznačné řešeni. Neměl rád průtahy.

„Co tedy uděláme?“ vyhrkl.

„Budeme Josefa hlídat. Dostane zpátky svou zbraň. Bude chodit do stráže. Uvidíme, jakou stráž si vybere. Možná že bude chtít hlídat tady uvnitř dolů a bude tu všude slídit. Pak uvidíme, na čem jsme: je to slidič a zrádce. Když si vybere hlídku venku, bude to mluvit v jeho prospěch.“

Timka se zasmál.

„To je mi ale důkaz! Co když si vybere hlídku venku, aby pustil své kamarády dovnitř, sem k nám?“

„Nesmysl! Je nás tu patnáct, a kdyby si Čechoslováci zamanuli, smetou nás a nepotřebují mít podplacenou naši stráž!“

„Já ho tedy zavolám,“ řekl Timka.

Bulgakov přikývl.

Josef vstoupil, zasalutoval a vojensky se ohlásil, tak, jak byl zvyklý z legie.

Bulgakov se jenom ušklíbl.

„To si můžeš nechat od cesty. Mám pro tebe první bojový úkol.“

Griška nebyl ve své kůži.

Tonda to na něm dobře viděl, ale nechtěl se na nic ptát. Griška nepochyboval, že Tonda zrádcem není. Věděl, že ani neměl čas se s nikým domluvit. Celý včerejší den přece strávili spolu! Události běžely tak rychle, že Tonda nemohl předvídat, jak se vyvinou. Nemohl to předvídat nikdo, ani poručík Zelenka, ani Josef.

Pouze o Josefovi Griška pochyboval.

Bulgakov měl pravdu.

O čem Zelenka mluvil s Josefem, zatímco Tonda s Griškou čekali na kopečku nad Kličitovkou?

Josefovo vyprávěni bylo v tomto bodu poněkud nepřesvědčivé. Opravdu bylo možné, že Zelenka se s Josefem domluvil a že celá Josefova dezerce je jen úskok.

Ale jak se o tom přesvědčit?

Třeba ani Bulgakov nebyl s to předvídat všechny možnosti a Josef bude mít možnost rudoarmejce poškodit, i když si vybral hlídku venku, na předsunuté pozorovatelně.

Zatím nic nenasvědčovalo tomu, že by Josef věděl o diamantech ve Starém Turgajsku. Ale třeba jde Zelenkovi o něco jiného než o diamanty. Ale o co?

Griška nemohl přijít na to, co by mohlo takového bílého legionářského oficíra zajímat víc než diamanty.

Třeba se jen chtěl přesvědčit, zda je rudoarmejců ve Starém Turgajsku tak málo.

„Griško, já mám strach…,“ řekl Tonda nesměle.

„Z čeho?“

„Josef mi leží v hlavě… Nikdy předtím nemluvil o tom, že by chtěl z legie odejít. Víš, v našem ešalonu je moc vojáků, kterým se nelíbí bojovat proti bolševikům. Jsou to dělnici a rolníci a říkají, že nechtějí bojovat proti svým vlastním lidem. V legii je drží jenom Zelenka. Věří mu na slovo, obdivují jeho odvahu a čestnost, odešli by ale, kdyby se dověděli, že je Zelenka zklamal. Josef ale mezi ty lidi nepatřil nikdy. Neslyšel jsem, že by Josef někdy o něčem takovém mluvil!“

Tak, vida, pomyslel si Griška. Tonda má taky pochybnosti. To je ale šlamastyka! Jak z toho ven?

„Josef ale zabil Obucha,“ namítl Griška.

„Ty jsi ho viděl zblízka. Byl určitě mrtvý?“

„Vypadal tak.“

„Nikdo ale neviděl, že by Obucha skutečně zabil Josef. Co když to předstírá a ve skutečnosti Obucha zabil někdo jiný?“

Tohle Grišku nenapadlo.

Viděl Obucha mrtvého a to mu stačilo. Nelámal si hlavu s takovými maličkostmi, kdo vlastně nepřítele zabil. Hlavni pro něho bylo jen jedno: Obuch byl mrtev.

Kdyby Obucha zabil skutečně někdo jiný, na Josefa by to vrhlo zcela jiné světlo…

„Co budeme dělat?“

„Musíme Josefa hlídat. Budeme ho sledovat,“ zašeptal Tonda a rozhlédl se kolem sebe, jako by se chtěl přesvědčit, zda ho někdo nepovolaný neposlouchá.

Kolem bylo ticho.

Seděli na převráceném důlním vozíku. Za zády měli hluboký les, který se táhl na sta verst. Vlevo pod nimi byla Obuchova vila a vpravo se táhl široký průsek, ve kterém byly vidět obnažené skály. Na kraji průseku stály polozbořené budovy. Tam se hlína třídila a propírala. Pod jejich nohama tekl potok. Složitá soustava koryt sváděla kdysi vodu do budov. Dnes bylo všechno zchátralé a zničené, nicméně bylo jasné, že těžba se může obnovit během týdne.

Stáčí, aby parta zručných tesařů se pustila do díla a obnovila koryta a vyspravila třídicí zařízení, které bylo skoro celé dřevěné. Pár šikovných lidi by obnovilo trať, důlní vozíky by mohly začít jezdit a v dole by zavládl znovu ruch.

Komu by to ale sloužilo? Kdo obnoví těžbu? Budou to bílí, kteří se dostanou k diamantům veliké ruské země? Anebo to budou dělníci, kdo bude těžit diamanty k prospěchu celku?

Tonda pohlédl na rudý prapor na Obuchově vile.

Tak dlouho ho učili ten prapor nenávidět. Od té doby, co se začal stýkat s Griškou, od dob rozhovorů s některými vojáky z ešalonu se začal dívat na rudý prapor jinýma očima.

Začal si uvědomovat, na které straně je pravda. Vzpomněl si, že bili kozáci zabili jeho rodiče.

Ovšem, Čechoslováci byli lidé jeho krve a dobře se o něho starali. Znamená to však, že bojuji za správnou věc?

Tondovi se z toho až zatočila hlava. Opravdu, vždyť jeho vlastni osud je nedůležitý ve srovnáni s celou tou velkou občanskou válkou, která zachvátila celé Rusko.

Tonda začal nejasně chápat, že v této válce je v sázce víc než blaho jeho a dobro kamarádů. Začal chápat, že není pravda všechno to, co až dosud slyšel od Zelenky a od všech těch výmluvných pánů, kteří jezdili od ešalonu k ešalonu a vedli moudré řeči o svobodě a o rudé diktatuře.

„Co když zjistíme, že Josef je opravdu zrádce?“ zeptal se Griška.

Nebyl si jist, jak by se Tonda v takovém případě zachoval.

Tonda se pevně rozhodl.

„Museli bychom to oznámit veliteli.“

„Ten by nechal Josefa zastřelit.“

Tonda cítil, že má srdce až v hrdle.

„Zasloužil by si to,“ řekl po chvíli a zavřel oči.

ČAJ O PATÉ

„Bratře, bratře poručíku,“ sípěl Draškaba.

Vpadl do kanceláře sotva popadaje dech. Koulel očima a podlamovaly se pod ním nohy.

„Co se stalo?“

„Mrtvola… zmizela.“

„Která?“

„Obuchova. Šel jsem se čtyřmi muži Obucha pohřbít, jak jste nařídil. Ale cela je prázdná.“

„Dívali jste se do správné cely?“

„Díval jsem se do všech, bratře poručíku. Ani jednu jsme nevynechali.“

Poručík Zelenka se nepřítomně zadíval na těžítko, které stálo před ním na stole. Vyrobil je jistý Hejl, před válkou zámečník. Byl to krásný model obrněného vlaku, přesněji řečeno lokomotivy obrněného vlaku. Zelenka milovat tuto těžkou zbraň prvé světové války a toužil po tom být přeřazen na Orlík, obrněný vlak československého vojska na Rusi. Nepodařilo se mu to. Nikdy by to nikomu nepřiznal, ale považoval to za životni prohru. Cítil, že už nikdy se nedostane výš než k hodnosti poručíka a že nikdy nedostane důležitější úkol než velet vlaku.

Nebyl to malý úkol a malá hodnost. Naopak, byla to služba velmi zodpovědná, ale Zelenka toužil po generálské hodnosti. Věděl o skvělých kariérách takového Gajdy nebo Čečka, dravých, bezohledných lidí, kteří se prodrali kupředu a Šli přes mrtvoly a neohlíželi se ani vlevo, ani vpravo. Zelenka však přišel do legie přece jenom trochu pozdě. Klíčové pozice obsadili lidé, kteří byli ještě ve staré Družině a jen neradi mezi sebe pouštěli nové tváře. To byla politika a zde byl Zelenka bezradný. Neměl ty správné konexe. Byl tvrdý a odvážný, ale takový byl kdejaký legionářský důstojník.

Nedostal se k veleni Orlíku. Zklamalo ho to.

Aniž vojáci cokoli tušili, uzavřel se do sebe. Nepřestával hrát roli dobrého velitele, otce svého mužstva. Neztratil odvahu a bystrý úsudek. Ztratil však chuť jít dál.

Rozhodl se tehdy, že nahrabe co nejvíc peněz a pak zmizí navždy. Proč by se měl vracet do drogerie v Příbrami? Zůstane v Rusku – pokud zvítězí bili – anebo odjede do Ameriky a bude tam obchodovat. Na nové Československo nebyl zvědavý. Měl tolik rozumu, že mu bylo jasné, že po návratu tam legionáře nic kloudného nečeká. Všechna výnosná místa obsadí lidé, kteří se náramně činili za Rakouska a teď budou dělat kariéru v novém státě. Koneckonců, tak nějak to bylo i v legii. I zde to měli snadnější ti, kdo měli důstojnické hodnosti v c. k. armádě Františka Josefa I.

Teď šlo o to; získat bohatství, obrovské jmění, aby stálo za to utéct do vysněné Ameriky.

Obuch byl klíč k takové budoucnosti. Byl mrtev. Kde je ale jeho mrtvola?

Poručík Zelenka vstal a přehodil si plášť přes ramena.

„Jdeme,“ řekl.

Prošel celý arestantský vagón. Ovšem, Obuchovo tělo leželo v první cele. Na zemi uviděl skvrny po krvi. Nemohlo být pochyb, že odnesl s Draškabou mrtvolu právě sem. Kdo ji ale odnesl pryč?

Poklekl a díval se zblízka na podlahu.

Bylo tomu tak, anebo se mu to jen zdálo?

Ano, na podlaze našel několik otisků bosých dětských nohou. Zdá se. že tu byl Tonda s Griškou.

Ti dva ale nemohli Obuchovo tělo unést. Zelenka s Draškabou měli co dělat, aby břichatého Obucha unesli.

Zelenka vstal a díval se zamřížovaným okénkem ven.

Bylo brzy ráno. Včerejší bouře vyčistila vzduch a sluníčko přívětivě hřálo, ačkoli bylo tak časně. To je dobře, že je tak hezky. Avšak – proč je to dobře? Je to vlastně lhostejné. Všechno je lhostejné.

Poručík se otráveně odvrátil od okna a zadíval se do Draškabova vyjeveného obličeje.

„Co na mě tak civíš? Někdo ukradl mrtvolu!“ štěkl na něho.

Draškaba bezmocně rozhodil ruce.

„To právě jsem bratru poručíkovi přišel oznámit,“ řekl pokorně.

Ne, Tonda s Griškou nemohli mrtvolu unést. Ledaže by jim pomohl – Josef. Ba ne, ani tak by jí neunesli daleko. Museli by vzbudit pozornost. Museli by ji vléct a na zemi by byla stopa. Všude je rozbředlé bláto a Obuchovo tělo by tu vyrylo širokou brázdu. Včerejší lijavec však mohl stopu smést, namítl Zelenka sám sobě. Kam a proč by ji vlekli?

Byla to záhada.

Obuch se zatím měl docela dobře k světu.

Poručíkova střela ho jen škrábla do líce. Kulka prolétla tváří a vylétla pod uchem ven. Obuch měl z pekla štěstí, stačilo, aby v okamžiku výstřelu slabě pohnul hlavou a byl by teď v pánu.

Seděl v hostinském pokoji Díry na posteli. Tatařin do něho lil dryáky a patlal mu léčivou mast na líc.

Čertovsky to pálilo, ale Obuch ani nesykl. Měl tvrdou náturu.

„Jen patlej, patlej, čerte,“ vrčel na Tatařina. „Dobře ti zaplatím. Budu tě ještě potřebovat.“

Tatařin uvařil v kuchyni Díry démonické léčivo, složené z borové smůly, medu, heřmánku, devětsilu, lihu, pálivých bobulí a sušeného dryáku, který kupoval od jisté slepé stařeny za drahý peníz a který prokazatelně léčil všechny nemoci od rakoviny po záškrt a hojil i rány bodné i sečné a střelné.

Tatařin byl známý jako lékař a v širokém dalekém okolí měl velkou klientelu. Hostinský od Díry si ho držel pod střechou, přestože Tatařin ostře páchl a měr surové zvyky, jako kupříkladu se nikdy nemyl, pil jen vodku a koňskou krev, spal v koutě chléva na hliněném loži a jednou za čas se rozkatil a žral syrové maso a nevyhýbal se pak ani myším a ropuchám. Na jeho nůžkám podobnou ruku nebyl hezký pohled, ale koneckonců krásných lidi je na světě dost, ale ne každý dovede léčit tak dobře jako Tatařin od Díry.

„Tataře, dovedeš dobře léčit,“ řekl Obuch a Tatařin potěšeně vycenil černé zuby.

„Dovedeš taky posílat lidi na onen svět?“ Tatar se rozhlédl kolem sebe, udělal si šmik pod bradou a rozchechtal se. Obuch se podíval do jeho černého chřtánu, udělalo se mu špatně a pomyslel si, že měl raději zůstat mrtev.

„Tak co, odpověz, čerte.“

„Radši léčím, milostpane,“ přiznal Tatařin trochu zahanbeně. V Díře se víc zabíjelo, než léčilo, a Tatařin platil se svou léčitelskou vášní trochu za podivína. Proč léčit, když zabíjet je tak snadné!

Byly to divoké doby a lidský život nestál za zlámanou grešli, zvlášť v Díře.

„Já nechci, abys někoho jen tak odkrouhl,“ řekl Obuch. „Potřebuju se něco dovědět a ten dotyčný asi nebude chtít mluvit.“

Tatařin opět doširoka rozevřel svou černou tlamu a zahýkal. Nezasvěcený pozorovatel by patrně nepoznal, že se směje.

„Tak mu naplácejte na zadek, milostpane,“ poradil Tatařin, když dohýkal.

„Vidíš, jak vypadám. Copak já můžu někoho mlátit? Ostatně nevím, jestli mláceni je to pravé. Spiš bych rád, aby na tom člověku nezůstala žádná stopa.“

Tatařin se zachmuřil.

„Milostpán má podivné choutky. Proč by neměla zůstat stopa? Vždycky zůstane stopa. Komu na tom záleží! Svět je široký a lidí je dost.“

„Nemáš nějaký prostředek, který působí bolest a nezanechává stopu?“

Tatařin se zamyslel.

Milostpán je podivín, ale náš zákazník je náš pán. Chce někomu namlátit beze stopy? Prosím, ať je po jeho přání…

„Nu co, o něčem bych věděl,“ řekl.

Vojín dobrovolec Draškaba nebyl dobrý člověk.

Ostatně, to je to nejmírnější, co lze o jeho charakteru vyslovit.

Draškaba byl především práskač. Byl také zloděj a trochu vrah. Nenáviděl všechny lidi včetně sebe.

Mohl by být démonem a Drakula by se mohl stát jeho partnerem. Draškaba byl však úžasně zbabělý. O jeho zbabělosti se v ešalonu vyprávěly celé legendy.

Střelbu fyzicky nesnášel. Nikdy nevyfasoval zbraň, aby nebyl nucen střílet. Bál se, že rudí jednou ešalon dobudou, a měl pocit, že si zachrání život; když nebude mít svou zbraň.

Jeho zbraní byl jazyk.

Dovedl skvěle lhát a lhal tak dobře a tak často, že už sám nevěděl, co je pravda a co lež.

Stal se pobočníkem poručíka Zelenky lstí a přetvářkou. Poručík ho nenáviděl, ale ze všech lidí v ešalonu jedině Draškaba si pamatoval všechno, co kdy viděl, slyšel anebo četl, a jako tajemník a fámulus byl skvělý. Poručík se musel smířit s tím, že jeho pobočník bude své funkce zneužívat ke svému prospěchu.

Ostatně, proč by to Zelenkovi mělo vadit.

Vždyť i Zelenka zneužíval své funkce k vlastnímu prospěchu.

Dnes byl Draškabův šťastný den.

Byl přítomen poradě velitelů rot s velitelem ešalonu.

Naparoval se a dělal důležitého. Věděl, že se těší všeobecné nenávisti, ale to ho jenom těšilo, protože nikdo mu nemohl nic udělat. Byl přece důvěrníkem a pomocníkem bratra poručíka Zelenky.

Když o Zelenkovi přemýšlel, Draškaba ho vždycky v duchu nazýval „panem poručíkem“, nikoli, jak se slušelo a patřilo, „bratrem poručíkem“. Taky mu vadilo, že mu musí podle předpisu tykat, protože všichni dobrovolníci jsou bratři a bratři si tykají.

Dělal zápis porady. Bylo to zbytečné, protože byl schopen si pamatovat téměř slovo od slova všechno, co kdo řekl, co kdo namítl. Byla to veleužitečná vlastnost, protože poručík Zelenka se připravoval na porady tak, že hovořil s Draškabou a ten mu připomínal, že před dvěma měsíci ten a ten říkal to a to a teď že je podobná situace, a jestli ten a ten řekne něco jiného, bude mu záhodno připomenout, že zcela nedávno měl opačné názory.

Porada skončila pozdě odpoledne.

Draškaba vyskočil z vagónu, aby se nadýchal čerstvého vzduchu.

Počasí už nebylo tak pěkné jako včera, kdy se ztratila Obuchova mrtvola. Bylo však víceméně hezky.

Dýchal z plných plic. Poradní místnost ve štábním vagóně byla zakouřená. Šlo o důležitou věc a velitelé hulili jak Ringhofferova fabrika na Smíchově, odkud Draškaba pocházel.

Pak si všiml, že ho někdo pozoruje. Ohlédl se.

Ovšem, u plotu stála dívka a upřeně na něho hleděla.

Draškaba se otočil. Možná že se dívala na někoho jiného.

Za nim však nikdo nestál.

Znovu se podíval na dívku. Ta zpozorovala jeho rozpaky a rozesmála se.

Draškaba měl pocit, že ji už někdy viděl. Ovšem, viděl ji v hospodě Díra, kam chodil za Obuchem. Několikrát se pokusil ji oslovit, ale vždycky se z kouta vynořil párek hrdlořezů a ti se tvářili tak děsně, že se Draškaba koukal vytratit tak rychle, jak jen to bylo možné.

Draškaba si ukázal prstem na prsa, aby se přesvědčil, že dívka má zájem o něho.

Smála se ještě víc a horlivě přikývla.

Přišel tedy k ni.

Byla velmi krásná, snědá, černovlasá, okatá.

„Servus,“ pozdravil ji světácky.

„Buď zdráv,“ usmála se na něho. „Proč ses tak dlouho neukázal? Ráda tě vidím.“

Vida, ráda mě vidi, pomyslel si Draškaba polichoceně.

„Já tě taky rád vidím, ale máš kolem sebe vždycky ty chlapy.“

„To jsou moji bratři,“ řekla dívka. „Jeli pryč, do Omsku prodávat koně. Jsem tu sama. Nechceš zajít na čaj? Jmenuju se Tamara.“

Draškaba se ohlédl. Ne, poručík ho dnes potřebovat nebude. Není to však léčka? A co by… nikdo v celé Kličitovce se neodváží ublížit legionářovi. Bráškové by celou ves podpálili a srovnali se zemí, to přece tady musí být jasné každému.

Přeskočil nízký plůtek, zavěsil se do dívky a šli.

„Kde bydlíš?“

„Tady, blizoučko, už jsem roztopila samovar. Čaj bude sladký, teploučký…,“ vrkala dívka. Naklonila se k němu. Cítil vůni jejich vlasů a měl takovou radost, že mu bylo do zpěvu.

Radost ho brzy přešla.

Dívka uskočila a zezadu po něm hrábly dva páry silných paží. Pak mu někdo ovinul kus páchnoucího hadru kolem hlavy, útočníci mu podrazili nohy a povalili ho na zem. Mrskal sebou a snažil se křičet o pomoc, ale nebylo mu to nic platné. Ozval se dusot kopyt, zahrčela kola bryčky. Násilnici ho hodili na korbu a Draškaba se vezl.

Nejeli daleko. Bryčka zastavila, útočníci ho popadli jako balík a nesli ho někam nahoru po schodech. Vrzly dveře a ti neotesanci hodili Draškabu bez okolků na zem.

Draškaba vyjekl bolestí.

Pak ho někdo znovu zvedl, posadil na židli a připoutal mu provazem nohy i ruce. Potom mu servali hadr s hlavy.

Pokud byl Draškaba postrašen, ba vyděšen, možno říci hrůzou ochromen, bylo to předčasné.

Ta pravá hrůza měla teprve přijít.

Strašlivé bylo především to, že proti němu seděl na posteli Stěpan Sergejevič s krvavou ránou na tváři.

Draškaba zaječel, ale někdo mu ucpal dlani ústa.

„Neječ, pitomče. Jsem živý víc než ty,“ řekl Obuch klidně. „Poručík se špatně trefil, to je všechno.“

Tak takhle to bylo! Mrtvolu nikdo neodnesl, mrtvola odešla sama, po vlastních! Draškaba byl jako u vyjevení.

„Pozorovali jsme dnes i včera ešalon. Stalo se to, co jsem čekal. Poručík svolal poradu velitelů rot. Dovedu si domyslet, o co šlo. Chcete přepadnout Starý Turgajsk.“

Obuch mluvil pomalu a klidně. Kladl věcně jedno slovo za druhým jako člověk, který má dost času a ví, co mluví.

„Naletěl jsi Tamaře, chlapče. Pozvala tě na čaj. Koneckonců, čaj tady můžeš dostal.“

Za Draškabou někdo zahýkal. Voják se strašně lekl, ale pak si uvědomil, že to asi měl být smích.

„Bude to opravdový čaj o páté,“ pokračoval Obuch a neznámý znovu zahýkal.

Bylo to veselé, jen co je pravda.

„Chci po tobě podrobný rozpis útoku, se všemi detaily. Poručík mi o tobě vyprávěl. Vím, že máš dobrou paměť.“

Kývnutím hlavy komusi pokynul a ten uvolnil stisk dlaně. Draškaba měl volná ústa.

„Dobrá.“ ochotně souhlasil. „Nakreslím vám plán útoku.“

Jeho židli přisunuli ke stolu a uvolnili mu pravou ruku. Na stole ležel baliček karet se srdcovým klukem navrchu. Pak tam byl rozložený papír a tužka.

Draškaba měl nutkáni se otočit, podívat se, co je to za lidi, kteří jím manipuluji, ale bál se.

„Piš,“ poručil mu Obuch.

Psal a maloval, jen co mu tužka stačila lítat po papíře.

Obuch pomalu vstal, kráčel k němu a sklonil se nad jeho ramenem. Se zájmem pozoroval, jaký výtvor roste Draškabovi pod rukama. Když skončil, podal papír Obuchovi. Ten si ho prohlížel dlouho a pečlivě. Pak se podíval někam nad Draškabovu hlavu a řekl klidně:

„Bij!“

Draškaba dostal ohromný políček zleva a pak druhý zprava.

„Stačí,“ řekl Obuch a podíval se Draškabovi do očí.

„Chlapče, znám Starý Turgajsk jako své boty, tohle je báchorka. Chtěl jsi mě podfouknout. Už se o to nepokoušej.“

„Mám?“ zeptal se někdo za Draškabovými zády.

Obuch přikývl.

Do Draškabova zorného pole vstoupil obrovitý Tatar se zmrzačenou rukou. Smál se a odhaloval přitom černé zuby. V ruce nesl veliký měděný trychtýř.

Někdo popadl Draškabu za ruce a zvrátil mu je dozadu. Spatřil teď své další mučitele. Těsně za ním stál strašlivý obr s holou hlavou a vedle něho se zubil jakýsi sušinka s vědrem v ruce. Tatar přistoupil k Draškabovi a vrazil mu trychtýř do úst. Sušinka se zahihňal, přistoupil k židli a nalil do trychtýře několik litrů vody.

Voda se hrnula vojákovi do hrdla. Nemohl polykat, protože tlak vody byl příliš silný a překonal všechny pokusy hrdla vodu nějak zpracovat. Z očí mu tryskaly slzy. Svět zčernal. Ohluchl a bolest byla jeho jediný pocit.

Neslyšel, že Obuch pokynul Tatařínovi, aby přestal. Tatar vytáhl trychtýř a z Draškabových úst se vyřinul obrovský proud vody s krví. Holohlavý obr zmáčkl vojákovi žaludek a hruď. Jen pomalu přicházel Draškaba k sobě.

„Tak co,“ zeptal se Obuch. „Namaluješ mi plán?“

Počkal, až se vzpamatuje. Trvalo to dlouho. Draškaba se třásl po celém těle. Byl vyděšený k smrti. Lekal se při každém zvuku, který sem zvenčí dolehl. Obuch ho chvilku dokonce litoval.

Když přišel k sobě, Obuch mu vtiskl do ruky tužku a holohlavec ho přisunul ke stolu. Draškaba nakreslil plán útoku. Obuch vzal papír a znovu ho důkladně studoval. Ano, poznával plán Starého Turgajska. Viděl, že Zelenka nasadil na útok tři roty a kulometné družstvo Kolta. Nenamaloval ten Draškaba nějaké pohádky? Zdálo se však, že je všechno v pořádku. Ano. bylo to logické rozmístění vojska. Ne, Draškaba si nemohl v tak krátké chvíli vymyslet vojensky tak dokonalý klamný plán nástupu.

„Dobrá,“ řekl Obuch a složil papír. „Teď poslouchej. Dáme tě do pořádku. Trochu tě opijeme. Nikomu neřekneš ani slovo, anebo si tě sem znova pozvu na čaj, a tentokrát z toho nevyvázneš. Nikdo se nic nedoví. Nemusíš mít obavy. Dokonce ti zaplatím a ty mi podepíšeš, žes přijal peníze.“

Na Draškabovi bylo možno předvést názornou ukázku toho, co to znamená, když se řekne, že někdo poslouchá jako hodiny.

Tatařin odložil trychtýř a horlivě a s chuti se pustil do léčeni. Působilo mu to značné potěšení.

Chlapík hubený jako tyčka mezitím dostal instrukce, popadl plán útoku, nasedl na koně a vyrazil z Kličitovky na sever, tam, kde leží Starý Turgajsk.

NOČNÍ NÁVŠTĚVA

Tonda s Griškou hlídali Josefa už třetí den. Nic podezřelého na jeho počínání neshledali.

Josef se brzy s rudoarmejci spřátelil. Rád s nimi rozmlouval, ale nikdy se nikoho na nic nevyptával. Nestaral se o rozděleni stráží, nezajímal se o důl. Vyptával se spíš na revoluci, na Lenina, na Marxovo učení. Chtěl vědět víc o Dekretu o míru a Dekretu o půdě, chtěl vědět o sovětech.

Vyptával se na to i Bulgakova. Ten mu vyprávěl o carovi a statkářích, o hrozné nevědomosti, ve které carský režim držel ruský lid, a o bolševicích, kteří vybudovali svou stranu, pronikli do všech velkých závodů, pronikli na vesnici a podařilo se jim vysvětlit lidem podstatu jejich bídy.

Bulgakov mu vyprávěl i o popech a náboženském tmářství, o mniších a vysokém kléru. Vyprávěl mu o carské armádě, o vyhnancích na Sibiři a o kriminálech.

Josef si to všechno srovnával v hlavě. Přemýšlel o poměrech, které zažil ještě před válkou za Rakouska-Uherska a také o poměrech v československém vojsku. Poručík Zelenka rád mluvil o demokratické revoluci, která prý rozbila Rakousko a vybudovala nový československý stát. Josef začal chápat, že všechny ty řeči o demokratické revoluci jsou planá propaganda, která má jenom ohlupit prosté lidi.

Toho dne měl večerní stojku. Rozloučil se s novými kamarády a šel na stráž.

Jako obyčejně se Tonda s Griškou plížili za ním.

„Já se trochu stydím, Griško.“ zašeptal Tonda. „Říkal jsem ti od začátku, že Josef je dobrý chlap.“

„Musíme na něho ještě nějakou dobu dávat pozor,“ řekl Griška. „Možná že se přetvařuje.“

„Vsadím se o co chceš, že se nepřetvařuje.“

Griška pokrčil rameny a sunul se dál.

Starý Turgajsk byl uprostřed hlubokých lesů. Z nížiny, kudy procházela trať železniční magistrály, se sem táhlo široké údolí. Tekl tudy potok, ve kterém se v dole propírala zemina. Podél potoka vedla cesta. Údolí bylo uzavřeno vysokou skalní bránou. Josefovo stanoviště bylo nahoře na jedné ze skal.

Bulgakov projevil Josefovi značnou důvěru, když mu svěřil tak důležité stanoviště. Odtud strážný mohl kontrolovat všechny, kteří přicházeli ke Starému Turgajsku údolím. Za ním byla ovšem ještě jedna stráž, ale nejdůležitější úkol přece jen připadl strážnému skalní brány.

Josef dorazil na skálu, a vystřídal kamaráda, námořníka Nikitušku, kterého sem revoluce zavála až z Vladivostoku. Rozloučili se, Nikituška mu popřál klidnou stráž a odešel. Josef se zachumlal do svého pláště, usedl a položil pušku na kolena.

Byla klidná, studená noc. Svítily hvězdy a proti jasnému nebi bylo vidět vrcholky borovic. Občas prolétl nějaký noční pták. V tichu noci hučely nekonečné lesy.

Ticho přerušil nějaký divný zvuk. Jako by spadl kámen.

Josef zpozorněl a zvedl hlavu.

Oba chlapci také slyšeli šramot a přitiskli se k zemi.

Za chvilku bylo slyšet kroky. Někdo přicházel po cestě podél potoka. Šel zvolna a hlučně. Nesnažil se ukrýt. Kráčel tak bezstarostně, jako kdyby ani nebyla válka a lesy nebyly plné ozbrojenců. Po chvíli se objevila tmavá postava. Josef na ni hleděl shůry. Namířil na ni pušku.

Postava šla zvolna a nejevila žádné nepřátelské úmysly. Pokud to mohl Josef posoudit, příchozí nebyl ozbrojen.

Když se neznámý dostál až do skalní brány, Josef křikl:

„Stůj, kdo tam? Kdo je to?“

„To jsem já, panáčku. Zachar.“

„Dej ruce nahoru a otoč se čelem ke skále,“ poručil mu Josef a po tajné stezičce hopkoval dolů.

Kluci se doplazili až na skálu a dívali se na toho cizího člověka. Josef k němu brzy dorazil. Nasadil mu ústí hlavně na záda a volnou rukou ho prohledal. Zřejmě neměl zbraň.

Josef ustoupil o tři kroky. „Otoč se ke mně. Kdo jsi?“

„Zachar, Zachar Osipovič je mé jméno, poníženě prosím. Všichni mi ale říkají Zachar.“

„Pojď blíž a dej ruce od těla. Uděláš jediný pohyb a střelím!“

Chlapci slyšeli každé slovo. Stěny skal jako by zesilovaly hlasy těch dvou dole.

„Ne tak zhurta. No tak, Josef, dej tu břízu pryč,“ řekl neznámý česky.

Kluci sebou trhli. To je přece poručík Zelenka! Ano, nemohlo být pochyb o tom, že příchozí je Zelenka. Ostatně vzápětí to potvrdil i Josef.

Přistoupil k neznámému a vydechl:

„To jsi ty, bratře poručíku. Jak to vypadáš?“

„Jako Zachar Osipovič. Bylá to jednoduchá věc. Ještě večer opravdu žil jistý Zachar Osipovič. Pak stačilo jedno píchnutí nožem a Zachar Osipovič jsem teď já.“

„Vy jste ho…“

„… píchl. Přesně tak.“

„Co tu děláš, bratře? Jak ses mohl odvážit… Nemohl jsi přece vědět, že budu mít stráž zrovna já.“

„To jsem nevěděl. Poradil bych si, i kdyby tu stál někdo jiný. Nejsem poprvé na rozvědce,“ zasmál se poručík.

Ano, to byl on. Nelítostný, zoufale odvážný voják. Nebál by se jít ani do pekla.

Josef cítil, že se mu stále ještě obdivuje, ale do jeho obdivu se už mísila nenávist.

„Tak copak děláš?“

„Jak vidíš, vartuju. Mám hlídku do dvou do rána.“

„Mizerně vartuješ. Slyšel jsem tě, jak se tu vrtíš. Kdybych chtěl, obešel bych tě zezadu a pak…“

„Já jsem…“ bránil se Josef.

Zelenka ho však nenechal domluvit.

„Jak jsi dopadl? Jde to dobře?“

„Vidíš sám, bratře poručíku. Dali mi pušku a vartuju.“

Zelenka se zasmál.

„Hlídáš Rudou armádu před bílými Čechoslováky. To je dobré! Ale na to se tě neptám.“

Tonda s Griškou napjatě poslouchali. Vyměnili si krátký pohled. Co tohle znamená? Že by Josef byl opravdu zrádce? Vypadá to tak… Tondovi bylo do pláče. Přece ho Josef nemůže tak strašně zklamat.

„Já vím, že se mě na to neptáš…“ řekl Josef tiše.

„No tak, důvěřují ti dokonale? Pustili tě mezi sebe?“

„Abych pravdu řek, nepustili.“

„Proč to?“

„Nedůvěřují mi. A já se jim nedivím. Po tom, co jsme jim všechno udělali…“

„Jak to mluvíš?“ užasl Zelenka.

Josef trochu zvýšil hlas. Tonda, který svého staršího kamaráda dobře znal, rozeznal chvění rozčilení v jeho hlase.

„Vy důstojnici jste nám legionářům o Rudé armádě jenom lhali.“

„Co to plácáš za nesmysly, pitomče,“ obořil se na něho Zelenka.

Josef se nenechal nadávkou vyprovokovat a pokračoval:

„Lhali jste nám, to ti říkám já. Vykládali jste, že jsou to dobrodruzi, kteří chtějí ovládnout Rusko.“

„Není to snad pravda?“ ušklíbl se Zelenka.

„Není. Jsou to sedláci a dělníci a horníci. Jeden je kovář jako já. Je to prima chlap. Vyprávěl mi o svém životě. Nechtějí ovládnout Rusko. Ten kovář chce kovat pro sebe a pro ostatní dělníky, a ne pro statkáře, kterému ta kovárna patří.“

„Ty jsi opravdu jen pitomec. Copak nechápeš, že jsou to žvásty,“ řekl Zelenka.

„Nejsou to žvásty, vidím na každém kroku, že je to pravda. Ti rudoarmejci opustili rodiny a domovy a jsou tady, aby ten důl proti nám ubránili. Jsou chudí jako kostelní myš. Zatím my, legionáři…“

„No co, my legionáři,“ zeptal se Zelenka chladně.

„Každý druhý se napakoval. Prý válečná kořist. Tihle tady válčí a neberou žádnou válečnou kořist…“

„Josefe, z tebe se stal rudý!“

Josef chvilku mlčel a pak řekl:

„Ano, stal, poručíku. A nestydím se za to.“

Poručík ustoupil o krok. Pak se uchechtl, natočil ramena, jako by chtěl odejít. Ale pak se mžikem obrátil k Josefovi a prudkým kopancem mu vyrazil pušku z rukou a pěstí praštil překvapeného vojáka do krku. Josef se zapotácel. Vrávoral po cestě a Zelenka se rychle sehnul, uchopil zbraň a namířil ji na Josefa.

Tonda s Griškou na nic nečekali a metli si to dolů.

„Ruce vzhůru! A rychle!“ velel Zelenka.

Josef uposlechl.

„Co to děláš, bratře poručíku.“

„Mizerná stráž jsi, kamarádíčku… Dal ses k Rudé armádě. Měls mě považovat za nepřítele.“

„Jsi nepřítel. Je mi už jasné, proč jsi mě sem poslal. Jde ti o diamanty. Chceš tady rabovat a krást. Chci se vsadit, že chceš okrást i své bratry legionáře. Chceš sebrat diamanty a vzít roha!“

Zelenka zarachotil závěrem. Přesvědčil se, že je náboj v komoře a namířil. To ale už byli kluci dole. Tonda popadl kámen a hodil ho na poručíka. Kámen udeřil Zelenku do prsou. Griška hodil druhý kámen. Trefil se poručíkovi přímo do holenní kosti. Poručík zařval, pustil pušku, chytil se za holeň a poskakoval po jedné noze a spílal.

Josef si třel krk a sebral pušku se země.

„Ano, poručíku. Nejsi bratr. Jsi prachobyčejný lump. Jen si zkus pro diamanty přijít. Cekáme tady na tebe.“

Zelenka se ušklíbl. Namáhavě se postavil na obě nohy a třel si holeň.

Oba kluci se k němu váhavě přiblížili, kameny v rukou.

„Aha, tady jste, parchanti. Taky jste zrudli jako Josef?“

Mluvil česky a Griška mu tedy špatně rozuměl, stejně jako jenom tušil obsah rozmluvy s Josefem. Zato Tonda rozuměj až příliš dobře a sumíroval si v hlavě tu nejstrašnější nadávku, jíž by poručíka počastoval.

Neměl k tomu však čas.

Zelenka byl ohnutý do pravého úhlu a třel si nohu téměř až na nártu. Po očku pokukoval po Josefovi a čekal na vhodnou chvilku. Teď!

Hrábl na zem, sebral hrst prachu, hodil ji nešťastnému Josefovi do oči a vzal nohy na ramena.

Dvě tři vteřinky si Josef mnul oči, ale to stačilo, aby Zelenka zmizel ve tmě. Tonda s Griškou sice hodili po uprchlíkovi své kameny, ale netrefili. Josef třikrát vystřelil tím směrem, kudy poručík prchal, ale věděl, že ho nemohl zasáhnout.

Zaklel.

„Poplach, poplach,“ ozvalo se volání.

Bulgakovovi rudoarmejci byli všichni na nohou. První sem přiběhl Timka, za ním Bulgakov.

„Kdo tu byl…“

„Určitě to byl nějaký zvěd,“ řekl Josef. Rychle se podíval na Tondu a Grišku. Prozradí-li ti kluci, že to byl poručík a že jsem se s nim nejdřív docela přátelsky bavil?

Kluci do sebe šťouchli. Rozuměli si. Přesvědčili se o tom, že Josef opravdu není zrádce, že je rudoarmejec srdcem i duší. Co na tom, že sem přišel s jinými úmysly. Hlavně že se změnil!

„Vyzval jsem ho, aby se zastavil, ale dal se na útěk. Střílel jsem, ale asi jsem ho nezasáhl.“

To už na místo doběhli i ostatní. Někteří se vydali dolů po cestě. Za chvilku se vrátil Nikituška. V ruce nesl čepici. Byla to legionářská čečenka s červenobílou páskou.

Zelenka ji zřejmě měl pod Zacharovým kabátem a ztratil ji, když prchal.

Bulgakov si čepici zadumaně prohlížel.

„Legionář… tak je to přece jen pravda.“

„Co je pravda, soudruhu veliteli?“ zeptal se Nikituška.

Bulgakov chvilku přemýšlel. Pak se podíval na Timku. Nemuseli vyměnit ani slovo. Rozuměli si. Timka přikývl.

„Pojďte sem, soudruzi, všichni. Musím vám něco důležitého říct. Nosím to s sebou už od včerejška, ale domníval jsem se, že je to planý poplach nebo provokace. Ale zdá se, že se ta zpráva potvrzuje.“

Ze tmy se vynořovaly postavy rudoarmejců. Vytvořily kruh kolem velitele.

„Včera sem přijel člověk na koni.“

„Já jsem ho vpouštěl,“ vykřikl někdo.

„Je to člověk se špatnou pověstí. Několikrát nám ale pomohl, jindy zase pomáhá bílým. Je to veš, ale někdy je užitečný. Zdá se, že nám byl tentokrát velice užitečný…“

Bulgakov vytáhl z kapsy list papíru.

Zašustil jím, aby všichni věděli, že je to papír.

„Víte, co je to, soudruzi? To je plán útoku legionářů na Starý Turgajsk!“

Rudoarmejci zahučeli.

„Je to přesný plán. Možná, že není pravý. Myslím ale, že pravý je. Využívá terénu tak dokonale, že jinudy snad útok ani nelze vést. A my se, soudruzi, na ten útok připravíme!“

ÚTOK

„Tak copak? Copak vzdycháš?“

„Mně je špatně… Chytil jsem asi tyfus nebo choleru.“

Zelenka se zasmál a sáhl Draškabovi na čelo.

„Nemáš horečku?“

„Ale žaludkem mi to zle kroutí. Zleva doprava, zprava doleva, kroutí a kroutí. Au! Teď to zakroutilo!“

Křivil obličej a držel se za břicho.

Zelenka se zamračil.

„Přestaň tady poskakovat, sbal si polní, vezmi si zbraně a mazej!“

„Nemůžu, bratře poručíku! Podívejte se přece na mě, v jakém jsem stavu. Pamatujete snad, že bych někdy onemocněl? Jsem zdráv jako řípa, nikdy jsem ani nezastonal. Nejsem přece ulejvák, znáte mě! Ale teď mě to chytlo. Na každého to jednou přijde, znáte to přece.“

Draškaba opravdu nebyl nemocen, co paměť sahá, ani rýmu nedostal, v nejtěžších sibiřských mrazech ani nezakašlal.

„No dobrá. Zalez tedy do pelechu a hnipej. Nalej si stakan vodky a břichabol tě přejde. Nazdar!“ řekl Zelenka, utáhl si opasek s pistoli a odešel.

Draškaba v kanceláři osaměl. Žaludek ho opravdu bolel, nepřestal ho bolet od Tatařínovy vodoléčby. Nebylo to však tak strašné, útoku by se mohl bez obtíží zúčastnit.

Měl však strach.

Mučeni mu nahnalo takovou hrůzu a uvedlo jeho mysl do zmatku natolik naprostého, že namaloval Obuchovi na papír přesný plán nástupu s rozdělením mužstva, palebnými sektory a časovým rozvrhem. Přesně tak, jak poručík Zelenka určil na poradě velitelů rot. Co se teď stane s útočícím vojskem? Je možné, že poručík vede svoje lidi na jatka. Komu se papír dostal do rukou?

Je jasné, že Obuch nepodnikal celou akci pro svoje potěšení. Sledoval nějaký přesný záměr. On sám plán nástupu k ničemu nepotřeboval. Proč by ho mělo zajímat, kdy a kde bude útočit první rota, odkud budou střílet kulomety, kdy třetí rota vyrazí na zteč?

Plán mohl zajímat jenom bolševickou posádku ve Starém Turgajsku.

Draškaba si však nedovedl představit, proč by Obuch měl pomáhat bolševikům, kteří ho ze Starého Turgajska vyhnali a kteří by bezpochyby zle zatočili s vrahem jejich soudruhů, kdyby ho dostali do rukou.

Ledaže by se Obuch chtěl pomstít. Poručík Zelenka s ním přece nejednal nejmilosrdněji. Střelil ho do hlavy s nejlepším úmyslem zabít. Obuch měl z pekla štěstí, že kulka prolétla masem a nepoškodila lebku. Opravdu, to byl důvod k pomstě.

Draškaba přistoupil k oknu.

Před ešalonem se řadili vojáci tři rot, první, třetí a čtvrté. Na pravém křídle se postavili kulometnníci. Měli pět kulometů Browning vzor 1895, vzduchem chlazené, na masivní třínožce, nápadné svou malinkou pažbičkou a spouští bez lučíku. Pažbička působila legračním dojmem, vypadala jako pažba dámské pistolky, a ne jako pažba kulometu.

Bolševici budou mít nejspíš americký Maxim vzor 08 na třínožce nebo vzor 1910 na kolovém podvozku s pancéřovým štítem. Byly to obávané zbraně. Vodou chlazené maximy vydržely déle střílet než browningy. Byly těžší, ale kolový podvozek jim dával skvělou pohyblivost. Browningy byly snad přesnější, ale bolševici měli ďábelskou odvahu, nebáli se pustit si nepřítele k tělu a pak ho kropili střelami ráže 7,62. Pojízdný podvozek byl vynález plukovníka Sokolova. Bylo možno na něj připevnit i saně. Střelec pak střílel vsedě nebo vleže.

Co všechno naše chlapce čeká, vzdychl si Draškaba.

Vojáci stáli ve vyrovnaných řadách a poručík před nimi procházel volným krokem a něco jim vykládal. Kolem stála spousta čumilů. Někteří si vylezli na střechu staniční budovy, aby měli lepši výhled. Hezky svítilo sluníčko a čumilové tu přihlíželi jako na nějaké vojenské parádě.

Draškabovi se na okamžik zastavilo srdce leknutím.

Ovšem, tam hned vedle staniční budovy, v zadní řadě stoji hubeňour a po jeho boku holohlavý obr, ti dva, kteří ho mučili na Obuchův příkaz!

Draškaba sebou trhl v prvním popudu vyběhnout, volat na poplach a ty dva darebáky chytnout. Měli tu drzost a přišli se podívat, jak českoslovenští vojáci jdou do léčky!

Ale jak by to poručíkovi vysvětlil?

Samozřejmě mu neřekl ani slovo o svém dobrodružství s Obuchem. Hned po útrpném výslechu si ho Tatařín vzal do práce, nalil mu do úst nějaký balsám, který jako zázrakem okamžitě zastavil bolest. A potom do něho lili vodku, až se Draškaba opil pod obraz. Dovlekli ho v hluboké noci k ešalonu a zcela zmořeného ho posadili na schůdky vagónu. Hlídka se ovšem zajímala o ty podivné postavy, které se potloukaly kolem ešalonu. Viděla však namazaného Draškabu, zavtipkovala a taktně se odvrátila. Draškaba sice blábolil něco v tom smyslu, aby strážný nelenil a oba jeho průvodce zastřelil, protože jsou to vyzvědači, zrádci a vrazi. Strážný se tomu jen zasmál a ti dva darebáci se také chechtali, až se za břicho popadali.

Kdo by také bral vážně opilcovo bláboleni!

A teď tu byli znovu. Kde asi je Obuch?

Draškaba napjatě vyhlížel z okna, ale Obucha nikde neviděl. Zelenka zatím kontroloval, zda je vojsko řádně poučeno o dispozicích k útoku.

„Velitelé rot ke mně!“

Tři legionáři před něho okamžitě nastoupili a vyšvihli se do bezvadného pozoru.

„Úkoly první roty!“

Velitel první roty spustil.

„Obsadí kopec vlevo od potoka až po okraj lesa. Na znamení granátem útočíme směr lom a těžní baráky.“

„Třetí rota!“

„Pronikneme po obou březích potoka až po skalní bránu. Jistíme palbou útok první a čtvrté roty.“

„Čtvrtá rota!“

„Obsadíme hřeben vpravo od dolu, palbou odlákáme pozornost a odlehčíme první rotě. Granáty pět minut po zahájeni palby. Zaútočí první rota, pět minut po ni útočíme my směrem na vilu.“

„Kulometné družstvo!“

„Obsadíme Skalní bránu a podporujeme útok soustředěnou palbou.“

„Velmi dobře, bratři,“ řekl poručík Zelenka.

Velitelé se vrátili na svá místa a poručík oslovil vojsko.

„Bratři, dnes pomstíme našeho bratra Josefa, který na rozvědce upadl do bolševického zajeti. Pomstíme i naše dva chlapce, Tondu a Grišku, kteří Josefa provázeli a sdíleli s ním jeho osud. Starý Turgajsk je jediné bolševické hnízdo v celém okolí, které nás vážně ohrožuje. Nemůžeme se cítit v bezpečí, dokud Turgajsk bude v rukou rudých. Útok jsem s vašimi veliteli pečlivě připravil. Obrana Turgajska je poměrně slabá. Bude to snadný boj. Není třeba se ničeho obávat. Důvěřujte mi stejně, jako já důvěřuji vám. Nazdar!“

Vojáci mu odpověděli hřímavým „nazdar“.

Kdyby tak věděli, že si jdu vyzvednout poklad, myslel si Zelenka, když pohlížel na jejich nadšené tváře.

Ano, měli ho rádi. Zelenka si však nedovedl představit, jak by se jejich postoj změnil, kdyby odhalili pravé poručíkovy záměry. Věděl, že v mnoha z nich dříme pochybnost. Jsou v Rusku příliš dlouho, slyšeli příliš mnoho věcí, viděli příliš mnoho skutečností, které odporovaly tomu, co se jim dennodenně opakovalo.

Zelenka dobře věděl o odepřeni poslušnosti, k němuž došlo u jiných útvarů. Vojáci celého československého vojska začali být nespokojeni s politikou svého velení. Sympatie k bolševikům se v jejich řadách rozmáhala den ode dne: V pořádku zatím byly jen ty ešalony, které měly v čele silnou osobnost.

Poručík byl silná osobnost. Ale i on přestal věřit a šel jen za vlastním prospěchem. Proč mu nesvěřili Orlík, obrněný vlak, který byl chloubou legionářského vojska? Proč ho přeskakovali při povyšování? Jiní už dávno měli hodnost kapitána, plukovníka.

Ne, nevěřím, že legie je v dobrých rukou, a byl bych blázen, kdybych nasazoval krk pro prospěch těch pánů nahoře, kteří mě tak zklamali, opakoval si poručík. Dnes se mi dostanou do rukou diamanty. Prásknu do bot a celá legie ať jde k čertu. Co se stane s ešalonem? Ten ať taky táhne k čertu. Zelenka nepochyboval o tom, že velká část ešalonu bude tak zklamaná, že snad i přejde k bolševikům. Co na tom, když on bude mít diamanty v kapse!

Jednotka se dala na pochod. Měla před sebou celodenní cestu. Přespí v lese a nazítří časně ráno zaútočí.

Stěpan Sergejevič Obuch seděl v hostinském pokoji Díry: Před sebou na stole měl baliček peněz.

„Pomohli jste mi, hoši,“ oslovil Tatařina, hubeňoura a holohlavce. Se zájmem vyslechl zprávu o odchodu vojska. Všechno šlo podle jeho plánu. Odpočítal peníze a rozdělil je na tři hromádky.

„Zde máte vaši odměnu,“ řekl.

Všichni tři se vrhli ke stolku.

Obuch jim dal všechno svoje jmění. Byla to velká suma. Už dávno přestal důvěřovat rublu v jakékoli podobě; ať to byly ruble carské nebo kerenky, ruble bolševické či sibiřské. Převedl peníze na cizí valutu. Na stole teď ležely japonské jeny a americké dolary.

Všichni tři chlapíci přepočítávali své peníze. Jen Tatařín jako by se na počítáni nesoustředil dokonale. Stále pokukoval po Obuchovi. V jeho pohledu jako by byla otázka, tak co, báťuško, co uděláme?

Báťuška klidně seděl na židli a levou rukou si třel poraněnou líc. Tatarova léčebná kúra byla překvapivě úspěšná. Hojivé mastičky byly blahodárné. Obuch teď v sobě cítil více sily než kdykoli předtím, a ještě před několika dny byl na okraji hrobu a mohl považovat za štěstí, že opravdu nebyl Zelenkovými lidmi pohřben opravdu.

Byl klidný a vyrovnaný. Jeho plán se rozvíjel do všech podrobnosti. Nyní je třeba postupovat pomalu a opatrně. Jakákoli zbrklost by se mohla vymstít.

Vytáhl z kapsy dýmku, pytlík tabáku a balíček sirek. Pomalu si nacpával dýmku a hleděl na své pomocníky.

Holohlavec měl takovou radost, že se mu až zapotila lebka. Oči mu svítily nadšením. Tolik peněz neměl v životě v rukou. Hubeňour dovědí lépe skrývat své pocity, ale Obuch si dobře všiml, jak se mu třesou ruce. Oba muži navzájem po sobě pokukovali, jako by se chtěli přesvědčit, že ten druhý nedostal víc.

Obuch vložil dýmku do úst a pomalu ji zapálil.

Tatařín přestal počítat a zíral na Obucha. Ten se na něho zamračil a Tatar sebou škubl a opět se věnoval svým penězům.

Obuch zabafal a pak opatrně položil sirku na popelník.

Jako by něco zasyčelo a zasmrdělo a Tatar si zase přestal na chvilku hledět svého balíčku peněz a Obuch znovu musel svraštit výhružně obočí.

„Je to v pořádku, báťuško,“ vyhrkl plešatec. „Je to přesně tolik, kolik jsi nám slíbil. Opravdu nemáš víc peněz?“

„Dobře víš, že nemám,“ řekl Obuch. „Dal jsem vám všechno.“

Plešatec věděl, že Obuch mluví pravdu. Spolu s hubeňourem prohledal hostinský pokoj a skutečně nikde nebyla ani kopejka.

Byl ochoten, ba připraven podříznout Obuchovi hrdlo, aby balíček peněz byl byť o trošku tlustší. Nemělo to však smysl, Obuch opravdu žádné peníze neměl.

„Co to tu smrdí?“ zavětřil hubeňour.

„Jako by něco hořelo,“ zamračil se Obuch.

„To je z té fajfky,“ řekl plešatec.

„Ba ne,“ odporoval hubeňour. „Tady se něco pálí.“

Tatar neříkal nic, jen vyčkávavě hleděl na Obucha.

Hubeňour šel ke dveřím a otevřel je. Ze schodiště se vyvalil kouř.

„Hoři!“ zaječel hubeňour.

Ovšem že hoří, pomyslel si Obuch. Jak by nehořelo, když jsem zapálil doutnák!

Tatařín na tom pracoval celou noc. Vydlabal díru v podlaze a zavedl doutnák na seník. Všude rozsypal střelný prach. Přidal smolné otepi. Během několika minut bude hospoda hořet jako věch.

Hubeňour s plešatcem se hrnuli ke dveřím. Tatar vsunul peníze do kapsy a doslova visel očima na Obuchových rtech.

„Teď,“ řekl Obuch klidně.

Vytáhl z kapsy revolver a pečlivě namířil na rozložitá plešatcova záda.

Ani hubeňour, ani holohlavec neviděli, co se za jejich zády děje.

Tatar vytáhl dlouhý ostrý nůž a přitočil se k hubeňourovi. Ve stejný okamžik, kdy Obuch stiskl spoušť svého naganu, Tatařín bodl hubeňoura do zad. Oba darebáci, hubený i holohlavý, zatápali rukama a zachroptěli. Hubeňour byl mrtev skoro okamžitě. Holohlavec se stačil otočit a udělat jeden tápavý krok směrem k Obuchovi. Ten znovu střelil a holohlavec klesl na kolena. Teprve třetí výstřel mu vyrazil život z těla.

Oba vrazi se vrhli ke svým obětem. Vylovili peníze z jejich kapes a vsunuli je do svých kapes.

„Teď pryč!“ zavelel Obuch.

Byl to povel zbytečný, protože v místnosti už bylo k nevydržení. V kouři se objevily rudožluté jazyky plamenů. Podlaha byla tak horká, že se na ni už nedalo stát, a škvírami mezi prkny se táhly sloupy dýmu.

Vrahům tekly z očí slzy a Tatar se rozkašlal.

Zvenku sem doléhaly zděšené výkřiky. Zvlášť dobře byl slyšet hlas hostinského, který bědoval a prosil všechny svaté, aby mu pomohli, nebo přijde o celý svůj majetek.

Obuch i s Tatarem se vrhli k oknu.

Kouř byl tak hustý, že neviděli na krok a oba se dusili a kašlali. První vylezl Tatar. Bez váhání skočil. Obuch se pověsil zvenčí na okenní rám rukama, zašátral nohama v prázdnotě a pak skočil také.

Byli na pevné zemi dvora.

Obuch se mátožně potácel v kouři. Nevěděl dobře, kde je –

„Tudy, báťuško,“ zavolal na něho Tatařín.

Obuch šel po hlase. U vrat na něho čekal Tatar. Za uzdu držel dva osedlané koně. Za malou chvilku se už hnali rozbahněnou uličkou.

K hořící hospodě se hnaly davy lidi se štoudvemi a sekerami. Celá vesnice se bála, že se požár rozšíří i na doškové střechy jejich chalup. Hrozilo nebezpečí, že shoří celá Kličitovka. Poslední dva dny pálilo sluníčko a střechy byly suché jako troud. Hospoda hořela skvělým svítivým plamenem a k modré obloze lítaly jiskry a hořící došky.

Hostinský klečel a plačky se modlil. Jeho majetek se ztrácel v kotoučích dýmu. Zbylo mu jen to, co měl na sobě. Kolik lidi ztratilo život, aby dal dohromady svůj majeteček, a teď je všechno pryč! Ach, jaký to bídný osud!

Obuch s Tatařinem měli vesnici brzy za zády a vydali se na sever. Jeli stejnou cestou, kudy zcela nedávno podnikl svou poslední cestu hubeňour, když nesl rudoarmejcům zprávu o připravovaném útoku legionářů.

Obuch měl před sebou čtyři úkoly: Musí se dostat do Turgajska a vyhnout se přitom legionářské jednotce. Až nebude potřebovat Tatarovu pomoc, musí se ho zbavit stejně, jako se zbavil hubeňoura a plešatce. Musí najít diamanty. Musí zmizet ze Sibiře a pokud možno dostat se do Vladivostoku a pak do Ameriky.

Bylo toho hodně na jednoho darebáka, ale Obuch spoléhal na své štěstí a na svou obratnost.

Jeli po stopách legionářské jednotky. Koně měli pravidelný krok, byli odpočati a svěží. Doufejme, že cesta bude snadná.

Obuch se zamyslel. Přemýšlel o nastávajícím boji Čechoslováků s rudoarmejci. Když se dva perou, třetí z toho musí mít prospěch! Až Češi padnou do léčky, až rudoarmejci budou zaměstnáni bojem, Obuch proklouzne do své skrýše a vyzvedne kameny.

Bylo to prosté a musí se to povést.

LIŠKA V PASTI

Nazítří za svítáni Zelenka nechal vzbudit své vojáky a rozvinul je do bojové sestavy.

Bylo šero. Slunce se ještě nevyhouplo nad obzor. Les byl vlhký a studený. Tudy nikdy neprocházel žádný hajný, lesní dělnici nikdy nezaťali sekery do kmenů borovic. Stromy tu žily a umíraly mimo lidský zájem. Občas se vichřice přehnala nad korunami a staré kmeny se pak s třeskotem hroutily a po léta pak tlely nad kořeny svých šťastnějších druhů. Občas se rozmohl kůrovec nebo mniška. Celé hektary lesa zahynuly. Jindy zase lesní požár se přehnal a další hektary mu padly za oběť. Co na tom, když milióny hektarů zůstaly.

Vojáci postupovali pomalu. První rota bylá na levém křidle, čtvrtá na pravém, třetí šla středem. Kulometné družstvo Kolta vleklo své browningy s vojáky třetí roty.

Od Starého Turgajska byli vzdáleni snad jen dva kilometry. Sestava byla půldruhého kilometru široká.

Před útokem se vojáci soustředí na úsek asi pětisetmetrový. Na širší frontě nastoupit nemohou. Starý Turgajsk je sevřen příliš strmými stěnami kopců. Bude nutno útočit údolím, překonat skalní bránu a rozvinout se až v turgajské kotlině.

Úspěch operace závisel na momentu překvapení. Zelenka si to dobře uvědomoval.

Zamlčel svým vojákům, že jeho rozvědná výprava zklamala, že musela utéci a že hlídka, Josef, na něho střílela. Josef určitě řekl svým druhům, že legionáři chystají útok.

Josef však nemohl vědět, kdy a jak bude útok proveden. Rudoarmejců bylo málo na to, aby zajistili průběžnou obranu, která by byla v pohotovosti celé dny a týdny.

Ne, vážné nebezpečí nehrozí, ujišťoval Zelenka sám sebe. Plán se povede.

Hloupé je, že Josef ho zklamal. Doufal, že Josef vypátrá skrýš. Doufal, že kupříkladu rudoarmejci ho nebudou chtít pustit do určitých míst. A tam poklad bude pravděpodobně ukryt.

Nevadí. Poručík najde poklad sám, i bez Josefa. Bude tu obtížnější, ale povede se to.

Podíval se na hodinky. Bylo čtvrt na pět.

Ve stejnou chvíli se podíval na hodinky i Bulgakov.

Věděl, že nepřítel zaútočí za tři čtvrti hodiny.

Byl vzrušen. Jediným úkolem jeho jednotky bylo bránit diamantový důl. Tři měsíce tu leželi zbytečně. Ani jednou nevystřelili. Bulgakov to nechtěl svým lidem přiznat, ale rozčilovalo ho, že je stranou bojů. Uvědomoval si důležitost svého úkolu, ale jako voják a revolucionář by dal přednost úkolu jinému. Mrzelo ho, že je za větrem, zatímco soudruzi jinde bojují.

Byly to plané pochyby. Soudruzi postavili Bulgakova na toto místo právě proto, že znali jeho kvality. Věděli, že úkol udržet důl je skoro nemožný, a pokud se to někomu podaří, pak to bude jenom Bulgakov.

Konečně přišel ten Vytoužený den, kdy se střetne s nepřítelem. Bude to boj hodný Bulgakova.

Rudoarmejců je po Josefově příchodu šestnáct. Nepřítel má tři sta mužů po zuby ozbrojených. Je to skoro dvacet na jednoho. Bulgakov se nebál přesily. V partyzánské válce je často přesila v nevýhodě. Udělal všechno pro to, aby tomu tak bylo i tentokrát.

Ze svého velitelského stanoviště viděl celý Starý Turgajsk jako na dlani.

Umístil svou pozorovatelnu na vrchol kopce, který uzavíral horské údolí. Někde v lese pod ním vyvěral ze skály potok. Údolí pod ním bylo široké. Lidé tu kdysi vypálili les a založili osadu. Bylo to dávno předtím, než tu Obuchovi dělnici nalezli diamanty. Žili tu lovci. Odcházeli odtud na lovecké výpravy a vedli tu nezávislý život svobodných lidí.

Žili tu snad sto let. Celé generace lovců se tu vystřídaly. Lovci vybudovali ve skalách a lesích své tajné stezky, a skrýše. Bulgakov stezky a skrýše objevil a obnovil. Věděl, že mu budou k užitku, až přijde chvíle střetnutí.

Někdy před deseti léty se tu objevil Stěpan Sergejevič Obuch, nelítostný, tvrdý podnikatel. Od jistého lovce se dověděl o diamantech v turgajské kotlině. Lovce pak už nikdo nikdy nespatřil. Obuch se tu jednoho dne objevil s papírem v ruce. Sdělil lovcům, že kotlina teď patří jemu a že oni musí opustit chýše, kde se narodili a kde žili jejich otcové, dědové a pradědové. S Obuchem přišli i carovi vojáci. Lovci se bránili. Mnoho jich zahynulo. Ale nakonec museli odejit.

Obuch tu otevřel důl. Málokdo v celém okolí věděl, co se v turgajské kotlině děje. Někteří lidé to tušili, ale Obuchovi zvědové a náhončí dovedli zavřít ústa nepohodlným lidem. V průběhu let tu Obuch nashromáždil jmění. Chtěl ho zpeněžit až po válce. Nestál o bezcenné válečné peníze.

Přišla revoluce a Obuchovy plány zkrachovaly. Ani hromadná vražda ho nezachránila. Musel utéci a nyní tu byl Bulgakov, který převzal důl jménem lidu. Boj však neskončil. Nejtěžší zápas teprve začne.

Bulgakov si povzdychl. Kolik lidí bude muset zahynout kvůli takovému Obuchovi! Nepochybovalo tom, že mezi legionáři je mnoho poctivých lidi, dělníků a rolníků, kteří sem jdou bojovat za nespravedlivou věc, protože byli obelháni.

Rozhlédl se po kotlině.

V širokém údolí bylo ticho a klid. Nikde neviděl ani živáčka. Důlní budovy byly opuštěné. Některé byly pobořené a na zemi koltem nich byly známky čilé činnosti. Válely se tu třísky, stěny byly povalené, prkna čerstvě polámaná. Také potok tekl jinudy než obvykle.

Velitelův pohled teď přejížděl horský hřeben.

Všechno bylo v pořádku, všechno bylo připravené.

Koruna nejvyšší borovice naproti přes údolí se zakymácela

Bulgakov zatáhl za lano. Tím dal znamení. Je připraven. Stál na malé plošince zroubené z borových kmenů. Kdysi tu byl lovecký posed. Bulgakov ho nechal opravit a zamaskovat ještě lépe, než jak ho maskovali, lovci. Bulgakov se střetne s nebezpečnější a chytřejší škodnou, než jakou byli vlci a medvědi…

Zaslechl krátký hvizd.

Zahvízdal a pod nim se rozhrnuly větve. Na pozorovatelnu vylezl Timka.

„Všechno je v pořádku,“ hlásil.

Bulgakov se podíval na hodinky.

„Za pár minut to začne,“ řekl.

Nejrychleji postupovala první rota. Ubírala se po levém úboči horského hřebene. Někde pod ním se potok valil přes balvany.

Vojáci se namáhavě prodírali křovinami. Lezli přes povalené kmeny lesních velikánů, zetlelé mrtvoly staletých kmenů porostlých mechem. Bloudili v pralesích kapradin. Museli obcházet balvany jako dům.

Šli mlčky.

Lesní ticho bylo tísnivé. Jen tu a tam pták zakřičel v korunách borovice.

Druh se ohlížel po druhu. Nesli pušky připravené k výstřelu. Tlumoky nechali v táboře. Šli nalehko, jen sumky na opascích je tížily. Někteří měli za opasky revolvery, jiní byli ověšeni ručními granáty.

Nikdo neměl přilbu. Na hlavách měli papachy, placatě čepice nebo čečenky, legionářské čepice podle návrhu generála Céčka. Všichni však byli ozdobeni červenobílou stužkou.

Rota se roztáhla po celém úbočí. Ti nejkrajnější byli od sebe vzdáleni čtvrt kilometru a byli o padesát, snad osmdesát metrů výškového rozdílu od sebe.

Les řidl a mezi kmeny prokmitla mýtina. Někteří vojáci se už na ni dostali. Byl to holý pruh půdy, široký asi sto metrů. Svah tu byl strmý a přecházel do skalní stěny. Vypadalo to, jako by se tu kdysi utrhl celý svah země a zřítil se do údolí. Někdy se tu udržely kmínky stromů, ale první vichřice je vyrVala z kořenů.

Vojáci váhali. Nechtělo se jim na volné prostranství. Starý Turgajsk byl snad půldruhého kilometru daleko, ale vojáci přesto nedůvěřovali tomu tichu, které je obklopovalo. Konečně se ti nejodvážněji pustili na volné prostranství. Ostatní je následovali. Zprvu pomalu, pak rychleji. Objevily se první úsměvy. Jeden uklouzl a sjel po zadku o několik metrů níže. Někdo se hlasitě zasmál. Velitel roty se však na něho varovně podíval a posměváček umlkl, jen šibalský úsměv mu hrál v koutcích rtů!

Čeho se bát? Všichni věděli, že proti nim stojí slabá posádka, která nadto netuší, že se na ni valí pohroma.

Poslední opozdilci vyšli z lesa a ti první už byli jen pár metrů od konce průrvy.

Rota už nebyla tak roztažena. Svah byl tak strmý, že se vojáci museli shluknout. Nad jejich hlavami, na vrcholku skalní stěny, se vážně kývaly sporé koruny borovic:

Pak se ozval výbuch a země začala dunět.

Zoufalý výkřik se ozval ze stovky hrdel.

Ze skalní stěny začala padat lavina klád.

Byly to desítky, snad stovky kmenů, holých kmenů, zbavených koruny.

Bulgakovo mužstvo týden pilně pracovalo, než pokácelo tolik stromů a natahalo je tam nahoru.

Bulgakov předvídal, že útočník musí jít právě tudy. Bylo to ideální místo pro léčku. Rudoarmejci ovšem tehdy netušili, že do léčky spadne zrovna první rota.

Někteří vojáci se vrhli do lesa před nimi, opozdilci se stačili vrátit. Ale hlavní masa vojáků byla vystavena pohromě.

Kmeny poskakovaly po balvanech, jako by to byly pouhé špejle. Zdálo se, že nemají žádnou váhu. Ale co chvíli narazily na hruď některého z útočníků a pak ho smetly jako pápěrku.

Vojáci zahazovali zbraň a schovávali se pod balvany. Nebylo to nic platné. Kmeny bušily do jejich skrýší a balvany se uvolňovaly a řítily se po svahu dolů a smetly všechno živé i neživé, co jim přišlo do cesty.

Velitel roty, který šel první, se zachránil a vykukoval teď mezi kmeny lesa. S hrůzou pozoroval to strašlivé divadlo. V prvních deseti dvaceti vteřinách zahynulo snad třicet mužů. Velitel horečně přemýšlel, co se stalo. Hleděl vzhůru, ale nikoho neviděl. Poručil svým lidem, kteří unikli pohromě, aby kryli palbou vojáky na pláni. Ale na vrcholku skalní stěny se neobjevil ani jeden rudoarmejec.

Možná že to byla pouhá mina, pomyslel si velitel roty. Lavina kmenů odhřměla do údolí. Kmeny se zarazily o borovice v nížině. Některé z nich porazily. Vytvořily jakousi dřevenou barikádu, ze které se ozývalo úpění raněných.

První rota byla doslova převálcovaná. Bez úhony vyvázlo snad jen padesát mužů. Ostatní byli raněni nebo zabiti.

Poručík Zelenka slyšel výbuch a dunění, nedovedl si však vysvětlit, co se děje.

Jeho muži zneklidněli. Všichni natáhli závěry svých pušek a ustrašeně se rozhlíželi. Kolem dokola však byl pouze les. Nikde nebylo stopy po nepříteli.

Mezi stromy se vynořila strašlivá postava. Voják beze zbraně, zkrvavělý a pokrytý blátem sem klopýtal a příšerně řval.

„Pustili na nás stromy, pustili na nás stromy,“ naříkal.

Zelenka se rozhlédl po svých lidech.

„Za mnou,“ zavelel a vrhl se kupředu.

Čtvrtá rota postupovala po pravém úbočí údolí.

Voják po vojáku si předávali tu strašnou zprávu: první rota padla do léčky. Rudoarmejci na ni nastražili miny.

Čtvrtá rota teď postupovala daleko pomaleji než na začátku. Vojáci opatrně prohlíželi každou piď půdy pod nohama, aby nešlápli na minu anebo aby neuvedli do pohybu nějakou strašnou nástrahu.

Drželi se teď pohromadě. Velitel roty nařídil, aby postupovali v řadě Za sebou, nikoli roztaženi do rojnice. Stáhli se tedy do pochodového proudu. Ti nejstatečněji šli vpředu a jakoby razili ostatním cestu.

Lesní velikáni nad jejich hlavami pokyvovali korunami, jako by říkali:

„Jděte domů, tady nemáte co dělat. Je to ruská zem.“

Mnozí vojáci si uvědomovali palčivěji než jindy beznadějnost svého počínání. Proč tudy jdou, proč tady nasazuji životy, tak daleko od domova! Československá republika je už svobodná, proč tedy bojuji na Sibiři proti lidem, kteří jim nikdy nic neudělali? Cesta do Vladivostoku je volná. Proč se nestáhneme do přístavu a neodjedeme domů?

Pochodový proud se zastavil. Čelo narazilo na překážku.

Přes celý svah se táhl zásek několik metrů vysoký a stejně tak široký.

Velitel čtvrté roty Hromádka přistoupil k záseku a pečlivě si ho prohlížel. Ulevilo se mu, protože bylo jasné, že zásek už je tu dlouho. Když se dověděl, že první rota padla do léčky, bál se, že rudoarmejci o útoku vědí. Bál se že nastražili léčku teprve včera. Pohled na zásek ho však ubezpečil, že jeho obavy byly plané.

Zásek tu musel být snad už několik let.

Vskutku, zásek tu postavili ještě lovci, když se bránili proti Obuchovi a jeho žandárům. To ovšem Hromádka nemohl vědět. Taky ho to nezajímalo, stačilo, když si všiml, že mezi trouchnivými kmeny tu a tam prorostlo mlázi, že na zetlelých kusech kůry rostou houby, že tu a tam je ptačí hnízdo.

„Františku, podívej, granát!“ ukázal nějaký voják prstem a vzrušeně popadl Hromádku za rukáv.

Ano, za jedním kmenem ležel granát. Pojistka visela na rezavém drátu.

„Tady je druhý,“ ozvalo se odněkud shora.

„Chlapci, musíme zásek obejit,“ křikl Hromádka. „Dolů, všichni dolů!“

Opatrně se spouštěli dolů podél dřevěné hradby. Objevovali nové a nové granáty. Mnohem víc jich muselo být uvnitř záseku. Hromádka však dobře věděl, že i tato léčka je starého data.

Zelenka nebyl rád, když viděl, jak se jeho bojový pian hati. Nu ovšem, kdo mohl tušit, že hrdlo údolí bude zaminováno. To všechno měl odhalit Josef, ale ten tak hanebně zklamal! Zelenka si pomyslel, že jeho lidé budou muset zaplatit strašnou mzdu za to, aby poručík mohl žít v Americe v přepychu…

Kdyby to tak tušili!

Pověsili by ho na nejbližší borovici.

Musel se přemáhat, aby se nepousmál.

„Zásek je starého data,“ hlásil mu Hromádka. „Dráty jsou rezavé, granáty taky. Ale nemá cenu se pokoušet o průlom. Granáty by vybouchly a zbytečně bychom riskovali životy a kromě toho bychom na sebe zbytečně upozornili!“

Byl to rozumný názor.

„Obě roty tedy půjdou údolím a do bojové sestavy se rozvineme, až projdeme skalní bránou,“ rozhodl Zelenka.

Vojáci obou rot se promísili. Bylo na nich vidět napětí a neklid. Co je dnes ještě čeká? Poručík jim sliboval, že tenhle boj bude procházka.

Do jejich srdci se vkrádala pochybnost. Proč sem vůbec chodili?

Vojáci třetí roty šli vpředu, za nimi šlo kulometné družstvo Kolta a sestavu uzavírala čtvrtá rota.

Vojáci šli hustě vedle sebe, téměř v trojstupu.

Zelenka z toho byl neklidný, ale nechtěl zvětšit rozestupy, protože by sestavu neúměrně prodloužil a znesnadnil by bojové rozvinutí, protože by trvalo příliš dlouho. A co se stalo se zbytkem první roty?

Kupředu postupovalo jen třicet vojáků. Velitel první roty Vágner nechal dvacet mužů vzadu, aby ošetřili raněné a odvedli je zpátky do tábora. Z levého křidla útoku tedy zbyla třetina mužů.

Celo pochodového proudu se zastavilo a ozvaly se zděšené výkřiky. Zelenka, krajně znepokojen, spěchal kupředu. Co se stalo?

Skalní brána byla přehrazena fošnami do výše sedmi metrů. Přes přehradu tekla voda. Za přehradou bylo nashromážděno několik desítek tun vody.

Zelenka okamžitě pochopil, co hrozí.

„Všichni do kopců! Všichni! Okamžitě!“

Vojáci se vrhli do svahu a drali se vzhůru. Vtom začaly vybuchovat granáty. Svah byl jimi poset. Byly propojeny drátem. Mezi nimi byly i nastražené dělostřelecké náboje. Celé údolí dunělo detonacemi.

Vojáci, celí vyděšení, sklouzli se svahu dolů. Zmocňovala se jich panika.

„Zpátky,“ křičeli někteří a hrnuli se dolů po cestě. Tam naráželi na opozdilce, kteří sem spěchali a nevěděli, co se děje. Celá zadní část čtvrté roty si myslela, že útok už začal, a hnala se kupředu s nasazenými bodáky.

V té chvíli ohromný výbuch vyhodil dřevěnou přehradu ve skalní bráně do povětří a mezi skálami se s řevem vyřítila vodní stěna vysoká sedm metrů.

Spláchla vyděšené zbytky třetí roty. Družstvo Kolta ztratilo půdu pod nohama. Vojáci byli uchopeni ječící vodou, která je vrhala proti kmenům borovic. Zbraně uplavaly do nenávratna. Vojáci se snažili chopit se větví a vyšplhat na stromy. Některým se to podařilo, ale jiné voda strhla, a kdo si úderem o strom vyrazil dech anebo upadl do bezvědomí, byl ztracen.

Poručíka voda hodila do křoví. Zaťal prsty do větvi, zatajil dech, zavřel oči a čekal, až se pohroma přežene. Voda však vyrvala křovisko z kořenů a mrštila jím do stromoví. Poručík však byl jako na polštáři a větve křovin ztlumily náraz.

Pohroma trvala krátce. Voda se přehnala za deset patnáct vteřin a otevřenou bránou opět protékal mírumilovný potok.

Napáchala však strašné spousty mezi vojáky. Polovina přišla o své zbraně. Snad dvacet třicet vojáků se utopilo, několik desítek se pomlátilo mezi kmeny.

„Ke mně, ke mně,“ volal na ně poručík.

Když se k němu stáhly zbytky všech tři rot, napočítal šedesát bojeschopných vojáků.

Byla to pětina původního stavu.

Stále ještě měl čtyřnásobnou převahu.

„Chlapci, na ně,“ zavelel a vrhl se do skalní brány.

Vojáci ho následovali. Rozvinovali se podle původního plánu. První rota se roztáhla do rojnice vlevo, čtvrtá vpravo.

Zelenka předpokládal, že obě roty se do kotliny dostanou po svahu nad skalní bránou. Nevyšlo to, ale stejně se dostal tam, kam chtěl.

Během deseti minut byla kotlina obklíčena.

Vojáci zalehli na kraji lesa. Před nimi byla široká pláň. Stála tam vila s rudým praporem a tam vlevo byly zbytky nějakých dřevěných stavení. Za nimi byl lom. Za zády vojáků se ozval další výbuch, nejsilnější, jaký dosud slyšeli.

„Co se stalo?“ zařval poručík.

Za chvilku k němu doběhl udýchaný vojáček.

„Vyhodili do povětří skalní bránu,“ volal. „Jsme v pasti.“

OH N IVÝ KRUH

Poručík horečně přemýšlel. Co dělat?

Ocitli se v pasti. Nebylo pochyb o tom, že rudoarmejci obsadili hřbety kopců a mají celou kotlinu na mušce svých maximů.

Jeho vojáci jsou zatím ukryti mezi stromy, jsou tedy v bezpečí. Jak dlouho se tu ještě mohou skrývat? Není to postavení, které může trvat dlouho. Rudý velitel bezpochyby uvažoval o tom, co legionáři udělají, až past sklapne. Jistě promyslel i tu možnost, že zůstanou mezi stromy.

Bude je tu asi hlídat, a až se setmí, ve tmě zlikviduje jednoho po druhém. Něco takového by udělal každý velitel v jeho situaci.

Před skalní bránou zůstaly čtyři pětiny jeho výpravy. Mnoho je mrtvých, mnoho raněných, ale jsou mezi nimi i zdraví vojáci. Někteří z nich určitě proniknou až do Kličitovky a už zítra přijde posila.

Je tedy třeba počkat přes noc. Podaří-li se mu přežit až do rána, bude vyhráno. Ale jak to udělat!

K Zelenkovi se doplížil Vágner.

„Ve vile se nehne ani noha,“ zašeptal mu. „Co kdybychom se tam dostali a bránili se tam? Tady v lese nás dostanou jednoho po druhém.“

Vágner tedy uvažoval podobně jako jeho velitel.

Znamenalo to však, že jeho vojáci budou muset překonat nejméně osmdesát metrů volného prostoru. Kolik padne lidi! Na to však nesměl myslit. Ztráty byly už tak zdrcující, že pár lidi už nehraje roli. Kromě toho v lese zůstat nemůže, noc by tady přežil sotva kdo. k Zelenka vydal rozkazy.

Vojáci se roztáhli do širokého kruhu kolem vily. Plížili se hustým podrostem. Levé křidlo se dostalo až k dřevěným budovám, pravé křídlo se dostalo téměř až na druhou stranu kotliny. Celá rojnice měla tvar velice širokého písmeně U. Vila stála uprostřed.

Vojáci leželi v porostu, oči upřené do mrtvých oken budovy. Rudý prapor se pohupoval v ranním větříku. Nikde nebylo vidět ani živáčka. Vojáci přesto tušili, že protivník musí být nablízku a sleduje každý jejich pohyb.

Bylo ticho.

Všichni měli nervy napjaté k prasknuti. Nikdo ani nepromluvil, jen čekali na smluvené znamení. Ať nás třeba pobiji, jen aby přestalo to strašné, znervózňující ticho, myslili si vojáci. Vzpomínali na hrůzné chvilky, které zažili před malou chvíli venku před skalní bránou. Byli tu i Vágnerovi vojáci, kteří přežili masakr na strmém průseku, byli tu vojáci Hromádkovi, byli tu lidé, kteří uniklí přívalu vody. Měli štěstí.

Byla to však pravda, měli skutečně štěstí?

Ti vzadu to už měli za sebou, ale je, ty „šťastné“, jejich martyrium teprve čeká. Někteří dokonce záviděli raněným, že zůstali vzadu.

Ozval se ostrý hvizd Zelenkovy píšťalky.

Ve zlomku vteřiny všichni vojáci vyrazili a prudkým během se pustili k vile. Běželi jako o život. Všichni měli strach a ten jako by opatřil jejich nohy křidly.

Měli pocit, že vila je daleko, nekonečně daleko a že se vzdaluje, čím déle běží. Čekali, kdy vypukne střelba, ale všude kolem stále ještě bylo ticho.

První vojáci dorazili ke dveřím vily. Dveře byly otevřené. Vrazili dovnitř a tam z nich spadla tiže. Někteří se hystericky rozesmáli, potáčeli se po schodišti a řvali strašidelným smíchem. Jiní si sedli a apaticky očekávali, co se. stane. Teď vila vyletí do povětří, jak jinak to může být? Všechno v tomhle prokletém údolí je podminované, nastražené, všechno je tu past

Vojáci běželi k vile ze všech stran. Někteří vklouzli dovnitř oknem, ale většina se hnala ke dveřím.

Zelenka klusal pomalu, pistoli v ruce, a pobízel opozdilce.

Byl to zase ten starý Zelenka, který se proslavil v bitvě u Bachmače, kdy bojoval ještě bolševikům po boku proti Němcům. To však bylo tak dávno, co všechno se od té doby změnilo… Veleni zapomnělo na Bachmač. Odtáhlo z německé fronty a nechalo rudé gardy, neorganizované a nevycvičené, bojovat zoufalý boj proti německým hordám císaře Viléma II. Stáhlo čtyřicetitisícový sbor a připravovalo protibolševické vystoupení…

Zelenka pociťoval intenzivní stud, že tolik lidi hnal na smrt, aby získal poklad. Chtěl teď osobni statečnosti alespoň zčásti nahradit následky svého zločinu.

Každou chvilku čekal, kdy rudoarmejci spustí palbu.

Masa legionářů se už nahnala ke dveřím a cpala se dovnitř.

Poručík postřehl nebezpečí, které hrozí.

Teď by stačilo několik dávek kulometu a většina jeho mužstva by byla v krvi.

Ohlédl se a zoufale se díval na mlčenlivě hřebeny kopců, jako by chtěl prosit neznámého rudoarmejského velitele o milost pro své lidi.

Rudí však nestříleli.

„Necpěte se, pitomci,“ řval Zelenka na své lidi. Ti ale byli zběsili hrůzou a rvali se mezi sebou, aby se dostali dovnitř. Strach udělal z lidi bestie. Někteří se vyšplhali po ramenech svých druhů a snažili se vlézt dovnitř po hlavách kamarádů. Několik vojáků upadlo a ti ostatní po nich nelítostně šlapali. Ti, co se dostali dovnitř, se snažili kamarádům pomoci. Chtěli je vtáhnout dovnitř. Nemohli snést ten strašný pohled na tu řvoucí lidskou masu, která se cpe v úzkém vchodu, bylo jim úzko při pohledu na ty krvi podlité oči a zpěněná ústa. Zelenka se snažil zjednat pořádek, bil a kopal do opozdilců, kteří se drali kupředu, ale bylo to marné.

Dveře praštěly pod náporem zdivočelých těl. Praskl první a brzy nato druhý závěs a dveře vypadly z rámu. Pak začala praskat široká dubová zárubeň. Omítka se drolila, uvolňovalo se zdivo, až nakonec s rachotem vypadla zárubeň ze zdi. Bylo to štěstí, protože alespoň deset vojáků se dostalo dovnitř. Upadli a po jejich zádech se dovnitř drali další a hnali se po schodech nahoru, jako by tam v patře čekala záchrana.

Zelenkovi se ulevilo. Bylo štěstí, že vojáci vylomili zárubeň. Dveřní otvor se tak rozšířil o dvacet centimetrů, a hlavně polevil ten strašný tlak, který z lidské masy udělal jediný kompaktní celek, který nemohl ani tam, ani zpátky.

Vstoupil do vily jako poslední.

Na schodech se váleli vojáci, někteří byli zranění, dva zakrvácení muži leželi u vchodu.

Prokletý poklad, prokleté diamanty!

„Velitelé rot, ke mně!“

Přispěchal Vágner i Hromádka. Velitel třetí roty Pelikán zahynul před skalní bránou v přívalu vody a padl i jeho zástupce, velitel první čety.

„Jaké máte stavy?“

Velitelé ještě nebyli schopni spočítat, kolik lidí to přežilo.

„Je nás třicet pětatřicet bojeschopných,“ hlásil Vágner.

„Patnáct lidi do přízemi, patnáct do patra,“ velel Zelenka.

Velitelé odběhli vykonat rozkaz Rozmisťovali lidi k oknům. Přesunovali nábytek, aby střelcům vybudovali ochranu. Ve sklepě zřídili obvaziště raněných. Situace ve vile se začala uklidňovat.

Zelenka si začal říkat, že věc není ztracena, a že dokonce není vyloučeno, že se dostane ke svým vytouženým diamantům.

Jak se lidově říká, otrnulo mu.

„Bratře poručíku, pojď se mnou,“ přiběhl pro něho Vágner. –

„Co se tváříš ták vyjeveně,“ zeptal se ho Zelenka a poslušně za ním klusal.

„Taky budeš zírat,“ řekl Vágner.

Za chvilku poručík skutečně zíral.

Vágner ho zavedl do parádního salónu Stěpana Sergejeviče.

Vojáci zatím nastrkali kožené klubovky k oknům. Kulečníkový stůl, pokrytý hrubě stesanou prkennou deskou, však zůstal zatím netknutý uprostřed místnosti.

Na stole ležel papír.

Vágner na papír ukázal prstem.

Zelenka přistoupil ke stolu a vzal papír do ruky.

Na papíru byl přesný rozpis útoku včetně časového rozvrhu. Tady je zakreslena Vágnerova rota, tady Pelikánova, zde Hromádkova. Tady jsou poznámky, kdy která vyrazí.

Na druhé straně bylo něco napsáno azbukou. Zelenka četl:

VELITELI BĚLOGVARDĚJSKÉHO ODDÍLU!

TVÍ VOJÁCI JSOU OBKLÍČENI… NEMÁ SMYSL VZDOROVAT.

NAŘIZUJI VÁM, ABYSTE SE VZDALI.

JINAK BUDETE BEZ MILOSTI POBITI.

BULGAKOV, VELITEL ODDÍLU.

„To je k smíchu,“ řekl velitel roty Vágner. „Proč bychom se měli vzdávat, když se nám podařilo dosáhnout úkrytu?“

Zelenka se znovu podíval na plán útoku.

„Tohle není k smíchu,“ řekl. Pečlivě se díval na plán a s bezpečnou jistotou poznal Draškabův rukopis.

Tak proto Draškaba nechtěl jít na výpravu! Věděl, že na Zelenkovy lidi je připravena léčka. Poručík zbledl. Ruce se mu začaly chvět.

Musím být klidný, nařizoval si. Nemá smysl někomu o tom cokoli prozrazovat. K ničemu by to nesloužilo. To si vyřídím, až se vrátíme k ešalonu do Kličitovky.

Pokud se tam vrátíme…

Pak ho napadlo, jaký že je vlastně rozdíl mezi Draškabou a jim samotným. Žádný. Oba zradili své lidi, své krajany. Draškaba prozradil zatím z neznámých důvodů plán, on plán vypracoval, aby se dostal k diamantům. Oba šli za soukromými zájmy přes mrtvoly. Oba si zaslouží pohrdáni a ten nejhanebnější a nejtěžší trest.

Zelenka sklopil hlavu. Styděl se. Pak se vzpamatoval. Co se stalo, to se stalo, teď je třeba koukat, jak se dostat ze šlamastyky ven.

„Co uděláme?“ zeptal se Vágner váhavě.

„To je samozřejmě nesmysl,“ zatřepal Zelenka papírem. „Proč bychom se vzdávali, když jsme v kamenné budově? Do zítřka vydržíme a zítra nás naši vytáhnou z rejže. Ten Bulgakov určitě nemá v záloze léčky pro druhou útočnou vlnu… Je to nějaký blázen…“

Bulgakov byl všechno, jenom ne blázen. Stál na pozorovatelně a díval se na hodinky. Pak zatáhl za lano a rozhoupal větev nad sebou.

Na protějším hřbetu houklo dělo.

Těsně u stromu vybouchl granát.

Pak nastalo mrazivé ticho. Jen nekonečný lesní oceán hučel a shůry znělo pleskáni křidel vyplašených ptáků.

Zelenka pochopil, že Bulgakov věděl dobře, co dělá, když je nechal bez výstřelu doběhnou až do domu.

Zastřílel své dělo na dům a má teď celý zbytek Zelenkovy výpravy pohromadě. Stačí pět výstřelů a všichni budou mrtvi. Tak jak píše v dopise.

Obrátil se k Vágnerovi a Hromádkovi:

„Svolejte svoje lidi na schodiště…“

Sám šel do přízemí.

Zapálil si cigaretu. Hra je u konce. Teď nastal konec. Padl do léčky tak dokonale, že z ní nemá sebemenší šanci vyváznout. Nikdo se nezachrání.

Vtáhl kouř do plic a díval se do zdi, Nechtěl vidět žádnou tvář. Cítil na sobě pohledy svých vojáků, pohledy pohrdavé, vyčítavé, nenávistné. Právem se na mne tak dívají, myslil si. Kdyby však věděli, proč to všechno je, kdyby tušili něco o diamantovém pokladu; roztrhali by mne na kousky a do jednoho by přešli do Rudé armády. Mnoho Čechů to udělalo. Podle zpráv z velitelství československého vojska na Rusi v řadách Rudé armády bojuje na deset tisíc Čechoslováků.

„Vojáci,“ oslovil je, když se všichni shromáždili. Byl na ně bědný pohled. Mnozí měli ovázané ruce, někteří dosud krváceli. Všiml si jednoho vojáka, který stál docela dole, na dosah ruky. Byl by přisahal, že ještě včera ten voják byl černovlasý a teď mu táhne od temene až po čelo pruh bílých vlasů. Byl to jeden z Vágnerových vojáků, který o vlas unikl padajícím kmenům.

„Vojáci, naše postaveni je zoufalé. Mám v ruce vzkaz od velitele rudých: Vyzývá nás, abychom se vzdali. Jak jsme se přesvědčili, velitel Bulgakov má přinejmenším jedno dělo. Stačí nás rozstřílet v několika minutách. Navrhuji, abychom hlasovali. Nuže, kdo je pro to, abychom se vzdali?“

Drtivá většina rukou se zvedla do výšky.

„Kdo chce bojovat do konce?“

Zvedl ruku Vágner, Hromádka a ještě čtyři vojáci.

„Kdo nehlasoval?“

Hlasovali všichni.

„Dobrá, většina se rozhodla pro zajetí. Vyjdu teď před dům se zvednutýma rukama. Následujte mne. Kdo chce pokračovat v boji, ať zůstane v domě.“ Domluvil a odvrátil se, aby se vojákům nemusel dívat do očí.

JSEM TU JEŠTĚ JÁ

Štěpánu Sergejeviči Obuchovi se vývoj situace pranic nelíbil.

Byl by rád, kdyby se rudí střetli s bílými v krvavém zmateném boji, ve kterém by mohl proklouznout nepozorován do skrýše a vyzvednout tam svůj poklad.

Do turgajské kotliny pronikl se svým Tatařínem jen taktak, díky své znalosti loveckých stezek. Dvakrát bezmála narazil na rudoarmejskou hlídku. Nevraživě pozoroval přípravy rudých. Byl by si přál, aby legionářům pořádně pustili žilou, ale to, co viděl, předznamenalo naprostou a jednostrannou zhoubu Zelenkovy výpravy.

Bylo jasné, že Bulgakov Zelenku zničí, aniž by vypálil jediný výstřel z pušky.

Obuch strávil značnou část večera tím, že šmejdil po kopcích a sledoval rudoarmejce při práci. Když našel okop a v něm lehký protipěchotní kanón, viděl vývoj události už pouze v odstínech černé barvy.

Spoléhal na to, že zná okolí přece jenom lépe než Bulgakov. Dobře si všiml, že rudoarmejci obnovili většinu loveckých stezek. Na některé však nepřišli.

Bylo věru obtížné je odhalit. Vedly přes skály a někdy i přes stromy. Nikdo netušil, že právě za tím a tím skalním – výklenkem lovci před lety vytesali schůdky. Nikdo nevěděl, že tamhle z toho útesu lze skočit, protože pod ním je plošinka, kterou není shora vidět, a na plošinku dosahují silné větve rozložité borovice, po níž je možno chodit jako po mostě.

Když se pak vrátil z obhlídky, byl v pochmurné náladě.

Byla už noc. Tatařin zádumčivě dřepěl, opíral se zády o borovici a tupě zíral do hvězdné oblohy.

„Vypadá to špatně,“ mručel Obuch. „Čechoslováci budou zle biti.“

„To je snad dobře,“ řekl Tatařin lhostejně.

„Hlupáku, špatně to je. Potřebujeme, aby se pořádně porvali. Takhle dostanou výprask a nebudou mít ani příležitost zahlédnout jediného bolševika. Čert aby to spral.“

„Tak se vrátíme,“ řekl Tatařin.

„Nemůžeme se vrátit, copak nevíš, proč jsme sem přišli? Mám tu schované peníze, hodně peněz!“

„Dolary?“

„Ano, dolary,“ lhal Obuch. Tatařin spokojeně zachrochtal. Byl pevně odhodlán zakroutit Obuchovi krkem, ale nejdřív se musí dostat k dolarům,

„Zítra tady vypuknou jatka, ne bitva. To nemůžeme potřebovat.“

„Jatka jsou taky dobrý,“ řekl Tatařin.

„Fuj,“ okřikl ho Obuch. „Já chci, aby tady byl zmatek. Pořádný zmatek. Tebe taky nikdy nic nenapadne…“

Obuch Tatařína káral, ale sám si dobře uvědomoval, že ani on sám nemůže na nic kloudného přijít. Napadla ho spousta věcí, ale všechno to jsou staré otřepané triky, které se do téhle situace nehodí. Staré otřepané triky

Proč si ale stále vymýšlet něco nového?

Někdy je dobré uchýlit se k triku otřepanému, ale osvědčenému.

Obuch měl pocit, že má nápad.

Byla noc. Nad jeho hlavou procitla na okamžik ze sna vrána a nevrle zakrákorala.

Ráno se Obuch se svým Tatařínem pustil do díla a v době, kdy Zelenka jako poslední vešel do vily, bylo všechno připraveno, jen spustit…

Bulgakov se podíval na hodinky.

Timka stál po jeho boku.

„Mám dojem, že by se mělo něco stát,“ řekl Timka.

Snažil se rozeznat v oknech vily nějaký pohyb, ale dům vypadal mrtvě, jako kdyby v něm nebylo skoro padesát mužů. Vyhlížel stejně jako ráno, jenom dveře byly vyrvané a na prahu ležela dvě bezduchá těla.

Timku Svrběly prsty, když pozoroval před několika minutami tu zácpu ve dveřích. Chtěl stisknout spoušť maxima a nasypat celý pás do té skrumáže. Bulgakov ho zadržel.

„Přece nechceš, aby se vrátili do lesa. Kdo je má honit mezi stromy… Vždyť je nás jenom hrstka.“

Trpělivé čekal, až se vojáci vecpou dovnitř. Představoval si tvář jejich velitele. Co udělá, až najde Bulgakův vzkaz a až zjistí, že jeho pečlivě vypracovaný plán byl vyzrazen? Dal by za to hodně, aby ho mohl vidět…

„Kolik jim dáme na přemýšleni?“

„Máme času dost,“ řekl Bulgakov. „Jakmile se ale hne myš, jakmile padne první výstřel, rozbijeme je na padrť.“

Čekal. Bulgakov uměl čekat. Byl trpělivý a vždycky se držel zásady, že všechno chce svůj čas. Věci se nesměji uspěchat. Je třeba počkat, až uzrají. Nač je namáhavě trhat, když nakonec spadnou do klina samy?

Bulgakov doufal, že dopadne-li všechno dobře, ještě v těchto dnech zaútočí na Kličitovku. Nepředstavoval si ovšem, že ešalon dobude. Počítal však s tím, že legionáře překvapí a pořádně jim pustí žilou. Tak, aby si navždy pamatovali, že v téhle zemi nemají co dělat.

Bulgakov náhle zneklidněl. Jakýsi šestý smysl mu napovídal, že se děje něco, co by se dít nemělo. Ale co se děje?

Vila nejevila žádné známky života, nikde se nic nehýbalo… Také Timka zneklidněl.

„Co je? Co sebou šiješ?“

„Nevím,“ řekl Timka. „Jako… jako by kouř byl ve vzduchu.“

Opravdu, ve vzduchu byl cítit kouř.

„Hoří,“ ozval se pod nimi dětský výkřik. Byl to Griška. Přiběhl a ukazoval někam mezi stromy.

Z korun borovic stoupal tenký proužek dýmu. Nabýval na sile, za chvilku prokmitl plamen.

„Tamhle taky.“ A tam Timka ukazoval rukou, ale bylo to zbytečné. I Bulgakov viděl, že kouř se ukázal na pěti šesti místech.

To nemohla být náhoda. Někdo zapálil les.

Bylo to nebezpečné. Před několika dny byla bouřka, ale předtím nepršelo několik týdnů a včera i předevčírem slunce pálilo ze všech sil a les, po bouřce nasáklý vlhkostí, byl znovu jako troud.

Stráž na druhé straně kotliny energicky mávala větví. Také tam zahlédli oheň a dým.

„Kdo to mohl udělat?“ vyhrkl Timka.

„Nechápu… legionáři jsou teď víc ohroženi než my. Máme kam ustoupit, ale oni se tam uškvaří jako v peci! Přece to neudělal nikdo z našich! Že by někdo na vlastní pěst…? Ale proč? Kdo by se odvážil takové nekázně?“

Za chvilku sem přiběhl Josef.

„Dole všechno hoří,“ hlásil. „Vypadá to na pěkný požár. Hoří suchý podrost a někde chytly už stromy.“

Ze dveří vily vyšel Zelenka a držel ruce nahoře. Za ním se objevili další vojáci. Jeden nesl na holi kus bílého hadru.

„Urrrá…!“ nešlo se kotlinou. Všechny hlídky najednou spustily vítězný pokřik.

Zelenka se však zastavil a nechápavě se rozhlížel. Pomalu spouštěl ruce, otočil se a něco křičel na své lidi. Pak se obrátil zpět a zakřičel rusky:

„Počemu… proč…?“ a ukázal na oheň.

„To volá na nás…“ řekl Timka. „Myslí, že jsme les zapálili my!“

Bulgakov dal dlaně k ústům a zakřičel ze všech sil:

„My… les… nezapálili… Postupujte dál.“

Zelenka mu odpověděl:

„Nemůžeme… všude je oheň… musíme se vrátit!“

Otočil se znovu ke svým lidem, něco jim řekl a všichni běželi zpátky do vily.

„Nemohou projít,“ řekl Bulgakov Timkovi. „Je jim horko a chtějí se ve vile schovat…“

„Alespoň se nebudeme muset starat o zajatce,“ pokusil se Timka o vojácký žert, ale otřásl se při pomyšlení na strašný osud, který vojáky čeká.

Jednotlivá ohniska požáru se spojila a tvořila souvislý kruh. Oheň začal hučet, pak rachotit a nakonec burácet. Kmeny pukaly v žáru a třaskaly jako dělostřelecké granáty. Z korun vylétala hejna ptáků. Někteří vlétli do kouře a omámeni padali do plamenů. Vila zmizela rudoarmejcům z oči. Všechno zahalila černá opona dýmu. Ve vzduchu byl cítit dým a roztavená pryskyřice.

Pod pozorovatelnou něco zašramotilo.

„Někdo sem jde,“ řekl Timka a namířil pušku.

Z křoviska se vydrápal hnědý medvěd a za nim dvě medvíďata.

„Medvědice,“ vykřikl Bulgakov. Namířil, ale pak sklopil hlaveň. Všiml si, že i Timka měl chuť střelit, ale že i on si uvědomil, že medvědice odvádí své děti z nebezpečí a že zabit ji v této chvíli by byla podlost.

Do kopce běželi i zajíci a srnky. Zahlédli i rezavou lišku. Zvířata v děsu prchala před rozlíceným živlem.

V hukotu požáru zazněl nový, hluboký tón.

Oheň utvořil kruh kolem kotliny. Bylo to, jako kdyby se nad lesem udělal komín. Lesní požár nikdy nemá tvar kruhu. Tento požár založil člověk. Proto to byl požár mnohem hroznější než oheň zapálený bleskem.

Lidé uvnitř vily se začali dusit. Plameny spolykaly všechen vzduch. Zde nebyl kouř, ale nebyl tu také kyslík. Zato zde byl strašný žár.

„Musíme je zachránit,“ rozhodl Bulgakov. „Provedeme je kolem potoka!“

Bylo to jediné řešení. Zhroucená skalní brána znovu zahradila cestu horské bystřině. Nad ní se vytvořilo jezírko. To byla přirozená překážka ohnivému živlu.

„K potoku…!“ zakřičel Bulgakov.

Rudoarmejci měli stráže postavené tak, že soused mohl dokřiknout na souseda. Velitelův rozkaz v mžiku. oběhl turgajskou kotlinu a šestnáct mužů se stahovalo k potoku. I dělo zůstalo bez dozoru. Teď ho nebylo třeba…

Na březích jezírka, vzniklého přehrazením potoka, se setkaly dva živly: oheň a voda.

Oheň jako by zuřil, že nemůže přeskočit vodní hladinu. Do vody padaly hořící haluze a trsy trávy. U břehů to syčelo a prskalo. Nad hladinou jezírka fičel dovnitř té obrovité pece vítr, v mžiku byl stráven ohněm a v podobě kouře vylétl vysoko do nebe. Hladina se rozvlnila, kapky vody stříkaly na rozžhavené kameny.

Oheň a voda tu byli rovnocenní partneři.

Bulgakov se dostal k jezírku první.

„Hej…,“ křičel, „tady…“

Vystřelil z pistole.

Bylo to marné.

Požár zuřil ze všech sil a slaboučký výstřel zcela zanikl v praskotu kmenů.

„Musím za nimi,“ vykřikl někdo.

Bulgakov se ohlédl. Byl to Josef. Navlékl si kabát a omotal si pokrývkou hlavu. Vypadal jako hastroš, ale co na tom, jak vypadal! Byla to jediná možná ochrana proti plamenům a žáru.

Bez rozmýšlení se vrhl do vody. Ponořil se pod hladinu a plaval dlouhými tempy. Za chvilku se dostal na druhý břeh.

Vylezl a byl v peci.

Cítil, že půda pod jeho podrážkami je horká. V pokrývce ponechal úzkou štěrbinu pro oči. Viděl, že planina kolem vily je zářivě žlutá jako manéž netvorného cirku. Obloha byla černá jako lesní tůň. Uprostřed stála vila a hořela jí střecha. Kolem domu leželo několik bezvládných těl. Josef si všiml, že i poblíž plamenů leží několik nešťastníků. Hořely na nich šaty. Nehýbali se.

Takhle dopadnu taky, napadlo Josefa.

Běžel a zdálo se mu, že běží nekonečně dlouho. Pak si uvědomil, že je suchý.

Přeskočil mrtvoly na prahu vily a vběhl dovnitř. Před ním bylo pusté schodiště. Na jednom schodu seděl voják.

V ruce držel pistoli. Byl mrtev a ze spánku mu tekla krev. V žáru okamžitě vysýchala.

„Je tu někdo?“ zařval Josef.

Zvenčí sem doléhal ryk uragánu. Jeho slova zanikla v pekelném lomozu požáru.

Josefa napadlo, že nejsnesitelnější to bude patrně ve sklepě.

Kudy se jde do sklepa?

Zalil ho pot. Pocítil nedostatek vzduchu a točila se mu hlava.

Tudy, napadlo ho. Vlezl do úzkých dveří. Dolů padalo strmé kamenné schodiště. Nebylo tak široké a pozvolné jako schody do patra. Tudy chodili sluhové, tamtudy páni.

Josef seběhl ze schodů a vrazil do sklepa. Byla to rozlehlá klenutá místnost s malými okny. Dovnitř jimi dopadala pekelná záře požáru. Na černé podlaze leželo či polosedělo třicet mátožných postav.

Josef na okamžik odvinul pokrývku s hlavy. Bylo tu dusno. Každý vdech bodal do plic, jako kdyby tu byl místo vzduchu jemný žhavý písek.

„Josef… to je Josef…“ zachroptěl někdo.

Postavy ožily a malátně se zahýbaly. – Josef mezi nimi zahlédl Vágnera, Hromádku a tam, tam ležel Zelenka.

„Za mnou, kluci! Musíme pryč! Dejte si kabáty kolem hlavy a pryč!“

Několik mužů se potácivě postavilo.

„Všichni! Ať se ty zdechliny zvednou,“ burácel Josef.

Do Vágnera a Zelenky vjel život. Tahali za ruce vojáky, kteří už nemohli. Hromádka si naložil jednoho muže na záda. Také Josef si naložil na záda jednoho muže, který měl poraněnou nohu od chvíle, kdy ho zasáhl padající kmen.

Vojáci vycházeli z hrobu do pekla.

Bylo jim už všechno jedno.

Josef je křikem pobízel. Bylo v něm mnohem víc života než ve vojácích, kteří byli nervově a duševně vyčerpáni. S gustem nakopl i poručíka, který už taktak pustil muže, jehož měl na zádech, a chtěl ulehnout na tvář a zdechnout.

Vágner šel první a Josef poslední. Ve sklepě zůstalo šest mužů, ale ti už byli mrtvi. Zadusili se.

„Táhněte! Táhněte, darebáci,“ řval Josef, když se vypotácel s raněným mužem na zádech před vilu.

Padl první, padl druhý voják. Také Vágner se snažil je probudit k životu, ale marně. Sám se začal hroutit.

Hořela tráva.

Když Josef šel do vily, planina byla žlutá, teď byla ohnivě rudá.

„K vodě je jen padesát metrů,“ snažil se Josef překřičet požár. Hnal se kupředu a ti, kterým zbývala sila, se potáceli za ním.

Josef byl na pokraji zhrouceni. Potácel se a měl pocity že voda je nekonečně daleko. Hradba plamenů se však přece jen blížila a Josef měl pocit, že v ní vidí uzoučkou branku. Tam byla voda, tam bylo jezírko.

Ve chvíli, kdy si to uvědomil, pochopil, že už nemá sílu a že padne. To by byl konec.

Z branky však vyběhlo několik postaviček, osm, deset. Postavičky běžely sem. Josef se vzpamatoval. Byl to Bulgakov a jeho muži.

Průhledem mezi plameny spatřili řadu mužů, kteří se potáceli hořící trávou. Běželi jim pomoci.

Každý si naložil někoho na záda. Jen Josef, Vágner a Zelenka nepotřebovali pomoci.

Z Bulgakova se kouřilo. Vlhkost se z něho rychle vypařovala a za chvilku byl stejně suchý jako ti ostatní.

Konečně bylo jezírko pět metrů, pak tři a pak na dosah ruky. Josef se zhroutil do vody a do tváře mu fičel vítr.

Rychle nabyl vědomí. I ostatní ožívali. Rychlými tempy překonali rybníček a vydrápali se na balvany zhroucené skalní brány.

Vítr se hnal údolím a živil plameny v kotlině. Sem požár nedosáhl. Šplhal se po protějším svahu. Presto se však zdálo, že jeho zuřivost ochabuje.

Na balvanech leželo několik desítek černých postav. Nikdo nevěděl, kdo je kdo. Věru, těžko bylo rozeznat rudoarmejce od legionáře, leda podle toho, že rudoarmejci byli ozbrojeni.

Muži odpočívali půl hodiny. Pak si jeden po druhém omývali tvář v zteplalé vodě potoka.

Josef poznával obličeje svých někdejších spolubojovníků. Poznal Vágnera a Hromádku, poznal řadu dalších od první, třetí a čtvrté roty.

„Kde je poručík…“ zeptal se najednou.

Legionáři se rozhlédli jeden po druhém.

„Asi tam zůstal,“ řekl Vágner.

Obrátil se k Bulgakovovi.

„Zastřelíte nás?“

Ten se zasmál.

„Bylo by pohodlnější vás nechat usmažit… Ušetřili bychom střelivo.“

Pak si uvědomil, že nikde nevidí oba kluky, Tondu a Grišku.

Zděsil se.

Čechoslováci i Rusové hledali oba chlapce, ale marně. Asi zůstali v požářišti…

Celá skupina se odebrala do Bulgakovova polního ležení.

Ještě dlouho hledali Tondu a Grišku. I po setmění, kdy jim na cestu svítily žhavé pozůstatky požáru. S hrůzou v srdci se muži dívali na ty scvrklé hromádky, které ležely na pasece kolem vypálené vily. Ty hromádky ještě ráno byly živé a možná že dvěma z nich byli Tonda a Griška.

MILOUČKÉ SHLEDÁNÍ

Jak se pamatujeme, Griška byl první, kdo požár skutečně spatřil. Okamžitě si vzpomněl na Tondu a dostal o něho strach. Začal ho tedy hledat.

I Tonda měl starost o svého druha a pátral po něm.

Oheň nabýval na síle a oba chlapci byli od sebe odděleni ohnivým jazykem.

Tonda se plížil starou loveckou stezkou. Vinula se skálami po úboči strmého kopce. Chlapec měl pocit, že tam někde dole měl Griška svoje stanoviště, které mu určil Bulgakov.

Dostal se dolů poměrně hladce. Měl strach, protože mezi kmeny borovic prokmitávaly první plameny.

Několik desítek metrů před sebou zahlédl nějakou postavu. Griška to nebyl. Tonda se lekl, že je to nějaký legionář, a schoval se za kmen. Opatrně přeskakoval od stromu ke stromu a blížil se k postavě.

Nebyl to legionář.

Byl to Stěpan Sergejevič Obuch!

Tonda leknutím zdřevěněl. Obuch byl přece mrtev! Je to snad nějaký duch? V lese se pomalu rozpoutalo peklo a snad sám satan vyslal Obucha znovu na zem, aby tady konal zlo.

Obuch si však počínal velmi lidsky, energicky kráčel mezi stromy, občas si odplivl a cosi pro sebe mumlal.

Tonda dával pozor, zda jeho tělem neprosvitají borovice.

Neprosvitaly.

Tak to asi nebude duch. Kdoví koho tedy Griška viděl! Tonda si vyprosil od Bulgakova dýku. Nosil ji pěkně za pasem. Možná že se mu teď bude hodit.

Obuch se obrátil a chlapec si blahořečil za svou opatrnost. Byl schován za kmenem, když Obuch otočil svou zohavenou tvář. Tonda spatřil ránu na mužově tváři a otřásl se. Nedivil se teď Griškovi, že se zmýlil a považoval Obucha za mrtvého. Ten člověk přežil výstřel jen zázrakem a zůstal naživu nedopatřením osudy.

Obuch kráčel tak jistě, jako kdyby šel doma po dvorku. Bylo patrno, že zdejší les dokonale znal. Tonda si všiml, že mezi stromy se vine nezřetelná stezička. Oddechl si, protože stezka se teď vzdalovala od požáru a stoupala vzhůru.

Náhle si hoch všiml, že mezi stromy se černá jakási temná masa. Vypadalo to, jako kdyby tam stál dům nebo nějaký obrovský balvan.

Byla to kamenná zeď, zhotovená z černého, neopracovaného svoru.

Obuch došel ke zdi a dotkl se ji rukou, jako by se chtěl přesvědčit o její existenci. Téměř láskyplně ji pohladil. Chvilku tak stál a potom opět vykročil. Šel podél zdi a stále se jí dotýkal.

Po patnácti metrech došel k výklenku.

Byl to velice nenápadný výklenek. Vypadal jako pouhá nepravidelnost ve zdivu, která vznikla nepozornosti zednického mistra.

Obuch se zastavil a opatrně se rozhlédl. Malinký Tonda se však skryl za pařez. Muž se opět věnoval zdivu. Ohmatával kameny jeden po druhém. Pomalu sunul ruku vzhůru. Pak strnul a Tonda spatřil, že Obuch jako by chtěl jeden kámen vyvrátit. Zaťal prsty do spáry a vynaložil všechnu svou sílu. Jeho tvář zrudla a na dálku Tonda zaslechl jeho supěni.

Pak se ozvalo temné zadunění a výklenek se otevřel, jako by to byly dveře.

Obuch se ještě jednou rozhlédl a vstoupil.

Griška byl v tu dobu na druhé straně turgajské kotliny. Pátral po Tondovi, ale nenašel po něm ani stopu. Uvědomoval si, že se stalo to nejhorší, co se mohlo stát, totiž že hledají jeden druhého a že v lese mohou takto po sobě pátrat třeba týden a nedostanou se k sobě ani na deset metrů. Rozhodl se proto, že se ještě půjde podívat na požár a pak se vrátí k Bulgakovovi.

Seběhl lesem se svahu dolů a šel k požářišti. Bezděky se vydal po lovecké stezce, kudy chodíval kdysi s tátou na houby. Věděl, že stezka vede ke staré zemljance, kde zřejmě lovci někdy přespávali.

Vzpomínal na tátu, na jeho žerty, na jeho vyprávěni o bohatýru Nikitovi, o Slavíku Loupežníkovi, na vyprávění o Potěmkinovi a roce 1905, na vyprávění o Leninovi… Všechno se to Griškovi pomíchalo v hlavě, otcovy vzpomínky se smisily s otcovými zážitky… Konečně dorazil k zemljance. Ale co to? Že by tam někdo byl?

Ze dveří zemljanky čouhaly nohy.

Griška sáhl za opasek a vytáhl mauzera. Bulgakov mu jej nechtěl vydat, ale Griška se tvářil tak odhodlaně, prohlásil ták určitě, že si pro zbraň půjde k legionářům, když ji nedostane jako všichni ostatní, že velitel s úsměvem povolil. Nahlédl dovnitř.

Leželo tam na zádech šeredné špinavé chlapisko zvířecího obličeje se šikmýma tatarskýma očima.

Vypadal jako opilec a páchl jako opilec.

Opilci však nemívají v prsou zaražený nůž.

Griška letmo pohlédl na Tatarovu znetvořenou ruku, která vypadala jako nůžky nebo kopýtko a vrhl se k němu. Sáhl mu na krční tepnu, aby nahmatal tep.

Tatar otevřel oči.

„Obuch… mě zabil…“ zašeptal a obrátil oči v sloup. Tepna pod Griškovým palcem se divoce zaškubala a zmrtvěla. Griška vstal.

Požár se rozhučel a rozburácel v celé své pekelné sile.

Obuch byl tady…, znělo Griškovi v hlavě. Není tedy mrtev. Jak je to možné? Nevím, ale musí být naživu. Umrlci nezabíjejí živé…

Co by tady dělal? řekl si Griška. Pak si okamžitě uvědomil, že někdo neznámý založil lesní požár, zhatil plány velitele Bulgakova… Kdo na tom mohl mít zájem? Jedině Obuch, ten zlořečený Obuch! A proč by Tatara zabíjel? Jedině proto, že nechce mít svědky, až půjde do skrýše!

Obuchova skrýš… Griška byl jedním z mála lidí, kteří o skrýši věděli. Už jako docela malý chlapec sledoval Obucha, jak do skrýše chodil. Byla vybudována ve starobylé štole, která vznikla před desítkami let, když se v kraji rozkřiklo, že ve zdejších horách jsou stříbrné žily. Jistý lovec tehdy pověsil pušku na hřebík a dal se do dolování. Kutal a kutal, dokud mu nedošlý peníze, které si vydělal lovem. Pak pověsil na hřebík krumpáč a lopatu a začal zase lovit. Ševče, drž se svého kopyta, smáli se mu kamarádi.

Štola ležela dlouho ladem, až na ni přišel Obuch a nechal ji zazdít. Všichni věřili, že štola je zavřená, jenom Griška vyšpehoval, že tak docela zavřená není, že jsou v ní tajná kamenná dvířka a že tam Obuch chodí.

Griška nikdy nepochyboval o tom, že právě v této štole Obuch uchovává výtěžek z dolu.

Dnes si pro poklad přišel.

Zapálil les, aby odlákal pozornost Bulgakova a rudoarmejců.

Griška vzal nohy na ramena a běžel lesními stezkami na druhou stranu kotliny, tam, kde byla Obuchova skrýš.

Tonda se chvilku rozmýšlel, má-li se pustit za Obuchem, nebo má-li počkat venku.

Pak pevně stiskl rukojeť nože a vlezl otvorem dovnitř.

Uvnitř byla tma a zima. Někde vpředu prokmitávala tmou slabá záře. Obuch zřejmě rozsvítil svíčku. Tonda opatrně našlapoval na špičky a dotýkal se rukou stěny, aby se ve tmě orientoval.

Po několika metrech se chodba lomila.

Tonda vyšel za roh a spatřil na deset patnáct metrů před sebou světlo Obuchovy svíce. Ve žluté záři voskovice se pohybovala černá postava.

Chlapec snad zapomněl, co to je strach, a postupoval kupředu. Pevně svíral nůž a měkce našlapoval krok za krokem.

Obuch stál v malé komůrce. Až sem došel střibrachtivý lovec. Nechal se vést horninou, o níž se domníval, že to je stříbrná ruda. Zde se žila horniny ztratila. Lovec zkusmo dlabal na všechny strany, ale marně. Zbyla tu po něm ve skále podivná nepravidelná bublina.

Obuch sem zanesl stoleček a židli. Bylo tu dokonce jakési lože. Obuch zřejmě myslel na nejhorší a připravil si tu primitivní skrýš, kde by v nouzi přečkal nejhorší časy. Do kamenné stěny zatloukl háky a na ně pověsil nasolené maso, jaké jedí lovci na Dálném severu.

Obuch sem nepřišel přečkat zlé časy. Přišel sem pro poklad.

Hrabal se v bedně, až našel, co hledal. Byl to Objemný kožený pytlík. Zdálo se, že je dosti těžký. Obuch rozvázal kožený řemínek, jímž byl pytlík uzavřen. Chtěl se zřejmě podívat dovnitř.

V tu chvíli Tonda uklouzl a upadl.

Jeho dlaň pleskla o kamennou podlahu.

V mžiku byl na nohou a napřáhl hrot dýky dopředu.

Obuch strnul a otočil k němu svou zmrzačenou tvář.

„Ty jsi… Tonda, len kouzelný čert z kufru? Vždycky se objevíš, když to člověk nejmíň čeká…“ řekl Obuch sladce. Dobře chlapce poznal. Viděl ho tehdy v bábině chalupě, když se vykutálel z Josefova kufru.

Položil pytlík na stůl a vzal do levě ruky svíčku. Zvedl ji nad hlavu, aby ho neoslňovala. Pomalu, krok za krokem šel chlapci vstříc.

Plamen svíčky ozařoval krvavou ránu na jeho líci. Oční důlky byly v hlubokém stínu, jen tu a tam nějaký paprsek sem zabloudil a tehdy Obuchovo oko zle zablýsklo.

Ne, neustoupím, Bulgakov taky neustupuje, zařekl se Tonda a stiskl čelisti, až ho zabolely. Griška by taky neustoupil.

Opřel se zády o skálu a připravil všechny své sily. Až Obuch přijde bliž, Tonda skočí a bodne.

Tonda pudově reagoval a bodl do tmy před sebe. Cítil, že hrot nože narazil na něco pružného a že do něčeho pronikl. Obuch burácivě řval a hnal se kolem něho tak těsně, že Tondu porazil. Ještě než upadl, chlapec si uvědomil, že pustil střenku nože. Chodbou duněly Obuchovy kroky a řev se vzdaloval. Tonda se postavil na nohy a bezbranný běžel za nepřítelem.

Dorazil do místa, kde se chodba lomila.

Štola zde už byla osvětlena záři požáru. Ve vchodu Tonda spatřil Obucha.

Byl rudě ozářen požárem a vypadal jako. ďábel. Na jeho tváři byl příšerný škleb. Rána zase začala krvácet. V jedné ruce držel pytlík s pokladem. Dlaň levičky měl skrznaskrz propíchnutou Tondovým nožem. Dýka vězela v dlani až po střenku.

Obuch se zakousl do střenky a škubl. Chvilku svíral dýku v zubech a pak ji pustil. Z dlaně mu proudila krev. Popadl kamenný blok, napjal všechny síly, a dřív než Tonda stačil doběhnout štolou, zavřel vchod.

Tondu obklopila temnota a ticho.

Když Griška dorazil k Obuchově skrýši, požár zuřil naplno. Chlapec bezmála nemohl dýchat, ale nemyslel na vedro a na nedostatek vzduchu. Bál se o Tondu a bál se, že mu Obuch znovu unikne.

Lekl se, když spatřil na kamenech výklenku několik otisků krvavé dlaně. Na zemi ležel Tondův nůž.

Co se jen stalo! Srdce mu sevřela příšerná předtucha. Zaťal prsty do klíčového kamene a opřel se nohama o kamenný výstupek.

Dveře jen nerady povolily.

Griška se lekl znovu, protože ze tmy na něho vybafl Tondův vyděšený obličej.

Bylo to šťastné leknutí. Oba chlapci si padli do náruče a radosti se bezmála rozplakali.

Tonda vyprávěl kamarádovi, co se stalo.

Griška ho vyslechl beze slova.

„Musíme dovnitř, tady by nás to spálilo,“ řekl a vstoupil do chodby.

„Co budeme dělat?“

„Čekat,“ řekl Griška.

Žár ohně byl příšerný. Přivřeli za sebou vchod a usedli ke stolu. Mlčeli.

„Musíme tu přečkat nejhorší. Teď nemůžeme ven,“ řekl Tonda.

„Musíme tu počkat na Obucha,“ řekl Griška a důrazně klepl pažbou mauzera do desky stolu.

„Myslíš, že přijde?“

„Určitě,“ řekl Griška a Tondovi se zdálo, že se zasmál.

V místnosti byl džbán s vodou. Byla trochu zatuchlá, ale lidé obklíčeni požárem si nemohou vybírat, jakou vodu chtějí pit. Uřízli si kousek masa a snědli ho.

Požár trval celý den až do noci.

Vyhořel všechen porost v turgajské kotlině. Shořely ovšem, i boudy a z někdejší vily zůstaly jen bělostné zdi.

Žár byl tak prudký, že shořely i saze a stěny byly vypálené do běla.

Tonda usnul, ale Griška bděl. Prošel štolou a posadil se do vchodu skrýše. Před nim leželo širokánské moře rudých uhlíků. Bylo nekonečné. Turgajská kotlina vypadala jako jícen sopky. Uhlíky prskaly, a protože jich byly milióny, celá kotlina hovořila, šeptala, chvíli hlasitěji, chvíli tišeji. Obloha byla rudá – stoupal k ni dým a záře uhlíků se od něho odrážela.

K ránu usnul i Griška, ale jen na chvíli. Probudil ho déšť. Prudký, hojný déšť. Tentokrát byl mokrý živel v převaze. V kotlině bylo jako v prádelně. Griška měl pocit, že je na ohromném nádraží, kde syčí tisíc lokomotiv. Za ním se ozval Tonda, který se probudil tím podivným zvukem.

„Pojď, půjdeme pryč. Teď už se dá chodit,“ zašeptal, ale Griška zavrtěl hlavou.

„Musíme počkat na Obucha.“

„Proč by sem chodil.“ zeptal se Tonda naléhavě.

Griška neodpověděl.

Stál k Tondovi zády, takže jeho kamarád nemohl vidět, jak divně se usmál.

Déšť neustával a sykot slábl. Už to bylo jen pět set lokomotiv, pak dvě stě…

„Podívej.“

Griška ukázal prstem.

Ozářena rudou září posledních uhlíků sem rychle kráčela temná postava. V ruce držela nějaký předmět. Kolem ní se válely kotouče páry. Snad to byl satan, který se přišel podívat, jak se mu podařil jeho poslední kousek.

Griška zatlačil Tondu do štoly a sám se přikrčil za kamenný blok.

Postava už byla vzdálena jen deset, pak pět metrů.

Oba chlapci poznali Stěpana Sergejeviče Obucha.

Griška namířil mauzera a bez rozmýšlení stiskl spoušť, pak znovu a ještě jednou.

Zvuk výstřelu se nesl vodní párou, jako by to byl výstřel z děla.

Obuch se roztočil kolem své osy jako káča a prudce dopadl obličejem do mokrého popěla.

Chlapci k němu přiběhli a otočili ho na záda. Tentokrát byl mrtev, skutečně mrtev.

„Jak jsi věděl, že přijde,“ zeptal se Tonda nechápavé.

Griška beze slova zvedl se země pytlík, rozvázal řemínek a vysypal na dlaň hrst křemínků. Obyčejných křemenných oblázků, nasbíraných v potoce, který vytékal z turgajské kotliny.

Nedaleko se ozval šramot a někdo křikl:

„Stůj! Kdo tam? Odhoď zbraň.“

Chlapci poznali Timkův hlas.

NĚKDO SI TO ODNESE

Josef byl zoufalý.

Tonda i Griška se ztratili!

Vzpomínáme si, že Bulgakov nařídil svým lidem, aby oba chlapce hledali tak dlouho, až je najdou živé nebo mrtvé. Do hledáni se pustili i zajatí legionáři. Do turgajské kotliny se ovšem nemohli odvážit, ta ještě hořela jako obrovský pekelný kotel. Pátrali po hřebenech kopců. Udělali řetěz v lese a třikrát prošli kolem kotliny, ale jejich úsilí k ničemu nevedlo.

Bulgakov zastavil pátráni a prohlásil, že uvolňuje polovinu svého oddílu, aby každý hledal chlapce na svou pěst. Mezi pátrači byl ovšem i Josef.

Nešlo mu do hlavy, kam se chlapci mohli ztratit. Oba hoši přes své mládí byli už zkušení, mnoho zažili, přestože jim bylo teprve dvanáct let. Kromě toho Griška to v turgajské kotlině znal, narodil se tady. Josef si nemohl představit, co by se mohlo stát, aby se chlapci nechali ohněm zaskočit.

Pak ho napadlo, zda se hoši nevydali podél potoka údolím dolů, po stopách decimovaného legionářského Oddílu.

V údolí bylo jistě mnoho zbraní. Podle vyprávění zajatců voda například odnesla všechny kulomety roty Kolta. Možná že právě tyto zbraně vylákaly chlapce z kotliny. Šli se po nich podívat, aby Bulgakova radostně překvapili novou posilou rudoarmejského arzenálu. Opravdu, Bulgakov neměl zbraní nazbyt a jeden nebo dva Browningovy kulomety by uvítal s nadšením.

Co ale když se chlapci dostali do rukou těch neznámých žhářů? Požár lesa byl dosud záhadou – zajatci rozhodně popřeli, že les zapálili legionáři. Ostatně, na požár doplatili nejhůře oni sami a věru nebylo možno předpokládat, že by byli tak hloupí a podpálili les, aby v něm sami uhořeli.

Pak si uvědomil, že Griška měl u sebe mauzera. Ten chlapec by se dovedl ubránit a postaral by se určitě i o bezpečí svého kamaráda!

Josef se rozhodl, že se vydá podél potoka.

Spustil se po svahu pod rozvalenou skalní bránu.

Les nesl stopy spouště. Žár ohně už vysušil vodu, ale všude bylo plno vyvrácených stromů, vklíněných do sebe. Tu a tam Josef spatřil bezduché tělo. Jeden nešťastník dokonce vylezl do koruny mladého dubu, ale voda strom vyvrátila a muž se utopil. Jinde se válela bota, tam zase vojenský plášť. O několik desítek metrů níže Josef narazil na pozůstatky polního obvaziště. Potom našel první Browningův kulomet. Byl zaklíněn mezi dva padlé stromy. Váha kmenu ulomila tu směšnou pažbičku. Zbraň byla zničena, ale šikovný zbrojíř by jistě dovedl kulomet opravit. Vratné zařízení zůstalo nepoškozeno, rozbité bylo spušťadlo.

Josefovi se sevřelo srdce. Chlapci tudy jistě nešli. Museli by si kulometu všimnout. Znal je dobře a věděl, že tihle kluci mají oči všude a že by jistě nenechali browning jen tak ležet. Třeba by se ztrhali, ale zbraň by zpod kmenů vydobyli, tím si byl Josef jist.

Chvíli se na kulomet díval. Povzdechl, vrátil se na cestu a pomalu šel zpátky.

Ztrácel naději, že chlapce ještě někdy uvidí.

Za malou chvíli měl mnoho důvodů pro to, aby si byl jist, že se s nimi už nesetká.

Za jeho zády se ozval šramot a ucítil mezi lopatkami tlak nějakého tvrdého předmětu.

„Ruce vzhůru. A ticho, nebo okamžitě střelím.“

Byl to hlas poručíka Zelenky.

Ovšem, blesklo Josefovi hlavou, poručík se z ohně zachránil, ale mezi zajatci nebyl! Josef se domníval, že poručík se utopil v jezírku anebo že v poslední chvíli spadl do plamenů. Jak patrno, nebylo tomu tak: poručík se zachránil, ale sotva se vzpamatoval, zmizel, zatímco rudoarmejci byli zaměstnáni zachraňováním popálených legionářů.

Josef se neodvážil pohnout hlavou nebo promluvit.

Upřeně se díval před sebe do lesa poničeného záplavou. Upřel zrak právě na tu směšnou, opuštěnou botu, která se válela u cesty.

Za nim se ozvaly tlumené hlasy a do Josefova zorného pole vstoupil legionář, dobrovolník z první roty. Josef ho dobře znal, byl to jistý Hrubeš z Plzně. Jak se ten člověk vždycky smál Josefovým žertům! Teď se tvářil zuřivě.

„Tak jsme tě přece jen dostali, bestie,“ oslovil ho Hrubeš. „Rád bych ti zakroutil vlastnoručně krk, ale nechci kamarády připravit o to potěšeni.“

Hrubešovi po bok se postavil další muž, Cebiš ze čtvrté roty. Byl to pomenší tlouštík a platil za dobráka od kosti. Podíval se nenávistně na Josefa a plivl na něho,

„Proč…?“ zašeptal Josef. Hrubeš zrudl hněvem.

„Ty se ještě ptáš proč? Ty máš tu drzost se ptát po tom všem? Proč tě nenávidíme? Pro tohleto!“ křikl a ukázal na tělo, zaklíněné do koruny borovice. „Proto tě nenávidíme, pro všechny ty mrtvé a raněné! Zničil jsi tři roty, darebáku!“

Josef pochopil, že Zelenka těm lidem něco namluvil a ti se domnívají, že Josef je zrádce. Ano, odešel k Rudé armádě, ale odpovědnost nese ten, kdo vedl celý ten nesmyslný útok!

Pak se ozval Zelenka.

„Mládenci, jeden jděte vpředu a druhý vzadu. Udržujte rozestupy asi třicet kroků na dohled. Když uznáte za vhodné, střílejte. Musíme pryč, nebo se dostaneme rudým do rukou.“

Vyrazili ostrým poklusem.

Cesta vedla prudce dolů. Do Kličitovky bylo daleko, ale cesta jde s kopce, a tak je možné, že dorazí do ešalonu ještě před večerem.

Po několika minutách Zelenka přerušil mlčeni.

„Máš smůlu, Josefe, stala se strašná věc. Je moc mrtvých a raněných. Tři roty jsou pryč, nezbylo z nich nic, co by stálo za řeč. Je to příšerné. Neslyšel jsem nikdy o horši porážce. Je jasné, že tohle někdo odnese.“ Odmlčel se. „Buď to odnesu já… nebo někdo jiný. Chápeš, že si raději vyberu tebe.“

Josef stále ještě nechápal.

„Jak to mohu odnést? Ano, jsem zběh, ale ty sám jsi mi nařídil, abych zběhl…Nikdo nedokáže, že jsem u rudých nebyl na rozvědce…“ Josef ovšem neměl v úmyslu zapírat, že se k rudoarmejcúm dal upřímně a z celého srdce. Byl však zvědav, s čím se poručík vytasí, a proto pokračoval: „Každému to řeknu, že jsi mě poslal na rozvědku, a nařídil mi, abych se vetřel do Rudé armády a podával ti zprávy. Mám spoustu svědků a ti mi potvrdí, že jsem nikdy nedal najevo sebemenší úmysl utéct!“

Poručík se chmurně usmál.

„Ba ne, Josefe, nic takového říkat nebudeš. Budeš jenom opakovat to, co ti nařídím.“

„Jak to?“

„Tonda a Griška jsou v mých rukou.“

Zelenka se dlouho skrýval poblíž rudoarmejského ležení a pozoroval, jak všichni marně oba chlapce hledají. Pochopil, že Josef se pustil sám do údolí, aby po nich pátral. Hoši jsou pryč a Josef tedy nemůže vědět, zda Zelenka mluví pravdu…

Byla to lež. Musel zneužit Josefovy poctivosti. Spoléhal, že Josef raději sám zahyne, jen aby zachránil ty dva kluky od smrti.

Poručík se hanbil za to, co dělá. Přál by si, aby v sobě našel dost odvahy a byl s to předstoupit před své vojáky a přiznat jim, že za celou tu hrůzu zodpovídá on, jenom on.

V poslední době však příliš často lhal. Celá legionářská propaganda byla založená na lži. On sám byl součástí lživé mašinérie. Lež mu pronikla do posledních mozkových závitů a stala se principem veškerého jeho počínáni. Ztratil v sobě sebeúctu, a zvlášť od doby, kdy se soustředil jen na svůj osobní prospěch a budoval si jmění a připravoval útěk, dovedl myslet už jenom lživě. Stále ještě byl schopen statečnosti a také na hořící planině zmužilost osvědčil. Necouvl před padajícími kmeny, před vodní smrští, necouvl před střelbou a ohněm. Někdy je však snazší vlézt třeba do tygřího jícnu než říci pravdu. K siláckým kouskům je třeba odvahy. K pravdě je však třeba statečnosti a tu už poručík neměl.

Mučil se v hloubi své duše. Poslední zbytky jeho dobrého já se vzpíraly všem těm ohavnostem. Připomínal si. že bez Josefa by z něho teď zbyl pouhý škvarek ve sklepě vypálené Obuchovy vily, stejně jako z několika desítek dalších mužů. Byl povinován Josefovi životem, ale nedovedl mu oplatit stejné stejným. Josef ho zachránil jednou, zachrání ho teď podruhé. Vždyť Josef riskoval v ohni také svůj život! Snadno mohl na ohňové pláni zakopnout a byl by konec! Jaký je v tom rozdíl? Josef zanedlouho skončí na šibenici. Oprátka je přece snazší smrt než oheň!

To všechno se motalo poručíkovi v mysli.

„Přece nemůžeš ty děti zabit… nemůžeš být taková bestie!“

„Zabiju je,“ řekl Zelenka pevně. „Zabiju je. Jenom ty je můžeš zachránit.“

„Jak?“

Poručík sáhl do kapsy a vytáhl Draškabův náčrt plánu útoku.

„Musíš všem chlapcům říci, že ten plán jsi maloval ty a osobně ho předal Buigakovovi.“

„Ale to znamená, že mě…“

„… oběsí. Ovšem. Oběsí tě, ale já ti dávám čestné slovo, že Tondu a Grišku pustím na svobodu.“

Josef se podíval na poručíka s úžasem. Ještě nikdy v životě neviděl člověka, který by byl schopen takové podlosti. Josef si uvědomoval hrůzné následky, které pro něho mají poručíkova slova. Věděl, že brzy bude mít strach a pod oprátkou bude ochromený děsem. Zatím však v něm převládal úžas, takový úžas, jaký popadne poctivého člověka tváři v tvář opravdovému svinstvu.

Nepromluvil pak na poručíka ani slovo a i ten mlčel celou cestu.

Byla to hrůzná cesta.

Potkávali raněné legionáře, kteří se vlekli do Kličitovky. Některým se podařilo získat povoz. Jiní leželi na nosítkách narychlo zrobených z větví a vojenských plášťů. Několik vojáků si udělalo z větví berle a plahočili se sami, bez pomoci. Viděli legionáře s ošklivě rozbitou hlavou, který umíral u cesty. Minuli ho beze slova. Ten člověk už patřil jinam, do jiného světa.

Do Kličitovky dorazili opravdu před setměním.

Celý ešalon vřel.

Zpráva o katastrofě v turgajské kotlině se sem dostala ještě dopoledne.

Jeden z mužů Vágnerovy roty, dobrovolec Dlouhý, byl jedním z těch, kteří se opozdili v postupu, a dostal se na volné prostranství právě ve chvíli, kdy výbuch miny uvolnil hromadu klád na sklaní stěně.

Stačil uskočit mezi stromy a pak jen s hrůzou pozoroval, jak klády drti těla kamarádů. Když se smršť přehnala, pomáhal spolu s dalšími šťastlivci, kteří přežili, těm méně šťastným. Nikdy na ty chvíle nezapomene. Jednomu muži musel vlastnoručně amputovat nohu loveckým nožem. Vágner ho určil do skupiny, která se postará o raněné. Pak přišla druhá pohroma – voda. Tehdy Dlouhý pochopil. že výprava je ztracena, ale stále ještě si neuvědomoval dosah porážky. Opět pomáhal raněným a pak spatřil, jak strašlivá exploze nadzvedla skalní bránu o půl metru a rozvalila ji. Potok přestal téct a Zelenka s několika desítkami mužů byl uzavřen v kotlině. Po krátké poradě se Dlouhý rozhodl, že se vydá do Kličitovky a přivede pomoc.

Po cestě se mu podařilo získat koně. Hnal ho, až ho uštval a posledních několik kilometrů běžel.

Byl obklopen dvěma stovkami vyděšených mužů. Znovu a znovu musel vyprávět, co se stalo, ale přibíhali noví lidé a ti to chtěli slyšel z první ruky.

Dlouhý se tedy vyšplhal na střechu vagónu. Všichni muži z ešalonu se Shromáždili pod ním.

Ztichli a Dlouhý jim vyprávěl, co se stalo.

Když dovyprávěl, bylo ticho.

„Jak se to mohlo stát?“ vykřikl někdo.

Byl to jeden z nejstarších dobrovolníků pluku, veterán ze staré Družiny. Jmenoval se Kovář, ale nikdo mu neřekl jinak než Otecko. Poručík si vůči Oteckovi počínal vždycky obezřetně a v závažných případech se ho tázal na názor. Věděl, jaké vážnosti se Otecko těší, a patrně by se neodvážil vstoupit do otevřeného konfliktu s Oteckem. Ten muž byl duši ešalonu podobně jako Josef.

Josef dodával lidem dobrou náladu, Otecko rozdával moudrost Nikdo nevěděl, kolik je mu let. Byl starší než ostatní, ale nebyl starý. Mohlo mu být třicet, možná čtyřicet, někteří nevylučovali, že padesát. Ve skutečnosti mu bylo sedmatřicet. Jeho tvář byla zarostlá černým plnovousem. Kolem očí měl vrásky. Ustavičně kouřil ukrutně smrdutou dýmku. Mluvil zřídka, ale nikdy hloupě.

I tentokrát vyjádřil jako první to, co zajímalo všechny:

„Jak se to mohlo stát?“

Dlouhý neodpověděl hned. Chvilku přemýšlel a pak řekl:

„Nevím, něco nevyšlo.“

„Komu?“ zeptal se Otecko. Všichni chápali, že táže-li se „komu?“, říká ve skutečnosti „poručíkovi?“.

Dlouhý bezradně rozhodil rukama.

„Chlapci, já opravdu nevím. Vyprávěl jsem vám, co jsem viděl na vlastní oči. Víc vám nepovím. Chci jenom říct, že chlapci potřebuji vaši pomoc.“

„Kde je poručík?“ otázal se Otecko.

„Obklíčili ho. Vágnera i Hromádku taky. Pelikán zahynul. Většina velitelů čet taky. Jenom pár desítek lidí se zachránilo. Ostatní jsou ranění nebo mrtvi.“

Kolem Otecka se udělal kruh. Mezi posluchači byli velitelé rot, Houska z druhé, Pimpe z páté a Říha z šesté. Ti všichni měli přímo povinnost se ujmout velení, Houska byl dokonce pověřen velením ešalonu po dobu nepřítomnosti poručíka Zelenky. Atmosféra byla však taková, že žádný z velitelů se neodvážil říci ani slovo. Legie byla dobrovolnické vojsko a v takových armádách platí trochu jiné zákony než ve vojsku založeném na principu bezpodmínečné poslušnosti.

Otecko vylezl na dno obrácené vodní kádě.

Nad hlavou měl mohutný trychtýř lokomotivní pumpy.

„Bratři,“ zvolal Otecko, „slyšeli jsme strašnou zprávu. Jarda Dlouhý nás prosí, abychom kamarádům pomohli. Zpráva je tak hrozná, že je až neuvěřitelná. Proto si myslím, že počkáme do večera. Potřebujeme vědět víc, než víme! l Třeba to všechno je veliká léčka a nesmíme do ní padnout všichni!“

Odpověděla mu bouře souhlasu.

„Do večera se určitě vrátí víc lidí, nejenom Jarda. Sám přece říkal, že několik desítek lidi se zachránilo;“

„Každý z nich ale má na krku dva tři raněné,“ křikl Dlouhý.

„Pošleme jim naproti všechny bryčky, které najdeme v okolí. Jsem ale proti tomu, abychom se bezhlavě vrhli do něčeho neznámého. Je skoro poledne. Do starého Turgajska je odsud celodenní pochod. Nemůžeme tam přijít o půlnoci!“

„Správně, to by bylo šílenství,“ křikl někdo z davu, ale hned byl umlčen.

„Připravíme se na pochod a budeme čekat na; zprávy.“

Otecko kývl hlavou jako na potvrzení vlastních slov a slezl s kádě. Byl rozčilen už tím, že řekl najednou tolik vět. Jindy mu takový výkon trval celý týden.

Jen jediný muž nebyl venku na kolejišti.

Byl to Draškaba. Seděl v poručíkově kanceláři a pil vodku. Teď už pochopil, co se stalo s plánkem útoku, který on sám vlastnoručně nakreslil v hostinském pokoji dnes už vyhořelé Díry.

Byl opilý. Tupě se díval na poručíkovy fotografie rozvěšené po stěnách.

„Proč?“ plačtivě se ptal obrázků. „Proč, pane poručíku? Vy jste chytrej vzdělanej pán. Tak mi přece povězte, proč takovej darebák a vydřiduch, jako je Obuch, dával plán našeho útoku Rudý armádě? Řekněte, pane poručík, k čemu to Obuchovi bylo dobrý?“

Chlastal až do večera. Odpoledne na chvilku usnul, ale brzy se probudil a pil až do setmění.

Nic nevnímal, ani tu vlnu křiku, která se najednou zvedla. Seděl potmě a otvíral třetí láhev.

Pak se otevřely dveře a vstoupil Zelenka.

NENÍ ŠPROCHU

Byl to vzrušený den.

Vyprávění dobrovolce Dlouhého se doneslo až do Kličitovky. Zpráva o pohromě, která stihla legionářský oddíl, se přetřásala v každé chalupě. Někde babky litovaly ubohé vojáčky, ale chlapům většinou zářily oči. Naši jim to natřeli, cizákům, říkali si. Dobře se stalo. Proč neodtáhnou? Starci potřásali bílými hlavami a bafali moudře z dýmek.

„Tak, tak, ve Starém Turgajsku už zahynulo mnoho lidí,“ povídali svými skřehotavými hlasy všem, kteří to chtěli poslouchat. Mnoho lidi, ba, ba.., Nic nového pod sluncem. Starý Turgajsk je podivné místo. Život tam zhasne, ani nemrkneš. I vojsko tam jednou za cara bylo, jistý Stěpan Sergejevič Obuch tam vojáky poslal na lovce. Mnoho lovců zahynulo, tak, tak, bafali stařici z dýmčiček a mhouřili očka do sluníčka. Pak se našlo mnoho zvědavých. Plížili se do Turgajska, chtěli se kouknout Obuchovi pod pokličku. Co tam dělá ve svém údolí? Prý je tam důl či starého kozla. O diamantech se povídalo. Už za cara Alexandra tam prý někdo našel diamanty a potom tam jacisi chlapi hledali stříbro. Ale o diamantech se povídalo moc často, tak, tak… Vy mladí to nepamatujete. Ale my starci, my víme všechno, i o diamantech.

Odpoledne se o diamantech povídalo v celé Kličitovce. Lidé si pak dali dohromady diamanty, bitvu v Turgajsku a požár hospody Díra. Slyšeli jste o tom? Lidé tam uhořeli, ano, dočista uhořeli. Divné, divné…

Není na světě tajemství tak dobře ukryté, aby o něm někdo nevěděl. I o diamantech se v Kličitovce už dávno povídalo. Věřili tomu lidé, nebo nevěřili? Spíše nevěřili, ale bylo to vyprávění zajímavé a vzrušující a stálo tedy za to, aby je někdo ve vhodné chvíli připomněl.

Odpoledne se zpráva o diamantech roznesla mezi legionáři.

Otecko, když se to dověděl, si nacpal dýmku a zabafal. Přemýšlel. Seděl v těplušce a vařil si čaj. Na palandách seděli kamarádi a mlčeli. Kdo by se taky odvážil v takový okamžik něco říct!

„Kluci, slyšeli jste o těch diamantech?“ vlezl do dveří jistý Čihák, veselý a rozkurážený.

„Pssst,“ zarazili ho a ukázali na Otecka, „Přemýšlí…“

Čihákovi pohasl úsměv ve tváři, usedl a čekal, co Otecko vymysli

„Slyšel jsem, chlapci, že v našem vojsku se našli důstojnici, kteří kradli. Nejen to. Vedli často výpravy na svou vlastni pěst rabovali.“

Otecko kladl pečlivě jedno slovo za druhé. Věděl dobře, co říká. Uvědomoval si závažnost té myšlenky.

„Zelenka to neudělal,“ řekl Čihák.

„Doufám,“ řekl Otecko. „Ale co když to udělal?“

Čihák se podíval po kamarádech a zrudl.

„Potom, potom bych už nevěřil nikomu…“

Ostatní přikývli.

V těplušce bylo ticho, že by slyšel špendlík upadnout

„Těm důstojníkům, co jsem o nich mluvil, se jejich výpravy povedly. Podle Jardova vyprávěni se tahle výprava moc nepodařila…,“ pokračoval Otecko. „Myslím, že tam hodně chlapců přišlo o život a o zdraví.“

Dívali se na něho a chápali, že mluví o poručíkovi. Ano, on nese zodpovědnost, a jestli se ukáže, že smrt těch desítek kamarádů byla zbytečná, že poručík je vedl do záhuby v zájmu vlastního prospěchu, pak… Neodvážili se ani domyslet, co by to znamenalo.

O diamantech se mluvilo ve všech těpluškách Ne všichni byli tak opatrní na slovo jako Otecko. Někteří lidé dokonce obvinili Zelenku, že je zloděj a vrah. Jiní ale odporovali. Křičeli, že to všechno jsou babské tlachy, nikdo že nikdy ty diamanty neviděl a kam by to vedlo, kdybychom odsuzovali svého velitele jen pro nějaké žvásty, které se sem donesly z vesnice. Všem to ale leželo v hlavě.

Není totiž šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu.

Poručík přivedl Josefa do napjaté atmosféry.

Byla tma. V celém vlaku se rozkřiklo, že přišel poručík, a v mžiku byli všichni na nohou a letěli ven.

Poručík byl celý ohořelý Měl spálené řasy a vlasy. Ani na Josefa nebyl hezký pohled. Oba vypadali jako kominici, kteří spadli do parní mlátičky.

Vojáci přinesli pochodně. Kolejiště bylo ve chvilce zalito plápolavým žlutým světlem.

„Bratři,“ začal poručík, když se dav utišil, „stalo se strašné neštěstí.“

Do popředí se dostal dobrovolec Dlouhý. Poručík věděl, že mezi naslouchajícími je mnoho lidí, kteří pohromu přežili. Bryčky sem už dovezly většinu raněných a stále přicházeli noví a noví vojáci, kteří unikli bez zranění anebo s lehčími pohmožděninami. „Je tu mnoho svědků, že mluvím svatou pravdu;“ pokračoval Zelenka. „Rudí se na náš útok dobře připravili. Podminovali les, nastražili na nás vodní příval, nakonec založili lesní požár. Zajali asi čtyřicet našinců!“

Na ta slova se ozval povyk. Tohle ještě nikdo nevěděl! Poručík byl jediný, který přežil útok do kotliny. Všichni ostatní se do kotle nedostali, zůstali před rozvalenou skalní bránou. To byla první zpráva. Poručík musel na naléháni posluchačů vyprávět, co se v kotli dělo. Zamlčel ovšem, že to byl Josef, kdo vyvedl vojáky z hořící vily a kdo jim ukázal cestu z pece. Naznačil, že to byl on sám.

Josef stál vedle něho a díval se do země. Zatínal pěsti a chtěl by na poručíka skočit a rozdrtit jeho podlou lebku. Myslel však na ty dva kluky, kteří byli v rukou nějakého pomocníka toho darebáka Musel se ovládnout, musel potlačit svou zuřivost. Chlapci by jeho výlev zlosti nepřežili.

Kdyby Josef jen tušil, že v této chvíli právě Timka objímá Tondu a Grišku a že o chvilku později se k nim dostane i Bulgakov, kdyby to Josef tušil jen cípečkem vědomi, s poručíkem by to dopadlo bledě. Jak by to však Josef měl vědět!

„Ptáte se všichni, jak se to stalo. I já jsem to nechápal. Víte všichni, že jsme plán připravili ve vší tajnosti. Vy sami jste ho neznali, sestavil jsem ho sám při poradě s veliteli rot!“

To byla pravda. Všichni vojáci ovšem věděli, že poručík táhne na sever, ale jen velitelé rot znali místo útoku a přesný plán.

„A zde se podívejte! Toto je přesný plán našeho útoku. Pokuste se uhodnout, kde jsem ho nalezl? Neuhodnete! Našel jsem ho na velitelském stanovišti rudého velitele Bulgakova!“

Vojáci zařvali jako smečka tygrů. Poručík podal plánek Jardovi Dlouhému a ten ho předal dál. Papír šel z ruky do ruky. Všichni se chtěli na vlastní oči přesvědčit, že poručík má pravdu.

Trvalo dlouho, než se vojáci utišili a než se papír vrátil poručíkovi do rukou. Poručík čekal. Pochodně ozařovaly jeho začazenou tvář. Měl zaťaté zuby a pěsti. Soustředil všechnu svou vnitřní sílu, aby tenhle podlý boj dotáhl až do konce. Na konci musí být šibenice a v oprátce se musí houpat Josefovo tělo. Jinak bude poručík ztracen. Už nedoufal, že získá diamanty. Bojoval o holý život. Nepochyboval o tom. že vojáci by ho za tu zradu a bídáctví roztrhali jako šelmy.

Bylo mu už lhostejno, že Josef zaplatí životem za jeho zločin.

Dav se utišil a poručík pokračoval.

„Z celého mužstva rudoarmejců se mi podařilo zajmout jediného muže.“

Odmlčel se a pak ukázal prstem na Josefa.

„To je on.“

Čekal, že vojáci začnou povykovat. K jeho překvapení zůstali zticha.

Josef vztyčil hlavu a klidně se podíval do tváří svých někdejších kamarádů. Viděl jen přední řady. Poznával všechny. Zahlédl vousatou tvář Otecka a na okamžik měl dojem, že Otecko se na něho přátelsky zašklebil.

„Bojoval v řadách Rudé armády. Opustil nás, zběhl a přešel k nepříteli, který nám způsobil tak strašné ztráty. A na stole jeho nového velitele se objevil tenhle kus papíru,“ zamával Zelenka plánem v ruce. „Už chápete, chlapi? Už víte, kdo to všechno zavinil? A co teď řeknete, co teď s tímhle tvorem uděláme?“

Poručík freneticky řval, popadl levicí Josefa za rukáv a zacloumal jim.

„Pověsíme ho,“ křikl někdo vzadu, ale nikdo se k němu nepřidal.

Poručík věděl, že podle předpisů musí odevzdat Josefa vojenskému soudu. Chtěl však vyprovokovat hysterii, aby nešťastníka zlikvidovali vojáci takzvaným samosoudem. Porážka v turgajské kotlině byla tak hrozná, že nikdo z nadřízených se o nějaký samosoud nebude zajímat. Zato kdyby se Josef dostal na velitelství pluku a divize, začalo by vyšetřování, Josef by se dověděl, že Zelenka ty kluky v ruce nemá a všechno by prozradil.

To se nesmi stát, opakoval si. Co se ale s těmi lidmi děje? Podcenil, jak si všichni Josefa vážili a jak ho měli rádi. Podcenil, do jaké míry lidé přestali slepě věřit každému jeho slovu. Byli v legii už příliš dlouho na to, aby se nenaučili Více používat vlastni hlavy k přemýšlení.

Nastalo ticho a křikloun Vzadu zalezl.

Dav se zavlnil a do popředí se dostal Otecko.

„Znám Josefa hodně let, hodně, bratře poručíku. Víc let než ty. Tys k nám přišel ze zajetí, z Dárnice, ale my s Josefem to táhneme ještě ze staré Družiny. Nevím, co se v Turgajsku stalo. Ale je mi moc divnej tenhle soud. Bratři,“ otočil se dozadu, „co tomu říkáte?“

„Správně! Je to všechno divný! Ať mluví Otecko!“

Otecko počkal, až se povyk utiší, a pokračoval.

„Je mi divný, že Josef neřekl ještě ani slovo a bratr poručík by už měl chuť ho pověsit!“

„Já o tom neřekl ani slovo,“ bránil se poručík.

„Naznačoval jsi to! Dobře jsme to pochopili, nejsme hlupáci. Chci, aby mluvil taky Josef. Pepíku, jak to bylo?“

Bylo strašné ticho.

Josef viděl všechny ty tváře, které se na něho dívaly. Hleděl nahoru, nad střechy vagónů, do tmy. Tam někde je Tonda a Griška, dva mrňaví kluci, a nějaký hrdlořez jim dáVá nůž na krk.

„Mluv!“ křikl Otecko.

Co mám mluvit, blesklo Josefovi hlavou. Co já můžu mluvit?

Chvilku mlčel a pak tiše řekl:

„Poručík… mluví pravdu…“

„Vidíte to, bratři!“ zakřičel poručík vítězně. „Slyšeli jste to sami. Přiznal se vám!“

„Já tomu nevěřím,“ řekl Otecko pevně.

„Jak můžeš odporovat veliteli,“ pokusil se Zelenka zahřmít, „jak můžeš popírat dokázaná fakta?“

Otecko se dopálil.

„Jsem dobrovolník československého vojska na Rusi a mám právo říkat, co si myslím! Jsem jeden z nejstarších vojáků v armádě a hodně jsem už prožil, když tys k nám teprve přišel! Mám právo mluvit a říkám otevřeně, že tohle všechno se mi nelíbí a nerozumím tomu, co Josef říká. Nevím, proč tak mluví, ale já mu nevěřím!“

Zelenka pochopil, že zatím svou hru prohrál. Nařídil tedy, aby stráž odvedla Josefa do arestantského vagónu, a vztekle odešel do své kanceláře.

Nalezl tam Draškabu s lahví vodky v ruce.

V okamžiku v něm vzplál strašlivý hněv. Vytrhl mu láhev z ruky a sňal se stěny jezdecký bičík. A bil, třískal ho hlava nehlava, přes záda, přes obličej, přes zadek. Draškaba padl a Zelenka do něho bušil a kopal, až se unavil. Usedl a otevřel láhev. Draškaba se sbíral se země a poručík mu ukázal plánek.

Draškaba poznal svou vlastní kresbu. Lekl se, až upadl.

„Vstaň, idiote.“ zavrčel poručík. „Co to má znamenat?“

Draškaba vystřízlivěl bitím a leknutím a poměrně souvisle vyprávěl, jak ho lapil Obuch a mučením z něho vymámil plán.

Poručíkovi svitlo. Stěpan Sergejevič Obuch! Ta bestie není mrtvá! Tak proto zmizela mrtvola z arestantského vagónu! Zelenka pochopil, kdo zapálil turgajškou kotlinu, pochopil, že Obuch mu chtěl zabránit, aby se zmocnil diamantů.

„Obuch má diamanty…,“ vyklouzlo mu z úst.

„Jak prosím?“ zeptal se Draškaba velmi zdvořile.

„Vypadni, vypadni, ty… hovado.“

Draškaba si pomyslel, že Zelenka musí mít strašně špatné svědomí, když ho za zradu potrestal jen pár kopanci a údery biče. Rány bolely pořádně, ale nebyl to trest úměrný provinění. Draškaba se rozhodl, že vypátrá, co se za tím vším skrývá.

Opatrně lezl ze schůdků, vagónu. Byla tma a dával tedy pozor, aby nezakopl. Co to poručík povídal o diamantech?

Bulgakov svolal všechny rudoarmejce k vážné poradě. Oznámil jim, že Timka nalezl oba chlapce a na potvrzeni svých slov je předvedl, živé, z masa a krve. Není však důvod k radosti, protože, jak všichni kromě kluků Vědí, Josef, zmizel. K dovršeni všeho zlého se dověděl hroznou zprávu, ale o tom ať mluví soudruh Abrasov.

Ten si odkašlal a spustil:

„Odpoledne jsem prohlížel údolí a hledal jsem tam zbraně. Jen na okraj, našel jsem dva Browningovy kulomety a bedničku střeliva do pásů. Naleží jsem také jednoho legionáře. Byl raněný, ale při vědomi. Ošetřil jsem ho a on mi vyprávěl, jak velitel legionářů a dva jeho vojáci zajali Josefa a odvedli ho po cestě dolů!“

Byla to děsivá novina.

„Soudruzi, musíme se poradit co dělat,“ vzal si slovo. Bulgakov. „Nechápu, jak se to mohlo stát, ale ze skrýše diamanty zmizely! Zelenka se k nim nějak musel dostat, odnesl je a sebral i Josefa.“

„Prohledali jsme celou skrýš,“ pokračoval Timka. „Před vchodem ležel Obuch. Zastřelil ho Griška. V ruce měl pytlík, ale plný oblázků z potoka. Skrýš byla prázdná. Chlapci tvrdí, že ve skrýši byli celou dobu, ale já říkám, že to není možné. Jsou to přece jenom chlapci a nemůžeme jim věřit každé slovo.“

Griška mlčel a Tonda zaprotestoval. Timka ho však zadržel jediným velitelským gestem.

„Navrhuji, abychom neprodleně vyrazili a udeřili na Klíčitovku dřív, než se legionáři vzpamatují,“ uzavřel Timka svou řeč.

Rozvážný Bulgakov převzal slovo.

„Souhlasím s Timkou. Musíme udeřit. Ale nejdřív vyšleme průzkumníky. Na rozvědku pošlu Grišku a Tondu!“

Chlapci vyskočili, jako kdyby je někdo píchl šidlem.

„Sami se přesuneme ke Kličitovce. Ceká nás perná dřina. Musíme dostat dolů i naše dělo. Nové kulomety se nám dobře hodí. Dva muži ihned odejdou na hřebeny a vrátí se s oběma bryčkami!“

Bulgakův oddíl měl i vozbu – dvě bryčky a několik koni, kteří tahali vozy– a dělo. V očekáváni bitvy Bulgakov odklidil vozbu do záložního stanoviště na hřebenech. Tam by oddíl ustoupil, kdyby se Bulgakovův plán nepovedl.

„Co uděláme se zajatci?“ Byla to důležitá otázka.

Zajatců bylo víc než rudoarmejců.

„Odvedeme je do Bogousta,“ rozhodl Bulgakov. „Necháme je u vesničanů. Na zpáteční cestě je vyzvedneme a odvedeme k našim. Je jasné, soudruzi, že jsme se dostali do války. Legionáři si pohromu, nenechají líbit. I když dobudeme Kličitovku a získáme od Zelenky diamanty, musíme ustoupit.“

„A co uděláme s dolem?“

„Myslel jsem i na to, že ustoupíme,“ řekl Bulgakov pomalu. „Spolu s Timkou jsme důl podminovali. Nedá se nic dělat. Musíme ho vyhodit do povětří!“

„To je přece strašná škoda!“ namítl Abrasov.

„Po revoluci důl obnovíme…,“ řekl Bulgakov tónem, který předem odmítal jakoukoliv námitku.

Za půl hodiny byl oddíl připraven k odchodu. Čekal jenom na bryčky u koně. Tonda s Griškou se rozloučili a odběhli. Čekala je dlouhá cesta do Kličitovky.

Těsně před půlnocí Bulgakovův Oddíl vyrazil na cestu. Stále ještě poprchávalo, ale v kotlině svítily desetitisíce žhavých oči. K nebi stoupala pára. Vojáci mlčky kráčeli po cestě a přemýšleli o bitvě, která je čeká.

Bulgakov se obrátil kTimkovi a řekl;

„Teď někdy by to mělo…“

Odpověděl mu výbuch a hukot kamenné laviny. Důl byl teď pohřben stovkami tun kameru.

Muselo to tak být. Legionáři přijdou znovu a tentokrát Bulgakov nebude mít dost sil. Věděl, kdy je možno útočit a kdy je nutno ustoupit. Nejdřív zaútočí a pak se stáhne. Ztřeštěnost nemá se statečností nic společného.

„Bude to krásné, až začneme znovu těžit ve Starém Turgajsku…“ vzdychl Timka.

„Bude,“ řekl Bulgakov. „Nejdřív ale musíme vyhrát tuhle bitvu,“ ukázal prstem do tmy. „A potom ještě hodně takových bitev.“

Potom už mlčeli a tmou se nesl dusot kopyt a hrčeni kol.

ÚTĚK

Otecko měl neklidné sny.

Zdálo se mu, že baba Jaga a Jeniček a Mařenkou ho hodili do pece. Jeniček měl tvář poručíka Zelenky, Mařenka vypadala jako Draškaba. Pec pálila, její stěny byly bílé žárem. Potom najednou spadla, komín se propadl stropem a udeřil ho do hlavy.

Otecko se probudil a zprudka se posadil na palandě.

„Co je?“ křikl do tmy. Rozčepejřené vousy mu trčely na všechny strany. Koulel očima, ale nic neviděl.

Probudili se další spáči.

„Sakramentskej dědku, co nás budíš?“ zavrčel někdo.

„Stul pysk a hnípej,“ přidal se druhý.

„To jsme my,“ špitl ve tmě dětský hlásek. „Tonda a Griška!“

„Cože?“ vybafl Otecko. Zašátral na zemi, kde si večer položil dýmku a sirky. Škrtl a spatřil obličejíčky obou chlapců.

Všichni spáči byli v tu ránu na nohou. Někdo rozsvítil lampu. Kluci šli z ruky do ruky. Každý se s nimi chtěl pozdravit, každý je alespoň chtěl pohladit po vlasech.

Pověrčiví vojáci opravdu věřili, že Tonda nosí ešalonu štěstí, a nejeden legionář spojoval katastrofu v turgajské kotlině s Tondovým zmizením.

„Kdyby tu Tonda byl, nikdy by se to nemohlo stát,“ tvrdili vojáci. „Dokud jsme ho měli mezi sebou, všechno klapalo jako na drátkách.“

„Kluci, poslouchejte mě…,“ vymanil se Tonda z jejich rukou.

„Přišli jsme z Turgajska!“

Vojáci jen vydechli překvapením. Tak Tonda s Griškou tam byli také!

„Tak povídejte, povídejte přece,“ vyhrkl nedočkavě jindy tak zdrženlivý Otecko.

Tonda si sedl na truhlík na uhlí a začal vyprávět. Dal dohromady všechno, co sám viděl, i to, o čem slyšel.

Začal tím, jak Zelenka poslal Josefa do Turgajska a Tondu s Griškou za ním. Vyprávěl o rudoarmejcích, o tom, jak Josef mezi nimi poznal, na které straně je pravda. Vyprávěl o diamantech, o bitvě a o tom, jak Josef zachránil poručíka a desítky dalších vojáků přímo z ohně, kde by bez jeho zásahu jistě uhořeli.

Vojáci jen valili oči.

„Kdo vydal rudoarmejcům náš plán?“

„Nevím,“ řekl Tonda. „Jednou večer přijel jízdní posel odsud, z Kličitovky. Bulgakov vyprávěl, že ten člověk není bolševik, občas ale že poskytuje některé služby. Je to takový obojetník, bruslí mezi oběma stranami a hledí, kde by co trhnul.“

„Víš určitě, že to nebyl Josef?“

„Naprosto určitě. Na vlastní oči jsem posla viděl a tady Griška taky.“

Griška vážně pokývl plavou hlavičkou.

Vojáci si všimli ohromného mauzera za Griškovým opaskem. Nikdo se však nezasmál. Chlapec vypadal tak vážně, ba přísně, že nikoho nenapadlo, že hoch vypadá poněkud komicky.

„Ten posel chodil do hospody Díra,“ řekl Griška. „Mockrát jsem ho tam viděl. Točil se kolem Obucha.“

Tonda pak vyprávěl o tom, jak si Obuch přišel pro diamanty, jak našel oblázky a jak ho Griška zastřelil.

Otecko už rozdýmal svou fajfku a přemýšlivě naslouchal. Když Tonda dovyprávěl, v těplušce se rozhostilo ticho a všichni čekali, co na to Otecko.

„Myslíš, že diamanty mé Zelenka?“ zeptal se Otecko po chvilce.

„Určitě ne,“ řekl Tonda. „Do skrýše jsem se dostal ve chvíli, kdy byl poručík ještě ve Vilce. Nehnul jsem se odtud, pak přišel Griška a čekali jsme na Obucha až do noci. To musel Zelenka už dávno být na cestě i s Josefem, možná že byl dokonce už tady.“

„Třeba sebral diamanty už dřív,“ podotkl Otecko. „Přišel třeba do skrýše ještě před Obuchem.“

„To také není možné. Měl kolem sebe padesát lidí a byl každému na očích. V kotlině byl jen chvilku – od chvíle, kdy jsme vyhodili do povětří bránu, do té doby, než se dostal do vily. Trvalo to snad jen pět minut. Nestačil by do skrýše ani dojít!“

„Kdo tedy diamanty má? Rudoarmejci?“

„Určitě ne.“

„Kdo tedy?“

„Nevím. Možná že tam nejsou už dlouho… Griško, co myslíš!“ Griška jen pokrčil rameny.

Otecko se odmlčel a přemýšlel. Nikomu nebylo do řeči. Tondovo vyprávěni je ohromilo. Postava poručíka se teď objevila ve zcela jiném světle. Také na rudoarmejce se dívali jinak. Líčili jim je jako lidi krvelačné, jako zbojníky, rozvratniky. Tondovo vyprávění bylo jako z jiného světa. Vojáci už dlouho přemýšleli o té oficiální propagandě, srovnávali ji se skutečnosti a do jejich mysli se vkrádaly pochybnosti. Poslední události je přesvědčily, jaká je skutečnost.

„To je ale svinstvo,“ ulevil si Čihák.

Vojáci se dívali na Otecka a vybavovali si v paměti jeho slova, která pronesl večer. Mluvil o velitelích, kteří vedli na vlastni pěst výpravy, aby se obohatili, aby si namazali kapsu, aby do smrti už nemuseli nic dělat.

Poručík, jejich poručík, byl taky takový…

To snad není možné!

„Kdybych ty diamanty uviděl, uvěřil bych,“ řekl Čihák. „Ale teď nevěřím.“

Tonda chtěl něco namítat, ale Otecko ho přerušil.

„Musíme si promluvit s Josefem. Půjdeš s námi. Chci, aby on nám pověděl, jak to bylo. Je mi hrozné podezřelé, proč tancoval podle Zelenkovy píšťalky.“

Ani poručík neměl klidnou noc. Co chvilku se probouzel děsivými sny. Strašlivé obrazy mu vyvstávaly před očima. Myslel na ty zahubené životy, na to utrpení, za něž nese zodpovědnost. Myslel i na Josefa. Uvědomoval si, že musí za každou cenu zabránit vyšetřování a řádnému výslechu. Pak by se totiž všechno provalilo…

Draškaba. Vzpomněl si na Draškabu a posadil se na posteli. To bylo opravdu strašné.

Večer Draškabu zmlátil bičíkem a zbitý muž odešel. Vrátil se asi za hodinu. Poručík už ležel na svém lehátku. Byl opilý. Vrazil do místnosti a řekl:

„Tys mi něco zamlčel, poručíku…“

„Co si to dovoluješ? Okamžitě odejdi!“ poručil mu Zelenka.

„Kdepak. Neodejdu. Chci si s tebou povídat.“

Poručík sáhl po bičíku, ale opilec se jenom smál.

„Povídat si s tebou chci. Třeba o diamantech. Chceš?“

Poručík se posadil na posteli.

„Co to blábolíš?“

Draškaba neodpověděl, usedl na židli a usmíval se.

Venku bylo ticho. Bylo už po půlnoci. Celý ešalon spal, jen zdálky sem doléhaly zvuky prudké hádky. Proč ti chlapi ještě nechrápou?

„Nevíš všechno, poručíku,“ začal Draškaba pomalu. „Nikdo se ti neodvážil to říct. Celý ešalon si ale o těch diamantech povídá.“

„Co je to za nesmysl?“ řekl poručík nejistě. „Co to plácáš? O jakých diamantech?“

„Ty snad nevíš, že ve Starém Turgajsku je diamantový důl? Ovšem, šel jsi tam vybílit to bolševické hnízdo. O diamantech jsi neměl ani tušení. Ovšem, to všechno je jenom náhoda, pouhá shoda okolností.“

Draškaba se odmlčel a díval se, jaký dojem jeho slova udělala. S uspokojením zjistil, že značný.

Poručík měl nervy nadranc a už se nedovedl ovládat. Příliš mnoho strašného zažil v posledních hodinách. Jeho nervy byly moč dlouho napjatě. Nedovedl už skrývat svoje pocity a myšlenky. Draškaba shledal, že poručík se ho bojí. Měl oči vyplašeného zvířete, štvaného a zoufalého.

Kdyby Draškaba byl chytřejší, zarazil by se. Takové oči mají zvířata zahnaná do kouta, odhodlaná třeba i k zoufalému a nesmyslnému zápasu. Kdyby byl chytřejší, snažil by se převést řeč na jinou kolej a odešel by. Poručík byl nebezpečný.

Opilec to nepochopil, protože byl hlupák.

„Kdepak. To nebyla shoda okolností. Nevěřím na náhody Ty také nevěříš na náhody. Jsi na to moc chytrý. Chytroučký“

„O co ti jde?“

„Chci polovinu pokladu.“

„Nemám žádný poklad.“

„Nevěřím ti.“

„Můžeš to tady prohledat.“

Draškaba se ušklíbl.

„Prohledat… K čemu by to bylo? Chytrý člověk jako ty schová poklad v horách, nenosí ho s sebou jako kočka koťata. Kdepak, nebudu nic prohledávat. Chci polovinu.“

„Věř mi, nemám poklad.“

„Uvědom si, že tě mám v hrsti,“ chvástal se Draškaba dál. Byl najednou opojený svou mocí. Má poručíka v hrsti. Tak dlouho se ho bál, tak dlouho si ho vážil, že teď měl ohromnou radost, že ho může trápit, tisknout, mučit.

„Nechám si zaplatit… Obuch mě mučil a ty mi za to zaplatíš i tys mě bil. Taky za to mi zaplatíš. Chci, abys platil, platil…“ Alkohol se mu rozležel v mozku a Draškaba začal blábolit. Svět se mu začal točit před očima, obraz poručíka se rozplynul. Potácivě vstal a vztáhl ruku před sebe. „Zaplatíš…“ Pak se odpotácel ke dveřím. „Jdu hlídat našeho ptáčka jarabáčka. Ráno chci mít diamanty v hrsti. Jinak mi to zaplatíš.“ Draškaba už nevěděl, co mluví, a pletl páté přes deváté. Odpotácel se, namáhavě slezl ze schůdků a poručík slyšel, jak se jeho kroky vzdaluji. Šel na konec vlaku, tam, kde byl připojen arestantský vagón.

Poručík byl nervově vysílen. Bylo mu už všechno jedno. Chtěl zemřít, nebo alespoň spát. Věděl, že Draškabu musí zabít, že musí zabít i Josefa, pak možná zabije sebe. Co na tom záleží. Jeho vinou ztratilo život mnoho lidi… Dva nebo tři, to už nehraje žádnou roli.

Řekl si, že by měl vstát a vykonat obě vraždy hned. Spustil nohu z postele a v tom okamžiku upadl do bezvědomí. Byl to spánek, nebo mdloba? Ani jedno, ani druhé. Bylo to temné, bolestné bezživotí.

Otecko, Čihák a oba chlapci se opatrně plížili tmou. Kráčeli podél vagónů a dávali pozor, aby je neuviděla hlídka.

Obloha pomalu světlala. Za okamžiky bude svítat. Hvězdy pohasínaly jedna po druhé. Byla třeskutá ranní zima. Všichni čtyři se zachumlali do svých kabátů. Na okamžik strnuli a přikrčili se do stínu vagónového podvozku.

Kolem nich přešla pravidelným krokem hlídka. Minula je snad o dva metry. Viděli vojákovi do obličeje, byl to jeden muž z druhé roty. Kráčel zamračený, zadumaný. Asi i on přemýšlel o poručíkovi, o katastrofě v turgajské kotlině, o legii…

Strážný prolezl mezi dvěma vagóny a šel teď po druhé straně vlaku. Spiklenci ostražitě vyběhli.

Tonda doběhl k arestantskému vagónu první.

Vyšplhal se na schůdky a vzal za kliku.

Bylo zamčeno a zevnitř se ozývalo burácivé Draškabovo chrápání. Zpoza zamčených dveří se táhl pach vodky.

„Opil se a spí…,“ zašeptal Tonda, když k němu ostatní doběhli,

„Tak otevři.“

„Nejde to. Je zamčeno.“

Čihák se znepokojeně podíval na Otecka, ale ten se usmál pod svými vousisky a zalovil v kapse kabátu.

„Starého vojáka nic nepřekvapí,“ řekl a vytáhl z kapsy paklíč.

Tonda zašťoural paklíčem v zámku, ale shledal, že v zámku vězí zevnitř klíč. To bylo vážné.

I Otecko se pokusil vyšťouchnout klič ven, ale Draškaba ho zasunul tak šikovně, že nebylo možno ho dostat ze zámku.

„To jsme v rejži,“ podotkl Otecko.

„Nejsme,“ dostal Tonda nápad. „Dáme klíč Josefovi.“

„Jak? Okénko je zasklené a větrákem to nejde. Už jsem mockrát zkoušel dát kamarádovi do arestu cigarety větrákem, ale opravdu to nejde…,“ řekl Otecko.

Tonda popadl klíč a s ještěrčí obratnosti zmizel v podvozku vagónu. Vlezl do svého tunelu a ve vteřince byl ve skrýši. Zatajil dech a uslyšel Josefovo pravidelné oddechováni. Vězeň spal přímo nad Tondovou hlavou –

Tonda zabušil pěstí do stropu své skrýše. Bylo to, jako by zabušil Josefovi přímo do hlavy.

Uslyšel, že spáč se budí, a usmál se.

„Co… co je…,“ zabručel Josef.

„To jsem já, Tonda!“ křikl chlapec polohlasem.

Josef vytřeštil oči. Myslel, že se mu něco zdá. Brzy se ale vzpamatoval a pochopil, že to není sen, ale skutečnost. Pod podlahou byl opravdu Tonda.

„Kde ses tu vzal? Jak jsi utekl Zelenkovi?“

„Jak to? Zelenka mě nikdy nechytil, ani Grišku! Jdeme přímo od Bulgakova!“

Josef pochopil, že poručík ho znovu oklamal. Lhal, aby z něho dostal přiznání. Věděl, že pro ty chlapce se Josef obětuje. Chladnokrevně počítal s tím, že Josef je čestný chlap.

„Nešpekuluj a tahej klič,“ špitl Tonda. „Tady je Škvíra, dávej pozor!“

Vecpal klič do škvíry, zatlačil a potom klíč cinkl a spadl Josefovi k nohám.

Vězeň popadl šperhák, několikrát zalovil v zámku a otevřel dveře.

V chodbičce spal na zemi Draškaba. Chrápal hromovitým basem a ze spaní cukal levou nohou. Josef ho překročil, odemkl Draškabovým klíčem a vpustil ostatní dovnitř.

Bylo to právě včas. Strážný se sem vracel svým pravidelným krokem.

Muži si potřásli pravicí a zapadli do cely. V několika minutách si všechno vysvětlili.

Otecko konečně pochopil to, co mu vrtalo v hlavě od samého začátku, proč se totiž Josef vůbec nebrání, proč kývá na poručíkovo obvinění a sám si klade hlavu do oprátky.

„Měl jsi štěstí, že kluci mají rozum. Už toho hodně viděli a mnoho pochopili. Neskočí už každému na špek, jako třeba před rokem. Jo, v polovině osmnáctého roku by to z tebou dopadlo špatně! Tenkrát každý velitelům věřil!“

Ano, tehdy by vojáci provedli na Josefovi samosoud a oběsili ho. Kluci se při té představě otřásli děsem.

„Co teď uděláme?“ zeptal se Čihák.

Nikdo se už nedostal ke slovu.

Venku se ozvaly rázné, rychlé kroky, něčí podrážky zabubnovaly na schůdkách, pak krok dva, dveře se otevřely a na prahu stál Zelenka s mauzerem v ruce.

Všichni byli bez dechu překvapením.

Zelenka, protože našel celu otevřenou a uvnitř o čtyři lidi víc, než čekal.

Zírali na sebe s otevřenými ústy. Ti čtyři, protože přišel Zelenka.

První se vzpamatovali oba kluci. Po pravdě řečeno, ke vzpamatování jim stačila desetinka vteřiny. Protože stáli u dveří, stačil jim skok, a než Zelenka mohl pohnout rukou nebo nohou, proklouzli kolem něho a byli ti tam.

Griška ale nešťastnou náhodou skočil Draškabovi rovnou na břicho. Uklouzl, ale zachytil se stěny a neupadl. Za vteřinku už pelášili pryč od vlaku.

„Stůj!“ křikl na ně strážný a vystřelil do vzduchu.

Ale kluci se přikrčili a ve chvilce zmizeli ve stínu staniční budovy, a než sem strážný doběhl, nebylo po nich ani vidu, ani slechu.

Griška nebyl těžký, ale jeho váha stačila na to, aby se Draškaba probudil. Otevřel oči a spatřil, že z otevřených dveří cely vychází světlo. Vstal tedy a šel se podívat, co se tam děje.

Uviděl poručíka a tři vyděšené muže.

Poručík ho chytil pod krkem a šoupl ho do cely za nimi:

„Mám tu teď všechny. To je dobré.“

Sáhl Draškabovi za opasek a vytáhl jeho pistoli. Bez váhání střelil Draškabu do prsou. Opilec se skácel dozadu a poručík střelil ještě jednou. Potom hodil pistoli na zem.

Za chvilku sem doběhl strážný.

„Co se děje?“

„Josef se pokusil o útěk,“ řekl poručík. „Zmocnil se Draškabovy pistole. Když jsem přišel, Draškabu zastřelil a chtěl zabít i mne. Vykopl jsem mu zbraň z ruky.“

Strážný vyjeveně hleděl na mrtvé tělo a pak se podíval na Josefa.

„To není pravda,“ vykřikl Josef.

„To jste přehnali, kluci,“ řekl strážný tiše. „To jste neměli dělat. To si hrozně odnesete. Hrozně.“

Bylo mu jich upřímně líto.

Střelba přivolala i ostatní strážné a z teplušek vylézali rozespalí vojáci.

„Co se stalo?“ ptali se jeden druhého a za chvíli celým ešalonem letěla zpráva, že Josef se pokusil o útěk, Otecko s Čihákem mu pomáhali a zastřelili Draškabu.

Rozednívalo se a v celé Kličitovce se rozezpívali kohouti.

Začínal nový den.

JDE O VŠECHNO

Bulgakov a jeho druzi se dostali ke Kličitovce za svítání: Zdálky k nim dolehlo několik výstřelů, ale nevěnovali jim ani tolik pozornosti, kolik sadař věnuje cvrlikání kosů. Byli vojáci a střelba patřila k jejich řemeslu.

Kráčeli zvolna. Nikam nespěchali. Chtěli najit vhodné tábořiště a potom počkat do večera. Za tmy Bulgakov hodlal přepadnout Kličitovku, zajmout Zelenku a dostat z něho diamanty. Počítal s tím, že bude mít úspěch, když věc provede rychle a rázně. Koně si do večera odpočinou a na nich potom uniknou. Předpokládal, že legionáři nebudou mít chuť pronásledovat je za tmy.

Slunce se vyhouplo nad obzor. Bulgakov a jeho lidé byli tak dlouho v turgajských lesích, že si nemohli ihned zvyknout na step a na rozlehlost roviny. Nechali kopce za zády a teď mhouřili oči, jako by je rozsáhlost stepi oslňovala.

Slunce viselo jen kousek nad obzorem. Asi se mu nechce z postele, za chvilku si to rozmyslí a zapadne zase za horizont. Ech ty, promlouval Bulgakov v duchu ke slunci, co tobě schází? Musíš ty bojovat, trmácet se po Rusi, s nepřítelem se rvát? Díval se na slunce škvírkami očí. Zdálo se mu, že slunce se vysmívá.

Na obzoru, přímo pod žhavým kotoučem slunce, se objevilo několik teček. Bylo jich stále víc, až jich bylo snad sto, dvě stě. Bulgakov se zastavil.

I ostatní muži se zastavili. Proti nim jeli po stepi jezdci.

Bulgakov se smutně usmál. Včera zvítězil a dnes bude smeten. Nesplní úkol. Sovětská vlast ztratí diamanty. Inu, žili jsme nadarmo, ale dělali jsme, co jsme mohli.

Neboť kdo jiný mohl proti nim jet než bílí?

Byli to buď kozáci, anebo hordy jednoho z těch atamanů, kteří křižují zemi a rvou a rabuji, na co přijdou.

Bulgakov se ohlédl po svých mužích. Nemusel jim dávat rozkazy. Všem bylo všechno jasné. Chlapci vypřáhli koně a přinutili je, aby si lehli. Postavili dělo a připravili náboje. Postavili Browningovy kulomety a oba maximy. Osm mužů u kulometů, tři u děla, ostatní s puškami. Nu, neprodají svou kůži lacino. Jeden z Browningových kulometů vypadal trochu směšně. Všeuměl Timka odstranil rozbité spušťadlo a do mechanismu zasunul drát. Dobrá, budeme střílet pomoci drátu.

Jezdci se blížili pomalu, jakoby líně. Byli si vědomi své drtivé převahy. Roztahovali svá křídla, aby mohli Bulgakovovu skupinku obklíčit.

Potom se zastavili.

Bulgakov vztyčil rudou vlajku. Připevnil ji k jedné z obou bryček.

„Tak co, chlapci, spustíme to?“ usmál se smutně.

„Až přijdou bliž,“ mrkl na něho Timka.

Jezdci ale stáli.

„Kolik jich může být, dvě stě, tři sta?“ počítal nahlas Bulgakov.

Zdálo se mu, že nepřítel si navykl nastupovat proti jeho oddílu s dvacetinásobnou převahou. Mizerný zvyk, jen co je pravda…

Jeden z jezdců pobídl koně a tryskem se blížil. Na dálku viděli, jak od kopyt odletují obláčky prachu.

Jezdec byl už blízko. Jeho kůň byl smolně černý a hříva mu divoce vlála. Jen letěl po stepi a nezdálo se, že by mu trysk působil nějaké obtíže. Jezdec skryl tvář do hřívy. Pušku ale měl na ramenou. Timka namířil, ale Bulgakov mu pokynul a Gruzín sklonil zbraň k zemi.

Vraník doběhl až k nim a na místě se zastavil. Ten žert mu působil potěšení, zaržál, až mu pěna od tlamy odlítla, a vypadal, jako by se smál, když viděl, jak hlína od kopyt skropila ty legrační Udičky s puškami v rukou. Jezdec seskočila běžel k Bulgakovovi.

Bulgakov ho poznal.

„Fedore,“ zvolal, běžel mu vstříc a objal ho. Byl to jeho bratr, velitel oddílu rudé jízdy.

Oba muži plakali dojetím. Neviděli se dva roky a mysleli jeden o druhém, že zahynul. Fedor Bulgakov měl na krku rakouský dělostřelecký triedr.

„Ty blázne, myslel jsem si hned, že jsi to ty! Kdo jiný by se postavil s takovýmhle cirkusem proti třem stovkám jezdců!“ smál se a plácal bratra po zádech.

Tak se stalo, že turgajský oddíl zčistajasna vzrostl o tři sta pušek.

Bulgakov vesele rozprávěl se svým bratrem. Jezdci k nim dojeli a sesedli s koní. Vítali se s novými druhy, smáli se drátem opravenému browningu, objímali se, plácali se po zádech a byli hluční a veselí.

Dokonce i sluníčko se konečně odhodlalo jaksepatří vstát, ba dokonce hřát.

Bulgakov, teď už musíme říkat Andrej Bulgakov, vyprávěl Fedorovi o svém úmyslu přepadnout v noci legionářský vlak.

Fedor se smál.

„Děti, slyšíte to? Andrejovi dělá potíže nějaký vlak. Ano, dobře slyšíte, vlak! Andrjuško, kde máš svůj vlak? Ukaž nám ho a my ho srovnáme tak, že se i koleje pod nim rozehřeji jako máslo na slunci!“

Jezdci se smáli, jako by dobýváni legionářských vlaků bylo jejich největším potěšením a radostí.

„Táhneme na Tomsk,“ vysvětloval Fedor. „Po cestě vyřídíme jeden vlak, nu, co na tom!“

Andrej Bulgakov přemýšlel. Bylo by šílenství nevyužít příležitosti a neudeřit ihned!

Nedumal dlouho a stiskl Fedorovi ruku.

„Nasedááát! A vlajku vzhůru!“

Za křiku a smíchu naložili kulomety do bryček, zapřáhli valachy k dělu a dali se na pochod na Kličitovku, se sto padesáti jezdci vlevo a sto padesáti jezdci vpravo si připadali jako chlapeček, kterému nabančili a ten teď vede silného tatínka, aby tomu zlému klukovi nařezal.

Fedor půjčil bratrovi záložního koně a teď jeli bok po boku. Měli si co vyprávět…

Kličitovka byla už jen dva tři kilometry daleko.

Step se zvlnila do táhlých travnatých kopečků.

„Co to vidím?“ zeptal se Fedor a ukázal prstem před sebe. Přiložil triedr k očím. „Tam utíkají nějací kluci!“

Podal triedr Andrejovi.

„To jsou moji rozvědčíci. Zajeď pro ně!“

Museli kluky chvilku chytat po stepi, protože oba ubožáci mysleli, že je honí bílí kozáci. Nakonec je ale lapli a celé ubrečené odvezli dvě stě metrů nazpět, kde se voj zastavil.

Griška překotně vyprávěl, co v táboře viděli a zažili. Tři muži jsou v nebezpečí smrti. Celý ešalon vře, panuje tam nespokojenost, stačí jiskra a vojáci vybuchnout, celá řada jích přejde do Rudé armády…

„Jedeme a celé to hnízdo rozbijeme,“ smál se Fedor. „Však už jsme se na to připravili. Podívej, kolik nás je!“

„Ale to pobijete hodně lidi, kteří by se k vám mohli přidat,“ ozval se Tonda tiše.

„Ech, jsou to všichni bílí…,“ zavrčel Fedor.

Andrej Bulgakov se na Tondu přemýšlivě díval. Na jeho slovech bylo mnoho pravdy. I Josef se přidal k jeho mužstvu a nebyl to nejhorší voják Andrej si dobře všiml, jaká nálada panuje mezi zajatci, které získal v turgajské kotlině a byl si jist, že až se vrátí do Bogoustu a převezme je z rukou tamní gardy, mnoho z nich ho bude následovat.

„Nemám mnoho času,“ řekl Fedor. „Pomohu rád, ale musí se to odbýt rychle. K Tomsku se stahuji naši a můj oddíl by tam chyběl…“

„Vím, jak Josefa zachráníme,“ řekl Griška. „Pusť nás do Kličitovky. Počkej tu do poledne a pak se můžeš na Kličitovku vrhnout. Andreji.“

Griška naklonil hlavičku na stranu a s mauzerem za pasem prosil, jako kluk škemrá o hračku. Andrej Bulgakov se dal do smíchu.

„Kdybych nevěděl, že v každém z vás sedí deset čertů, napráskal bych vám, že se pletete dospělým do řemesla. Nu to do poledne počkáme. Zatím se pořádně připravíme na útok!“

Griška vesele poskočil, jako by dostal pytlík cukrlat, popadl Tondu za rameno a už pelášili pryč.

Fedor rozdělil jezdce na dvě poloviny. Jedna obsadí trať mezi Kličitovkou a Tomskem, druhá objede Kličitovku širokým obloukem a přetne trať. Vlak bude jako v kleštích. Na znamení dělového výstřelu se kleště sevřou.

Kličitovce vládl klid jako na hřbitově.

Na obou koncích vlaku stály dva Browningovy kulomety a u jejich spouští muži, které Zelenka vybral pro jejich nelítostnost a tvrdost. Znal je jako zavilé nepřátele bolševiků. Teď se mohl spoléhat už jenom na takové lidi. Sestavil z nich zvláštní oddíl, který ručil za pořádek a klid. Ve vesnici vyhlásil zákaz vycházení pro celý tento den. Pořádkové hlídky procházely mezi chalupami a měly rozkaz střelit po každém, kdo by se odvážil vystrčit nos.

Vojáci zalezli do těplušek a hovořili spolu jen polohlasem. Obávali se špehounů, kteří by poručíkovi mohli donášet.

Byli na vahách: je Josef zrádce, nebo není?

Každopádně se neměl pokoušet o útěk, a tím méně schvalovali, že zastřelil opilce Draškabu.

Toho muže neměl nikdo rád, ale patřil k ešalonu a kam by to vedlo, kdyby vojáci stříleli jeden po druhém ve vlastním vojsku? Josef to přehnal. Kdyby mu natloukl, budiž. I z vězeni mohl utéct. Neměl ale střílet.

Strážní jednoznačně vypovídali, že zastihli Josefa těsně po vraždě. Draškaba ležel na zemi a umíral. Poručík zrovna přiběhl – jeden strážný ho dokonce viděl běžet do arestantského vozu dřív než se střílelo? Ano, určitě dřív.

Strážný si byl úplně jist, že dřív, než se střílelo. Co ale na tom záleží, kdy tam poručík doběhl, hlavně že Josef zastřelil Draškabu.

Oteckovi a Čihákovi spolunocležnici zmateně vyprávěli, že v noci přiběhli odkudsi Tonda s Griškou a opět vyprávěli o diamantech a o pohromě v turgajském kotli. Poručík se tam prý hanebně zachoval, táhl na Turgajsk kvůli diamantům.

Tyhle řeči ale už nikdo nechtěl ani poslouchat.

Lidé se báli, že je zaslechnou poručíkovi špehouni. Vida, ještě včera se zdálo, že všichni jsou proti poručíkovi, nemohli mu přijít zlosti na jméno. A teď stačilo postavit dva kulomety na perón a většina lidi se otočila jako korouhvičky. Začal vanout jiný vítr.

Ještě včera v ešalonu každý druhý nadával na velení vojska, zapřísahal se, že už nevystřelí proti bolševikům ani ránu, sliboval věrnost Josefovi.

A teď?

V ešalonu se nehnula ani noha. Nikdo ani nepípl. Nanejvýš si odplivl, když viděl poručíka rázovat kolem s pistolí u boku, hlavu pyšně vzhůru… Odplivl si, ale opatrně, aby to nikdo neviděl.

Poručík dohlížel na tesaře, kteří na peróně stavěli šibenici. Byla to fortelná šibenice z tlustých trámů. Hned vedle bylo připravené klubko konopného provazu. Bylo ho dost na tři oprátky.

V deset hodin začne exekuce.

Někdy v osm hodin ráno stráž přivedla, ale spíš přivlekla z vesnice jakousi babku. Nachytali ji prý na ulici, hrozila pěsti a nadávala vojákům do vrahů a zlodějů. Co s ni mají udělat?

Velitel ji nechal zpráskat bičem. Babka naříkala, odbelhala se v slzách, ale byla ráda, že se nestalo nic horšího. Dobře si všimla šibenice. Žila dost dlouho pod carem, aby chápala, že přestala všechna legrace. Ano, když páni stavějí šibenice a boji se i staré babky a posílají na ni vojáky s puškami, pak jde do tuhého…

Velitel nařídil, aby topiči připravili vlak k odjezdu. Hned po popravě ešalon opustí Kličitovku, to bolševické hnízdo. Odjede do Tomska pro posily, vrátí se a srovná celé to hnízdo se zemí. Bylo dost času, aby si všichni ve vesnici uvědomili, že bolševici jsou nepřátelé. Mohli sami skoncovat s komunistickou propagandou. Ale dokázali, že jsou s bolševiky jedna ruka, pomáhali turgajské armádě – tak Zelenka nazýval Bulgakovův patnáctičlenný oddíl – a rozšířili lživý výmysl o jakýchsi údajných diamantech v turgajské kotlině, aby zlehčili autoritu československého vojska.

Topiči se činili, strojvůdce běhal kolem lokomotivy s olejničkou v ruce a připravoval stroj k odjezdu.

V arestantském vagóně se tři muži připravovali na smrt.

Čihák stále ještě nemohl věřit, že je něco takového možné.

„Až nás vyvedou ven, všechno kamarádům řekneme,“ opakoval znovu a znovu.

Otecko se jen bolestně usmíval. Zažil jednou podobnou popravu, ještě v carské armádě. Také tehdy se nešťastník snažil promluvit, ale udeřili ho nagajkou přes ústa, sotva vyřkl první slovo.

Nepochyboval teď, že poručík a carští zabíječi jsou z jednoho těsta.

„Chlapci, nezáleží na tom. jestli je někdo Rus nebo Čech nebo Tatar. Záleží na tom, jestli jde s pány, nebo s prostými lidmi. Páni se mezi sebou vždycky dohodnou a lidi taky. Jenom lidi s pány se nedohodnou. Tak to bylo, je a bude.“

„To je pěkný, ale pod šibenicí ti to nepomůže,“ řekl Čihák.

„Ještě na ni nevisíme. Ještě je tu Bulgakov a jeho lidi,“ řekl Josef. Otecko se usmál.

„Sám jsi vyprávěl, že jich je jenom patnáct… Co zmohou proti takové přesile.“

„Zmohli jednou, zmohou podruhé,“ namítl Josef.

Venku přecházela stráž s bodákem nasazeným na pušce.

Poručík zkontroloval, zda přípravy jaksepatří klapou a zalezl do své kanceláře Usedl ke stolu a díval se na fotografie na zdi. Pak vstal, sňal snímek své maminky a schoval ho do zásuvky. Nechtěl, aby se matka na něho dívala.

Kdysi se smál starému ruskému zvyku dávat ikony obrazem ke zdi. Teď i jemu byl nepříjemný ten upřený pohled matčiných oči. Napadlo ho, že by ještě mohl tři odsouzence zachránit. Vystoupím před mužstvo, všechno jim řeknu a pak se zastřelím…

Najde v sobě tolik statečnosti?

Věděl, že to nikdy neudělá. Byl si jist, že by se dovedl bít třeba proti stonásobné přesile, ale nedovedl by říci pravdu.

Podíval se na hodinky. Bylo tři čtvrti na deset.

Vyšel před vagón a zavolal stráž. Dal znamení.

Velitelé čet pobíhali podél vlaku a pískali na píšťalky. Vojáci vyskákali ven v plné zbrani. V minutě nastoupili do vyrovnaných řad. Zelenka s bolesti pohlédl na chatrné zbytky tři rot, na ty zafačované, pokřivené trosky lidí, kteří ještě před osmačtyřiceti hodinami byli zdrávi a veselí a teď jeho zásluhou se mohou sotva hýbat.

Stráž vyvedla tři muže z vagónu a vedla je k šibenici.

Šli rázně, hlavu vztyčenou. Otecko se usmíval pod vousy. Josef se upřeně díval do Zelenkovy tváře, ale ten si dal moc dobrý pozor, aby se mu nepodíval do oči.

Vojsko nastoupilo zády k vlaku a čelem k šibenici.

Z komína lokomotivy stoupal bílý dým. Sluníčko vesele svítilo. Bylo v tom něco příšerného. K popravě se tak roztomilé počasí snad ani nehodí. Zelenka si pomýšlel, že asi udělal chybu, když určil popravu na desátou. Měl ji odbýt časně ráno, kdy počasí je ještě mrzuté a ospalé…

Pleskal se bičíkem po stehně a čekal, až stráž dovede tři muže pod šibenici.

Otecko si bičíku všiml už zdálky a ušklíbl se. Ano, tak to má být, ty kate. Dobře ses to naučil od carových hrdlořezů.

Odsouzenci stanuli pod šibenicí a Zelenka předstoupil před jednotku. Nově určený velitel první roty mu podal hlášeni. Poručík se pak obrátil k vojákům a spustil řeč.

„Bratři, s bolesti v srdci jsem donucen sáhnout ke krajnímu prostředku, který mi je určen řádem našeho vojska. Tito tři muži se dopustili zrady, vzpoury a vraždy. Jako velitel jsem oprávněn zasáhnout, a nejen to, jsem povinen to učinit. Smrt těchto tři mužů bude výstrahou pro budoucnost. Tak dopadnou všichni, kteří podlehnou bolševickým svodům a zapomenou na svou vlast a na úkol, který nám tu byl svěřen. Velitel popravčí čety se teď ujme svého úkolu.“

Velitel popravčí čety byl jeden z těch cynických zabíječů, kterým poručík nařídil, aby zjednali v jednotce pořádek a klid. Za popravu dostane dobře, zaplaceno stejně jako jeho pomocníci.

„Bratři,“ vykřikl Josef do ticha, „je to vrah a lhář!“ Velitel katů se na něho vrhl a ucpal mu svou prackou ústa. „Sám zabil…,“ stačil vykřiknout Čihák, ale i jemu zacpali ústa a vlekli ho pod šibenici. Otecko neztratil klid. Nesnažil se křičet, věděl, že by to bylo marné a že katani ho umlčí. Volným krokem došel pod šibenici a vystoupil na lavici. Oprátka se houpala u jeho ramene.

Také Josef a Čihák se postavili na lavici a pohrdavě se na poručíka dívali.

Mezi vojáky zavládl neklid. Až dosud stáli v pozoru, teď se jejich řady jakoby rozklížily.

„Zastřelím jako psa každého, kdo promluví,“ zařval poručík.

Tohle si odnesu, uvědomoval si. Nadřízeni neradí viděli takové oficírské manýry. Legionáři byli dobrovolníci a nikdo si nesměl dovolit na ně řvát jako nějaký c. k. oficír. Po několika letech pobytu v Rusku však už také mnozí legionáři sami začali chápat, že někteří jejich důstojníci místo halasně proklamované svobody doma samí tady svobodu lidu potlačují a odjezd domů dalšími boji zbytečně prodlužuji v zájmu ruských i cizích kapitalistů a proto, aby si sami nacpali plné kapsy. Proto vedení odbočky Československé národní rady na Rusi požadovalo od velitelů přívětivé jednáni s legionáři, které by v nich ještě ponechávalo iluze o bratrském duchu v legiích.

Zelenkovi to však bylo v tu chvíli lhostejno. Chtěl, aby Josef a ti dva byli sprovozeni ze světa tak rychle, jak jen možno. Bez ohledu na následky.

„Stráž ke kulometům,“ nařídil.

Velitel katanské čety stál připraven vykonat poslední rozkaz.

Poručík ale zaslechl nějaký podivný ruch. byl to spíš šumot. Ozval se od předku vlaku, kde dýmala lokomotiva. Nevrle se podíval tím směrem a ke svému úžasu spatřil dva strážné, kteří sem vlekli Tondu.

„Je to vrah, on zabil Draškabu.“ pokřikoval Tonda. Strážní s ním měli plné ruce práce. Byl jako ještěrka. Kopal je, mrskal sebou a povykoval, že Zelenka je zloděj a vrah.

Tři odsouzenci sestoupili z lavice a jejich kati se neodvážili jim v tom zabránit. Strážní vstali od kulometů a dívali se, co se bude dít dál.

Lidé s citlivými nosy začali tušit, že vítr se znovu obrátí a nebude to trvat ani několik minut. Velitelé rot dali bez ohledu na poručíka svým lidem „pohov, volno na místě“.

Někteří vojáci si všimli, že pod vagónem se mrskají nějaké malé nožičky. Pak nožky zmizely, ale jiní vojáci spatřili, jak se nějaká malá postavička mihla mezi dvěma vagóny. že se šplhá nahoru, a teď už viděli všichni, že na střechu jednoho z vagónů vylezl malý chlapec.

Byl to Griška.

„Střelte na něho,“ křikl Zelenka, ale nikdo ho neposlechl. Naopak, poručík si všiml, že několik vojáků sňalo pušky s ramen a dívají se po něm.

Griška měl v ruce jakýsi kožený pytlík.

Zvedl ruku do výšky, aby utišil dav. Udělal stejné gesto jako zkušený táborový řečník před projevem. Za pasem měl velký revolver.

Vojáci utichli a s úžasem na chlapce zírali.

„Tady jsou ty diamanty, kvůli kterým zahynulo tolik vašich lidi,“ zakřičel Griška. Všichni přítomni uměli dokonale rusky, ale ne každému došlo, co chlapec povídá.

Griška otevřel sáček a vyndal malý černý kamínek.

„Jsou to samé surové diamanty,“ křičel dál. „Je jich tu několik tisíc. A všechny chtěl poručík ukrást!“

Strhl se hromovitý řev. Kulomety osiřely, ani k šibenici se nikdo nechtěl hlásit. Nástup nenástup, vojáci opustili řady, nahrnuli se k vagónu a křičeli.

Tak je to přece pravda. Griška mezi legionáře hodil pár diamantů.

Vskutku, nemýlili se ti s citlivými nosy… Vítr se obrátil, legionáři se přesvědčili, že to nejsou křemínky, ale surové diamanty, některé veliké jako zrnko hrachu. Kvůli tomuhle pytlíku nás vedl Zelenka na smrt… Kde je?

Hned na začátku mely se poručík chtěl ztratit, Pak ale dostal spásný nápad.

Tonda, který se ha okamžik ztratil V davu, pocítil, že ho někdo popadl za paži. Byl to Zelenka. V ruce držel revolver a nastrčil hlaveň Tondovi k uchu.

„Pojď,“ zasyčel a zatáhl ho mezi vagóny. Přinutil ho, aby prolezl na druhou Stranu vlaku.

Zde bylo pusto a ticho. Jen jakoby zdálky slyšeli křik vojáků, kteří se začali shánět po veliteli.

Hnán poručíkovým pobízením, utíkal Tonda a nevěděl kam. Poručík to však věděl velmi dobře. Běžel do dřevěné boudy, která stála na samém kraji stanice. Co chvíli se ohlížel, ale žádný pronásledovatel se nevydal po jeho stopě.

Otevřel vrata boudy. Tonda se bál, že ho sem poručík zatáhne a zabije. Ten to však neměl ani v nejmenším úmyslu.

V boudě stála drezína. Bylo to prapodivné vozidlo, užívané v klidnějších dobách železničními dělníky při udržováni trati.

Zdejší drezína byla původně obyčejná drezína systému Leonhardiho, vozidlo šest metráků těžké, s párem velkých kol vpředu a párem maličkých kol vzadu. Dva muži museli kývat pákami a jejich námaha se klikovým mechanismem přenášela na malá kola, a zabrali-li ze všech sil, dosáhli až třiceti kilometrů za hodinu.

Správcem tohoto úseku trati byl však muž koumavý, jistý inženýr Bykovský, který Leonhardiho drezinu předělal a na zadní plošinku namontoval Panhardův vzduchem chlazený motor. Silu motoru přenesl článkovým řetězem na hnací kola a vybudoval tak vozidlo vskutku ďábelské. Při malé váze totiž drezina dosahovala běžně rychlosti osmdesát kilometrů, za hodinu a na rovném úseku rychlosti prý až stodvacetikilometrové.

Na Zelenkův příkaz vojáci udržovali drezinu vždy v pohotovosti.

Poručík trhl startovací klikou a motor ihned naskočil. Pokynul Tondovi, aby se posadil do křesla, sám nasedl a pomalu vyjel z boudy.

Motor pobublával v nízkých otáčkách a poručík znovu nasadil Tondovi hlaveň k uchu. Posadil se tak, aby byl alespoň částečně zaštítěn jeho tělem. Počítal s tím, že nějaký ostrostřelec by se mohl pokusit ho odstřelit.

Mezitím vojáci pobíhali po peróně. Někteří pod vedením Otecka vnikli do poručíkovy kanceláře, prohledali stůl a nalezli tam cennosti, které Zelenka v posledních měsících naloupil. Tentokrát se otevřely oči i těm největším pochybovačům. Zelenka byl opravdu pokrytec, tvářil se jako svatoušek, a ve skutečnosti to byl pouhý zloděj. Kde se vzal, tu se vzal, na střeše jednoho z vagónu se objevil rudý prapor a nejméně polovina vojáků přivítala vlajku jásotem.

Otecko si dobře všiml, že jejich kat hned na začátku pozdvižení zmizel mezi chalupami, následován ostatními členy strážního oddílu a kulometčíky od browningů. Mávl nad tím rukou. Hledal poručíka Zelenku. Josef vylezl na Střechu za Griškou a hovořil k vojákům. Griška najednou zaslechl zvuk motoru a otočil se.

Podél vlaku pomalu jela drezina a v ni seděl Tonda a Zelenka. Griška zatahal Josefa za ruku a ukázal mu, co se děje. I ostatní vojáci pochopili, že se stalo něco nekalého, a podlezli Vagóny. Poručík zastavil vůz na úrovni vagónu, na jehož střeše stál Griška.

Sotva to chlapec spatřil, strčil pytlík s diamanty pod kabátek. Josef si všiml, že chlapec má na boku kabátu ohromnou bouli, jako by tam nesl polštář nebo meloun.

„Dej sem diamanty,“ křikl na něho Zelenka. „Počítám do tří…“

Griška beze slova slezl dolů, poběhl k drezíně a podal Zelenkovi váček.

Ten ihned přidal plyn, Panhardův motor zaburácel, kola se protočila, ale brzy se chytla a drezína vyrazila k Tomsku.

POSLEDNÍ STŘETNUTI

Andrej Bulgakov nervózně podupával, kouřil jednu cigaretu za druhou, díval se na hodinky a proklínal sám sebe, že byl tak pošetilý a dovolil těm klukům, aby se pustili do tak ztřeštěného podniku.

Ovšem, kluci jsou to šikovní, ale přece jenom to jsou děti. Měl takovou radost ze shledání s Fedorem, že podlehl dětinskému žvástu. Že by legionáři přešli do Rudé armády? Ovšem, deset tisíc Čechoslováků bojovalo v řadách Rudé armády, Josef také přešel, ale tihleti?… Ostatně, proč by nepřešli… Ech, čert aby to spral, bručel si Bulgakov pod vousy. Chtěl by teď ty kluky mít u sebe v bezpečí. Pák by byl klidnější. Válka se má odbývat mezi chlapy a děti se do ni nemají plést.

Ale copak to jsou děti? Neznají nic jiného než válku, zabíjeni a požáry. Griška s sebou nosí mauzera jako jiné děti vycpaného pajduláka. A že ho nenosí jen na ozdobu, poznal na vlastní kůži ten ničema Obuch.

Rudoarmejci se rozložili na malém návrší po obou stranách tratě. Trať zde zahýbala v táhlém oblouku doleva. Bylo to ideální místo pro léčku. Další léčka, já z těch léček nevyjdu, bručel zase Bulgakov. Jak záviděl Fedorovi a jeho rudé jízdě! Šavle vytasené, ohnivé koně pod sebou, ženou se na bílého a biji, biji… Kdežto on sedí za bukem, číhá a tahá za špagátky…

Byl ve špatné náladě.

Vpředu někdo zahvízdal. Byla to hlídka a ukazovala dopředu, že se sem někdo blíží.

Bulgakov vzal do ruky triedr vypůjčený od bratra a plazil se kupředu.

Od Kličitovky sem šel malý oddil legionářů. Nebylo jich víc než třicet. Byli po zuby ozbrojeni, a nesli dokonce kulomet. Ohlíželi se a spěchali. Jako by se báli, že je někdo odzadu napadne. Vypadali, jako by utíkali. Bulgakov si je prohlížel triedrem a kroutil hlavou. Žádný z nich neměl výložky, které by naznačovaly, že je vede nějaká šarže. Že by byli bez velitele?

Gesty naznačil svým lidem, aby byli ticho a nechali vojáky přijít co nejblíž.

Skvěle vycvičeni koně leželi tiše jako pěny. Ani jeden z bezmála dvou set koni nezafrkal…

Bulgakov si za chvilku mohl muže prohlédnout i bez triedru. Vypadali ustaraně, zvlášť ten vysoký, statný, který šel vepředu

„Stůj!“ křikl na ně Bulgakov.

„Bolševici,“ křikl ten statný chlap a zalehl.

Bulgakov mávl rukou a rudoarmejci spustili palbu. Vojáci, kteří leželi na levém křídle, na Bulgakovův pokyn vyrazili přískoky kupředu, aby sevřeli protivníka do klešti a nakonec aby ho odřízli od Kličitovky.

Vojáci se zuřivě bránili. Uvedli do chodu dokonce i kulomet, ale nebylo jim to nic platné. Převaha byla na straně Bulgakovova oddílu. Nakonec se přece jenom vzdali a Bulgakov si je nechal předvést.

„Co jste zač?“ otázal se přísně.

Muži zarytě mlčeli a pokukovali po svém vůdci, po onom statném vojákovi.

„Co se s vámi budem párat. Hej, Nikituško!“ křikl Bulgakov.

Nikituška popadl rukojeť maxima na vozíkovém podvozku a otočil kulomet hlavní k zajatcům.

Pohled na ústi hlavně jim rozvázal jazyk.

„Posádka v Kličitovce se vzbouřila. Jsme vojáci a nechceme s tím mít nic společného…,“ zabručel ten statný voják.

„Vzbouřila, říkáš? Jakpak se vzbouřila?“

„Jeden chlapec přinesl pytlík diamantů a tvrdil, že náš poručík je chtěl ukrást. Povídačka pro malé děti! Ale ti hlupáci na to skočili, tak jsme šli pryč. Teď s námi udělejte, co chcete,“ řekl voják otráveně, a aniž se ptal na dovolení, sedl si na zem a ostatní ho následovali.

„Pěkná věc,“ poznamenal Bulgakov, ale v hlavě mu vířily myšlenky. Že by se to těm klukům povedlo? A co znamenala ta slova o diamantech?

„Hej, veliteli,“ křičela stráž.

Zase něco nového, kdo sem jde tentokrát?

Nikdo sem nešel, ale jel.

Bulgakov vyběhl na vrcholek kopce a spatřil maličký vozík, který se blížil ohromnou rychlostí po kolejích. No, to má ten člověk smůlu ušklíbl se. Podíval se do zatáčky na koleje a tam ležela, přesně jak přikázal, pořádná kláda. Bulgakov počítal s tím, že by legionáři mohli chtít prorazit vlakem. O kus dál jeho lidé rozebírali trať a jako první překážku, než se jim to podaří, položili na koleje trám. Šel blíž k trati, aby mohl havárii lépe sledovat.

Bude to strašná srážka, protože drezína se blížila takovou rychlosti, jakou Bulgakov ještě nikdy v životě neviděl žádné vozidlo, jet.

Přiložil triedr k očím a zaklel.

Spatřil poručíka Zelenku a vedle něho na sedadle vyděšeného Tondu.

Griška bezmocně stál na kolejišti a se slzami v očích hleděl za ujíždějící drezínou. Všechno promyslel, se vším počítal, Zelenka musel spadnout do jeho pasti, ať chtěl nebo nechtěl, jenom s jedním Griška nepočítal: že si Zelenka vezme Tondu jako rukojmí. Jeho plán byl tak dokonalý, že se bál komukoli se s ním svěřit a neprozradil ho ani Bulgakovovi, ani Tondovi. Bál se, že by se jeho plán mohl zhatit na poslední chvíli, protože, jak známo, tajemství, jež sdílejí dva, přestává být tajemstvím.

V zoufalství se ohlédl po Josefovi.

Ten stál ještě na střeše a mával na něho rukou. Někam ukazoval. Kam? Aha – na lokomotivu.

Griška pochopil a rozběhl se ke stroji.

Byla to nákladní čtyřosá lokomotiva s párem vysokotlakých válců, se dvěma parními dómy a vysokým, troubovitým komínem. Z komína vystupoval už dlouho dým a z parních dómů unikala pára. Tlak už dosáhl třinácti atmosfér. Lokomotiva byla připravena k odjezdu, jak ráno nařídil poručík Zelenka.

Josef použil veškeré své obratnosti a sily, aby rozpojil háky, které poutaly tendr lokomotivy s vlakem. Mezitím už Griška vklouzl do strojvůdcovy budky. Josef se vyšvihl na tendr, skočil do hromady uhlí a křičel na strojvůdce, aby jel.

Ze syčáku naposled vyrazil proud páry a strojvůdce vpustil páru pod tlakem třinácti atmosfér do válců. Obrovitá sila zabrala a pětapadesát tun těžký stroj se dal váhavě do pohybu. Jel, co noha nohu mine, a Josef klel a málem plakal netrpělivostí. Měl chuť vyskočit a strkat to nemehlo, aby jelo rychleji.

„Jen klid, mladej,“ řekl strojvůdce.

„Veze kluka!“ vyhrkl Josef nešťastně. „Vždyť ho ten lump zabije!“

„Tím spíš musíš bejt klidnej. Spěchem nikdo nic nedohnal, jenom pokazil.“

Josef se kousal do rtů. Lokomotiva teď jela tak rychle, že by ji dohnal jen dobrý běžec. Pak už by ujela i koni.

„Dobře jede, mrcha stará,“ řekl strojvůdce láskyplně.

„Když chceš jet, musíš taky přikládat,“ podotkl potom a podal Josefovi lopatu.

Nikdy v životě Josef nepřikládal do ohně tak ochotně jako tentokrát. Strojvůdce otevřel dvířka a Josef házel uhlí tak rychle, že se lopata jen míhala, a vypadalo to skoro tak, že uhlí se sype v jednolitém proudu, jako stříkáno hadici. Kličitovka byla už dávno za nimi a teď i Josef musel uznat, že mají pěknou rychlost.

„Tu potvoru stejně nedoženeme,“ řekl strojvůdce. „Má panhardskej motor a může jet i sto dvacet kilometrů. Já z toho nedostanu víc než sedmdesát osm a budu rád. Bude v Tomsku dřív než my.“

Drezína se hnala osmdesátikilometrovou rychlostí. Ani poručík, ani Tonda neměli brýle a vítr je oslepoval. Z očí jim tekly slzy, těžko se jim dýchalo, leda když se otočili zády ke směru jízdy. Kličitovka zmizela za obzorem a hnali se volnou stepí. Motor řval v nejvyšších obrátkách. Důmyslný inženýr byl milovníkem rychlosti a sňal tlumič výfuku. protože shledal, že tlumení snižuje výkon. Zelenka ujížděl na plný plyn.

Seděli v čalouněné lavici přímo mezi předními koly. Kola byla litinová, loukoťová a točila se teď tak zběsilou rychlosti, že vítr hvízdal mezi jednotlivými paprsky. Bylo to nepříjemné a znervózňující.

Tondu napadlo, co by se stalo, kdyby mezi paprsky strčil prsty. Nepochyboval o tom, že litinové kolo by mu je useklo tak čistě jako řeznická sekera. Paprsky se kmitaly tak rychle, že zmizely a Tonda měl pocit, že litinová obruč je upevněna na jednolitém disku z šedého sklá.

Potom dostal nápad.

Zelenka třímal pistoli v pravici a seděl po Tondové levém boku. V Kličitovce držel pistoli u ucha. ale teď už byl víceméně klidný a položil ruku s pistoli na opěradlo tak, jako by držel Tondu láskyplně kolem ramen. Chlapec si všiml, že hlaveň pistole je jen nějakých pět centimetrů od pravého kola drezíny.

Tonda se znovu otočil dozadu, aby se nadýchal. Pak si klekl na sedadlo a chytil se oběma rukama za opěradlo.

Zelenka si ho nevšímal, mhouřil oči před větrem a lapal po vzduchu. Nechtěl však dát najevo slabost a neotočil by se teď ani za svět. To byla chyba a měl to bolestně zaplatit.

Tonda ho bleskurychle popadl oběma rukama za paži a trhl jí doleva. Zelenka vážil dobrých pětasedmdesát kilo a hubený Tonda necelých čtyřicet. Jeho trhnutí nemělo velký efekt, ale hlaveň pistole brkla o roztočené kolo.

Tonda málem za tento experiment zaplatil životem.

Ozval se třesk kovu. Zelenkova pravice se vymrštila tak rychle, jak by její majitel o své vůli nikdy nebyl schopen. Vypadalo to, jako kdyby ho někdo zezadu kopl do ruky, ale musel by mít sílu slona. Pistole vylétla do prostoru jako katapultovaná a ve skutečnosti katapultovaná byla. Zelenka měl ukazovák v lučíku a v lučíku zůstal, i když pistole i s lučíkem byla patnáct metrů od vozu. Pravice ovšem smetla Tondu ze sedadla. Tonda se zvrátil dozadu a položil. či spíše plácl sebou poručíkovi do klína. Naštěstí v rozčileni zaťal prsty do nepřítelovy pravice tak silně, že se udržel na palubě dreziny. Kdyby však držel Zelenkovu ruku měně pevně, spadl by pod kola a zahynul.

Zelenka pohlédl na svou pravici, kde teď chyběl ukazovák a popadl ho zběsilý hněv. Chytil chlapce oběma rukama. aby ho shodil dolů, když tu náhle spatřil něco, co ho přivedlo na zcela jiné myšlenky.

Ve vzdálenosti nějakých dvou set metrů spatřil přes koleje položenou kládu. Trať protínala táhlý kopeček. Na kopečku stál muž a varovně mával rukama.

Zelenka odhodil Tondu na sedadlo, uchopil páku brzdy, kterou měl mezi nohama, zapřel se chodidly o podlahu a ze všech sil táhl.

Inženýr Bykovský byl dobrý motorář, ale ostatní agregáty motorových vozidel podceňoval, a zejména pohrdal brzdami, které podle jeho názoru jenom mařily vozidlům jejich vzlet. Také na této drezíně nechal původní špalkové brzdy, které účinkovaly ve dnech, kdy dva svalnatí muži udělovali vozidlu rychlost třicet kilometrů v hodině, ale ve stovce byly k ničemu.

Dva špalky se přimáčkly k obvodu předních kol. Dřevo se začalo ihned pálit a rychlost vozidla se nesnížila. Zelenka pochopil, že vozidlo neubrzdi a že naletí do klády.

Také Bulgakov pochopil, že Zelenka nemůže drezínu zastavit. Bez váháni skočil ze svahu přímo na trať. Popadl trám oběma rukama a vzepřel se o zem. Trám neslo šest silných mužů a všichni měli co dělat, soudě podle jejich supěni a hekáni. Kláda vážila skoro tři metráky.

Bulgakov zaslechl hukot motoru a zabral tak silně, že mu vytryskla z nosu krev. Kládu však zvedl. Co ale se zvednutou kládou? Opřel se o ni, jako by ji chtěl zlomit, a cupitavými krůčky ji vlekl pryč, Šlo to centimetr za centimetrem, ale šlo to. Drezína se však blížila osmdesátkou a byla už jen padesát metrů daleko.

Na kopeček vyběhla stráž, která drezinu uviděla první. S úžasem hleděla na Bulgakova a na drezinu, které zřejmě hořela kola. Strážný nemohl vidět, že nehoří kola, ale dubové brzdové špalky.

Bulgakov dovlekl kládu až na kraj, ale nyní ho čekal největší úkol: musel překročit kolejnici. To znamenalo, že bylo třeba zvednout nejdřív první a potom druhou nohu o deset centimetrů s třimetrákovým nákladem v náručí. Bulgakovovi se zatmělo před očima. Pokusil se zvednout nohu, ale nepodařilo se mu to. Naopak, i druhá se podlomila a on se hroutil k zemi. Drezina byla už jen dvacet metrů vzdálená.

Až dosud Bulgakov tajil dech, protože věděl, že vydechne-li, nebude mít sílu se znovu nadechnout. Teď už to nevydržel a zařval. Byl to řev, který vycházel z celé jeho bytosti. Snad mu to pomohlo. V náhlém uvolnění se vzchopil a nespadl s kládou na trať, ale vedle trati.

Ve stejné vteřině drezína kolem něho proletěla a její levé kolo minulo o pár centimetrů jeho nohy. Konec klády mu však dopadl na hrudník, přelomil několik žeber a vrazil je do plic.

Josef si liboval, že lokomotiva jede jaksepatří. Strojvůdce měl pravdu, drezína byla jistě rychlejší. Ale Josef leccos o rychlostních jízdách věděl, a bylo mu jasné, že lehoučká drezina si nemůže dovolit jet tak rychle jako padesátitunová lokomotiva, a že tedy ta její sto dvacítka je rychlost pouze teoretická.

Lokomotiva už jela dobrou osmdesátkou a navalila se plnou vahou do táhlé zatáčky, která se zařízla do nevysokého kopečka…

Josef spatřil houf postaviček, který běžel k trati. Vyhlédl z okna a spatřil ke své hrůze Bulgakova, který ležel těsně vedle trati; a na jeho hrudi spočíval ohromný trám.

Co se stalo?

Neblahé zjeveni však ve zlomku vteřiny zmizelo.

Lokomotiva se teď hnala rovnou stepi.

Za chvíli se před Josefem objevilo zjevení daleko horši

Spatřil před sebou drezinu, která znatelně zpomalovala a v ní dvě postavy, poručíka a Tondu…

Poručík ke svému zoufalství shledal, že se zasekla brzda a nelze ji uvolnit.

Rychlost klesala znenáhla, ale když dosáhla nějakých pětapadesáti za hodinu, brzdy začaly překvapivě účinkovat.

Poručík se ohlédl a spatřil za sebou rozjetou lokomotivu. Zalomcoval pákou, ale marně.

Strojvůdce lokomotivy se pokusil mašinu zastavit, ale věděl dobře, že to nemá smysl.

Tonda vyšplhal na sedadlo. Poručík byl zoufalý a bylo mu jedno, co chlapec dělá. Ten si ale všiml, že hned vedle motoru leží ocelová tyč. Popadl ji pevně do ruky. Kola se teď točila značně pomaleji než ve chvíli, kdy do jednoho z nich vrazil poručíkovu pistoli.

Rozmáchl se a bodl do kotouče. Ve stejném zlomku vteřiny tyč pustil a pevně chňapl po opěradle.

Tyč vnikla mezi paprsky kola, chviličku s nimi opisovala kruhovou dráhu a pak prudce udeřila do kovového rámu dreziny a vzpříčila se mezi rám a kolo.

Setrvačnost hodila oba dopředu.

Tonda narazil hrudi na zadek opěradla a zůstal tam viset.

Poručík se nabodl na páku brzdy.

Zadek dreziny se zvedl do výšky, ale ocel tyče byla pevnější než křehká litina a celé pravé kolo prasklo a upadlo. Tonda byl vymrštěn do prostoru a dopadl do stepní trávy. Poručík zůstal v drezíně.

Drezina se nachýlila na bok a chtěla následovat Tondu. Byla by dopadla přesně na chlapcova záda.

Zezadu do ní najela pětapadesáti tunová lokomotiva a nabrala ji na nárazníky jako buvol nabere dámský klobouk.

Stepí se nesl třesk drceného kovu. I rudoarmejci pak našli součástky dreziny rozseté po čtvrtkilometrovém úseku podél tratě. Někde uprostřed našli i tělo poručíka Zelenky.

Tondovi chvilku trvalo, než se vzpamatoval. Měl také trochu vyražený dech. Viděl, co se stalo s drezínou. Pak ho ihned napadlo, co se asi stalo s poručíkovou mauzerovkou, a vydal se ji hledat. Bude mít taky mauzera jako Griška…

„Dostali jsme ho!“ zajásal Griška, když lokomotiva rozdrtila drezinu. Viděl, že Tondovi se podařilo v poslední chvíli uniknout, a nemyslel na nic jiného než na to, že zvítězili.

Josef se strojvůdcem neříkali nic. Byli zasmušilí. Stali se svědky smrti nenáviděného člověka, ale ta podívaná jim rozhodně neudělala radost. Znali cenu lidské bolesti, ať už ten člověk byl kdokoli. Pak si Josef vzpomněl na poklad.

„Musíme Zelenku najít, má přece u sebe poklad!“

Griška se zasmál a vytáhl zpod kabátu kožený váček. Hrábl do něho a ukázal Josefovi hrst surových diamantů…

„Ve Starém Turgajsku jsem vzal Obuchovi pytlík s oblázky z potoka. Nejdřív jsem si říkal, proč se tahat se dvěma pytlíky, ale vzal jsem oba. Co když se bude ten falešný zase hodit? A hodil se…“

Josef se na něho nechápavě díval.

„Kde se tu vzal pytlík s oblázky?“

Griška sklopil hlavu, pak se podíval na strojvůdce, vzal Josefa za rameno a pošeptal mu do ucha:

„Pojď na uhlák… já to můžu říct jenom tobě.“

Lokomotiva se konečně zastavila, strojvůdce zapojil zpětný chod a pomalu jeli zpět ke Kličitovce.

Chlapec seděl se svým přítelem na uhláku. Chvilku mlčel a pak spustil.

„Když se Zelenka objevil ve Starém Turgajsku, dostal jsem strach, že o skrýši ví. Já o ni taky věděl, od táty, a několikrát jsem stopoval Obucha, když do ní šel. Nikomu jsem nic neřekl, vlezl jsem do skrýše, vzal jsem diamanty a schoval je v lese. Místo nich jsem dal do skrýše pytlík s oblázky. Naletěl na něj Obuch a stálo ho to život. Zelenka na to taky skočil… Udělal jsem moc dobře, že jsem ty pytlíky vyměnil.“

„Kam jsi ale diamanty schoval?“

„Do jedné jezevčí nory. To víš, nejdřív jsem se podíval, jestli tam jezevec nebydlí. Mohl by je zatáhnout dovnitř a už by je nikdo nikdy nenašel. Ale nebydlil tam. Asi se odstěhoval…“

„Do jezevčí nory?“ nevěřil Josef svému sluchu.

„No jasně! To je nejlepší skrýš. Víš, kolik jezevčích nor – v těch lesích je?“ mávl rukou k severu, kde Se táhly tisíce kilometrů sibiřských pralesů. „Jdi a hledej tu správnou!“

Dnes můžete v Kličitovce na hřbitově spatřit dva hroby. Jeden má na desce rudou hvězdu, na druhém je křiž. Oba jsou pěkně upravené, lidé je sem chodí zalévat, V Kličitovce je však jenom málo lidi, kteří si dodnes pamatují na slova Fedora Bulgakova, který v den pohřbu nad oběma hroby promluvil.

„Leží tu vedle sebe dva nepřátelé. Jeden položil život za pravdu, a to je čest, kterou si člověk musí zasloužit. A ten druhý život pouze ztratil.“

Na jednom hrobě je nápis ANDREJ FEDOROVlC BULGAKOV, na druhém LADISLAV ZELENKA.