Georgij Michajlovič Brjancev

Emírova šavle

PROLOG

Bylo to v srpnu dvacátého roku.

Emírská Buchara prožívala své poslední hodiny. Před branami pevnosti emirátu, „posvátné“ Buchary, stály ozbrojené oddíly dělníků a kolchozníků sovětského Turkestánu. Bojovalo se už čtyřicet osm hodin.

Z města stříleli z předpotopních děl, křesadlových ručnic a anglických vintovek. Bělovousí mohamedánští kněží v bělostných turbanech zvedali ruce k nebi a proklínali odpadlíky, kteří se odvážili zvednout meč proti Alláhovu náměstku na zemi, největšímu z největších a nejmoudřejšímu z moudrých, bucharskému emírovi.

Bucharský cizelér Umar Maksumov seděl ve své malé hliněné chatrči a držel na kolenou šestiletou dcerku Anzirat. Křik a nářek na ulicích a třesk nespořádané střelby doléhaly až sem. Holčička se třásla strachy, tiskla se k široké otcově hrudi, plakala a ustrašeně hořekovala: „Já se bojím, tati…“

Umar nevěděl, jak dívenku utěšit, jen ji hladil silnou, obratnou rukou po černých vlasech.

Umar přemýšlel. V Buchaře se narodil, tady běhal jako bosonohý klučina po zaprášených ulicích, později zde pracoval jako roznašeč vody, jako poháněč velbloudů, rozdmychoval oheň pod samovary v čajovně, čistil zavodňovací kanály od bahna, máčel kůže v páchnoucích jámách…

Jako mladý jinoch už Umar tepal měď, stříbro i zlato stejně zručně jako staří známí mistři a vyřezával z kovu tak jemné umělecké ornamenty, že se pověst o mladém řemeslníkovi rozšířila po celé Buchaře. Umar měl úspěch. A když i bucharští znalci ho uznávali za mistra, znamenalo to, že si ho vážil celý musulmanský Východ.

K Umarově, lítosti se jeho sláva donesla i k sluchu bucharského vládce, velkého emíra.

Emírská lačnost nezná mezí. Na mladého mistra jen pršely příkazy, žádosti a nejpodivnější objednávky, jedna pracnější než druhá. A všechno co nejdříve, všechno okamžitě!

Plynula léta, a zotročený mistr po nocích při matném světle čadící lampy hrbil hřbet nad plátky zlata a stříbra, tyrkysy, rubíny a smaltem umně zdobil široké podnosy a mísy, tepal překrásné kresby na šavlích a kindžálech.

Z Umarových rukou vycházely neocenitelné poklady skutečného umění, a dostával za ně pár grošů.

Do chatrče vběhl ušpiněný výrostek a vyrušil Umara z myšlenek. Byl bos a jednou rukou si přidržoval na těle rozedrané kartounové kalhoty.

Umar chlapce znal. Byl to sirotek, čtrnáctiletý Sattar Chalilov, zaměstnaný u váženého emírova dvořana Ahmeda beje.

„Posílá mě k vám Bachram, pane Umare. Mám vyřídit, že co nevidět přijede s Ahmedem bejem. Už jim sedlají koně!“

Umar nebyl nijak překvapen a ani se nepohnul. Kdo všechno už nenavštívil jeho ubohou chajdu!

Přimhouřil jen oči a pozorně se zadíval do chlapcovy usoužené, ale přitom jakoby nepoddajné tváře. Jen jeho oči černé jako trnky svědčily o tom. že v tom pohublém těle, udřeném a neznajícím odpočinku, spáleném asijským sluncem a pokrytém špínou, vře nezdolný mladý život.

Brzy se objevily nad hliněnou ohradou turbany tří jezdců. Muži zahalení kotouči prachu se zastavili u vrátek. Dva sestoupili ze sedla a vešli do dvora. Umar jim beze spěchu vykročil vstříc. Vpředu šel těžkým krokem strašný Ahmed bej. Byl to starší vysoký a širokoplecí muž s krátkým černým vousem, zarovnaným břitvou kolem krku, a zakřiveným dravčím nosem. Pod pronikavým pohledem jeho černých žhavých očí běhal mráz po zádech každému, kdo ho potkal. Jemu v patách šel jeho věrný tělesný strážce Bachram, otlemený hromotluk s lesklou, sádelnatou tváří.

„Salem alejkum!“ pozdravil Ahmed bej zamračeně mistra.

Uraar se poklonil, políbil lem zlatožlutého bejova pláště a podle starého zvyku pozval vzácného hosta do domu.

„Děkuji,“ zavrčel Ahmed bej. „Nemáme na návštěvu čas. Nesu ti práci.“

Odepjal si drahocennou šavli a podal ji Umarovi. Pak mu dal proužek papíru, který odkudsi vytáhl.

Umar se podíval na papírek: bylo tam nakresleno pět lidských lebek a spletitý arabský nápis sestávající z několika písmen a čísel.

„Všechno, co je tu vyobrazeno, musíš vyrýt na čepel. Sám si vyber příhodné místo. Do rána musí být dílo hotovo. Nikdo to nesmí spatřit, nikdo o tom nesmí vědět. Mlč a navěky na všechno zapomeň, nebo…,“ a Ahmed bej zaskřípal zuby.

Nepovažoval za nutné počkat na mistrovu odpověď, kývl na pozdrav a vyšel na ulici. Za ním vykročil Bachram cinkaje staromódními ostruhami.

Za minutu zmizeli jezdci v oblacích prachu.

Umar se vrátil do domku a usedl pod oknem u nízkého stolku plného různých nástrojů. Ve dveřích se objevila Anzirat.

Anzirat si sedla na podlahu při levé otcově ruce a mlčky se dívala, jak pracuje.

Umar splnil zakázku včas. Ale pro šavli si už nikdo nepřišel.

Po setmění vzplanula bitva s novou silou. Krvavý boj u městských hradeb zuřil celou noc. a když se na obloze rozplynuly poslední hvězdy, spatřili měšťané nad emírovým palácem rudé prapory vlající ve větru.

Bucharskému emíru Saidu Alimu chánovi se podařilo uprchnout před pomstou lidu. Doprovázela ho osobní družina a v jejích řadách Ahmed bej i jeho tělesný strážce Bachram.

Za emírem jela vozba. Velbloudi a dvoukolové káry byly plně naloženy drahocennými poklady.

Ve spěchu zapomněl Ahmed bej v městě nejen šavli, která zůstala u cizeléra Umara Maksumova, ale i jediného syna, třináctiletého Naruze Ahmeda.

ČÁST PRVNÍ

1

Jednoho dne počátkem jara jednatřicátého roku, když obchodní inspektor Naruz Ahmed, chystaje se na jednu ze svých úředních cest, spěchal domů, aby si připravil své věci, zastoupil mu v křivé, úzké uličce cestu neznámý stařec.

„Nechť Alláh propůjčí nesmrtelnost tvému jménu, vznešený Naruzi Ahmede! Kéž ti sešle zdraví a prodlouží donekonečna tvoje léta,“ pozdravil stařík křaplavým hlasem.

„Buďte zdráv,“ odpověděl překvapeně Naruz Ahmed a zadíval se nedůvěřivě neznámému do tváře. „Odkud znáte moje jméno?“

„Znám tvoje jméno a vyslovuji je s úctou…“

„Nemluvte v hádankách. Neznám vás.“

„Na mě jsi možná zapomněl, ale syn nemůže zapomenout na otce – Ahmeda beje, nejstatečnějšího ze statečných.“

Naruz Ahmed sebou trhl a mimoděk se rozhlédl kolem sebe.

„Tiše…,“ napomenul přísně a přiložil prst k ústům.

Už pochopil, proč ho stařec oslovil. „Kdo vám dovolil rušit klid mrtvých? Proč vzpomínat na ty, kdo z vůle Nejvyššího odešli od nás, hříšných?“

„Jen stěží jsem tě poznal. Změnil ses. Máš na sobě jiný oděv…“

„Šaty můžeš změnit,“ přerušil ho Naruz Ahmed, „ale srdce nikdy…“

„Moudrá slova. Je příjemné slyšet odpověď hodnou pravověrného,“ pochvaloval si stařec a dodal tiše: „Měl bys být tam, kde o samotě teskní tvá druhá žena. Čím dřív, tím líp.“

Po těch slovech opustil Naruze Ahmeda a zvolna vykročil na další cestu, šoupaje po zemi koženými galošemi.

Synovi strašného Ahmeda beje, čtyřiadvacetiletému Naruzi Ahmedovi se pod sovětskou vládou nedařilo zle. Nikdo nemohl tvrdit, že by mu otcova minulost nějak škodila a měla nepříznivý vliv na jeho život. Po otcově útěku se nedospělého Naruze ujal strýc, který vynaložil všechnu snahu a trpělivost, aby z třináctiletého bejova syna, který prožil mládí v radostech a hojnosti, vychoval zcela moderního člověka.

Naruz Ahmed vychodil školu druhého stupně, prodělal kursy pro obchodní zaměstnance a nyní už několik let zastával ne bez úspěchu zodpovědné místo inspektora republikánského Svazu spotřebních družstev.

Však i doba byla taková, že se nevyplácelo stát stranou nebo pracovat líně.

Na území sovětské Střední Asie vznikly tři svazové republiky: Uzbecká, Turkmenská a Tádžická. Nevídaným tempem vzrůstaly a šířily se osevní plochy pro bílé zlato – bavlnu. Sovětský Svaz musil, pokud možno v nejkratší době skoncovat se závislostí na zahraničních bavlníkových magnátech. V zemi se budovaly ohromné textilní továrny a kombináty. Také lidé ve třech slunečných republikách se oddávali velkorysým plánům, horečné práci, slibným nadějím.

Na mapě se objevovala nová jména, někdejší vesnice se měnily v města. Na žhavém písku stepí vyrůstaly stovky plachtových i plstěných stanů, hliněných chatrčí, prkenných bud a baráků. Tisíce nadšenců přicházely ze všech stran sem. do horké Asie, na pomoc bratřím – Uzbekům. Tádžikům, Turkmenům. Mohls tu potkat lidi ze všech koutů země: z pobřeží Baltu i Černého moře, z nevlídné Sibiře i půvabné Ukrajiny, z měst moskevské i zakavkazské oblasti. Byla to vskutku doba nejpilnější práce a ten, komu by napadlo odpočívat s rukama v klíně, padl by okamžitě do očí.

Za půl hodiny došel Naruz Ahmed domů, převlékl se z všedních šatů do dlouhého chalátu, vzal si brašnu s listinami a za hodinu už byl na cestě. A přesně za osmačtyřicet hodin vjel na znaveném koni úzkými dvířky do dvora. chráněného ze všech stran vysokou hliněnou zdí.

Za vrátky stály po obou stranách cestičky dva staré košaté ořešáky. Cestu lemovalo rovně zastřižené, věčně zelené křoví. Po levé ruce těsně u zdi stál dlouhý přízemní dům s plochou hliněnou střechou.

Nikdo v centru republiky, ani v městě, ani v oblasti, neměl nejmenší tušení, komu ve skutečnosti patří tato usedlost v malé vesničce ztracené v horách.

V dokumentech výkonného výboru se o ní hovořilo jako o majetku středně velkého kolchozního sedláka. Ale jejím skutečným pánem byl syn emírského dvorského úředníka Ahmeda beje, mladý Naruz Ahmed. Tady žila jeho matka, druhá žena (první se zdržovala v městě) a udánlivý majitel usedlosti se svou manželkou. Tento muž zde byl vlastně jen správcem domu a zahradníkem a současně nejoddanějším a nejvěrnějším služebníkem Naruze Ahmeda.

Sotva Náruz Ahmed seskočil s koně, objevil se, kde se vzal. tu se vzal, zahradník, běžel k němu, rozplýval se ve zdvořilostech, dotýkal se jeho pláště, uchopil koně za uzdu a čekal na rozkazy.

„Nehledal mě nikdo?“ zeptal se Naruz Ahmed zahradníka.

Ten jen zavrtěl hlavou.

Naruz Ahmed protáhl údy ztuhlé dlouhou jízdou, šel ke kaštanu a usedl na lavici.

Naruz Ahmed byl kopií svého otce „ve zmenšeném měřítku“. Měl stejně úzkou, protáhlou tvář, tenké zakřivené rty, stejný nos s chrupavčitým hrbolkem a šikmé, trochu vypoulené oči. Jen všechno bylo drobnější, hubenější, užší.

„Kolik koní je připraveno?“

„Devět.“

„Tak málo?“

Zahradník vysvětlil, že jich ve vsi víc nezůstalo, a ještě ke všemu většinou starší, kdežto ty lepší odvedli na stavbu zavodňovacího kanálu.

Naruz se zachmuřil. Vysvětlení ho zřejmě neuspokojila.

„A kde je těch devět?“

„Dole v údolí.“

„Připrav dva na večer. Půjdu si odpočinout. Kdyby se někdo na mě ptal, zaveď ho do mého pokoje, ale tak, aby to nikdo neviděl.“

„Všechno provedu, hospodáři,“ ujistil ho zahradník. Naruz Ahmed vešel do domu, porozprávěl s matkou a ženou, delší dobu seděl nad velkou mísou horké rýže s masem, vypil několik šálků světlého zeleného čaje a šel spát.

Když se setmělo, kdosi se dotkl Naruzova ramene. Měl lehký spánek a okamžitě vyskočil na nohy. Před ním stál ramenatý muž pokrytý prachem od hlavy k patě, zarostlý hustými rezavými štětinami, v dlouhém teplém plášti, za jehož kartounovým opaskem trčela rukojeť karabáče.

Naruz Ahmed se pozorně zahleděl do tváře návštěvníka, jehož rysy mu někoho připomínaly, a pak zvolal radostně:

„Bachrame!“

„Ano, to jsem já… A z tebe už je hotový mužský. Džigit! Vida, co dokáže jedenáct let. Jako bys otci vypadl z oka…“

„Tak mluv, vyprávěj,“ netrpělivě ho pobízel potěšený hospodář a spěšně se oblékal.

„Povím ti všechno cestou. Dělej!“

„Něco sníme. Nemáš chuť?“

„Mám, ale čas nečeká. Můžeme něco pojíst při jízdě.“

Neuplynulo ani deset minut a dva jezdci opustili ztichlou vesničku a zvolna stoupali do hor po klikatě kamenité stezce.

2

V úzké bezvodé úžlabině, kam nepronikly paprsky vycházejícího slunce, stál kurbaši a kolem něho skupina lupičů. Kurbaši pozoroval dva blížící se jezdce. V téže chvíli k němu přiběhl písař tlupy Hakim a volal popadaje dech:

„Přijíždějí… dva… Bachram a ještě jeden… mladý,“

Od ústí rokle se k táboru lupičů blížili dva jezdci. Jedním z nich byl Bachram a druhým – Naruz Ahmed.

„Ano, je to on,“ řekl si tiše pro sebe starý kurbaši a na krátký okamžik se něco lidského a dávno zapomenutého hnulo v jeho hrudi. „On… on…“

Jezdci sestoupili s koní a v živém rozhovoru zamířili k náčelníkovi. Asi na deset kroků se Naruz Ahmed rázem zastavil. Pozorně se zadíval na lupičského pohlavára, trochu se přihrbil a z jeho úst se ozval výkřik:

„Otec! Otec!“

Rozběhl se k náčelníkovi a vrhl se do jeho otevřené náruče. Starý kurbaši Ahmed bej objal syna. poklepal mu na záda, pak ustoupil o krok zpátky, pátravě si ho prohlédl a řekl:

„Skutečný bohatýr!“

Naruz odvrátil tvář a oči mu náhle zvlhly slzami. Né nadarmo myslil dnem i nocí na otce. Ne nadarmo pociťoval vskrytu hrdost, že v jeho žilách koluje krev takového muže! Ne nadarmo věřil, že se otec vrátí. A teď tu stojí otec před ním stejně čilý a silný, bez jediné šediny. I jeho pohled je tak jako tehdy před jedenácti lety otevřený, smělý, orlí. Proto tedy lstivý Bachram mlčel a nemluvil o tom, kdo na ně v rokli čeká. Jak krásný dárek mu přichystal!

Otec a syn poodešli stranou a usedli na kamení.

Chvíli mlčeli a radostně si prohlíželi jeden druhého. První promluvil Ahmed bej. Podrobně se vyptával syna, kde žije, jakou má práci, zajímal se o Naruzovy rodinné poměry a nakonec se tázal, je-li dosud naživu matka.

Přistoupil k nim Bachram, sedl si na zem a poprosil o trochu tabáku.

Ahmed bej se zeptal, zda někdo upozornil syna, že musí připravit koně.

„Jistě. Ve vsi Obisarymu odpočívá na pastvě v údolí devět zaježděných koní.“

„Jako vrabec k snídani pro lva,“ poznamenal kurbaši.

Naruz vysvětlil, že v dohledné době není naděje obstarat víc koní, protože všechny zabavili pro stavbu kanálu.

„Pamatuješ se na cizeléra Maksumova?“ zeptal se otec. „Umara Maksumova.“

„Pamatuji… jak by ne…,“ odpověděl Naruz.

„Kde teď je?“ byl zvědav Ahmed bej.

„Tam co dřív, v městě… Potkal jsem ho nedávno… asi před měsícem. Zestaral… je celý šedivý… dal si oholit vousy…“

„Musíme najít cizeléra Umara živého nebo mrtvého,“ pokračoval tvrdě Ahmed bej. „Přisvojil si mou šavli.“

„Šavli?“

„Ovšem. Šavli, kterou mi daroval emír Said Alim chán. Musíš se na ni pamatovat. Visela na koberci ve velké světnici.“

„Už si vzpomínám,“ řekl Naruz Ahmed a z dalekého dětství se v jeho paměti vynořila prostorná, chladná světnice a veliký purpurový koberec na zdi a na něm šavle s pozlacenou pochvou, na které hrály odlesky slunečního světla.

„Víš, kdo teď bydlí v našem domě?“ zeptal se.

Ahmed bej jen mávl rukou. Ne, tohle ho nezajímalo.

„Musíš najít Umara a vzít mu šavli. Za každou cenu. A pak ji dáš mně. Její čepel skrývá velké tajemství. Znají je pouze dva lidé. Já a Achun-ata, tvůj první učitel. I ty se to tajemství dozvíš, jen co přitáhne Ibrahim bej.“

„Proč tak dlouho nejde?“ zajímal se Naruz Ahmed.

Kurbaši nespokojeně svraštil obočí. Synova lehkomyslnost ho popouzela. Vypravuje mu o šavli, a on se vyptává na Ibrahima!

„Rozuměl jsi, co jsem ti povídal?“ zeptal se přísně.

„Samozřejmě, otče, rozuměl. Tu šavli najdu. Vezmu si ji a schovám. Ale proč mi nechceš říct, kdy tu bude Ibrahim bej?“

„Ibrahim čeká, až mu dám vědět. Ještě není čas. Musíme naverbovat další muže. Sta, tisíce, desetitisíce. Musíme vyhledat a zajistit spolehlivé přechody. Ibrahim má vojsko. Nesebral ho proto, aby mu ho už na hranicích pobili. Ibrahim bej se k nám musí dostat se svými vojáky bez boje, nečekaně. To není tak jednoduché. Se mnou se vypravilo sto dvacet džigitů a k cíli jich dorazilo jen sedmdesát. Padesát jich postříleli vojáci a pohraniční hlídky…“

Ahmed bej vyňal ze záhybu pláště zbrusu novou mapu, páchnoucí dosud tiskařskou černí, a rozprostřel ji na zemi mezi sebou a synem.

„Podívej se sem,“ pravil a ukázal černým prstem na jakýsi bod. „Vidíš tu mohylu? Sem přiženeš koně. Skrývá se tam dvacet džigitů. Proklouzli těm vojákům v zelených čepicích. U téhle studně najdeš mé lidi. Řeknou ti, kde jsem já. To pro všechny případy. Rozumíš?“

Složil mapu a dal ji na původní místo. Naruz Ahmed přikývl.

„Brzy k nám dorazí oddíl kurbašiho Mavlana. Je silnější než můj…“

Naruz opět přikývl.

„Teď jeď, synu, a hledej šavli. Bachram ti pomůže. Je to spolehlivý člověk. Sbohem!“

3

Naruz Ahmed zaklepal na vrátka na okraji staré části Buchary. Jako odpověď se ozval zuřivý štěkot.

„Cháne! Na místo!“ ozval se zvučný ženský hlas a pes přestal štěkat.

Zaskřípala závora a ve vrátkách se objevila dívka. Byla velmi mladá a neobyčejně hezká.

„Bydlí tady Umar-ata?“ zeptal se Naruz Ahmed.

„Ano, je to jeho dům,“ zněla odpověď.

„Mohu s ním mluvit?“

Dívka zavrtěla hlavou. Prohlížela si pozorně návštěvníka, ale jeho tvář jí nebyla známá.

„Není doma,“ odpověděla.

„Škoda. A kdy ho mohu zastihnout?“

„Nevím. Šel s dobrovolníky honit lupiče. Víte, že se tady objevili lupiči?“

Naruz odpověděl, že o tom slyšel, ale že takovým povídačkám nevěří.

„To nejsou žádné klepy,“ namítla dívka. „Je to pravda.“

Naruz si pomyslil: To znamená, že se už otec do toho pustil.

Čekal, že ho dívka pozve do domu, ale to se nestalo.

„Je mi líto, že jsem vašeho otce nezastihl doma. Zajdu sem ještě jednou…“

Plán selhal, nepodařilo se mu vloudit do cizelérova domu. Naruz se zamyšleně loudal po ulici a nevěděl, co dělat. Je docela možné, že tajemná šavle je tady někde nablízku… Stačí jen vejít do domu a sebrat ji. Nic není lehčího! A přece to není tak jednoduché.

Ale je opravdu hezká, řekl si. Bezesporu krásná. Pěkně rostlá… A mlaďounká. Nanejvýš sedmnáct. Mohla by být ozdobou harému toho nejvybíravější ho muže. Ani zesnulý emír by nebyl pohrdl takovou milenkou. Hezká! Po čertech hezká…

Zabrán v myšlenkách si Naruz Ahmed ani nevšiml, že došel k budově Svazu družstev.

Zastavil se, nerozhodně pohlédl na hlavní vchod a utřel si čelo.

Vystoupil po schodech do prvního patra. Pevně se rozhodl, že ještě dnes vymyslí způsob, jak se zmocnit šavle, a kromě toho nesmí ani zapomenout na to, co podniknout s tou mladou krasavicí.

Když šel po chodbě, zavolal na něj vedoucí skupiny inspektorů Aliev.

„Naruz-ato!“

Naruz Ahmed se otočil a s širokým úsměvem zamířil k svému představenému.

Vedoucí rozprávěl s nějakým tlustým Rusem. Mluvilo se o banditech. Tlusťoch si utíral zpocené brunátné líce, proklínal nejšťavnatějšími výrazy lupiče a dušoval se, že nejdéle do měsíce budou rozdrceni napadrť.

Tlusťoch podal vedoucímu ruku a kolébal se dál po chodbě.

„Víš, kdo to je?“ zeptal se vedoucí.

„Nevím.“

„Bývalý předseda kokandské čeky. Takových lupičů už vyřídil celé stovky.“

Došli na konec chodby a vstoupili do malého pokoje s jediným oknem obráceným k jihu. Usedli. Vedoucí za svůj stůl a Naruz Ahmed proti němu.

Alievovo chování Naruze Ahmeda trochu udivilo. Měl pověst činorodého muže, nemiloval dlouhé cavyky. A teď najednou…

Aliev se zachmuřil, bubnoval chvíli prsty na stůl a pak se zeptal:

„Víš, kdo k nám přivedl z druhé strany lupičskou bandu?“

Naruze Ahmeda zamrazilo.

„Nevím. Kdo?“

„Tvůj otec, Ahmed bej.“

Naruzi Ahmedovi se sevřelo hrdlo. Měl pocit, jako by ho rdousila něčí silná ruka. To byl konec. Konec… Všechno je ztraceno. Ten člověk už pravděpodobně ví, že se Naruz Ahmed viděl s otcem. Teď mu svážou ruce a odvedou ho…

Aliev neuhodl jeho myšlenky. Vykládal si jeho chováni po svém. Vstal, obešel stůl, přistoupil k Naruzi Ahmedovi, položil mu ruku na rameno a pravil:

„Vím, že je ti těžko. Nikomu na tvém místě by nebylo jinak. Je to samozřejmě nepříjemná záležitost. Ale nic si z toho nedělej. Otec je otec, a syn je syn.“

Aliev se prošel po světnici. Naruz Ahmed úlevou vydechl.

Ne, ještě není konec, řekl si. Nevědí o tom, že jsem se setkal s otcem.

„My tě známe,“ pokračoval Aliev.“

„A věříme ti. Právě proto, že tě znám, rozhodl jsem se, že ti o tom řeknu. Není vyloučeno, že se otec nějak pokusí vejít s tebou do styku. Život je život. Jsi jeho jediný syn… Proto rozum do hrsti a dávej dobrý pozor! Jsem kdykoliv ochoten ti pomoci.“

„A vy tomu opravdu věříte, že bandu přivedl právě můj otec?“ zeptal se Naruz Ahmed.

Aliev odpověděl:

„Vím, co říkám. O takových věcech se nežertuje.“

4

Ve světnici, kde sídlil přepadový oddíl OGPU, se vznášely husté vrstvy páchnoucího kouře.: „Vedro je pekelné, člověk sotva dýchá,“ postěžoval si velitel oddílu. Ale nikomu se nechtělo do řečí.

Provázen pobočníkem Vešel do chýše starý mistr Umar. Na jeho tatarské čepičce se leskly zlaté nitky. Vatovaný chalát se širokými zelenými pruhy na bílém podkladě byl přepásán černým řemenem se stříbrem, na kterém visela starobylá dlouhá šavle s důmyslným dekorem. Nikdo by byl nehádal starému muži víc než padesát let. Za ta léta skoro vůbec nezestaral. málo se změnil, jen trochu přibyl na váze. Ale tloušťka vyhladila na tváři staré vrásky.

Velitel oddílu vzhlédl od mapy.

„Slyšel jsi o studni, které říkají Nevysýchající?“

„Slyšel.“

„Tak tedy opravdu existuje?“

„Ano, ale to jméno jí nesedí, už dávno vyschla.“

„Na mapě není.“

„Nač ji zakreslovat v mapě, když v ní není voda?“

„To je pravda,“ připustil velitel. „Je to daleko odtud?“

Cizelér přivřel jedno oko. chvíli se rozmýšlel a pak odpověděl: „Kdybychom nyní vyrazili, budeme tam při západu slunce.“

„Znáš cestu?“

„Znám.“

„Voda po cestě není?“

„Ne, veliteli. V těch místech žádná voda není.“

„Při západu slunce…,“ velitel se zamyslil. „Tak, v pořádku. Svolejte lidi. Ať sedlají koně.“

5

Skupina banditů pod vedením kurbašiho Ahmeda beje se ubírala v nespořádaném šiku stále hlouběji do písků. Do těch písků, kterým se zde říká těkavé. Kdykoli zavane silný jižní vítr, písek, se zvedá a valí se rychle kupředu. Běda tomu, kdo mu přijde do cesty. Pohřbí pod sebou všechno živé.

Vpředu na šedivém mimochodníkovi se rytmicky pohupoval v sedle Ahmed bej. V mysli probíral výsledky několikadenního pobytu v sovětské zemi. Prvý nájezd na kolchoz se podařil. Ve vsi zůstala naživu jen hrstka lidí. A ti, kdo přežili útok, nikdy na Ahmeda beje nezapomenou. Ukořistili jedenáct koní: Naložili na ně mouku, sůl a suché meruňky. To byla celková kořist. I druhý podnik dopadl skvěle. Hráz byla proražena, bavlníková pole zaplavena vodou, nezůstal ani jediný keříček. Dostali na pamětnou… A obě akce skončily beze ztrát. Ani jeden mrtvý, ani jeden zraněný. Až se Ahmed bej spojí s druhou skupinou svého oddílu, bude možno pomýšlet na něco ještě vážnějšího…

Na nebi rychle pohasínaly hvězdy. Na východě začalo svítat. Kurbaši se otočil v sedle, mávl karabáčem a přivolal Dlouhé ucho.

„Jak daleko máme k Nevysýchající?“ zeptal se.

„Budeme tam ještě před východem slunce. V křovinách by bylo dobře si odpočinout.“

Ahmed bej přikývl. Potřebovali si oddechnout. Koně byli unavení.

Kůň náhle nastražil uši a zaržal. Zaržal pronikavě, radostně, jako na pozdrav.

„Co to s ním je?“ zpozorněl Ahmed bej. „Nebo snad už cítí odpočinek?“

Ještě jednou pohlédl pozorně k zelenému pruhu, ale nezpozoroval nic podezřelého.

Bandité vjeli do houštin a na náčelníkův pokyn zrychlili jízdu. A znenadání ze dvou míst zaštěkaly rychle po sobě salvy těžkých kulometů chrlících smrtonosný oheň. Bandité na okamžik zkameněli. Teprve když začaly do písku padat první oběti, ozvaly se divoké výkřiky! Tlupa se rozpadla. Jedni zalehli do pisku a pátrali zrakem po neviditelném nepříteli, jiní se bleskem vyhoupli do sedel. Kulomety ostrou palbou kosily bandity. Náhle však umlkly. Z každého konce řady keřů vyrazilo po deseti jezdcích v šišatých čepicích. Pobídli koně do cvalu, rozvinuli se, přilehli zvířatům k šíji a hnali se jako strašlivá lavina vpřed.

Bandité, kterým se podařilo vyskočit na koně, semkli se v husté klubko a vyrazili proti vojákům. Instinktivně chápali, že se jedině tak mohou zachránit, že sevření mezi kruhem vojáků a neprostupnou stěnou bodlavého křoví by znamenalo smrt. Této skupince se podařilo probít linií jezdců. Ale Ahmed bej neprošel. On, jeho pomocník Saitbaj a ještě dva, přitlačeni zády k trní, zuřivě odráželi útok čtyř jezdců. Čtyři proti čtyřem.

Dlouhé ucho padl na zem po první kulometné salvě. Žádná kulka ho sice nezasáhla, na těle neměl jediný šrám, ale uznal za moudré vypadnout z boje, nechat kamarády, aby se sami bránili, jak dovedou. Jen tak mohl, když ne vyváznout se zdravou kůži, tedy aspoň oddálit pohromu. Viděl, jak vojáci obracejí koně, tasí šavle a pronásledují prchající lupiče. Zvedl nepatrně hlavu a spatřil, jak čtyři vojíni dorážejí na samotného náčelníka a tři jeho průvodce. Dlouhé ucho ovšem mohl zvednout anglickou vintovku s plným zásobníkem, válející se vedle něho a vystřílet patrony do zad čtyř vojáků. Mohl střílet a – vysvobodit Ahmeda beje. Ale neudělal to. Pochopil, že boj je ztracen, že už ničím nezmění chod událostí. Všechno bylo jasné. Polovina mužů Ahmeda beje leží na prosolené půdě vedle křovisek, ostatní se nespasí před ostrými šavlemi vojáků.

Dlouhé ucho pochopil, že jeho „poloha“ opodál bitvy mu dává jakous takous naději na záchranu.

Plazil se po břiše k rákosí jako chromá ještěrka. Chvílemi znehybněl a stavěl se mrtvým, pak zase popostrčil pomocí kolen a loktů své dlouhé tělo o dva tři centimetry kupředu. Když už měl k rákosí pár kroků, ztratil trpělivost, zvedl se na všechny čtyři a skočil jako žába. Skočil, dopadl na zem a div nezemřel strachy. Před ním ležel nějaký člověk a díval se na něj. Teprve když poznal, že je to písař jejich skupiny Hakim, vzpamatoval se a zašeptal:

„Na co koukáš? Polez dál… do křoví…“

„Jdi k čertu,“ odbyl ho po rusku Hakim, třesoucí se jako v horečce. Zuby mu jektaly, jako by vyťukávaly nějaký divoký námořnický tanec.

„Polez, osle… Tady nás ti rejtaři rozdupou.“

To pomohlo. Hakim zatajil dech a popolezl.

Čtyři bandité se ještě bránili, ale teď už jen proti třem vojákům. Ahmed bej vzepjal koně na zadní nohy, a jak dopadl zpátky na zem, ťal jednoho z rudoarmějců do ramene. Ten se zapotácel, upustil šavli a zhroutil se ze sedla. Zbývali dva. Jestli se jim podaří složit ještě jednoho… Ale vtom se svalil i jeden lupič, rozseknutý div ne na dva kusy prudkou ranou ryšavého chocholatého bojovníka. Tři proti dvěma.

Po pravé ruce náčelníka se bil bandita a po levé jeho pobočník Saitbaj. Jejich koně se opírali zády o živou stěnu křoví a divoce odfrkovali. Teď se Saitbaj vrhá kupředu. Jeho kůň naráží na zadek koně protivníkova a ten padá na přední nohy. Současně letí ze sedla i jezdec. Konec Saitbajovy šavle zasahuje vojínovo zápěstí a vyráží mu z ruky zbraň. Vítězství! Zbývá už jen jeden. Ryšavec, chocholatý. I když je hbitý jako šídlo, co zmůže jeden proti třem? Ale co to? Věrný Saitbaj, v němž kurbaši spatřoval nejlepší záštitu, prchá.

„Saitbaji! Zpátky! Buď proklet!“ křičí zuřivě Ahmed bej a blýská očima.

Ale Saitbaj si ho nevšímá, zachraňuje se.

Teď zůstali dva – Ahmed bej a jeho poslední bojovník. Pokoušejí se srazit chocholatého k zemi. ale není to tak jednoduché. Voják se divoce ohání šavlí, točí se jako káča, nikdo se mu nedostane na kůži. Musí na něj vyzrát chytrostí, oklamat ho a poplést, ale jeho hlava musí padnout stůj co stůj, jinak se jim nezdaří uniknout do stepi.

„Zahoďte šavle!“ houkne najednou chocholatý. „Vzdejte se, jinak vás oba rozsekám jako zelí!“

Ahmed bej skřípe zuby a svaly v jeho temné tváři se tvrdě stahují.

„Objeď ho zezadu!“ přikazuje banditovi.

Ten splňuje velitelův rozkaz. Jeho kůň uhýbá několika skoky stranou. Ale také chocholáč stáčí koně. Teď musí kurbaši vyrazit od křoví a vrhnout se na nepřítele zezadu. Ale k tomu není čas. Ahmed bej spatřil jezdce řítícího se k místu šarvátky. Jeho omšelý chalát vlál ve větru, hlava bez pokrývky, šavle ve zvednuté paži se míhala a leskla, že se zdálo, jako by se mu nad hlavou otáčelo hořící kolo. V plné jízdě zaútočil muž na prchajícího Saitbaje, šavle mu zasvítila nad zády.

„Toho musím zastavit… Nesmí se spojit s chochola tým,“ umiňuje si Ahmed bej a zlostně pobodává koně.

Dva jezdci se blíží proti sobě, ale Ahmed bej rázem mění úmysl. Tady raději ne… dělá líp, když toho náhle se objevivšího Uzbeka vyláká do písků a tam s ním změří síly.

Ahmed bej trhá uzdou doprava a poslušný mimochodník vyráží kupředu.

„Kampak, Ahmede beji? Kampak, ty starý pse? Mně neujdeš. Tvou vlastní šavlí ti useknu hlavu!“

Mistr Umar… Ovšem, Umar Maksumov. A moje šavle, prolétlo náčelníkovi hlavou. Toho proklatého Umara musím zlákat za sebou… A tam – tam už se Ahmed bej s tím nuzáckým čertem vypořádá. A šavle, vytoužená šavle se po jedenácti letech vrátí do rukou svého pána.

Ahmed bej švihá zpocené boky mimochodníkovy. Kůň se přímo vznáší vzduchem. V divokém cvalu nese jezdce pryč od zelené pasti. Ale co to? V dálce před ním se zjevují jezdci. Vojáci vracející se z písků. Jeden… dva… tři… Och, je jich mnoho. Ne, tudy to nejde. Kůň Ahmeda beje se vzpíná na zadních nohách, zatáčí doprava a letí nad zemí podél křovin.

Ale Ahmed bej přecenil síly svého koně. Jel několik minut podél zelené trnité hradby a chtěl zabočit do písků, když zaslechl vlevo těsně vedle sebe ržání zadýchaného koně. Stačil jen pootočit hlavu, úkosem pohlédnout stranou a na setinu vteřiny spatřil nad sebou úzkou lesknoucí se čepel a zablesknuvší rubínové oči žlutého draka.

Zbraň zasvištěla. Hlava Ahmeda beje slétla na zem, kutálela se několik kroků a zachytila se v křoví. Kůň s bezhlavým tělem svého pána na hřbetě přešel okamžitě do klidného kroku.

Cizelér Umar prolétl s koněm mimo něj, pak se prudce otočil a vracel se zpátky. Přijeli k němu velitel oddílu s pobočníkem.

„Dal jste mu to, soudruhu Maksumove!“ vykřikl nadšeně pobočník.

„Od vás se můžeme učit zacházet s šavlí,“ řekl uznale velitel.

Umar otřel šavli koni o zadek a zasunul ji do pochvy.

„Víte, kdo to byl?“ zeptal se.

„Jak to mám vědět?… Nepředstavil se mi… Zvíře, lupič…“

„Všichni ti lotři jsou na jedno brdo,“ doložil pobočník. „Všechny je musíme pobít a neptat se na jejich jméno:“

Umar pokýval hlavou.

„To je pravda… Ale tohle byl Ahmed bej.“

„Kurbaši?“ zvolal velitel.

„Kurbaši?“ opakoval nedůvěřivě pobočník.

„Namouduši,“ ujistil je Umar. „Já přece znám toho emírského psa. A vyřídil jsem ho jeho vlastní šavlí. Daroval mu ji bucharský emír… Kurbaši určitě netušil, že se mu dáreček takhle vymstí.“

„Co chceš? Nezasloužil si nic lepšího,“ prohodil velitel.

„Psu patří psí smrt,“ skončil rozhovor pobočník.

Jezdci zvolna odjížděli.

6

Po uprášené silnici vyprahlé sluncem se proti sobě blížili dva jezdci a osamělý chodec. Když se jezdci přiblížili do vzdálenosti, kdy bylo možno rozeznat jejich tváře, zůstal pěší stát na silnici jako solný sloup. Takového setkání se opravdu nenadál! Proti němu jeli Bachram a syn Ahmeda beje.

„Hakime!“ zvolal udiveně Bachram. „Kde se tady bereš?“

Jezdci přijeli blíž a zastavili se.

„Salem alejkum!“ řekl místo odpovědi Hakim a mnul si svou řídkou nazrzlou bradku. Ještě si nevymyslel, jak bude těm dvěma odpovídat, jak jim vylíčí to, co se stalo.

Bachram mu pomohl.

„Co je s oddílem?“ zeptal se rychle a spočinul na Hakimovi pátravým upřeným pohledem.

„Oddíl už není, Bachramako… Neštěstí! Velké neštěstí…“

„Jak to?“ pohnul sebou Bachram v sedle.

„Není,“ opakoval Hakim. „Padl do léčky, všichni zahynuli… Naživu zůstali jen dva: Já a Dlouhé ucho.“

Oba jezdci pohlédli na něj zděšeně.

„A Ahmed bej, kde je?“ zvolal po chvíli Naruz Ahmed.

„Och! Ahmed je už v ráji, mezi huriskami. Uťal mu hlavu starý Umar Maksimov.“

Naruz Ahmed stiskl rty, aby neprozradil, co se v něm v tu chvíli dálo. „Kdy se to stalo?“ zeptal se Bachram.

„Před třemi dny ráno, v křovinách nedaleko od studně Nevysýchající.“

Naruz Ahmed mlčel, ale jeho pohled byl hrozný.

„A kde je Dlouhé ucho?“ vzpomněl si náhle Bachram.

„Také jeho si vzal Alláh do nebe, o dva dny později. Cestou šlápl na jedovatou zmiji a to byla jeho smrt.“

Naruz Ahmed stále mlčel. Doufal, že ho ten trhán nezná. Kam máš namířeno?“ zeptal se přísně Bachram.

Hakim se chvíli ošíval a rozhlížel se na všechny strany.

„Do Buchary,“ odpověděl konečně.

„Proč?“

„Podívej se, Bachrame… Oddíl už není, přišel jsem o koně… Alláh se od nás odvrátil. Možná že se mu nelíbí, co děláme. Kdopak to ví?“

Hakim se sám ulekl svých slov a podíval se bojácně na Bachramovu ruku na jilci šavle. Ale ruka se nepohnula.

Hakim pokračoval nerozhodně:

„Mám v Buchaře domek… Už dávno jsem tam nebyl… Potloukám se ustavičně po pískách a cizích krajích. Jsem už starý, trochu si odpočinu, posedím v klidu. Snad seženu i nového koně…“

Naruz Ahmed nemohl déle snášet tlachání toho rozedraného chlapa. Nadzvedl se v třmenech a rozpřáhl se karabáčem, aby praštil Hakima po hlavě, ale Bachram ho chytil za ruku.

„Nestojí ti za to! Nezlob se!“ řekl. „Budeme ho ještě potřebovat. Hakime, jdi svou cestou!“

V očích Naruze Ahmeda se hněvivě zablýsklo.

Jezdci pobídli koně do cvalu a za chvíli z nich byly jen dvě malé černé tečky. Pak docela zmizeli v rozžhaveném, vlnícím se vzduchu.

Hakim, užaslý nad velkomyslností Bachrama, věrného tělesného strážce Ahmeda beje, pohladil si bradu, pokýval hlavu a vydal se na další cestu.

„Tak se mi zdá,“ řekl si nahlas, „že jsem z toho vyvázl hrozně lacino.“

7

K stoletému jilmu s nádhernou rozložitou korunou podobnou vějíři přijeli dva jezdci a zastavili se.

Měli na sobě stejnokroj milicionářů, za pasem pistole a na nohách ostruhy.

Jeden z nich lehce seskočil s koně, podal uzdu druhému a řekl stručně:

„Jdu tam. Počkej tady!“

Vysoká obloha nad vesnicí byla hustě poseta hvězdami. Od hor vanul chladný, svěží větřík.

Muž cinkaje ostruhami minul několik domů a vešel do prvých otevřených vrátek.

Na dvorku bylo stejné ticho jako na ulici. Muž zůstal několik minut nerozhodně stát, čekal, zda se na něj nevyřítí štěkající pes.

„Kdo je tam?“ ozval se ženský hlas.

„Milice. Otevřte!“

Za dveřmi bylo slyšet šramot, šepot, tiché kroky a nakonec se ve dveřích objevila starší rozespalá žena s lampou v ruce.

„Nepůjdu dál. Nemám čas. Jak je ve vsi?“

„Jak to myslíte?“ zeptala se nechápavě žena.

„Bandité se neukázali?“

„Co to povídáte?… Chraň nás Alláh… Proč by se tu měli ukazovat? Město je od nás na skok, celý den jezdí po silnici automobily.“

„Nic jste o nich neslyšela?“

„Povídá se ledacos, ale těžko říct, jestli je to pravda.“

„Je dobře, že se neukázali, však by toho litovali. Kde se zastavily vozy se zraněnými vojáky?“

„Jděte naší ulicí, a až uvidíte dvoukoláky, tam jsou ranění. Složili je v aluchanu.“

„Děkuju. Pokusím se to najít.“

Muž vyšel do dvora.

V aluchanu – domě, kde muži z vesnice tráví dlouhé zimní večery V klidných rozhovorech – uložili teď raněné ze zvláštního oddílu. Bylo jich jedenáct. Leželi na kobercích, pláštích nebo polštářích, které jim přinesli okolní obyvatelé. Do vsi provázeli raněné čtyři ozbrojení vojáci. Nebylo vyloučeno, že se mohou setkat s bandity. Nyní, když nebezpečí pominulo, vrátili se průvodci k oddílu a s raněnými zůstal jen Umar Maksumov, sám lehce škrábnutý na levé paži.

Muž vešel do domu, pootevřel dveře a nahlédl do prostorné světnice osvětlené petrolejovou lampou.

Ranění tiše sténali, vzdychali, mluvili ze spánku, ulehčovali si nadávkami. Mladý Uzbek s obvázanou hlavou seděl na podlaze opřený zády o zeď a kouřil. Díval se na příchozího černýma očima a mlčel.

„Salem!“ pozdravil krátce muž.

„Salem!“ odpověděl lhostejně na půl úst raněný.

„Kde je velitel?“

„Vedle v jizbě.“

„Děkuju,“ a dveře se zavřely.

Muž se octl v temné předsíňce. Škrtl zápalkou a rozhlédl se. Stál před úzkými vyřezávanými dveřmi vedoucími do sousední místnosti. Zhasl zápalku a nehlučně pootevřel dveře.

V uzoučké světničce s holými otlučenými stěnami bylo ticho. Na okně čadil podomácku vyrobený kahan. U zdi spal na rozprostřeném plstěném koberci pasíř Umar Maksumov s široce rozhozenýma rukama. Usnul poprvé za osm dní. Buď nebyl na spánek čas, nebo ho pobolívala rána.

Vedle něho na podlaze ležela jezdecká karabina a šavle v pochvě. Po zlatě jiskřící pochvě jako by stékal světle modrý tyrkysový pramének.

Příchozí stál několik vteřin bez hnutí a díval se na šavli. Pak se tiše přikradl a bez nejmenšího hluku zvedl šavli a připjal si ji k pasu. Sklonil se a zvedl karabinu.

Pak vytáhl z holínky nůž s tlustým držadlem a dlouhým ostřím a rozpřáhl se.

Vrah rychle stiskl oběma rukama ústa své oběti, aby náhodou nevykřikla. Ale nebylo toho třeba. Umar ani nezaúpěl. Jen škubl celým tělem a byl mrtev.

Muž si utřel pot s čela a foukl na kahan. Světélko zhaslo. Vesnice spala dál, zahalena v ticho a tmu. Muž kráčel klidně ulicí a srdce mu poskakovalo radostí.

Byl to Naruz Ahmed. Pět dní společně s Bachramem, oblečeni do miličního stejnokroje, obcházeli vesnice a hledali zvláštní oddíl OGPU, ve kterém byl Umar Maksumov, ale bez úspěchu. Teprve dnes za soumraku předjeli na silnici vozy s raněnými a čirou náhodou zaslechli cizelérovo jméno. Někdo z raněných na posledním dvoukoláku ho pronesl dvakrát za sebou.

Teď byl jejich úkol splněn.

Když Naruz Ahmed došel na kraj vesnice, už se nezdržel a rozběhl se k jilmu.

„Tak co?“ zeptal se Bachram tlumeně a sklonil se v sedle.

„Hotovo.“

„Výborně.“

„Prokletý Umar usnul navždy. A jeho spánek bude stejně tvrdý jako spánek mého otce.“

Vložil nohu do třmenu, zachytil se za hrušku sedla a vyhoupl se na koně.

„Dobrá,“ prohodil Bachram. „A co šavle?“

„Tady je,“ a Naruz Ahmed poklepal na pochvu.

Bachram si hlasitě oddechl a zeptal se:

„Kam teď?“

„Do Buchary. Tam na nás čeká zahradník.“

Pobodli koně a zmizeli v noční tmě.

8

„A co potom?“ zeptala se Anzirat, stiskla Sattarovu ruku a snažila se mu pohlédnout do očí.

Sattar se vytrhl z myšlenek a odpověděl chvatně:

„Pak pojedeme do Taškentu… Učit se.“

„Já také?“

„Cože?… Samozřejmě. Pojedeme spolu a spolu se budeme učit…“

Anzirat potřásla hlavou:

„Ne. ty nemyslíš na tohle. Myslíš na něco jiného.“

Sattar se pokusil usmát, ale nedařilo se mu to.

„Mluvíš divně…“

„Vůbec nemluvím divně!“ ohradila se Anzirat. „Nejsi dnes ve své kůži. Jsi jiný než jindy.“

„Jiný? Ne, proč?… Jsem stejný jako vždycky.“

„Nejsi. Poznala jsem to hned, jak jsi vešel do domu.“

Sattar mlčel.

Šli po ulici zahalené ve večerní soumrak.

Sattar stísněně mlčel a lítostivě se díval na dívku. Anzirat se ho vyptává, proč je divný, zasmušilý. Kdyby věděla, jaké neštěstí je stihlo! Strašné neštěstí… Před večerem, sotva před půl hodinou, dopravili do zdejší nemocnice spolu s raněnými vojáky zvláštního oddílu jejího mrtvého otce – Umara Maksumova. A Sattar věděl i to, že starý mistr nenalezl smrt v otevřeném boji s nepřítelem, ale zahynul čísi úkladnou rukou.

Jak to jen sdělit Anzirat?

A říct jí to musí.

Anzirat jdoucí po jeho boku vycítila, že jejího věrného Sattara něco trápí.

„Proč nic nemluvíš?“ zeptala se a sevřela mu horkou rukou zápěstí.

„Přemýšlím,“ odpověděl Sattar, kterému nenapadlo nic lepšího.

„O čem?“

„Pořád o tom samém… Jak pojedeme do Taškentu… a pak možná do Moskvy…,“ lhal Sattar a bylo mu v duši stále teskněji.

Anzirat vytušila, že nemluví pravdu.

„Něco mi tajíš,“ řekla tiše a sklonila hlavu. „Klameš mě. Chceš, abych se rozzlobila a nikam nešla?“

„Ne… to nedělej… Všechno ti řeknu, potom…“

„Kdy?“

„Až s tebou půjdu domů.“

„Přijdu ke konci představení, doprovodím tě domů a všechno ti řeknu. Čestné slovo.“

„Snad jsem se něčím provinila?“

„Co říkáš!… Nikdo se neprovinil. Je to něco docela jiného. Ani já nevím, kdo to zavinil.“

„Snad otec?“

„Proč otec?“ vydechl Sattar a sevřelo se mu srdce.

„Hej! Sattare, Anzirat! Pospěšte si!“ zavolal veselý hlas. „Co nevidět začínáme…“

Před klubem se tísnili chlapci a dívky. Bylo slyšet hlučný hovor, veselý smích, žerty.

„Jdi.“ v pobídl ji Sattar. „Přijdu asi deset minut před koncem a počkám na tebe tady.“

Dívka odkvapila, v polovině cesty se ohlédla, několikrát zamávala rukou a ztratila Se v hlučícím zástupu mladých.

Sattar, dosud rozrušený, se obrátil a spěchal k divizním kasárnám.

Když se blížil k ubikacím, vyburcovaly ho ze zadumání dobře známé řízné, vzrušené zvuky – divizní hornista troubil na poplach:

„Tam… tam… ta, ta, ta…“

Sattar zvedl levou rukou šavli a běžel ke kasárnám.

Z otevřených vrat se proti němu valil bouřlivý lidský proud: vojáci spěchali ke konírnám a v běhu si rovnali na hlavách přilby, zapínali gymnastěrky, dotahovali řemeny kolem pasu.

„Tam… tam… ta, ta, ta…,“ halasila trubka.

Za několik minut, když divize nastoupila v plné zbroji, oznámil velitel jednotky důstojníkům:

„Před půl hodinou napadla tlupa banditů vesnici Čučman. Zabili předsedu vesnického sovětu a kolchozu, tajemníka stranické organizace, dvacet šest kolchozníků, vodohospodářského inženýra a technika. Zpráva přišla po telefonu. Tlupu tvoří asi padesát jezdců. Je pravděpodobné, že jejím jádrem je skupina, kterou převedl přes hranice Ahmed bej… Náš plán je takový…

Již za několik minut vyrazila do tří stran vstříc stepní temnotě rudá jízda, koňská kopyta hlasitě zvonila na kamenné dlažbě.

Byl mezi nimi i zástupce velitele čety Sattar Chalilov.

9

Představení se protáhlo do noci.

O půl jedné se dveře klubu hlučně otevřely, vzrušení diváci s mokrými zády a tvářemi se vyhrnuli na ulici do vonícího nočního chladna, sdělujíce si navzájem své dojmy. a brzy se rozptýlili po temných ulicích.

Anzirat šla k místu, kde na ni měl čekat Sattar. Podivné, nebyl tam… Prošla se kolem průčelí klubu, vrátila se zpět. Sattar se neobjevoval. Co se mu stalo? Ještě nikdy to neudělal. Zdrželi ho snad v kasárnách?

Pomalu kráčela domů. Neklidné myšlenky ji neopouštěly.

Co jí chtěl Sattar povědět? Jistě něco velmi vážného, ne-li hrozného, že se k tomu nemohl odhodlat. Co když už ji nemá rád? Tato myšlenka Anzirat tak poděsila, že zůstala stát uprostřed temné ulice.

Přešla po mostě nad hlavním kanálem a šla teď úzkou uličkou sevřenou z obou stran vysokými holými zdmi.

Náhle se docela nablízku ozval šramot. Anzirat sebou trhla a zastavila se. Snad se jí to jen zdálo? Nějaká hloupost… Ale v téže chvíli se přehoupli přes zeď a seskočili na ulici dva muži, div ji nepovalili na zem.

Anzirat nestačila zahlédnout jejich obličej ani vykřiknout. Vrhli se na ni, zkroutili jí ruce za zády a do úst vecpali kus hadříku. Jeden ji svázal provazem, druhý, jí přehodil přes hlavu hustý závoj.

Ozval se dusot kopyt. Silné ruce ji zvedly do výše, přehodily přes sedlo, a koně se dali v cval.

10

Přišlo parné suché léto. V poledne jako by žár spaloval plíce. Rtuťový sloupec vystoupil na osmačtyřicet stupňů. Dnes byl obzvláště dusný den, slunce nemilosrdně pálilo. Sattar Chalilov, který cvičil četu v jízdárně, byl tentokrát velmi rád, když odtroubili. Poslal vojáky do maštalí odsedlat koně, vykouřil cigaretu a usedl do stínu. Včera ani nešel do jídelny. V tom vedru se mu nechtělo jíst. Trápila ho žízeň, chvíli poseděl, pak šel k pouličnímu stánku před vraty kasáren vypít džbánek kvasu.

Za poslední čtyři měsíce se Sattar hodně změnil. Jeho už beztak hubená, do temna opálená tvář se stala ještě sušší a jakoby uzavřená. Líce se propadly, oči zvětšily, pod nimi se zahnízdily stíny. Byl teď hubenější, tenčí a jakoby vyšší. Ale kupodivu necítil, že by byl slabší, svaly mu dokonce zesílily, šavlí šermoval stejně výborně jako dřív, byl u divize mezi prvními pěti.

Když došel Sattar k vratům, zavolal na něj voják dozorčí služby:

„Soudruhu, to je pro vás…,“ a podal mu malou zašpiněnou obálku.

„Pro mě?“ podivil se Sattar. Na obálce nebyla adresa.

„Pro vás,“ potvrdil vojín. „Bylo mi řečeno, abych to odevzdal jen do rukou Chalilova. Schválně jsem řekl v žertu: máme tu, povídám, Chalilovy dva, kterému z nich? Odpověděl: tomu, co mu říkají Sattar.“

„Hm… Zajímavé! A kdo to přinesl?“

„Uzbecký venkovan.“

„Jak vypadal?“

„Obyčejně, jako všichni. Žádný mladík, spíš starší. Pravda, jeho oči se mi nelíbily. Takové polekané… Ale jinak nic zvláštního.“

Chalilov přešel širokou ulici a kráčel ke kiosku.

Vypil džbánek teplého a velmi kyselého kvasu, pak zašel do malého parčíku, usedl na nízký dřevěný plůtek, roztrhl obálku a beze spěchu vyndal pomačkaný, čtyřikrát složený lístek. Rozevřel ho… a strnul… Jak dobře znal ten rukopis! Poznal by ho mezi tisíci. Dopis psala Anzirat…

„Sattare, světlo mých očí,“ psala Anzirat. „Strašný osud, horší než smrt, postihl tu, která tě milovala a nosila tě v srdci, pra kterou jsi byl radostí Života. Měla jsem se stát brzy tvou ženou. Ale teď už to není možné, jsem ženou cizího, nenáviděného muže.

Píšu ti tajně, špehujou mě, proto ti sdělím jen stručně, co se stalo ten večer, kdy jsem na tebe tolik čekala, a tys nepřišel.

Čekala jsem dlouho, byla jsem neklidná a zlobila jsem se, pak jsem šla sama domů. A na té cestě se to stalo. Za hlavním kanálem se na mě vrhli dva muži, zkroutili mi ruce, zacpali ústa, hodili na mě závoj a odvezli mě. Jeli jsme noc, den, a pak ještě noc a den. Dovezli mě tam, kde mě teď drží. Vesnice se jmenuje Obisarym.

Násilím si mě vzal za ženu Naruz Ahmed, syn bandity Ameda beje. Za svou třetí ženu. A pověděl mi to, cos mi nechtěl říct ty: že zabil mého otce. A potom unesl a zneuctil jeho dceru. Řekl mi: ‚Porodíš syna, a až mu bude rok, useknu mu hlavu. A stejně tak druhému. Tebe hodím do štěničí jámy a tam zaživa shniješ.‘

Jeho lidi mě hlídají na každém kroku, ale jeden z nich se nade mnou smiloval a slíbil, že ti donese můj dopis. Možná že je to podvod a že ti psaní nedojde. Nevím, ale chci věřit, že dojde.

Mám tě ráda stejně jako dřív. Ale i když je moje láska neskonalá, vím, že už nejsem hodna být tvou ženou. Ani tě o to nežádám. Žádám tě o něco jiného: najdi tu vesnici. Dům, kam mě zavřeli, je největší a kolem něho stojí topoly. Vysvoboď mě z toho hrozného místa. Budu čekat přesně měsíc, a jestli nepřijdeš, něco si udělám. Tak jsem se v srdci rozhodla…

Anzirat, 27. června.“

Několik vteřin seděl Sattar jako omámený a hleděl nechápavě na dopis. Žije, žije!… To je hlavni, na ostatním nezáleží. Vysvobodí ji, kdyby ho to mělo stát život!

Prvou Sattarovou myšlenkou bylo vyskočit a běžet k tetičce Saodatě – co nejdřív jí prozradit, že se Anzirat našla, že žije. Mus9 stařenku potěšit. Ztratila najednou dva své nejdražší a zůstala na světě sama!

Ale ne, za tetou nepůjde. Nač jí přidělávat starosti? Bude lépe, když se u ní objeví společně s Anzirat.

Sattar ještě jednou pročetl dopis, pečlivě ho složil, schoval v kapse gymnastěrky a rozběhl se ke vratům kasáren.

Celé ty čtyři měsíce, co Anzirat tak tajemně zmizela, ji Sattar marně hledal. Co všechno neudělal, kam se neobrátil! Vzburcoval milici, dobrovolníky. Hledali Anzirat v městě, na silnicích, ve stanicích, v blízkých i dalekých vesnicích. Marně.

Nakonec se všichni smířili s myšlenkou, že Anzirat prostě není k nalezení. Jediný Sattar se nesmířil. S tvrdým odhodláním a zoufalou houževnatostí hledal dál, využíval každé volné minuty, vycházkové dny i svátky, služeb. li cesty. Vyprosil si na velitelství, aby mu svěřovali úkoly v nejvzdálenějších koutech. Ale všechno nadarmo…

A teď držel v rukou její dopis! Vysvětlil hned dvě tajemství najednou. Anzirat uvedla jméno jak vraha svého otce, tak svého únosce – byl jím Naruz Ahmed.

Sattar spěchal do štábní kanceláře, vyžádal si svolení službu konajícího důstojníka a začal tak divoce točit kličkou telefonního přístroje, že na stole všechno drnčelo. Věděl, že Naruz Ahmed pracuje ve Svazu družstev, a zazvonil tam. Na Sattarův dotaz, kde je v té chvíli Naruz Ahmed, doporučili mu kádroví zaměstnanci, aby se obrátil na zvláštní oddělení. Sattar tam zavolal, žádal k telefonu vedoucího a opakoval dotaz. Vedoucí zvláštního oddělení chvíli otálel a pak se vlídně zeptal:

„A kdo ho shání?“

Sattar z nějakého důvodu odpověděl, že volá známý Naruze Ahrrieda.

A dostalo se mu vysvětlení:

„Informace po telefonu nedáváme… Přijďte osobně…“

Sattar vyšel zklamaně z kanceláře štábu, postál několik minut pod paprsky žhavého slunce a pak přešel po rozpáleném nádvoří, vystoupil po několika schodech, zaklepal na přivřené dveře, a když se ozvalo dále, přestoupil práh.

V nízké světnici seděli za stolem a popíjeli z pestrobarevných šálků čaj velitel druhé eskadry Korolkov a zplnomocněnec zvláštního oddílu Šubnikov.

„Soudruhu veliteli!“ hlásil se Sattar a přiložil ruku k štítku čepice. „Přicházím v osobní záležitosti. Dovolíte?“

„Posaď se,“ ukázal velitel na stoličku. „Napiješ se čaje?“

„Ne,“ odpověděl Sattar a usedl. „Nechce se mi pít…“

„Dobrá!“ usmál se Korolkov. „Co tě zase potrefilo? Nebo stále ta stará historie?“

„Právě tak, ta stará…,“ a Sattar sáhl do kapsy.

„Tak povídej… Posloucháme. Tři lidi mají víc rozumu než jeden.“

„Tady, přečtěte si to,“ podal mu Sattar psaní. „Nedokázal bych to říct líp.“

Velitel se znovu napil čaje, zapjal si límec u košile a začal číst. Četl nahlas, pomalu, zřetelně, zachovával všechna rozdělovači znaménka. Četl každou větu napřed uzbecky a pak ji překládal do ruštiny. Mnul si přitom prsty, jako by vyhmatával slova.

Velitel skončil, potřásl hlavou, utáhl si řemen kolem pasu a prohodil:

„Podívejme se! Tak se přece jenom našla.“

„Zvonil jsem do úřadu Naruze Ahmeda,“ vysvětlil Sattar. „ale tam mně nechtěli odpovědět. Prý nedávají informace po telefonu…“

„Co chceš dělat?“ otázal se velitel.

„Zatknout toho emírského psa. Spáchal dva zločiny. Zabil Umara Maksumova, unesl a…,“ ale dál nemohl pokračovat.

„Správně,“ souhlasil velitel a jeho tvář jako by ztvrdla.

„Zavřít ho!“ rozpaloval se Sattar. „Okamžitě! Půjčte mi koně, Barsu… Pojedu do té vesnice, vzburcuji tamější aktiv, zadržím toho padoucha, přivezu Anzirat.“

„Jsi horkokrevný, jak vidím,“ usmál se velitel. „Není to tak jednoduché… Něco ti povím, ale zapomeň na to. Rozumíš? Dověděl jsem se to právě před chvílí. Naruz Ahmed vede tlupu…“ Sattar překvapeně zvedl obočí.

„Ale nepovede ji dlouho,“ pokračoval Korolkov. „I na něj přijde řada. A dřív než si myslí. Dokud má tuhle práci, zřejmě se nebude moc starat o ženu. Proto bych ti radil…“

„Všemu rozumím, veliteli. Mohu vyrazit?“

„Počkat!“ zvedl ruku zplnomocněnec zvláštního oddílu Šubnikov, který až do té chvíle mlčel. „Tak to nepůjde, Sattare. Copak si myslíš, že tě strčíme do vlčí pasti samotného? V žádném případě. Voják není v poli sám. Tu dívku ti sotva podají na talíři. Proto ji neukradli. Budou se za ni rvát. A ty, chlapče, místo abys vysvobodil nevěstu, upadneš sám do neštěstí.“

„Nikoho nepotřebuju,“ namítl vznětlivě Sattar. „Poradím si s tím sám. Je to čistě moje osobní věc.“

„A také naše,“ podotkl klidně Šubnikov, vytáhl z kapsy notes a začal cosi psát. Skončil, vytrhl list, složil jej, podal Sattarovi a zeptal se: „Velitele zvláštního oddílu OGPU znáš?“

„Velmi dobře.“

„Odevzdej mu to. Přidělí ti dva muže. Píšu mu, kdo to má být. Jeden Rus a jeden Tádžik. Oba ostří hoši.“

„Děkuju. Okamžitě jdu sedlat koně!“

„Znamenitě,“ zamnul si ruce velitel a obrátil se k Sattarovi: „Najdeš tu vesnici?“

„Najdu,“ odpověděl Sattar odhodlaně.

„Radši se podívej sem na mapu. Vidíš? O-bi-sa-rym. Malá vesnička, ne víc než třicet čtyřicet čísel, až docela nahoře v kopcích. Hotové orlí hnízdo! Jedna cesta tam vede rokli, druhá přes horské sedlo. Ale ta je delší. Vyber si sám kudy, na místě to poznáš líp. A teď běž. Velitele divize vyrozumím sám.“

„V pořádku!“ odvětil Sattar, otočil se a vyběhl ze světnice.

11

Jezdecká divize se po dlouhém a únavném pochodu písčitou pustinou Tádžikistánu zastavila k dennímu odpočinku poblíž stavby velké přehrady.

Vojáci i důstojníci, nevšímajíce si pekelného vedra, spali, kde se dalo. V noci je čekal další dlouhý úsek, musili nabrat síly.

Zplnomocněnec zvláštního oddílu Šubnikov ležel delší dobu v dusném plstěném stanu a pokoušel se usnout, ale když nakonec poznal, že z toho nic nebude, vstal a vyšel ven.

Malátný, vysílený se bez cíle toulal osadou budovatelů přehrady, připomínající cikánský tábor.

K Šubnikovovi se přiblížil starší člověk, černý jako chrobák, v tatarské čepičce a květovaném chalátu, a zůstal stát vedle něho.

Šubnikova si, jak se zdálo, nevšímal. Náhle zplnomocněnec zaslechl zcela znenadání:

„Něco důležitého, náčelníku! Moc důležitého…“

„To říkáš mně, ato?“

„Ano, tobě… Hledal jsem tě… Ale nechoď ke mně. To bude bezpečnější. A nedívej se mým směrem. Zůstaň stát a poslouchej.“

„Dobře,“ odpověděl Šubnikov a zpozorněl. „Ty víš, kdo jsem?“ dodal.

„Vím, náčelníku, a proto k tobě mluvím. Dělám tu předáka kopáčů. Do mé party přišli dnes ráno tři odtamtud…“

„Odkud?“

„Z cizí země,“

„Přes hranice?“

„Ano.“

„Přichází jich odtamtud hodně.“

„Správně, ale všichni nejsou stejní. Jedni chtějí nějaký textil, druzí mouku, třetí čaj, čtvrtí – naši krev. Ale tihle tři jsou poctiví dělníci. Mají prázdný žaludek a chtějí práci. Jim mohu věřit. Před chvílí mi vyprávěli, že na naše území vnikl kurbaši Mavlan se svou hordou.“

„O tom vím.“

„Ale nevíš, kde se skrývají.“

„A ty ano?“

„Já taky ne, ale vědí to ti tři a mohou nám to prozradit.“

Šubnikov pohlédl úkosem na Tádžika. Ten si zastínil dlani oči a zaujatě pozoroval práci v jámě.

„Mluv dál,“ připomněl mu Šubnikov.

„Řeknou ti kromě toho, že Mavlanovi na pomoc jede z hor se svou tlupou nějaký Naruz Ahmed. Společně chtějí přepadnout centrum oblasti.“

„Kde ti lidé jsou? Rád bych je viděl.“

„Proto jsem přišel. Půjdu a neztrácej mě z dohledu. Jdi za mnou, ale ne hned. Tak to bude lepší. Nikdy nevíš, kdo se dívá, kdo poslouchá…“

Parťák vykročil volným krokem k osadě. Za minutu vykročil i Šubnikov, ale jiným směrem. Obešel velké hromady hlíny a vrátil se k osadě odzadu.

12

Bílé slunce nemilosrdně pražilo. Od jihu foukal horký „afghánec“, hvízdal v zakrslých trnitých křovinách, čechral hřívy mrtvých písečných pahorků táhnoucích se v dlouhých řadách do dálky.

Kolkolem se prostírala tmavohnědá vyprahlá poušť. Sálavým vedrem hnali se vstříc žhoucímu slunci tři jezdci. Byli zaprášení od hlavy k patě, písek se jim dral do očí, dráždil chřípí, skřípal mezi zuby.

Jezdci měli naspěch. Cesta vedla k dalekým horám nakupeným jižně odtud, ověnčeným bílými sněhovými čepičkami.

„Pekelné vedro!“ ulevil si Sattar Chalilov jedoucí vpředu. Přesel s koněm z klusu do kroku. Dva vojáci k němu dojeli z obou stran.

„Připaluje pořádně,“ souhlasil Tádžik Zakir, sňal vojenskou čapku a utřel si rukávem dohola ostříhanou hlavu.

„Podívejte se!“ zvolal Grebennikov a ukázal rukou před sebe.

Všichni se otočili. Z hlubin písků, napříč jejich cestě, se blížila skupina jezdců v síle asi poloviny eskadry.

Také Sattar a Zakim zůstali stát.

Když se vzdálenost zkrátila, zvedl Sattar náhle vintovku nad hlavu, zamával s ní a zvolal:

„To je naše divize!“

Teď už dobře rozeznával šedého koně, na kterém seděl zplnomocněnec zvláštního oddílu Šubnikov.

Muži přijeli až k nim, sestoupili s koní, svalili se na horký písek a hned si zapálili cigarety.

Šubnikov ulehl vedle Sattara a zeptal se:

„Potkali jste někoho cestou?“

„Ani živou duši. Včera ani dnes. Proč?“

„Kurbaši Mavlan se spojil s Naruzem Ahmedem. Chystali se přepadnout centrum oblasti, ale naši je zahnali a teď tlupa ujíždí do písků. Chceme je polapit.“

„Zvláštní oddíl se účastní akce?“ zeptal se Grebennikov.

„Účastní. Stejně tak dobrovolnický sbor a vojáci. Všichni. Musíme je obklíčit. Zítra se bude, jak se zdá, bojovat.“

Sattar si rozpačitě posunul furažku na oči. Chápal, že neodešel od jednotky v pravou chvíli. Ale ani jeho osobní záležitost nesnese odklad, jde možná o lidský život, o život Anzirat. Přesto se cítil nesvůj.

Šubnikov jako by uhodl jeho myšlenky.

„Jakmile vysvobodíš tu dívku, svěř ji svým průvodcům a jeď ke mně. Rozumíš?“

Sattar kývl.

„Budu v záloze u Bílé Mohyly. Víš. kde to je?“

Sattar znovu přikývl.

„Nyní jeď! Nemáš času nazbyt. A dávej dobrý pozor. Snadno bys mohl narazit na tlupu. Mají všude hlídky.“

Zplnomocněnec vstal z písku, ještě dvakrát se protáhl a rozkázal:

„Na koně!“

Vojáci se vyhoupli do sedel.

„Mnoho zdaru!“ vykřikl Šubnikov a pobídl koně. „Chlapci, hněte sebou!“

Sattar, Grebennikov a Zakir vsedli na koně.

Jezdci se hnuli, každá skupina svým směrem.

Asi za tři hodiny kleslo slunce k obzoru. Asi deset kilometrů vlevo se v dálce vynořily neurčité obrysy chalup osamělé vesnice.

Slunce skoro zapadlo, ale jezdci další hodinu vytrvale stoupali po skalní římse úzké jako ostří kindžálu.

Na vrcholu přitáhli jezdci koňům uzdy. Před nimi ležela vesnička jako vymalovaná. Mezi temnou zelení zahrad bylo vidět žlutavé hliněné domky. Jeden z nich, jak psala Anzirat, byl větší než ostatní. Stál uprostřed poměrně velké usedlosti obrostlé vysokými topoly, připomínající pyramidovým tvarem cypřiše.

Naruz Ahmed věděl, kam schovat svou oběť! Zde byla Anzirat chráněna před zvědavými pohledy a odříznuta od celého světa.

Sattar popohnal koně a začal sestupovat do údolí.

Nastávala hvězdná, chladná noc. Ve vsi bylo ticho, její jediná ulice byla liduprázdná.

Jezdci se zastavili u vrat velké usedlosti. Vrata i zeď byly tak vysoké, že ani s koní nebylo vidět do dvora.

Sattar zaklepal botou na vrata. Zaštěkal pes.

„Kdo tam?“

„Přátelé!“ odpověděl Sattar. „Vojáci jezdecké divize.“

„Hned, hned… Vezmu si klíče…“

„Oho!“ poznamenal významně Grebennikov. „Vrata jsou zamčená.“

„Z takových přátel nemají asi velkou radost,“ usmál se Zakir. „Jejich přátelé rozhodně nejsme.“

Musili čekat několik minut, než zarachotil klíč a vrata se otevřela.

Před nimi stál rozcuchaný, vystrašený „hospodář“ usedlosti, zahradník Naruze Ahmeda. Položil si ruku na srdce a rozplýval se v poklonách.

Hosté pozdravili a Sattar se zeptal:

„Hospodář?“

„Ano, hospodář.“

„Zůstaneme několik dní u tebe.“

Zahradník se podlézavě uklonil a navrhl Sattarovi, aby zavedli koně do maštale.

„To nestojí za to,“ namítl Sattar. „V noci jim bude na vzduchu líp. A ráno uvidíme. Uvažte koně tam,“ a ukázal vojákům do kouta dvora, kde bylo vidět nějaké kůly. „A nikam nechoďte,“ upozornil je tiše. „Střídejte se a stůjte na stráži.“

Hospodář předložil koním píci a pozval Chalilova do domu.

Pak přinesl tlustou bílou plstěnou houni, rozvinul ji na podlaze a podél stěny rozložil měkké prachové polštáře.

Ještě s tím nebyl ani hotov, když do světnice vešel důstojným krokem silný starší muž s odulými, svislými tvářemi a malýma očima položenýma blízko u sebe.

„To je můj host, příbuzný,“ představil ho zahradník. „Přijel z Andižanu na návštěvu.“ Host podal Chalilovi tvrdou ruku a ten si z nějakého důvodu okamžitě pomyslil. že to není vůbec žádný příbuzný. Sattar v něm nepoznal Báchrama, tělesného strážce Ahmeda beje. Příliš dlouhá doba uplynula od chvíle, kdy chlapec Sattar naposledy viděl obávaného Bachrama.

Zahradník se vzdálil. Bachram a Chalilov usedli na plstěnou houni, kouřili, mlčeli a pak hovořili o všedních věcech.

Zatímco Bachram a Chalilov kouřili a rozmlouvali, starší žena prostírala stůl.

Když Bachram a host sedali za stůl, vešel do světnice zdejší mula, mohamedánský kněz – tlustý stařík s ospalýma očima. S přehnanou vlídností uvítal vzácného hosta, pronesl několik lichotivých slov na adresu velitelů Rudé armády a prohlásil, že seznámení s Chalilovem je pro něj neobyčejnou poctou.

Hostitel nalil do šálků vonný čaj citrónově žluté barvy.

„Zdržíte se dlouho?“ otázal se mula tenkým, třaslavým hlasem.

„Jestli vás neomrzíme,“ zažertoval Chalilov a usrkl horký nápoj.

„Budete spokojeni,“ řekl zahradník. „Pod mou střechou najde host všechno, po čem duše touží.“

„A hosté přijíždějí často?“ zeptal se Sattar.

Muži se dorozuměli pohledem. Odpověděl mula:

„Zavítají jen zřídkakdy. Proto je rádi vidíme.“

„Už jste někdy u nás byl?“ zajímal se zahradník.

Sattar odpověděl, že ne.

„Máme snad pozvat předsedu sovětu?“ vyzvídal mula. „Potřebujete s ním mluvit?“

„Potřebuju, ale zvát ho nemusíte. Ráno k němu sám zajdu.“

Sattar přemýšlel tak: koně si musí pořádně odpočinout. Jinak s nimi daleko nedojedou. Před úsvitem spolu s vojáky prohledá celý dům a najde Anzirat. Běda tomu, kdo by mu v tom chtěl překážet!

Žena přinesla mísu s horkým pilavem.

„Pozvi sem svoje vojáky,“ navrhl zahradník. „Rýže stačí pro všechny.“

„Není třeba. Donesu jim ji sám,“ prohodil Sattar. „Musí být u koňů.“

„Zbytečná opatrnost,“ poznamenal mula. „U nás ve vsi je klid. A vrata jsou zamčená.“

Sattar neříkal nic.

Když skončili s jídlem a vrátili se k čaji, zahradník vstal, prošel se po pokoji, nenápadně kývl na Bachrama a vyšel ven. Bachram ho brzy následoval.

Chalilov zůstal sám s mulou. Ten popíjel čaj a rozvláčně hovořil. Vyptával se Sattara na rodinu, otce, matku, na strýčky a tetičky, na vojenskou službu. Za půl hodiny popřál hostu příjemné sny a rovněž se vzdálil. Ale současně se vrátil zahradník. Široce se usmíval a navrhoval znovu pozvat vojáky ke stolu: musí přece pohostit tak statečné džigity. Sattar vzal mísu s rýží a řekl:

„Nezlobte se, ato, ale džigiti nesmějí opustit koně. Doba je neklidná… A děkuji za pilav. Odnesu jim ho.“

Zahradníkovo naléhání se Chalilovi nelíbilo. Vyšel z domu a zamířil přes dvůr ke kamarádům. Stáli vedle osedlaných koní a o něčem tiše hovořili.

„Tady máte pohoštěni,“ řekl Chalilov a podal jídlo Grebennikovi. „Proč jste osedlali koně?“

„Pro všechny případy,“ prohodil Zakir. „Tady se něco chystá. Už jsem chtěl sám jít za vámi.“

„Tak povídej…“

„Dali jsme – já a Grebennikov – koním žrát, utřeli jsme je a napojili, pak jsme se posilnili ze svých zásob. Napadlo mi projít se sadem a sebrat nějaké hrušky. Vtom vidím, jak sem jdou dva chlapi: hospodář, co nás uvítal, a s ním ještě jeden – neznámý. Zůstali stát kousek ode mne, za broskvoněmi – broskve jsou tady taky výborné, a začali se hádat. Hospodář tvrdil, že musí osedlat koně a hned odtud někoho odvézt, ale druhý nechtěl, že prý to nejde, že jsou na dvoře vojáci a viděli by, kdyby vyváděli koně z maštale. Napadlo mi, že jde určitě o tu tvou Anzirat…“

„To dá rozum, že o ni,“ souhlasil Grebennikov.

Chalilov vzrušeně naslouchal. Netrpělivě mačkal v ruce čepici, osmahlé tváře mu zbledly, rty měl suché.

„Vešel někdo po našem příjezdu do dvora?“ zeptal se chraptivě Zakira.

„Přišel jeden – malý, tlustý,“ odpověděl Grebennikov. „Vstoupil sice do domu, ale ven nevyšel.“

„V pořádku, chlapci, všechno je jasné,“ pravil Chalilov. „Teď musíme být na stráži! Nikoho ze dvora nepouštějte, ani pěšího, ani na koni. Možná že se přece jen rozhodnou ji odvézt. Greběnnikove, ty hlídej vrata a branku, a ty, Zakire, zahradu. Jestli se někdo pokus! vyjet nebo vyjít, zadržte ho – a dejte vědět mně. Nebudu spát.“

Když poučil vojáky, co mají dělat, vrátil se Chalilov do domu, natřepal polštáře, ulehl na plstěnou houni a zamyslil se.

Nesmělé ťukáni na zeď vytrhlo Sattara z myšlenek. Zvedl hlavu a poslouchal. V první chvíli nedovedl určit, odkud zvuky vycházejí. Ťukání se opakovalo. Sattar tiše vstal a přistoupil k úzkým nabíleným dveřím.

Zaslechl tlumený rozhovor. Slovům nebylo možno rozumět, ale podle hlasů usoudil, že rozmlouvají muž a žena.

Co se to tam děje? prolétlo mu hlavou. Kdo je ta žena? Proč ustalo ťukání? Je možné, že ťukala Anzirat? Dávala signál?

Nesouvislý hovor za zdí byl teď hlasitější. Bylo slyšet nějaký hřmot. Pak se zřetelně ozval ženský výkřik:

„Nechte mě! Jděte pryč! Nikam nepůjdu!“

Sattar poznal hlas Anzirat. Do obličeje se mu nahrnula krev. Co teď? Vyběhnout ze světnice a vniknout do domu druhým vchodem? Ano, tak to udělá!

Vrhl se ke dveřím, když vtom zazněl nový zoufalý výkřik:

„Jděte odtud, surovci!… Nedotýkejte se mě! Po-móc!“

Sattara zachvátila zuřivost. Ustoupil několik kroků, nadýchl se a v zběsilém rozběhu naletěl celým tělem na slepé zavápněné dveře. Dřevo zapraskalo, zdi se otřásly, něco omítky spadlo na zem. Sattar se znovu rozběhl a jako rozzuřený pardál znovu vrazil do veřeje. Dveře se s třeskem utrhly ze závěsů a Chalilov vletěl za nimi jako balvan řítící se z hory do sousední místnosti, osvětlené petrolejovou lampou.

„Sattare!“ zaslechl pronikavé radostné, zvolání. Anzirat ležela na pohovce. Zahradník jí zacpával dlaní ústa a mula se jí snažil svázat ruce turbanem. Stranou u zrcadla stál Bachram.

Čtyři páry očí hleděly na Sattara závojem zvolna se usazujícího prachu. Zaváhal jen na nepatrný zlomek vteřiny. Pak přiskočil k zahradníkovi, který stál nejblíž, a udeřil ho pěstí do vyčnělého ohryzku na krku s takovou silou, že muž v pádu narazil hlavou na stěnu a ztratil vědomí. Ale mula, malý, tlustý mula neztratil duchapřítomnost. Hbitě jako kočka skočil po Sattarovi a snažil se ho chytit za nohy. Sattar obratně ohnul a špičkou boty ho kopl do žaludku. Tlouštík upadl na podlahu a zasténal. Sattar chtěl přidat ještě nějakou ránu, ale jeho pozornost upoutal Bachram, který střemhlav přeběhl světnici k místu, kde visela na koberci na zdi těžká šavle.

Ale Sattar ho o vteřinu předešel, vyskočil na pohovku, strhl šavli a bleskurychle ji obnažil. Vzduchem se mihla stříbřitá ocel a Sattar by byl na místě usmrtil nejnebezpečnějšího nepřítele nebýt Anzirat. Nešťastnice mu objala nohy, strhla ho stranou a vykřikla:

„Sattare! Nedělej to!“

Šavle nicméně s hvizdem ťala, ale ne tam, kam mířil Sattar. Bachramovi ulétlo levé ucho. Divoce zařval, chytil se za hlavu a vyřítil se z pokoje.

„Za mnou, Anzirat!“ zvolal Sattar a vlekl dívku za sebou dveřmi, které právě vyvrátil.

Teprve teď si vzpomněl na pistoli a vytrhl ji z pouzdra. Ale pistoli už nepotřeboval.

Za minutu už Sattar a jeho průvodci ujížděli v oblacích prachu ulicí.

13

Kurbaši Mavlan využil tmy, chtěl se zbavit jízdní divize, která ho pronásledovala, a skrýt se v horách, ve vsi Obisarymu. Cestu mu ukázal Naruz Ahmed.

Po půlnoci se kurbaši s uspokojením přesvědčil, že jezdectvo zůstalo daleko v píscích. Mavlan zvedl ruku, převedl koně do kroku a rozkázal džigitům slézt s koní a odpočinout si. Na různé strany byly vyslány hlídky a Naruz Ahmed s desítkou džigitů jel dál k horám, aby zjistil, jsou-li cesty do vsi bezpečné.

Naruz mířil k jihu a v předhůří se octl pod palbou jezdců. s nimiž tu ležel v záloze zplnomocněnec zvláštního oddílu Šubnikov.

Bandité spěšně obrátili koně a hnali se o překot zpátky. Jezdci je pronásledovali.

Naruz Ahmed byl přesvědčen, že jednal správně, když nepřijal boj. Musil především varovat náčelníka před novým nebezpečím, které hrozilo celému oddílu lupičů. Kromě toho Naruz chápal, že zachrání sebe i své muže jen tím, podaří-li se mu spojit se s jádrem tlupy. Ale nemohl vědět a ani předpokládat, že za uplynulé dvě hodiny, co byl na výzvědách, došlo k událostem, jež dočista změnily vývoj situace.

Kavaleristé přece jen dohonili Mavlanovu hordu a svedli s ní bitvu. Na pomoc jim přispěchal dobrovolnický sbor. Obklíčený Mavlan se zuřivě bránil, ale kruh kolem něho se neúprosně svíral.

To všechno Naruz Ahmed spatřil a pochopil příliš pozdě. Nezbývalo mu než pustit se do boje a podpořit náčelníka.

Mavlan se obával úplného zničení svých sil, a proto se rozhodl probít se třebas jen s hrstkou mužů a ztratit se v píscích. Ve vřavě rozhořčeného boje se pokoušel shromáždit. kolem sebe stovku svých nejlepších bojovníků, zoufale odvážných hrdlořezů, které s sebou přivedl přes hranici. Ostatní ponechá jejich osudu…

Obracel svého koně na všechny strany, jeho ohromný bílý turban se míhal mezi tatarskými čepičkami a vyholenými hlavami banditů.

Konečně se mu podařilo seskupit svých sto mužů. Vydal divoký hrdelní křik a zaútočil proti řadám chatrně vyzbrojených dobrovolců.

Přijíždějící Naruz Ahmed uhodl náčelníkův úmysl a chystal se udeřit na dobrovolníky z týlu. Ale zapomněl na své pronásledovatele – Šubnikova a jeho četu. Šubnikov se ihned orientoval v nepřehledném chaosu bitvy a spěchal se svými vojáky na pomoc dobrovolcům.

Mavlan se k nim blížil z jedné strany, Naruz Ahmed z druhé a konečně Šubnikov z třetí.

Náhle Naruz Ahmed v plném cvalu zadržel svého ohnivého vraníka. Spatřil, jak velká část Mavlanových džigitů zpomaluje jízdu, začíná ustupovat a rozptylovat se.

„Zbabělí šakalové!“ vykřikl a zamával šavlí. „Zpátky! Kam utíkáte?“

Jeho hlas zanikl v hlomozu boje. Bandité, smělí a drzí při krvavých nájezdech proti nechráněným sídlištím, v otevřené šarvátce jako vždy propadli strachu. Jestliže nechali na holičkách vlastního náčelníka, co pro ně mohl znamenat rozkaz Naruze Ahmeda?

Naruz Ahmed, zaslepený hněvem, přilehl ke koňově šíji, rozháněl se šavlí a ani si nevšiml, jak se octl vprostřed řeže. Nedbal, že ho čísi šavle škrábla v obličeji nad levým obočím. Vystřízlivěl teprve ve chvíli, když se před jeho očima náčelníkův kůň vzepjal na zadních nohách a shodil se sebe mrtvého jezdce v bílém turbanu.

Panický, zvířecí strach sevřel srdce i hrdlo Naruze Ahmeda. Nevšímaje si ničeho trhl uzdou, koleny sevřel boky svého koně a ten ho několika skoky dopravil do bezpečí. Očima rozšířenýma hrůzou pohlédl za sebe a všiml si, že se k němu blíží několik banditů.

Naruz Ahmed pobodl koně a tryskem uháněl pryč od nich. Chtěl být sám, musil se zbavit těch nevítaných společníků. Osamělého. uprchlíka nebude možná rudá jízda stíhat, kdežto celou skupinu jistě.

Cválal asi kilometr, vyjel na vysoký pahorek, zastavil se a zahleděl se zpět. V dálce viděl drobné postavy. Pod ranami kavaleristů padali do písku poslední bandité. Ale skupinka, která se pustila po jeho stopách, objížděla pahorek a přibližovala se.

To je konec, pomyslil si Naruz Ahmed. Padl Ahmed bej, padl Mavlan, jsou mrtvy stovky nejzdatnějších džigitů, kteří měli být páteří budoucí armády pomsty. Nyní už pro Nartize Ahmeda není úkrytu – ani v městě, ani ve vsi Obisarymu. Musí pryč. Uprchnout za hranice. Ale nejdříve do Obisarymu. Tam visí otcova šavle se spásonosným tajemstvím, tam čeká věrný Bachram.

Těžký karabáč se zdvihl, zasvištěl, udeřil koně mezi uši a ten dlouhým skokem vyrazil kupředu.

Naruz Ahmed skloněný nad hruškou sedla ujížděl k Obisarymu a za ním jedenáct džigitů, jediných, kteří zbyli z rozdrcené tlupy kurbašiho Mavlana – poháněni strachem, aby neztratili z dohledu svého posledního náčelníka.

14

Když zaslechli dusot kopyt a pak rázné bušení do vrat, Bachram a zahradník běhali ustrašeně po dvoře a hledali, kam by se mohli co nejbezpečněji schovat. Pevně věřili, že se vrací Sattar Chalilov, teď už ne se dvěma vojáky, ale s četnou posilou.“

Ale vzápětí zaslechli za zdí známý, hněvivý hlas Naruze Ahmeda:

„Co je s vámi? Jste hluší? Okamžitě otevřete!“

Těžko říci, koho by byli Bachram a zahradník viděli raději: zda svého ukrutného pána, nebo návštěvníka z minulé noci…

Zahradník cupital k vratům, otevřel je dokořán a okamžitě se svalil na zem, hotov přijmout jakýkoliv trest z pánových rukou.

Bachram si narovnal obvaz na hlavě a zůstal stát stranou. Do dvora vjel Naruz Ahmed a jedenáct džigitů na zpěněných, vysílených koních.

Naruz Ahmed seskočil ze sedla a spěchal k Bachramovi. Jeho bledý obličej a zkrvavený obvaz nasvědčovaly, že se zde něco přihodilo.

Naruz pronesl jediné slovo:

„Šavle?“

„V bezpečí,“ odpověděl Bachram. „ale stálo mě to ucho.“

„Co to žvaníš?“ zachmuřil se Naruz Ahmed. „Kdo se opovážil?“

„Opovážil se vojín Sattar Chalilov…“

„Jak to?“

„Sattar Chalilov tu byl v noci s vojáky a odvezl Anzirat.“

Naruz Ahmed se div nezalkl hněvem. Oči měl podlité krví, tvář zkřivenou.

„Sattar Chalilov…,“ zamumlal pobledlými rty.

„Už ano,“ prohodil tiše Bachram, vzal Naruze za ruku a vedl ho k domu.

Na prahu se mu však Naruz vyškubl, šel k lavici a usedl.

„Přines mi šavli sem,“ řekl. „Do domu nepůjdu.“

Bachram se na něj podíval nechápavě, ale nic neřekl a mlčky šel do domu.

Naruz Ahmed seděl v žáru slunečních paprsků. Jeho neklidné, roztěkané myšlenky se točily stále kolem téhož: musí utéci, zbytečně se zapletl s bandity. A přece ne zbytečně – šavle ho musí zachránit… Otec zůstal nepomstěný… Ale kam se obrátit?

„Tady je!“ pravil vrátivší Se Bachram a podával mu známou šavli.

Naruz Ahmed ji přijal bez poznámky, posadil Bachrama vedle sebe a zahučel vyprahlými rty:

„Mavlan je mrtev… Oddíl je zničený, rozutekli se… Musím odtud zmizet… Osedlej koně!“

Bachram přijal tu špatnou zprávu tak klidně, že Náruze napadlo, jestli věrný Bachram snad neohluchl.

„Slyšel jsi. co jsem řekl?“ Bachram přikývl a odpověděl otázkou: „Už ses pevně rozhodl, že utečeš?“

„Ovšem… Nic jiného mi nezbývá.“

„Nemáš hlad?“

„K čertu!“ osopil se na něj Naruz Ahmed a vyskočil. „Osedlej koně a jedeme!“

15

Ve chvíli, kdy Naruz Ahmed opouštěl Obisarym, vjížděl Sattar Chalilov do kolchozu Buďonného. Musil se tu zastavit. Jeho kůň mlel z posledního, sotva hýbal nohama. Nebyl by na něm dojel k divizi, musí koně vyměnit. A mohl to udělat jen v zemědělském družstvu.

Sotva Sattar vjel do osady, vyběhly ze všech sousedních dveří ženy a shlukly se kolem něj. Jedna před druhou se mu snažily vyprávět velkou novinu. Rudá jízda společně s dobrovolníky z kolchozů obklíčila ráno v píscích Mavlanovu tlupu a rozdrtila ji. Sám kurbaši Mavlan padl v boji. Všichni muži ze vsi odešli na místo šarvátky pohřbít mrtvé.

O výměně koně nemohlo být řeči: žádní nejsou k máni. Ale nač spěchat? S Mavlanem je konec, může si trochu odpočinout.

Sattar zajel do prvního dvora, odsedlal koně a přivázal ho ke kmeni košatého platanu.

Vykouřil cigaretu, ulehl pod platanem a opřel si hlavu o sedlo. Dávno necítil v duši takový klid. Anzirat byla zachráněna, teď už se o ni nemusí bát. Zakir ji odvezl v Grebennikově doprovodu do své rodné vsi, v domě jeho rodičů nalezne dočasný útulek. Vyžádá si u velitele divize dovolenou a pojede za ní. A to všechno v nejbližších dnech. Pošetilou žárlivou myšlenku, že Anzirat byla ženou Naruze Ahmeda, zahnal od sebe jako drzou dotěrnou vosu. Hlavně že je Anzirat na svobodě, že dostal její vzkaz včas. A Sattar zakrátko usnul zdravým spánkem k smrti utrmácených lidí.

Nad ním, skryté v hustém větvoví platanu, vrkaly hrdličky.

Den byl stále parnější.

… za tři hodiny přijel tiše k osadě Naruz Ahmed, Bachram a jedenáct banditů. Také oni potřebovali čerstvé koně. Jejich plán byl prostý: chtěli se vydávat za dobrovolníky a dohodnout se s rolníky, aby jim vyměnili koně. Do bojových akcí neměli v úmyslu se pouštět. Na to teď neměli ani pomyšlení. Koně – a jen koně!

Ale jakmile Naruz Ahmed zahlédl na dvoře nejbližšího domku vojenského koně uvázaného k platanu a vedle něho spícího muže, zapomněl na zvířata a na všechno na světě. Vzal s sebou tři bandity a tiše vjel do dvora.

Sattarova uniforma, dragounské sedlo a vedle něho ležící zbraň okamžitě prozradily Naruzi Ahmedovi, koho má před sebou.

„Svázat na rukou i nohou!“ zašeptal lupičům. Sattar spal a neměl tušení o pohromě, která mu hrozila. Bandité seskočili jako kočky s koní, vzali dlouhý provaz a vrhli se na spáče. Sattar se probudil, ale než se vzpamatoval, byl omráčen ranou pažby do týlu. Bleskurychle ho svázali.

„Přivaž konec provazu koni na ocas!“ rozkázal Naruz Ahmed.

Bandita důkladně utáhl uzel. Vtom na ulici zapraskaly výstřely.

Naruz Ahmed sebou trhl a zvedl se v třmenech. Bandité čekající za zdí se dali na útěk. Také Bachram otočil koně.

„Vojáci!“ vykřikl zoufale, sklonil se k sedlu a ujížděl za prchajícími druhy.

Druhý lupič skočil do sedla a vyrazil ze dvora. Provaz se napjal. Sattar se převracel ze strany na stranu jako neživý balík – a zmizel v kotoučích prachu. Naruz Ahmed zajel až ke zdi a díval se na ulici. Bandita ujel asi padesát kroků a chystal se už zahnout do postranní uličky, když mu cestu zkřížil jezdec s obnaženou šavlí. Obratným švihem přeťal provaz napnutý jako struna, a Sattar zůstal ležet na cestě.

Lupič chtěl uhnout stranou, ale táž šavle se znovu zableskla na slunci. Kůň shodil mrtvého jezdce, přeskočil kanál, zůstal stát u zdi a s úlevou zaržál.

Jezdec dojel k Sattarovi válejícímu se v prachu a seskočil ze sedla. Poklekl na kolena a nožem rychle přeřezal provazy poutající Chalilova na rukou i nohou.

Byl to zplnomocněnec zvláštního oddílu Šubnikov. Se svou skupinou jel po stopách Naruze Ahmeda a konečně ho dostihl.

Naruz Ahmed opatrně vykukoval za zdí a pozoroval Šubnikova. Když se skláněl nad Sattarovým tělem, dal Naruz oběma zbylým lupičům znamení, spolu s nimi vyrazil na ulicí a dal se vpravo.

Šubnikov chytil vintovku a rychle dvakrát vypálil. Kůň pod jedním z nich klesl na přední nohy, muž zachroptěl a kotrmelcem mu přelétl přes hlavu. Druhý lupič a Naruz Ahmed bezohledně švihajíce zdivočelá zvířata přilehli nízko k sedlům a hnali se dál. Ale ještě než dojeli na konec ulice, vzepjali koně na zadní nohy a obrátili: proti nim přijíždělo pět kavaleristů. Naruz Ahmed divoce vykřikl, pobodl koně proti nízké zdi a ten snadno zdolal překážku. Druhý lupič se omeškal a skončil pod čepelemi jezdců.

Naruz Ahmed skočil do dvora, povalil na zem jakéhosi starého muže, prolétl ovocným sadem a vinicí, přeskočil druhou zeď a octl se na svobodě.

Asi deset kilometrů za kolchozem dohonil Bachrama a přidal se k němu.

Když se přesvědčili, že je nikdo nepronásleduje, Naruz Ahmed a Bachram dovolili zpěněným koním přejít do i kroku. Dlouho jeli mlčky. Konečně se Bachram otázal: „Cos udělal s tím vojákem?“

„Nic,“ odpověděl nevrle Naruz Ahmed. „Přivázali jsme ho koni k ocasu, ale objevil se rudý ďábel a všechno zmařil…“

„Jak?“

„Přesekl provaz a zabil džigita.“ Bachram pokýval hlavou a znovu se zeptal: „A víš, koho jsi to přivázal k ocasu?“

„Ne. Proč?“ Bachram se zasmál.

„Byl to ten voják, co mi usekl ucho a odvezl Anzirat.“

Naruz Ahmed zavřel oči, z hrudi mu uniklo zasténání.

„Ať jsem prokletý!… Jak to, že jsem ho nepoznal?… Byl to opravdu on?“

„Namouduši… Sattar Chalilov! Zřejmě je mu souzeno žít…“

Naruz Ahmed znovu sevřel víčka. Svaly v obličeji mu zacukaly. Zmítal jím hněv, zoufalství, nenávist. Jaký byl osel! Ušatý osel! Propást takovou příležitost! Co mu jen napadlo přivázat ho ke koňskému ocasu? K čemu? Nebylo jednodušší vyřídit ho nožem? Teď je naživu… Naživu! A směje se svému mstiteli… K ďasu!

Jeli i nadále krokem, aby šetřili síly zvířat, a nemluvili, každý přemýšlel o svém.

K večeru, když k pohraniční řece zbývala slabá hodinka mírného klusu, Bachram první přerušil mlčení:

„A jsi už nadobro rozhodnut přeběhnout na druhou stranu?“

„Kam jinam?“ podrážděně odsekl Naruz Ahmed.

„A myslíš si, že tam na tebe čekají bílé vdolky, vepřová pečené a víno?“

Naruz na něj vrhl krátký zlobný pohled a zachmuřeně prohodil:

„Víš sám nejlíp, co nás tam čeká.“

Bachram přitakal a řekl:

„To je to. Právě že to moc dobře vím. Jedenáct let – to tak právě stačí, aby člověk leccos pochopil.“

„Co tím myslíš?“

Bachram neodpověděl. Ohlédl se, spatřil v dálce velký oblak prachu a šlehl koně.

„Jdou po nás!“

Nebylo nejmenší pochyby: zvířený prach byl stále bližší, prosvítaly jím postavy čtyř jezdců. Zbraně se leskly v paprscích zapadajícího slunce.

Nastala zběsilá honička.

Sluneční kotouč se dotkl obzoru a mizel.

Koně donesli Naruze Ahmeda a Bachrama na vysoký kamenitý břeh řeky s tmavě ocelovou, prudce proudící vodou.

„Zkus to s rozběhem,“ poradil Bachram. Ustoupili asi dvacet kroků od břehu.

Naruz Ahmed udeřil podpatky koně do slabin a za okamžik byl už ve vodě. Kůň řičel, cenil zuby, vyděšeně poulil krví podlité oči. Zdolal rychlý proud a donesl svého pána k cizímu břehu.

Když si všiml, že po jeho boku nikdo není, Naruz Ahmed se ohlédl v sedle a spatřil Bachrama na druhé straně!

„Dělej! Rychle! Už jsou blízko!“ zařval z plných plic.

„Jen jeď!“ dolehl k němu Bachramův hlas. „Já už tam byl. Mně to stačí!…“

Bachram otočil koně a volným krokem jel vstříc přibližujícím se jezdcům.

Naruz Ahmed se zděsil. Bachram zůstal na druhé straně!… Bachram, věrný Bachram, otcův sluha a tělesný strážce, ho opouští v nejtěžší chvíli…

Naruz chtěl něco vykřiknout, ale jako by mu byl někdo ucpal hrdlo. Dusil se slzami. Sevřel rty, vydrápal se na cizí hlinitý břeh, pobídl koně a bez jediného pohledu zpět se vydal nazdařbůh na další cestu.

ČÁST DRUHÁ

1

Úzké, křivolaké uličky jako hluboké vrásky brázdily jižní okraj Teheránu.

Sem nedoléhal hluk velkého města. Do těchto čtvrti nedosahují roury vodovodu, elektrické světlo vyschlo kdesi cestou. Ulice jižního Teheránu jsou věčně temné, dusné, páchnoucí.

Tady žili lidé v krajní bídě. V nízkých, zchátralých chajdách z hlíny nebo z neomítnutých cihel, někde prostě v jámách vyhloubených v zemi a zastřešených, jak se dalo, v neuvěřitelné chudobě živořili ti, jejichž práce neměla valnou cenu nebo už vůbec nebyla nikomu k užitku. Voda tady byla vzácností jako v písečné pustině. Pouštěli ji sem v kanálech zanesených nejrůznějšími odpadky jen jednou za týden a někdy ani to ne. Lidé se ji zásobili na dlouhou dobu, pili šetrně, věděli, že každý zbylý džbáneček zatuchlé vody bude zítra dobrý. Se vším se tu hospodařilo po kapkách, po troškách. Zadarmo tu byl jen zaprášený, smradlavý vzduch a nemilosrdné paprsky žhavého slunce, které štědře zalévalo hlavy nuzáků.

V jedné z těch zapáchajících ulic žil v bídné hliněné chýši Naruz Ahmed. Čas zanechal kruté stopy v jeho tváři i zvycích. Nic už na něm nepřipomínalo syna vlivného bucharského velmože ani úspěšného inspektora spotřebních družstev… Staré, obnošené šaty, sešlapané plstěné sandály, pár měděných grošů v kapse – to bylo všechno, co mu patřilo. A před ním – trudné dny bídy, nekonečná sháňka po jakémkoli výdělku.

Mládí bylo to tam… Osmnáct let čekal na svou šťastnou chvíli, která jen jeho mohla potkat. Ale nedočkal se. Zázračná čepel, kterou tak pracně získal a kvůli niž riskoval život, mu nepřinesla bohatství. Čepel nevydala tajemství. Znal ho už jen starý ranhojič Achun, jeden ze dvou zasvěcených. A najít starce se mu za tu celou dobu nepodařilo.

Naruz Ahmed ho hledal dlouho. Velmi dlouho. Tři roky po něm pátral po afghánistánských bazarech, karavanserájích a mešitách. Když konečně přišel na správnou stopu a nedočkavě otevřel dveře Achunova domku, ukázalo se, že ten starý čert právě minulý týden odešel s karavanou do Íránu. Naruz se bez rozmýšlení vypravil za ním. Ale neměl štěstí ani v Iránu. Stařec jako by před ním utíkal. Často to vypadalo, že se užuž setkají, lidé tvrdili, že ho ještě před třemi dny viděli v čajovně, že ještě včera ctihodná paní Zejnabová kupovala od Achuna mast proti svrabu, ale stařec opět zmizel jako pověstný džin v pohádce. Achun byl zřejmě nepolapitelný. Na jaře sedmatřicátého roku v Rafsindžanu v jižním Íránu ztratil Naruz Ahmed naposled jeho stopu – a patrně navždycky.

Hořce zklamaný Naruz bez haléře v kapse se potloukal po celém Íránu v honbě za denním výdělkem. Prošmejdil všechny kouty země. Zpočátku pracoval jako nakladač v textilních továrnách v Isfahánu a Belíšachru, v Tabrízu se živil jako pouliční prodavač narkotik, v bazarech Karmánšáhu a Kášánu jako vyvolávač u kramářských stánků, nějaký čas byl také překupníkem padělaných rubínů…

V městě Ahvázu se naučil hrát na buben a byl půl roku bubeníkem v orchestru. V Kazvínu dělal maséra a skoro celý rok se potil v podzemních městských lázních. V Reštu ho přesvědčil starý derviš, že při prázdném žaludku je i obyčejné saranče pochoutkou. Naučil Naruze Ahmeda sušit a schovávat tento křídlatý hmyz. V hotelu „Debrent“, osmnáct kilometrů od Teheránu, se Naruz přiučil umění leštiče podlah a nějaký čas ho živila pasta na parkety.

Ale ani hubený výdělek nespadl člověku do klína. Jakákoli práce, i taková, nad kterou většina lidí ohrnuje nos, nebyla k sehnání bez boje. To všechno se Naruzi Ahmedovi zprotivilo. V srdci se mu uhnízdil hněv, zahořkl, byl popudlivý. Začal nenávidět všechno kolem sebe: celou tu cizí zemi, lidi, oblohu, hvězdy, slunce…

V létě jedenačtyřicátého roku svitla Naruzi Ahmedovi určitá naděje. Armáda hitlerovského Německa vpadla do Sovětského svazu. Noviny předpovídaly brzký zánik komunistického režimu. Irán vyhlásil v prvních dnech války neutralitu, ale byla to neutralita podivná: v zemi se začali rojit hitlerovští zvědové všeho druhu, obsazovali důležitá místa, všechny instituce jimi byly prolezlé. V Teheránu, Reštu, Pahlavi a Kazvínu se objevily aktivní nacistické buňky. Němci sídlící v Iránu narychlo vytvářeli vojenské skupiny. Odcházeli do hor a tam se učili válečnému řemeslu. K hranicím SSSR se trousily tlupy diverzantů, špiónů a teroristů. Byli v nich někdejší bělogvardějci, vojáci z armády generála Dašnaka, stoupenci „Musavatu“ i bandité. Pašovaly se zbraně, zakládala se tajná skladiště potravin a vojenských zásob. Vlivní vládní úředníci byli podplaceni hitlerovskými agenty. Berlín nelitoval peněz: rozpoutal v zemi pustou protisovětskou propagandu.

Na domovních zdech a ohradách byly vylepeny výzvy, aby se všichni přimkli k Hitlerovi, pojízdné rozhlasové stanice vyřvávaly dnem i noci zprávy o vítězství německých zbraní.

Ve vzduchu byl cítit střelný prach. Situace byla jasná: fašisté chtěli zavléci Írán do války proti Sovětskému svazu.

Za těchto okolností byl i Naruz Ahmed k něčemu dobrý. Jeho existenci vyčenichal známý hitlerovský špión major Friesch. Bylo to koncem června. Již druhý den po setkání s majorem octl se Naruz Ahmed v diverzní skupině v solné poušti Kavír nedaleko Gjarmsaru. Začal blahobytný život, objevily se peníze. Zdálo se, že se osud usmál na Naruze. Skupinu připravovali k výsadku na území Uzbekistánu. Za tím účelem cvičili tu pestrou sebranku zverbovanou majorem zacházet s rozhlasovými přístroji a výbušninami, seznamovali ji s topografií, různými triky obrany i útoku, s ovládáním všech druhů bodných i střelných zbraní. Němečtí „specialisté“ zasvěcovali včerejší bandity do tak „jemné práce“, jako je užívání prudkých jedů, seskoky padákem, šifrování zpráv.

V prvních srpnových dnech přijel do Teheránu jako oficiální zástupce obchodní firmy jeden z vedoucích hitlerovské špionáže – admirál Canaris.

Všechno bylo přichystáno. Čekalo se jen na signál.

Vládní převrat, připravovaný reakční vojenskou klikou, byl původně stanoven na dvaadvacátého srpna, pak odložen do dvacátého osmého. Ale dvacátého pátého…

Na ten den Naruz Ahmed nikdy nezapomene. Zmařil všechny ožívající naděje a vrhl ho zpět do bezútěšné bídy. Dne pětadvacátého srpna vstoupila do Iránu zčistajasna sovětská vojska.

Admirál Canaris bleskurychle zmizel. Major Friesch se „vypařil“. Místní fašisté a jejich přizvukovači se zčásti rozutekli, zčásti se skryli v podzemí.

Rezá-šach koketující s Němci se zřekl trůnu. Starý kabinet odstoupil. Byla utvořena nová vláda.

Naruz Ahmed měl strach, že bude odhalen a zatčen. Uchýlil se do nejvýchodnějšího cípu země a dal se najmout poblíže Mašhadu jako dělník na cukrové plantáži.

Do Teheránu se vrátil až v zimě čtyřicátého šestého roku… Nouze ho zkrušila tak, že mu nezbývalo než jedno: co nejvýhodněji prodat zpropadenou šavli. To mohl jen v Teheránu, kde žilo mnoho milovníků různých starožitností.

Tajemství obestírající čepel už pro něho ztratilo všechnu přitažlivost. Bylo na tom vůbec něco pravdy? Někdy si myslil, že žádné tajemství neexistovalo. Otec se mu možná jen vysmíval. Šavle znamenala třeba pro Ahmeda beje jen symbol starých zlatých časů, památku na posledního emíra. Ale jaký význam má pro Naruze Ahmeda? Dočista žádný. Naruz nezbytně potřeboval hotové peníze, a ne nějaké pochybné tajemství. Otec zemřel, ranhojič Achuh se ztratil, ani on už možná není naživu… Ne, šavle nestojí za víc, než jakou má cenu u vetešníka!

Naruz Ahmed prodal šavli muži, který měl pochopení pro staré zbraně, a za stržené peníze si koupil nepříliš nápadný, ala pěkný oblek, módní plstěný klobouk, polobotky a dvě košile. Slušné oblečení přece jen člověku přináší určité životní vyhlídky…

Kromě toho zbyla Naruzovi obstojná částka, kterou si schoval „pro strýčka Příhodu“ – stát se mohlo všelicos!

Proloudal dva dny po obchodech a pak opustil Teherán. Do hlavního íránského města se vrátil až začátkem čtyřicátého devátého roku.

Přiměla ho k tomu příčina, která se u něj opakovala do omrzení – konec snadného, spokojeného života – a také i domluvy potulného kejklíře Aliho Mansura. Známost s ním začala před osmi lety a ukázala se pro Naruze Ahmeda docela výhodná. Na svých častých zájezdech u něho kejklíř nocoval, někdy tu žil i déle, a tehdy si i majitel chatrče žil jako pán. Ali Mansur uměl vydělávat peníze! Svůj díl dostával i Naruz Ahmed. Kromě toho, když měl dobrou náladu, zasvěcoval kejklíř kamaráda do tajů svého povolání. To se časem Naruzi Ahmedovi mohlo hodit – kdoví co člověka v životě čeká.

Ali Mansur se právě chystal pracovat celé léto v Teheránu a blízkém okolí. Potřeboval trvalý útulek v městě a levného pomocníka. Přemluvil Náraze, aby šel s ním, najal za nevelké peníze domek k Obývání a slíbil, že ho za týden naučí, co má dělat.

Tak začal nový život v hlavním městě. Ale stejně neradostně jako vždycky: bez peněz, jen s nadějí v lepší dny.

Naruz Ahmed ležel, civěl na špinavý šikmý strop a přemýšlel, kam se poděl Ali Mansur. Odešel z domu předevčírem ráno, že nakoupí rýži a mouku, a už se nevrátil. Co se mu mohlo stát? Odjel někam? Ale proč se v tom případě nestavil pro kufr? Bez něj byl kejklíř jako bez rukou, všechny kouzelné rekvizity měl v tom starém kufru, který se teď válel v koutě komůrky.

Zabraný do těchto myšlenek Naruz spíše vycítil než uslyšel, že do světnice někdo vešel. Vstal a spatřil neznámého hubeného starce v bílém plášti. Stál uprostřed jizby, otáčel hlavu na dlouhém krku a prohlížel si s pohrdáním holé stěny. Když se jeho zrak zastavil na dřevěném kavalci, kde seděl Naruz Ahmed se svěšenýma nohama, pozdravil: „Salem alejkum!“

„Alejkum sálem!“ spěšně Odpověděl Naruz, seskočil z kavalce a uklonil se hostu.

Stařec si povzdechl, usedl na kraj, vytáhl malou tabatěrku, vzal mezi prsty ždibec tabáku, vložil si ho do úst a začal žvýkat.

Naruz Ahmed rozpačitě pozoroval nečekaného hosta. Zmocnil se ho nejasný tísnivý pocit.

Starý muž seděl chvíli mlčky a pak se bez. jakýchkoli orientálních ceremonií zeptal:

„Jak se jmenuješ?“

„Naruz Ahmed.“

„Syn Ahmeda beje?“

„Ano.“

„Netušil jsem, že se potkáme… Znáš mě?“

Naruz se zadíval ještě pozorněji do starcovy tváře rozryté hlubokými vráskami a zavrtěl hlavou. Ne, toho muže neznal,

„Bylo to dávno. Před mnoha lety,“ pravil tiše host. „Byl jsem tehdy starý asi jako ty dnes, a tys byl docela malý… Takhle,“ a ukázal rukou. „Byl jsem první, kdo tě učil číst a psát. Jsem – Achun Irgašev.“

Naruzi Ahmedovi bylo, jako by náhle ztratil všechnu sílu: svěsil ramena, ruce mu bezvládně klesly.

„Achun-ata?“ zamumlal téměř bez pohybu rtů.

Stařec přikývl, a ve tváři se mu pohnul úsměv.

„Už vím… Vzpomínám si… Hned jak jsem vás spatřil, pocítil jsem…“

„Co jsi pocítil?“ otázal se Achun.

„Jak vám to mám vysvětlit? Něco jako…“

„Chápu, chápu…“

„Jak jste mě našel?“

„Našel, chlapče. Poslal mě za tebou starý Ali Mansur.“

„A kde teď je?“

„Už není. Alláh vzal k sobě duši Aliho Mansura. Předevčírem ráno spadl pod auto, kolo mu pohmoždilo páteř. Nic ho nemohlo zachránit, ani moje léčivé byliny. Před smrti mi pověděl, že jsi jeho kamarád, a požádal mě. abych ti odevzdal tohle.“ A Achun vytáhl ze záhybů svého chalátu plátěný sáček a podal ho Naruzi Ahmedovi.

Ten ho rychle rozvázal a spatřil peníze. Mnoho peněz.

„Jak je to možné? Mansur je po smrti…“

„Po smrti,“ přitakal stařec, povzdechl si a pohladil bradu žlutou vyschlou rukou.

Naruz Ahmed zastrčil sáček s penězi za šaty, v tu chvíli zapomněl na Mansura a pravil:

„Dlouho už vás hledám, pane Achune! A kde všude…“

„Hledal jsi špatně, když jsi mě nenašel. Kdes mě hledal?“

„Všude. Nejdřív v Afghánistánu, potom tady. Kolik měst jsem zjezdil! Byl jsem v Avchazu a Firuzadu, Šírázu i Sári, Karmánšáhu i Reštu, Tabrízu i Rafsindžanu.“

„Slušná řádka,“ pokýval hlavou Achun. „Kdys byl v Rafsindžanu?“

„Na jaře v sedmatřicátém…“

„Já na jaře odešel z Rafsindžanu a usídlil se v Kermánu. Tam jsi nebyl?“

„Ne.“

„A proč jsi mě hledal?“

Naruz Ahmed si otřel zpocené čelo a usedl na postel vedle hosta.

„To je dlouhá historie. Potřeboval jsem vás jako sůl. Byl bych se vyšplhal třeba do nebe. jen abych vás našel. Otec mi říkal…“

„Kde je Ahmed bej?“

Naruz Ahmed svraštil obočí a zachmuřeně odpověděl:

„Padl v boji pod emírovým praporem.“

„Vylič mi to podrobně,“ požádal host.

Naruz Ahmed si zapálil levnou cigaretu a začal vyprávět.

Achun pozorně naslouchal, pokyvoval hlavou, mlaskal jazykem a hladil si řídký bílý vous.

„Otec mi nařídil hledat šavli, kterou mu daroval emír Sald Alim chán. Tak jsem ji hledal…“

„Kde je ta šavle?“ skočil mu netrpělivě do řeči Achun a v očích mu zablesklo.

Naruz Ahmed bezmocně rozpřáhl paže a přiznal se, že ji prodal.

Achun vyskočil na nohy.

„Kdy jsi ji prodal?“

„Před třemi lety.“

„Kde?“

„Tady v Teheránu.“

„Hlupáku! Pošetilče! Alláh tě zbavil rozumu. Copak jsi nevěděl, jaká je to čepel?“

Naruz Ahmed seděl jako na trní a nezmohl se na jediné slovo.

„Oj, oj, oj… Oj, oj, oj… Ta čepel mohla z tebe, ze mě, z našich dětí i vnuků udělat největší boháče.“

Naruz Ahmed tupě naslouchal. Starcova slova jako by ho ohlušovala. Mozkem mu táhlo: Otec tedy mluvil pravdu… Tajemství… Bohatství mi leželo v klíně… Teď je všechno pryč…

„Osle!“ křičel rozhněvaný Achun. „Komu jsi ji prodal?“

Naruz Ahmed okamžik přemýšlel a odpověděl, že ji prodal nějakému znalci v evropské čtvrti města, poblíž restaurantu. Ten člověk mu dal dvakrát tolik nežli nabízeli v bazaru.

„Oj, oj…,“ bědoval stařec. „Jaké neštěstí, jaké neštěstí!“

„No co… Na lítost je už pozdě,“ sotva slyšitelně odpověděl Naruz Ahmed.

„Není pozdě!“ zasípal Achun. „Není pozdě. Musíme najít člověka, cos mu prodal šavli.“

„Hm!“ usmál se hořce Naruz. „Teherán je veliký…“

Pohlédl provinile na starce, který se držel oběma rukama za hlavu, kýval se ze strany na stranu a naříkal. Na vypouklé skráni tepala zarudlá sklerotická žilka.

„Hledat… Hledat…,“ skřehotal Achun.

„A v čem spočívá to tajemství, vážený pane?“ zeptal se nerozhodně Naruz. „Možná že nestojí za to hledat.“

Achun vysunul bradu kupředu a tvář mu zkřivil hněv:

„Jak to, že nestojí? Co to plácáš, ty blázne?“

„Ptám se vás, v čem je to tajemství?“

„To ti prozradím, teprve až bude čepel v našich rukou. A pak mi budeš líbat nohy. Hledej toho člověka! Všeho nech a hledej! Pomohu ti penězi.“

Host zůstal u Naruze Ahmeda do soumraku. Při odchodu mu dal svou adresu a svazek bankovek.

2

Proslulý teheránský bazar má vznosné jméno „Emír“.

Teheránský bazar je chaotické seskupení budov spojených mezi sebou spletitým bludištěm krytých chodeb, uliček a průchodů, kde jsou nalepeny jeden k druhému obchody s křiklavými vitrínami, krámky s holým průčelím, stánky, kiosky, přístěnky, čajovny, jídelny, parukářské a řemeslnické dílny.

„Emír“ je změť všech možných zvuků. Vzduchem se nese neumlkající hlomoz: kdákají slepice, které kladou na váhy svázané po dvou, hlavami dolů; zmučeně bečí ovce, nad nimiž se vznáší neúprosný řeznický nůž; hýkají osli lhostejní ke všemu, co se děje kolem nich; protáhle bučí buvoli; koně pronikavě řehtají; rozmanitě cvrlikají ptáčci v klecích, rozvěšených na zdech krámků. Do toho halasu vpadají hřmotné údery kladiv o kovadlinu, kde se před očima zákazníka provádí jakákoli kovářská práce, žalostný nářek slepců belhajících se v řadě za sebou a vyhmatávajících cestu sukovitými holemi, hrdelní výkřiky vyvolávačů, trhovců, nosičů vody a pouličních prodavačů s misami a koši na hlavách.

A „Emír“ je také babylónské spletení jazyků. Potloukají se tu Kurdové a Tádžikové, Arabové a Turkmeni, Afghánci a Turci, Arméni a Židé, Ázerbájdžánci a Lurové, Íránci a Uzbekové.

Je tu slyšet nářečí různých kmenů. Míhají se různobarevné chaláty, skvělé věžovité turbany, zlatem vyšívané tatarské čepičky, huňaté papachy z ovčí kůže, širáky i zašpičatělé klobouky z drahé či obyčejné plsti, červené fezy s černým střapcem, čepice obšité kožešinou…

Zahalené do průzračných, lehkých závojů procházejí se plavným krokem ženy.

Uprostřed toho zmatku, sevřený ze dvou stran pekařstvím a klenotnickou dílnou, tísní se obchod kupce Ismailiho, známého v celém městě.

Krám lze z dálky poznat podle koberců vystavených na zdi i na chodníku. U Ismailiho najdete znamenité koberce tkané rukama nejzdatnějších íránských řemeslníků, koberce svítivých barev dráždících oči nebo měkce purpurové s harmonickou souhrou barev, se složitými nebo zcela prostými ornamenty. Koberce afghánské i širázské, kašanské i hamadinské, tabrízské i karmáňšáhské, zkrátka perské koberce slavné v celém světě.

Ismailiho krám je div všech divů. Je to nejen komisionářství, ale i antikvariát, nejen zastavárna, ale i svérázné muzeum.

Můžete si tu vybrat: rukopisy básníků žijících před staletími, se stránkami zežloutlými stářím; nejnovější elektrické holicí strojky zaoceánského původu; kořen ženšen i boxerské rukavice, s nimiž zápasil nějaký slavný šampión; svitky pergamenu se zlatými vinětkami i nové termosky; starou majoliku i rozhlasové přijímače; staré mince, čínský porcelán i škrobené límečky. Na japonských gobelínech stojí přenosné psací stroje posledního typu. Výrobky ze zlata, bronzu a slonoviny vykukují za protézami pro invalidy. Tkaniny orientálních mistrů a sedla potomků Tamerlanových leži vedle dámských šněrovaček, drahocenné staré zbraně obklopuje vojenské hliníkově nádobí.

K tomuto stánku vzácností a novinek spěchal nyní Naruz Ahmed, proplétaje se mezi davem lidí různých národností i jazyků. Neřekl svému prvnímu učiteli ranhojiči Achunu Igraševovi pravdu, když tvrdil, že prodal šavli neznámému náhodnému chodci. Prodal ji Ismailimu.

Když Naruz Ahmed došel k obchodu, seděl Ismaili vedle dveří na nízké lavičce a držel v rukou velký jantarový růženec.

Naruz pozdravil a okamžitě přešel k věci:

„Jsem ten člověk, co vám před třemi roky prodal starou emírskou šavli,“ řekl. „Vzpomínáte si na mě?“

Ismaili si ho prohlédl vypouklýma rybíma očima, chvíli přemýšlel a pak se zeptal:

„Šavli, která patřívala bucharskému emírovi?“

„Právě tu.“

„Vzpomínám si na tebe i na tu šavli. Znamenitá čepel, z anosovské oceli. Myslím, že jsem ti za ni dobře zaplatil. Je to tak?“

„Ano… dobře. Máte ještě tu šavli?“

Ismaili se usmál:

„Takové věci dlouho neleží. Kupec se našel brzy, skoro ještě ten samý den.“

„Ach tak.…,“ řekl zklamaně Naruz. „Škoda… Velká škoda.“

Ismaili se na něj podíval, přebíral dál korálky růžence a pak se zeptal:

„Ty bys ji chtěl zpátky?“

„Ano, prosím…,“ odpověděl roztržitě Naruz Ahmed. „Je to památka po otci. V šestačtyřicátém jsem nutně potřeboval peníze. Dnes jsem si něco našetřil.“

„Počínal sis nerozumně,“ pokáral ho Ismaili. „Měl sis šavli schovat, a ne ji prodávat. Byla by teď tvoje. Dnes už ji má někdo jiný.“

„To je pravda,“ skromně souhlasil Naruz Ahmed. „A nevzpomínáte si, kdo ji koupil?“

„Aby ne! Velmi dobře…,“ Ismaili se samolibě usmál. „Koupil ji evropský člověk, který sbírá staré zbraně. Znám i jeho jméno. Na takové zákazníky nezapomínám.“

Naruzovi zabušilo srdce, kynula jakási naděje.

Ismaili zavedl hosta do krámu, vyňal z psacího stolu tlustou knihu v kožené vazbě, zalistoval v ní a pravil:

„Jmenuje se… Kerling. Pan Kerling! Je tu i adresa. Napiš si ji. Možná že bude ochoten ji prodat. Vysvětli mu, že je to rodinná památka, že tě jen bída přinutila se s ní rozloučit. Snad tě pochopí…“

„Děkuji… Děkuji…,“ zamumlal Naruz Ahmed, rozloučil se s obchodníkem a vyběhl z krámu. „Našel se, našel se…,“ šeptal si a tiskl v ruce papírek s adresou. „Štěstí se mi vrací…“

Zastavil se u tlustého prodavače v zamaštěném obleku obklopeného kouřícími pánvemi. Zlákala ho vůně vepřové pečeně. Koupil si dvě porce a posilnil se.

S plným žaludkem se loudal pyšně bazarem. Všechno mu připadalo prosté, lehce dosažitelně. Uplyne jen několik hodin, možná dní, co na tom? – a čepel bude opět v jeho rukou. Ale jakmile Naruz Ahmed opustil bazar a octl se v tichu prázdných ulic, přepadly ho pochybnosti. Zdálo se mu, že se naděje rozplývá, ale nevzdával se. „Ještě jednou zkusím štěstí. Naposled. Přece se už konečně musí na mě usmát…“

3

Jaro rozestřelo svůj zelený koberec. Ožily záhony a trávníky, pukaly pupence, bujně rozkvetly mimózy, meruňky a moruše. Naruz Ahmed bloudil Teheránem a hledal své štěstí.

Byl v ulici Lalezar v severní části města a pátral po Kerlingovu obydlí. Byl to nevelký, ale pěkný dům s úzkými gotickými okny a s průčelím obrostlým kolchidským břečťanem.

Od listonoše se dozvěděl, že tam nebydlí nikdo jiný než právě Kerling. Úspěch povzbudil Naruze, vracela se mu naděje.

V sobotu zahlédl Naruz vycházet ze dvora svého starého známého Masuda. Kdysi společně leštili podlahy v hostinci „Debrent“ a bydleli v jedné cimře.

Masuda setkání potěšilo. Po krátkém rozhovoru se Naruz Ahmed dověděl, že Masud dávno ztratil místo v „Debrentu“ a pět let už příležitostně posluhuje v soukromých domech. Ke Kerlingovi chodí jednou za deset dní. Pán je dopisovatelem nějakého cizího časopisu a ustavičně cestuje po Iránu. Právě odjel na několik dní někam k Perskému zálivu.

V hlavě Naruze Ahmeda okamžitě uzrál plán.

Pozval přítele do hospody, pohostil ho a zavedl řeč na to, co měl v úmyslu. Stěžoval si na špatné časy a vyslovil přání, že by zase rád leštil podlahy. Nemůže mu Masud poradit, doporučit ho v některé domácnosti nebo si ho vzít za nepatrnou mzdu jako pomocníka? V nejhorším případě by první čas pracoval zadarmo, jen aby zase nabyl cvik. Může dát Masudovi menší bakšiš: V posledních letech si něco našetřil, může se několik měsíců udržet nad vodou…

Masud nebyl zrovna náročný, přítelova žádost nakonec nebyla neobvyklá. Což o to, vezme Naruze Ahmeda za pomocníka, jestli se nežene za rychlým výdělkem. Najdou ještě několik domácností a pak si kamarád přijde na své.

Příštích deset dnů se Naruz Ahmed opájel svým štěstím, přesvědčil se, že čepel je opravdu klíčem k nějakému bohatství, a vznášel se v oblacích jako kuřák opia.

Konečně se přiblížil kýžený den, kdy Naruz Ahmed a Masud stanuli před zamčenou brankou a zazvonili. Správce je vpustil do domu.

Služebné Masud vysvětlil, že ho bolí noha – má možná namožené šlachy –, a proto si přivedl na pomoc starého kamaráda. Ve dvou se s prací vypořádají rychleji.

Okázalá nádhera, s jakou byl zařízen Kerlingův dům, Naruze Ahmeda udivila. Pán byl zřejmě zvyklý žít na vysoké noze. Nikdy předtím Naruz neviděl tak umělecky vyzdobené stěny. Křišťálové lustry visící v každém pokoji, knihy se zlatým písmem a ozdobami na hřbetě, skvějící se za skly leštěných vitrín. Ohromná smaltovaná bílá lednička, gramorádio s několika dvířky, koberce a nábytek.

Ale šavli Naruz Ahmed nespatřil. Ani sbírku zbraní, o které mluvil Ismaili. Radost vystřídalo zklamání. Co dělat? Kde má Kerling šavli? Nezmýlil se Ismaili? Nebo se Kerlingovi podařilo dopravit šavli do jeho vlasti?

Zkrušen nezdarem odcházel Naruz Ahmed z Kerlingova domu v hlubokém mlčení a jen roztržitě odpovídal na poznámky Masuda, který šel vedle něho.

„Bohatý člověk, ten můj pán, že?“

„Jsou ještě bohatší.“

„A to má ještě jeden dům, za městem.“

„Cože?“ málem se prozradil Naruz Ahmed, a rychle dodal: „Co je na tom divného?“

„Divného nic, ale k závidění hodně…“

Naruz Ahmed vzdychl a zeptal se:

„Co je to? Něco jako chata?“

„Asi tak…“

„A kde?“

Masud jmenoval vesnici v okolí Teheránu.

„Tam taky chodíš?“

„Ještě jsem tam nebyl. Služka říká, že tam nejsou parkety. Jinak, by mě jistě zavolali.“

Naruz Ahmed se vymluvil na únavu z nezvyklé práce, rozloučil se s Masudem a spěšně se vrátil domů.

4

Přípravám k návštěvě Kerlingova venkovského sídla věnoval Naruz Ahmed několik dní. Hleděl především vytáhnout z přítele leštiče všechno, co mu bylo o tomto domě známo. Ale Masud toho moc nevěděl. Na chatě v malém přístavku trvale bydlil sluha se ženou a dcerou. Sluha spravuje dům, stará se o zahradu, manželka uklízí a dcera, když se tu objeví pán, připravuje mu jídlo a nosí na stůl.

Sluhu si Kerling přivedl s sebou. Je to, jak se zdá, Arab a říkají mu Hussein.

To bylo všechno, co Masud věděl.

Naruz Ahmed si zajel třikrát na venkov a podrobil prohlídce nejen dům, ale i okolí.

Pokusil se navázat známost s Husseinem. Dal se s nim do řeči jednoho dne, když sluha prořezával věčně zelené křoviny. Vydával se za pěstitele květin a nabízel vzácné druhy damašských, indických a perských růží. Ale Hussein se o růže nezajímal. Odmítl nejen květiny, ale i anglické cigarety, jimiž ho chtěl Naruz Ahmed obdarovat.

Po nezdaru s Husseinem rozhodl se Naruz riskovat – vniknout tajně do domu a hledat čepel. Bude to spojeno s nesnázemi a nebezpečím, ale neměl na vybranou.

V pátek odpoledne, kdy bylo dosud horko, najal drožkáře a ten ho zavezl za město. Když zaplatil za drožku, Naruz Ahmed kráčel zvolna s ranečkem pod paží dál po silnici.

Došel ke Kerlingově chatě před večerem, kdy už zapadalo slunce. Husté šeříkové keře, tvořící kolem cesty souvislý porost, skryly Naruze Ahmeda. Odtud mohl klidně pozorovat dům i jeho obyvatele.

Slunce kleslo za obzor. Okna obytného stavení zahořela odrazem večerních červánků. Na římsách tiše vrkali holubi.

Na balkóně se objevila starší žena, zřejmě Husseinova manželka, odstrčila rákosovou houpací židli a vytřepala pestrobarevnou sametovou stolní přikrývku. Pak se vzdálila a zavřela za sebou dveře.

Soumrak byl stále hustší. Na oblohu vyplul srpek měsíce.

Naruz Ahmed nespouštěl zrak z domu.

Z branky vyšel Hussein s dýmkou v ústech. Vida, tak přece jen kouří! A cigarety nechtěl… Hussein zůstal chvíli stát, jako by přemýšlel, bafal z dýmky, a pak pomalu zamířil k sousední chatě a zmizel za dvířky. Brzy se odtud vrátil a nesl v ruce velkou konev z bílého plechu.

Branka se zavřela, zaharašila kovová závora.

A znovu bylo ticho.

Naruz Ahmed čekal, třebaže už mu docházela trpělivost. Přesně věděl, že pán domu Kerling je teď v městě a zavítá na venkov až v neděli. Kromě sluhy není tedy na chatě nikdo. Světlo v oknech se nerozsvítilo. Blikaly jen dvě lampičky, jedna u vrat a druhá na sloupu ve dvoře. Naruz Ahmed dosud čekal.

Měsíc klesal stále níž a dům zalévaný jeho světlem vyhlížel pohádkově. Na nebe vystupovaly jedna za druhou třaslavé jižní hvězdy. Všude vládlo hluboké ticho. Vanul lehký západní větřík, přinášeje teplou, příjemnou vůni květin a kořenný pach kvetoucích akátů.

Naruz vystoupil z úkrytu, rozhlédl se na všechny strany, přitiskl ranec k boku a přešel prašnou cestu. Přiložil tvář k mříži a mezi listím vavřínového keře zahlédl přístavek ve dvoře se dvěma osvětlenými okny a před nim upěchované prostranství pro hru kroket.

Drže se ve stínu, kradl se Naruz Ahmed nehlučným plíživým krokem podél mříže, z níž vyčuhovaly větévky mimózy a divokého vína.

Světlo v přístěnku zhaslo asi kolem půlnoci. Tehdy Naruz Ahmed přeskočil mříž, shrbený mezi keři se přikradl k domu a skrčil se mezi dvěma okny pod balkónem. Rozdělal ranec, kde měl klubko silného provazu s železným hákem na konci. Hák byl omotán hadříkem, aby nepůsobil hluk.

Chvíli naslouchal do nočního ticha, a když nepostřehl nic podezřelého, rozmotal provaz, vzal do ruky hák a hodil ho na balkón. Ozval se tlumený náraz. Naruz přitáhl provaz k sobě. Šel zprvu volně a pak se napjal: hák se za něco zachytil. Naruz si otřel dlaně, které mu náhle zvlhly, vzepřel se nohama o zeď domu a soukal se vzhůru. Vzdálenost od země do prvního patra nebyla větší než pět metrů a snadno ji překonal.

Když se octl na balkóně, vytáhl svislý konec provazu a přehodil ho přes zábradlí.

Dveře vedoucí do bytu byly zavřeny jen na horní kličku. Dole se volně vychylovaly od prahu. Naruz Ahmed předpokládal, že dveře budou možná zavřené na petlici, a proto s sebou vzal diamant k naříznutí skla a kus lepkavé náplasti k nehlučnému odstranění střepů. Ale neměl s takovou prací zkušenosti, a proto se rozhodl nepoužit prozatím diamantu, ale pokusit se dveře vyvrátit. Cloumal chvíli jednou polovinou, a dveře povolily. Klička byla zřejmě špatně zašroubovaná a vypadla.

A Naruz Ahmed vyndal z kapsy baterku, ale chvíli zůstal stát na místě a neodvažoval se přestoupit práh. Srdce mu silně, nepravidelně tlouklo. Uvědomil si, co se může stát, jestli ho chytnou.

Počíná si možná nepromyšleně. Neměl by lézt do cizího domu, dokud ho důkladně neprozkoumal. Nebylo moudřejší ještě nějaký den počkat, oželet třeba týden, naklonit si nepřístupného Husseina?

Váhání však netrvalo dlouho. Nač čekat? Všechno si přece spočetl a promyslil.

Musí jednat.

Vrhl krátký pohled z výšky balkónu na liduprázdnou ulici a dřímající zahrady, překročil práh, zavřel za sebou dveře a rozsvítil baterku. Stál v malém pokoji do čtverce. Stěny byly pomalované spletitými arabeskami, podlahu přikrýval tmavý huňatý koberec. Uprostřed stál kulatý stůl a na něm pokrývka, kterou krátce předtím vytřepávala Husseinova manželka.

Světlo baterky sklouzlo po trojích dveřích: dvoje vedly do sousedních místností a třetí, otevřené, na schodiště do přízemí.

Naruz Ahmed prošel všemi horními pokoji, a když nenašel to. co hledal, začal sestupovat po schodech. Přidržoval se zábradlí a jen tu a tam si posvítil baterkou. Schody ho zavedly do haly s věšáky, zrcadly a nízkými koženými křesly.

Zde se Naruz Ahmed na okamžik zastavil, a svítilna mu ukázala další cestu. Široké vyřezávané dveře k dalším pokojům nebyly zamčené. Otevřel je a zůstal stát. Cosi zaslechl: jako by někde něco bublalo nebo melodicky hučelo.

Naruz Ahmed přelétl světlem po zdi a spatřil další dveře. Otevřel je: byla to špíže. Na zdi visel elektroměr. To on tak vrčel.

Kdyby byl Naruz Ahmed včas pochopil, že zvuk vydává elektroměr, a nebyl by se podíval do špíže, kdyby byl za sebou zavřel dveře, bylo docela možné, že by všechno, co následovalo, dopadlo jinak. Ale Naruz zapomněl na opatrnost. Nechal za sebou dvoje otevřené dveře a spěšně prošel do přijímacího pokoje tonoucího ve tmě. Na oknech do ulice byly zataženy záclony. Tady mohl bez nebezpečí použít kapesní svítilnu. Naruz Ahmed prohlédl přijímací pokoj a ložnici, ale nenašel nic, co by se podobalo čepeli, a vešel do pracovny. Byla stejně velká jako přijímací pokoj. Na tlustém koberci stály psací stůl, hluboká, měkká křesla, podstavec s rozhlasovým přijímačem, nízký stolek s lahvemi, cigaretami, kalíšky a poháry. Tomu všemu Naruz Ahmed nevěnoval pozornost. Zíral jako zhypnotizovaný na holou stěnu, kde byly na ohromném tmavém koberci rozvěšeny zbraně. Ve světle baterky se blyštěly kindžály, meče, šavle, jatagany, pistole a stará bojová výstroj. U zdi stála široká gobelínová pohovka se spoustou hedvábných polštářů a polštářků. Naruz Ahmed přistoupil blíž, namířil svítilnu na rozvěšené zbraně, ale otcovu šavli nikde neviděl. Nebyla tady!

Naruz Ahmed byl by ji okamžitě poznal mezi stovkami jiných.

„Proklatě!“ zaklel tiše. „Kam jen ten nevěřící pes šavli schoval? A proč ji schoval? Copak všechna má námaha byla marná? Ne, k čertu… Neodejdu odtud s prázdnýma rukama. Tady se dá něco vydělat. Co tamta šavle? Zlacená, s drahokamy… Nebo ta dýka? Ne… Seberu všechno, co unesu…“

Chystal se už vystoupit na pohovku, nad níž visely zbraně, když ho zarazilo hrozivé zavrčení.

Pomalu otočil hlavu, namířil svítilnu a zkameněl: tři kroky za ním stála s vyceněnými zuby ohromná skvrnitá doga, velká jako jednoroční tele. Stála nehybně jako mramorová socha. V kulatých nestejnobarevných očích planul chladný oheň: v jednom oku zelený, v druhém žlutý…

Naruzi Ahmedovi rázem ochabla kolena, jako by byla z vaty. Krev se mu vehnala do hlavy, záda měl zpocená, srdce se prudce rozbušilo. Z pootevřených úst mu unikal přerývaný dech, nebyl s to odpoutat zrak od strašného zvířete. Doga na něho zírala upřeným pohledem, jako by chtěla ochromit jeho vůli.

Uplynuly tři dlouhé, nekonečné minuty. Naruz Ahmed přišel trochu k sobě. Záblesky rozumu začaly nabývat vrch nad umrtvujícím, panickým strachem. Přece tu nemůže zůstat jen tak bezradně stát a třást se před tou proklatou dogou! I když je strašná, je to koneckonců jenom zvíře, nic než právě pes! Člověk si rozhodně musí něco vymyslit, aby se zbavil psa. Ale co? Především musí zhasnout světlo a změnit svou nevhodnou pozici. Naruz Ahmed to udělal. Světlo zhaslo a zhasly také zelenožluté psí oči. Teď je třeba rychle uvažovat. Ano, správně, je tu východisko. Opatrně a bezhlučně se natáhnout ke zdi, sejmout první šavli, a doga už nebude tak strašná. Oslní jí zrak baterkou a sekne po lebce, že ani nekvikne. Samozřejmě!

Naruz Ahmed si dodal odvahy, zvedl nohu, aby ji položil na otoman, ale vtom doga znovu tak strašlivě zavrčela, že mu noha sama od sebe strnula ve vzduchu. Třesoucí se ruka mimoděk stiskla knoflík, baterka zaplála – k Naruzi Ahmedovi se zvolna blížilo mohutné zvíře s vyceněnými bílými tesáky.

Naruz Ahmed se svinul v klubko, dřepl na paty a ztichl jako malý ptáček při pohledu na supa. Nesnesl déle pohled do nepohnutých očí zvířete a zhasl baterku. Srdce mu sevřel mrazivý strach. Už se v duchu viděl, jak ho dva silní policisté vedou městem s pouty na rukou. To byl konec…

Vtom začal pes štěkat, hřmotně a zuřivě. Dům ožil…

5

Kerling měl v té době společnost, v bytě v ulici Lalezar se sešlo několik jeho blízkých přátel.

Kerling byl dobře živený, urostlý blondýn neurčitého Věku, s nevýraznými tahy obličeje, hladce přičísnutými řídkými vlasy a žlutavě šedýma očima, svítícíma za brýlemi bez obroučky. Byl oblečen podle módy, ale ne přiměřeně svému věku – měl na sobě světle pískový kabát, jasně modré kalhoty a kolem krku bláznivě pestrý šátek.

Po lehké večeři s několika druhy koktajlů se pán domu a hosté chystali usednout u karetního stolku, když zazvonil telefon.

Kerling sňal sluchátko, přijal krátkou zprávu a stejně stručně odpověděl:

„Přijedu okamžitě. Otevřte vrata.“

Nervózně si upravil šátek u krku a obrátil se k hostům:

„Promiňte, pánové! Musím vás. opustit. Začněte beze mne.“

Nikdo z přítomných (byli tam samí muži) neprotestoval, nikdo se na nic nevyptával. Všichni velmi dobře chápali, jak roztodivné povinnosti se mohou vyskytnout, je-li někdo dopisovatelem vlivného zahraničního časopisu.

Kerling zašel do pracovny, vyndal ze stolní zásuvky těžkou pistoli a dal si ji do kapsy. Za minutu už seděl za volantem.

Vůz lehce klouzal po hladkém asfaltu, pak mírně poskakoval po kamenné dlažbě, pak zvířil prach na nedlážděné cestě. Před křižovatkou zvolnil jízdu, zabočil vpravo, a zanechav za sebou obláček namodralého dýmu, vjel do úzké uličky.

Kerling zvolil nejkratší směr. Pospíchal. Projížděl křivolakými, prašnými a páchnoucími uličkami, kolem nichž se táhly holé, vysoké hliněné ohrady. Pak se objevily rozvaliny starých městských hradeb.

Auto vyjelo na silnici s alejí stromů a zvýšilo rychlost.

Už z dálky si všiml, že jeho venkovský dům je jasně osvětlen. Kerling zmírnil rychlost a plynulým obloukem vjel do dokořán otevřených vrat. Okamžitě se za ním opět zavřela.

Jen co Kerling vystoupil z vozu, přiběhl k němu Hussein a oznamoval rozechvělým hlasem:

„Zloděj se dostal do domu po provaze přes balkón, ale nic nepořídil. Hlídá ho Radža.“

„Kde?“

„Ve vaší pracovně, pane.“

Kerling vytáhl pistoli a odjistil ji.

„Jdeme!“

Na verandě zastihli Husseinovu manželku a dceru. Ženy se pánovi uklonily a vpustily ho do domu.

V hale řekl Hussein:

„Nechtěl jsem bez vás volat policii. Mám zavolat teď?“

V pracovně jasně ozářené stropním světlem, spatřil Kerling v koutě muže zkrouceného do nepřirozené polohy. Vedle něj trůnila nehybná doga. Neotočila ani hlavu, když vešel pán.

„Radžo, ke mně!“ vykřikl Kerling.

Pes se neochotně loudal k němu a zůstal stát po jeho levém boku.

„Hands up! Ruce vzhůru!“ rozkázal Kerling a zamířil pistolí na zloděje.

Naruz Ahmed s vyděšeným pohledem a strnulou tváří vstal, narovnal se a zvedl ruce.

Kerling si ho klidně, posměšně prohlédl a pokynul Husseinovi:

„Obrať mu kapsy!“

V kapsách se kromě červeného kapesníku, malé částky peněz a zamaštěných dokumentů nenašlo nic. Kerling poručil vrátit peníze a šátek zlodějovi a doklady hodil na psací stůl.

Pak vyzval Husseina:

„Jdi! Promluvím si s nim sám.“

Když osaměl s nočním návštěvníkem, Kerling usedl do křesla, zamířil černou pistolí Naruzovi na kořen nosu a zeptal se:

„Co jsou to za kejkle? Kdo jsi? Proč jsi sem vlezl?“

Naruz Ahmed mlčel.

„tak odpověz. Budu počítat do dvanácti a pak stisknu spoust. Jeden… dva… tři… čtyři… pět…“

Naruz pochopil, že s tím mužem nejsou žerty. Nemá smysl čekat, až z kulatého otvoru hlavně vyšlehne zlověstný ohýnek. Musí promluvit.

„Řeknu vám to… Na všechno odpovím,“ vyhrklo z něj. „Dovolte, abych se posadil… Sotva se držím na nohou…“

Kerling se krátce sípavě zasmál, odstrčil nohou křeslo stojící naproti němu a ukázal na ně pistoli.

„Posaď se!“

Vratkým krokem s rukama nad hlavou došel Naruz Ahmed ke křeslu, svalil se do něj a s úlevou vydechl.

„Dej ty pracky dolů,“ dovolil mu Kerling a zavolal na psa:

„Ke mně, Radžo! Lehnout!“

Doga si lehla mezi pánem a Naruzem Ahmedem a znovu upřela na nočního hosta svůj ďábelský pohled.

Kerling položil pistoli na stůl k pravé ruce a pravil:

„Mluv, poslouchám.“

„Přišel jsem…,“ začal Naruz nesouvisle, „abych si vzal otcovu šavli… Domníval jsem se… Řekli mi… Ano… Řekli mi, že ta šavle je tady, a já ji chtěl, no… jak bych… to řekl… sebrat…

Mluvil překotně, jedno přes druhé, a navlhčoval si jazykem suché rty. Slova se mu mátla.

„Není to moc srozumitelné,“ stručně poznamenal Kerling a přejel rukou po hladce sčesaných vlasech.

„Nejsem zloděj… Věřte; mi, nejsem zloděj,“ znovu zakoktal Naruz Ahmed. „Jediné, co mě sem přivedlo, je ta čepel…“

„Jaká čepel, u všech rohatých?“ vykřikl podrážděně Kerling.

„Otcova šavle… Ano, šavle, která dřív patřila otci.“

„Podvodníku! Nevyprávěj pohádky. Nejsem malé dítě!“

„Pane… věřte, že mluvím pravdu,“ dušoval se Naruz Ahmed a pomalu se uklidňoval. „Vy tomu ovšem nemůžete rozumět. Ale všechno vám vysvětlím… Přišel jsem si pro tu šavli, kterou jste před třemi léty koupil v bazaru u Ismailiho… Je pravda, chtěl jsem vám ji ukrást… V tom je moje vina… Ale ve vaší sbírce ta šavle není. Všechno bylo zřejmě marné, nevyšlo mi to, je se mnou konec.“

Kerling přimhouřil oči, jako by se rozpomínal, a pak se zeptal: „Říkáš u Ismailiho?“

„Ano, ano, u Ismailiho… Opravdu. Musíte si to pamatovat, když si to pamatuje Ismaili. Dal jste mu svou adresu. Už tomu rozumíte?“

„Zatím nerozumím ničemu.“

„Prodal jsem šavli Ismailimu v šestačtyřicátém roce a on ji prodal vám. Šavli mi zanechal můj zemřelý otec Ahmed bej a jemu ji věnoval poslední bucharský emír Said Alim chán… Jenom mi věřte, že nejsem zloděj. Všechno na světě, jen ne zloděj. Stalo se mi to poprvé.“

Kerling se pozorně zadíval Naruzovi do obličeje a prohodil:

„Že nejsi obyčejný zloděj, tomu rád věřím. Zloději to nedělají tak hloupě. Ale řekni mi, nač jsi potřeboval šavli, kterou jsi sám před několika lety prodal? K čemu?“

Naruz Ahmed mlčel. Seděl shrbený, jako přišitý ke křeslu, a nevěděl co odpovědět. Opravdu, k čemu? V tom to vězí. Zřejmě bude musit s pravdou ven. Nic jiného nezbývá.

„Tak co?“ pobízel Kerling. „K čemu?“

„Čepel skrývá velké tajemství.“

Kerling se rozchechtal. Ještě tohle! Začínají, orientální kouzla!

Vytáhl z postranní kapsy doutník, ukousl špičku a zapálil si ho. Pokojem se šířily závoje kouře.

„Ty si možná myslíš, že máš co dělat s někým místním,“ řekl Kerling a díval se na zapalovač, jako by ho viděl poprvé v životě. „Ale to se mýlíš! Nejsem tak naivní…“

Myšlenky se honily Naruzi Ahmedovi v hlavě jedna za druhou, ale k žádné z nich se nedovedl soustředit. Co dělat? Pan Kerling ani tomuhle nevěří! Jak ho přesvědčit…“

„Rozuměl jsi mi, ty ubohý podvodníčku?“ zeptal se Kerling tvrdě.

„Ano, pane.“

„Co bys ještě rád řekl?“

„Že mluvím pravdu…“

Kerling se zasmál, vzal štítivě do rukou doklady Naruze Ahmeda, prohlédl si je a pravil:

„Kdo jsi? Ale řekni pravdu, jinak se s tebou nebudu dál bavit.“

Naruz vysvětlil, že se narodil v Buchaře jako syn významného důvěrníka bucharského emíra, že otec po revoluci bojoval proti sovětskému režimu a stal se náčelníkem banditů, že také on sám byl příslušníkem banditského oddílu Mavlana. Po zničení oddílu utekl do Afghánistánu a potom se usadil v Iránu.

Tyto podrobnosti Naruzova životopisu Kerlinga zajímaly, i když to nedával najevo. Jména kurbaši Ahmeda beje a Mavlana znal.

„Vám nikdo nemusí závidět,“ začal Naruzovi vykat. „Kdybych měl soudit podle vaší dnešní návštěvy, nevybral jste si právě cestu, která vede k slávě…“

Naruz Ahmed jen rozhodil paže.

„Kdo může potvrdit, že je pravda, co mi tu vyprávíte?“ pokračoval Kerling.

„Takový člověk existuje,“ odpověděl pevně a radostně Naruz Ahmed.

„Jak se jmenuje?“

„Achun Irgašev.“

„Kdo to je?“

„Můj krajan, starý člověk, ranhojič, žije v Teheránu.“

„Jeho adresa?“ zeptal se Kerling a vyndal z kapsy pero.

Naruz Ahmed mu řekl adresu, Kerling si ji zapsal do malého notýsku, zastrčil pero a otázal se:

„A co vlastně může potvrdit?“

„Všechno, všechno… Zná mě odmalička, učil mě číst a psát. Potvrdí, že jsem syn Ahmeda beje, že otec sloužil bucharskému emírovi, a pak…“

„Co?“

„Že je pravda to o té šavli.“

Kerling se zasmál.

„Nepopletla vám ta historka s šavlí hlavu?“

„Vy se smějete,“ zakoktal Naruz Ahmed. „Já vás chápu. Ani já jsem tomu tajemství příliš nevěřil. Proto jsem šavli prodal.“

„A teď už mu věříte?“

„Kdybych nevěřil, neukázal bych se ve vašem domě.“

„Ten ranhojič Irgašev vám otevřel oči?“

„Ano, on. Ačkoliv, proč říkáte otevřel oči? Je jedním ze dvou lidí, kdo to tajemství znali. Druhým byl můj zemřelý otec.“

„Hm… Zajímavé. A v čem je to tajemství?“

„To je ten celý vtip! To kdybych věděl! Achun slíbil, že mi to poví, jen jestli přinesu tu čepel.“

„Vida!“ prohodil Kerling ironicky. „Velmi zajímavé. Všechno jako v pohádce… A co jste celou tu dobu v Íránu dělal?“

Naruz Ahmed si jen povzdechl. Osmělil se a tiše požádal, aby si mohl zakouřit. Kerling mu nabídl doutník, a pak mu Naruz vyklopil všechno jako u zpovědi.

„Jste zajímavý člověk,“ usoudil nečekaně Kerling, když Naruz Ahmed skončil vyprávění. „Neobyčejně zajímavý…“

Naruz Ahmed se zadíval nechápavě na pána domu, nevěděl, co si má o jeho výroku myslit.

„Ale ano,“ řekl Kerling „mluvím docela vážně. Jaké máte vzdělání?“

„Vzdělání? Nejdřív mě učil Achun Irgašev, pak jsem vstoupil na ruskou střední školu a dokončil ji. Tři roky jsem chodil do obchodních kursů.“

Kerling pokýval hlavou, vytáhl tobolku, odpočítal několik větších bankovek a podal je Naruzi Ahmedovi.

Ten nevěřil svým očím.

„Jen si to vezměte,“ pobídl ho Kerling. „A budete-li mít nouzi, obraťte se na mě.“

„To znamená… Vy mě neodevzdáte policii?“ zeptal se Naruz Ahmed bázlivě a znovu si konečkem jazyka olízl rozpraskané rty.

Kerling mu širokým úsměvem naznačil, že mu všechno odpouští.

„Ale vaše dokumenty si nechám u sebe… Jistě pochopíte…“

„Ovšem… Chápu… Nechte si je… Nevím, jak vám poděkovat,“ chvatně ho ujistil Naruz Ahmed.

„Jestli se mi chcete odvděčit, doufám, že najdeme vhodnou příležitost…“

„Jsem kdykoliv k službám…“

„Hleďte si opatřit vhodnější oblek,“ poradil Kerling a vstal.

„Samozřejmě… Určitě,“ pokorně souhlasil Naruz Ahmed a zvedl se z křesla. „A co s tou šavlí? Mám ji hledat dál. nebo toho nechat?“

Kerling neodpověděl hned. Sňal brýle, otřel skla kapesníkem a přemýšlel. Tenhle bejúv syn není tak prostomyslný, jak se domníval. Formuloval otázku velmi chytře. Když mu řekne, že nemá cenu hledat dál, bude to znamenat. že je šavle provždy ztracena. A radit mu, aby pokračoval… Ne, ne. Odpovědět ať už tak nebo tak je zatím předčasné.

„O té věci si pohovoříme jindy. Chápete?“

„Chápu…,“ přisvědčil nejistě Naruz Ahmed.

„Ale o jedno vás musím požádat: živá duše se nesmí dovědět, co se tady odehrálo. Ani Achun Irgašev. Ve vašem vlastním zájmu. Můžete mi to slíbit?“

„Rozhodně ano.“

„Čestné slovo?“

„Čestné slovo!“

„Teď můžete jít. Až bude třeba, zavolám vás.“

Naruz Ahmed se uctivě poklonil.

Sotva udělal krok, doga zvedla hlavu.

„Klid, Radžo!“ poručil pán. „Jsi chytrý pejsek…“

Kerling doprovodil Naruze Ahmeda na verandu, kde seděl na schodech Hussein s dýmkou v zubech.

„Pusť hosta ven,“ přikázal Kerling.

Sluha mlčky vstal.

6

Když vyprovodil Naruze Ahmeda, podíval se Kerling na hodinky. Bylo pozdě… Nechtělo se mu vracet se do města. Zazvonil do bytu a upozornil přátele, že se zdrží venku.

Zapálil si další doutník a začal se procházet po pracovně. Zvláštní, prazvláštní historka! Bucharský emír. Ahmed bej, kurbaši Mavlan – věděl o nich víc, než mohl Naruz Ahmed předpokládat – a starý ranhojič Achun Irgašev! A všichni mají co dělat s tou záhadnou šavlí. Není to nakonec tak nemyslitelné, že je s ní spojeno nějaké tajemství. Vůbec ne. Asie je Asie. Orient je Orient…

Je možné, že i v jeho sbírce některý kus skrývá tajemství, o kterém on, Kerling. nemá tušení. Člověk nikdy neví!

Přistoupil k pohovce, nad níž se pyšnily jeho zbraně. Byla to jen třetina toho co nasbíral za celý život. Ostatní byly uloženy daleko odtud, za moři a oceány. Ale i to, co měl tady, stálo za to. Mohly by být ozdobou kterékoliv evropské kolekce. Kerling by se vsadil o jakoukoliv částku, že od některých zbrani, které vlastnil, existovaly na celé zeměkouli snad jen dva tři exempláře. Byly mezi nimi i unikáty. Staří vynikající mistři zbrojíři se přece neopakovali… Každá má svou historii, o každé by se dala napsat kniha.

Leckterá ta šavle byla stará stovky let. Kolika rukama prošly, kolik pánů změnily, nežli se dostaly až ke Kerlingovi! Třebas tahle, středoasijská rovná jako meč, v těžké pochvě se zlatými ornamenty. Čepel byla vyrobena z kalené damascenské oceli. Pracovali na ní neznámí bucharšti mistři osmnáctého věku. Kdysi zdobila palác chívského chána Iskandera, v osmnáctém roce našeho století se octla v rukou Kerlingových. Jak? Och, to je celý dlouhý příběh, nejlepší číslo Kerlingova repertoáru, který rád častoval své hosty neobvyklými historkami.

Nebo ta albánská šavle dole se rozšiřující, ozdobená korály a tyrkysy! Byla vykována v Turecku a dohotovena v Albánii. Kerling ji koupil náhodně téměř za babku od opilého plukovníka Wrangelovy armády, jemuž se dostala do rukou bůhvíjak. Později mu za ni nabízeli v Cařihradě spoustu peněz, on ji ovšem neměl v úmyslu prodat. Znal cenu takových věcí a věděl, že s každým rokem poroste.

A perská šavle s čepelí tenkou jako žahadlo, se zlatým damaskováním? Och! Je jí už čtyři sta let! To už něco znamená! Bude ji muset sundat se zdi a najít pro ni vhodnější místo. Znalci starých zbraní v Teheránu ji dobře znají, ale choulostivou historku, jak k ní Kerling přišel, nezná skoro nikdo. Proto bude lépe ji schovat někde daleko. Tam bude v bezpečí.

Ale v Kerlingově sbírce nejsou jen šavle. Vedle nich visí po jedné straně japonský meč, po druhé straně turecký jatagan, podobný obyčejnému srpu s roztaženými konci, stejně jako srp broušený dovnitř, s křídly na rukojeti.

Na krajích stěny visí obranná válečná výstroj. Dole nad pohovkou visí nože a kindžály.

A tady středoasijská dýka zvaná „klyč“, kus, kterého si Kerling cení ze všech nejvíc. Dlouho po něm pásl, ale ani ve snách ho nenapadlo, že najde tak vzácný exemplář! Dýk je ve Střední Asii mnoho. Celé desítky jich prošly Kerlingovýma rukama, ale neponechal si je. Rozličné dýky viděl také na obrázcích, když si prohlížel odborné knihy starých východních zbraních. Ale takový kousek… Ne, s takovým se nesetkal ani v knihách.

Byla dlouhá třicet sedm centimetrů. V pochvě se podobala stočenému hadu s hlavičkou pozlacenou a zdobenou emailem. Rukojeť měla objemnou – pro širokou pěst. Hadí oči tvořily dva krvavě rudé rubíny. Ostří dýky z kalené oceli s namodralým odstínem zdobil po obou Stranách tak jemně tepaný vzor, že při pohledu na něj až přecházel zrak. Klyč bezpochyby představoval mnohaletou práci některého slavného mistra umělce, jehož jméno, zapadlo v dějinách.

Kerling ho získal před třemi lety. A daroval za něj právě tu šavli, pro kterou dnes „navštívil“ jeho dům Naruz Ahmed.

Šavli opravdu koupil v bazaru u Ismailiho. Ale kdo mohl tušit, že je s ní spojeno nějaké tajemství? Zřejmě to nevěděl ani Ismaili, když se jí zbavil brzy poté, co ji koupil. Také Kerling ji brzy vyměnil za vzácnou dýku… Čert aby to vzal!

Kerling se velmi dobře pamatoval, jak se k němu dostal klyč. Bylo to začátkem šestačtyřicátého roku. V hotelu „Debrent“ uspořádalo jedno levicově nakladatelství recepci na počest zahraničních dopisovatelů. Pozvání dostal Kerling. Seznámil se tam se sovětským důstojníkem, tlumočníkem, ještě mladým mužem. Nebyl to Tádžik ani Uzbek, ale dobře ovládal nejen nářečí farsi, kterým se obstojně dohovořil i Kerling, ale i mateřský jazyk Kerlingův. Ale jeho zájem vzbudilo především to, že sovětský důstojník mluvil s nadšením o starých zbraních.

Okamžitě se mezi nimi rozpředl živý rozhovor o východních starožitnostech, o asijských zbraních. V takových rozpravách byl Kerling mistrem. K všeobecnému údivu, a Kerlingovu obzvláště, se ukázalo, že mladý sovětský poručík je skutečným odborníkem a má pro zbraně neobyčejné pochopení.

Vedle toho prozradil Kerlingovi, že na sedadle jeho auta leží dýka, jaká se v dnešních dobách jen těžko najde.

Kerling jen hořel zvědavostí. Prosil poručíka, aby mu ten klyč ukázal. Poručík mu vyhověl, a od té chvíle neměl Kerling klid. Umínil si, že ta dýka musí být stůj co stůj jeho. Pověděl poručíkovi otevřeně, že sbírá staré východní zbraně a už dávno sní o tom, doplnit svou kolekci právě takovým středoasijským klyčem. Dodal, že může poručíkovi svou sbírku předvést a dát mu možnost, aby si v náhradu za dýku vybral, co se mu bude líbit.

Kerling kupodivu nemusil důstojníka dlouho přemlouvat. Má prý pochopení pro vášeň a tužby sběratelů – a okamžitě souhlasil s výměnou.

Ještě týž večer zavezl Kerling poručíka za město do chaty a ukázal mu svou sbírku. A teprve nyní Kerling k své zlosti pochopil, proč důstojníkova volba ihned padla na šavli koupenou od Ismailiho. Věděl něco o té čepeli? To přece není možné. Naruz Ahmed tvrdil, že tajemství znali jen dva… Ačkoliv…

Upřímně řečeno Kerlingovi bylo líto se rozloučit s tou šavlí. Byla tak pěkná, ale když jednou poručíkovi bez dalších výhrad povolil volný výběr, nemohl už ustoupit.

Jak jen se ten tlumočník jmenoval? Kerling to zapomněl. A věděl to, dlouho si to jméno pamatoval.

Podruhé se Kerling sešel s poručíkem v redakci jednoho teheránského listu. Bylo to několik dní po recepci. Poručík se choval velmi přívětivě, sám Kerlinga oslovil a mezi řečí projevil zájem, kde získal tu šavli. Kerling uspokojil jeho zvědavost, prozradil mu, že ji koupil u vetešníka Ismailiho, a pak se zeptal mladého tlumočníka, kde on vzal ten klyč. Poručík se zasmál a vysvětlil, že se mu dostal do rukou asi půl hodiny před jejich seznámením, že ještě neměl ani čas si ho dobře prohlédnout. Dýku mu přinesl jako dárek starý Tádžik, krčmář, žijící v Teheránu. Poručík dokonce Uvedl jeho jméno, ale i to se Kerlingovi vytratilo, z paměti.

K čertu, jak se to všechno zmotalo!

Teď je šavle určitě v Sovětském svazu. Co se dá dělat?

Kerling šel znova k otomanu, sňal milovanou dýku, vytáhl ji z pochvy, pozorně si ji prohlédl ze všech stran, pak ji dal opět na místo a uvažoval: prodělal, nebo vydělal, když vyměnil šavli za klyč? Z hlediska sběratele možná neprohloupil, ale jestli skutečně… Ne, ne, něco s tím musí dělat. Takhle to nenechá.

Kerling se vrátil ke stolu, usedl do křesla, pohladil klímající dogu a začal přemýšlet.

Za chvíli rychle vstal a zvonkem přivolal Husseina.

„Jedu do města,“ řekl. „Zamkni všechny dveře. Ať nedostaneme další návštěvu.“

7

Uplynuly dva dny.

Na dvorku malém jako talířek pod čajový šálek seděl na prahu domku na patách Achun Irgašev a žvýkal hořký tabák.

Syn domácího nosil z kanálu vodu a zaléval jedinou řádku zelené cibule. Achun se na něj díval a přitom uvažoval, že je načase navštívit Naruze Ahmeda a zeptat se ho, co je se šavlí. Proč se tu Naruz tak dlouho neukázal? Nepodařilo se mu to? Najít stopu nebylo opravdu tak snadné, Naruz si ani nevzpomíná, komu ji prodal. Je to hlupák a darmošlap. Musí k němu zajít hned zítra ráno a všechno z něj vytáhnout.

Do dvora vešel neznámý muž úctyhodného vzhledu.

„Mír tomu domu… Salem alejkum… Jste ranhojič Achun Irgašev?“ zeptal se.

„Alejkum sálem… Jestli hledáte lékaře, vážený pane, jsem to já. Jestli hledáte Achuna, jsem to zase já,“ zažertoval stařík.

Neznámý nebyl naladěn k žertům a dost neuctivě šel přímo k věci:

„Potřebuje vás jeden velký pán v městě.“

„Teď hned?“

„Ano.“

„Co je mu, co ho bolí?“

„Řekne vám to sám.“

„Lékař musí vědět, ctěný pane, na co si pacient stěžuje. Jsou různé byliny proti různým nemocem. A proto…“

„Proto vstávejte, po jedem! Čeká na vás,“ skočil mu do řeči posel.

Nebylo nic neobvyklého, že ranhojiče známého v celém bazaru zavolali k nemocnému. Zřídkakdy minul den, aby za Achunem neposlali. Ale jeho služby vyhledávali většinou jen chudí. A teď ho najednou potřebuje boháč, velký pán! Podivné… Zavolali snad i doktora? Doktory neměl v lásce…

Achun s hekáním vstal, narovnal tělo shrbené stářím, vešel do domu a brzy se vrátil s malým uzlíčkem v rukou. V uzlíčku nosil své zázračné bylinky.

Posel zavedl starce ke křižovatce, kde čekal velký naleštěný automobil, posadil ho na zadní sedadlo a sám se uvelebil za volantem.

Vůz se plavně rozjel a zvyšoval ustavičně rychlost.

Starý Achun umíral strachy: poprvé za osmdesát let svého života se vezl v autu.

Vůz zastavil u přepychového domu v ulici Lalezar, šofér otevřel dvířka a vyzval ranhojiče, aby ho následoval.

Podle íránského zvyku host při vstupu do cizího domu zřídkakdy sejme pokrývku hlavy, ale obuv – vždycky. Achun se opozdil v hale, stahoval s nohou odřené, sešlapané boty. Do pokoje vstoupil bosý.

Tam na něj čekal Kerling. Věděl lépe než samotní Íránci, jak přivítat vážené hosty. Stůl byl prostřen, na něm stála čajová konvice, koflíky a talíře se zákusky, banány, mandarínkami, ořechy a hrozinkami.

„Promiňte, ato, že jsem vás vyrušil z klidu,“ pravil Kerling a s úsměvem podával hostu ruku. „Nepovažujte mě za pacienta. Už jsem sice v životě zakusil ledacos, ale chválabohu na žádnou nemoc si nemohu stěžovat. Prosím, posaďte se,“ a zavedl hosta ke stolu.

Achun si sedl na samý krajíček nízkého vyřezávaného taburetu, očima přelétl světlou komnatu s velkými okny a vysokým stropem a pak se zahleděl na pána. Byl by se rád zeptal, nač ho potřebuje tento zdravý Evropan, ale netroufal si.

Kerling pozoroval ne bez obav zuboženého starce. Zdálo se, že se může každou chvíli zhroutit, jak byl sešlý věkem a nemohoucí.

„Poslužte si, otče,“ vyzval ho Kerling a nalil mu do šálku horký, silný čaj.

Achun hleděl na hostitele s ponurou nedůvěrou, ale čaj neodmítl. Porušil by tím všechna pravidla zdvořilosti.

Kerling nezačal mluvit o své věci, dokud host nevypil tři koflíky čaje a neochutnal cukroví a ovoce. Pak k němu přistrčil krabici s doutníky a zeptal se:

„Kouříte?“

Achun zavrtěl hlavou.

Pohoštění i pánova pozornost se mu zamlouvaly, ale přesto pociťoval neklid. Nijak nedovedl nalézt odpověď na otázku, proč ho sem zavolali, co od něho vlivný cizinec chce.

Kerling se pohodlně rozvalil v křesle a začal:.

„Slyšel jsem o vás. Vím, že jste Uzbek, že jste ve dvacátém roce opustil vlast, žil jste nějakou dobu v Afghánistánu a pak jste se usadil v Iránu. Je to tak?“

Achun přikývl a zpozorněl. Měl pocit, že ho čeká nějaká nepříjemná záležitost. Musí se mít na pozoru…

Jako by uhodl jeho myšlenky, pokračoval Kerling velmi roztomile, s vlídným úsměvem:

„Jste pro mě užitečný jako člověk z druhé strany,“ a pohodil hlavou, „jako rozumný a zkušený muž, který by mi mohl poskytnout nějaké informace. Máte samozřejmě právo neodpovídat na moje otázky. Nebudu vás nutit. Jsem soukromá osoba, cizinec. Jestliže si navzájem porozumíme, buďte ubezpečený, že se vám odměním.“

Lehkým úklonem hlavy dal Achun na srozuměnou, že je mu všechno jasné, i když ve skutečnosti ničemu nerozuměl. Naopak, měl jakési neurčité podezření. Nervózně si hladil řídkou bradu a s obavami čekal, co řekne dál ten jemu nesrozumitelný člověk.

Kerling se zeptal:

„Znáte patrně svého rodáka ctihodného Ahmeda beje?“

Achun přikývl.

„Znáte ho dobře?“

Achun znovu přikývl.

„Nemůžete mi prozradit, ato, kam se poděl? Seznámil jsem se s ním ještě v Buchaře. Je to dávno. Byl jsem tehdy mladý, sloužil jsem jako důstojník instruktor, cvičil jsem emírovy vojáky.“ Kerling lhal, ale byl přesvědčen, že ho stařec nemůže usvědčit. „Později jsme se setkali v Afghánistánu a v třicátém prvém nebo třicátém druhém roce Ahmed bej zmizel. A nemohu ho nalézt.“

Hostova tvář se trochu vyjasnila. Tohle ještě není nic strašného…

„Od té doby jsem neviděl Ahmeda beje ani já,“ poznamenal. „A nedávno jsem se dověděl, že je mrtev.“

Kerling vstal a s dobře líčeným údivem zvolal:

„Ahmed bej je mrtev? Jste si tím jistý?“

„Tu neblahou zprávu mi sdělil jeho syn. Vůle Alláhova…“

„Syn? Promiňte… Tomu nerozumím. Jeho syn je tady?“

„Ano, tady v Teheránu.“

„A co dělá?“

„Tak, nic. Vede se mu špatně, tře bídu… Pohněvali jsme Alláha. Syn tak znamenitého a mocného beje, a žije v nouzi…“

„Řekněte mi, prosím! Já sice slyšel, že Ahmed bej má syna, ale měl jsem dojem, že zůstal tam, v sovětském Rusku.“

„Byl tam, ale po otcově smrti utekl sem. Viděl jsem ho nedávno.“

„Zajímavé! A on váš ujistil, že Ahmed bej zemřel?“

„Tak jest, pane.“

„To jsem nečekal! Opravdu,“ prohodil Kerling a usilovně si mnul čelo. „Jak se to stalo? Vyprávěl vám o tom syn?“

Achun mu vylíčil podrobnosti, jak je slyšel od Naruze Ahmeda.

„Tak, tak,“ vzdychl Kerling, „to je mi skutečně líto! Škoda Ahmeda beje. Byl to poctivý musulman a odvážný člověk.“ Pohodil pažemi a pokračoval jakoby sám k sobě: „Hm… Teď už mi patrně nikdo neprozradí, co mě tolik zajímá. Ačkoliv… možná že to ví syn. Třebas mu to otec řekl. Správně! Za zkoušku to stojí!“

„A co?“ zeptal se nesměle Achun.

„Tážete se co?“ Kerling se zahleděl upřeně do hostovy tváře a přimhouřil oči. „Máte dobrou paměť?“

Achun pokrčil rameny. Na paměť si nemohl stěžovat.

„Povězte mi, ato, byl jste někdy v bucharském domě Ahmeda beje?“

Achun se usmál. Jestli tam někdy byl! Naivní otázka. Kdo docházel častěji do bejova domu? Kdo učil jeho syna?

„Dobrá… Dobrá…,“ pokračoval hostitel. „Snad mi pomůžete vrhnout světlo na jednu věc. Řekněte, viděl jste někdy šavli, kterou svého času věnoval Ahmedu bejovi bucharský emír Said Alim chán?“

„Znám tu šavli… Viděl jsem ji mnohokrát…“

„Bravo!“ zvolal Kerling a zatleskal. „Bravo. Říkáte, že ji znáte a že jste ji mnohokrát viděl?“ Achun přikývl.

„Poznal byste ji, kdyby jich bylo víc pohromadě?“

„Myslím, že ano. Byla dost vzácná, nápadná. Vždyť ji dělal takový mistr… takový mistr…“

„Okamžik! Vrátím se hned…,“ Kerling rychle vyšel z pokoje.

Achun zatajil dech. Vzal šálek a napil se vychladlého čaje. Copak se šavle dostála do rukou cizince? Koupil ji právě on od toho hlupáka Naruze Ahmeda? Co nyní dělat?

Stařec byl přesvědčen, že v příští chvíli spatří tajemnou šavli. Ale pán domu se vrátil s deskami v rukou a rozložil na stole před Achunem asi půl tuctu fotografií.

„Tak to zkuste!“

Achun nemusel nic zkoušet. Okamžitě poznal šavli Ahmeda beje.

„Správně, ato!“ potvrdil Kerling. „Docela správně. Je to ona. Ale to nám ještě nic neříká…“

Kerling se zamyslil, znovu přejel rukou po čele, pak se prošel sem a tam po světnici. Achun čekal, co nepředvídaného bude následovat, a zkoumavě se díval na hostitele. Ovšem, má tu šavli. Teď je to jasné. A záleží mu na ní tolik, že se ji bojí ukázat. Ukryl ji někde daleko a ukazuje jen snímek.

„Ano, to ještě nic neříká,“ opakoval Kerling po delší přestávce. „To máte tak… Už jsem vám vyprávěl, že jsem se s Ahmedem bejem několikrát setkal v Afghánistánu. Tenkrát už šavli neměl, dost často se o tom zmiňoval. Velmi litoval, že o ni přišel a že spolu s ní zmizelo nějaké tajemství…“

Achun sebou zavrtěl na sedátku. V hrdle mu vyschlo, měl znovu chuť se napít. Rozhrnul chalát, vzdychl a pohladil rukou hruď zarostlou šedivými chlupy.

„Nevěnoval jsem těm řečem zvláštní pozornost,“ pokračoval Kerling, „a na nic jsem se Ahmeda beje nevyptával. Ale jednou s tím zase začal a zlostně poznamenal, že kdyby se mu podařilo najít šavli, měl by po starostech, získal by pohádkové bohatství. Já to bral jako žert, posmíval jsem se mu. Ahmed bej se rozhněval. Teď už se nesměju. A řeknu vám proč: před třemi roky, když jsem se toulal ‚Emírem‘, zašel jsem do starožitnictví, k Ismailimu. Znáte ho?“

Pobledlý Achun zavrtěl hlavou. Ne, Ismailiho nezná.

„A co byste řekl? Spatřil jsem šavli. Tu samou, Ahmedovu.“

„Koupil jste ji?“

„Uhodl jste,“ zasmál se Kerling. „Nemohl jsem ji nekoupit. Byl to vzácný, umělecký kus. A sotva jsem ji získal, vyskytla se spousta lidí. kteří ji chtěli ode mne odkoupit… Rozmýšlel jsem se…,“ a Kerling chtěl vyprávět, jak vyměnil šavli za dýku. Ale Achun se už neovládl. Pokušení bylo příliš silné, vykřikl:

„Ne, ne! Neprodejte ji ani zanic!“

„Proč ne?“ pospíšil si s otázkou Kerling a pomyslil si, že se málem dopustil chyby.

„Ne, ne! Za žádné peníze, pane.“

Tak to tedy je, řekl si Kerling. Domnívá se, že tu šavli ještě mám. Musím na něj s nějakou chytačkou.

Přisunul židli blíž k hostovi, usedl na ni obkročmo, upřeně se zadíval do starcových očí a začal se svou „chytačkou“:

„Dovolte Dovolte… Už si vzpomínám. Zesnulý Ahmed bej říkal, že tajemství znají, jen dva lidé: on a ještě někdo. Jméno jsem zapomněl… Nejste to snad vy?“

Achun uhnul pohledem. Tenhle pán, jak se zdá, ví všechno. Ahmed bej se zachoval jako kluk. Syn je zřejmě po něm… Copak Ahmeda beje tolik svrběl jazyk? Vykládat nějakému cizinci o tajemství čepele!… Přísahali přece při koránu, že nikomu nic neřeknou. Jen bejova smrt dávala právo odhalit tajemství třetímu člověku – jeho potomkovi, Naruzi Ahmedovi. Bej tedy porušil přísahu? Co teď?

„Kolik vám za šavli nabízejí, pane?“ zeptal se Achun. Napadla ho ztřeštěná myšlenka, že by snad mohl zbraň odkoupit.

Kerling uvedl částku a stěží zadržoval smích.

Stařec vzdychl. Alláh akbar! Je to možné? Tolik peněz nedá dohromady ani za dvacet let!

„A co když syn Ahmeda beje neprozradí jméno toho druhého, co zná tajemství šavle?“ položil Kerling záludnou otázku.

„Ne, ne,“ polekal se Achun. „K Naruzovi nechoďte. Je to hlupák. Hrozný hlupák. Měl tu šavli a prodal ji! Byl to přece Naruz Ahmed, kdo ji odtamtud přivezl. Tolik let ji schovával, a pak ji prodal. Není to pitomec?“

„Tak? To jsem nevěděl. Hm.“

„Naruzovi neříkejte nic, ten všechno jen pokazí. Co vědí dva, nemusí vědět třetí. Ví-li jeden – je dobře, když dva – je to horší, když tři – nejhorší. Věděli jsme o tom dva a vidíte, jak to dopadlo…“

„Och,“ zvolal radostně Kerling. „Teď už všemu rozumím. Vy, ctihodný ato, jste jedním z těch dvou, co znali tajemství?“

„Já…,“ tiše utrousil Achun a utřel si rukou pot s čela.

„Co je? Co vás trápí? Chcete si vzít tajemství s sebou do hrobu jako Ahmed bej? Není to hloupé? Na vašem místě bych nebyl tak skromný. Člověk musí uvažovat prakticky. Mlčení, věřte mi, vám nepřinese žádný zisk. Podívejte se, ato: jeden zná tajemství, ale nemá šavli, druhý má šavli, ale není zasvěcen do tajemství. Jaký to má smysl? Když se oba spojíme, budou peníze, bude bohatství. Rozmyslete si to, Achun-ato!“

„Všechno to dopadlo špatně,“ zamumlal rozpačitě Achun. „Velmi špatně. Ale jestli to vyžvanil sám bej, musím já dodržet přísahu? Dobře, povím vám to. Pod jednou podmínkou: slibujete, že mě neošidíte? Jsem moc starý, pane, je mi osmdesát let. Už mě namáhá sbírat bylinky, chodit po domech. Oči vidí špatně, nohy mě sotva unesou… Ale mám mladou ženu, docela mladou, šestnáctiletou. Nemá nikoho, než mě. A chystá se mě obdařit potomkem. Chápete? Ve třech to nebude lehké. Kdybyste…“

„Stačí, rozumím,“ přerušil ho netrpělivě Kerling. „Slibuju a dávám své slovo.“

„Díky. Věděl jsem, že neukřivdíte starému člověku. Jste vzdělaný pán, cizinec, dobře jste znal Ahmeda beje…“

„Ano, ano… Všechno chápu.“

„Tak teda poslouchejte…“

A Achun mu všechno pověděl.

Když se zbavil tajemství, pocítil úlevu, jako by shodil s ramen dlouholeté, obtížné břemeno, a sáhl po konvici.

Kerling, který až dosud mlčky poslouchal, praštil najednou zlostně do stolu, až talířky poskočily, a vykřikl:

„Pane bože! Já idiot! Nejsem o nic lepší než Naruz rAhmed.“

Achunova dlaň, vztažená k čajové konvici, se zastavila ve vzduchu.

„Co jste to povídal?“

„Že jsem idiot!“ opakoval Kerling doopravdy rozzlobený. „Já tu šavli vyměnil za dýku. Z vlastní vůle. Tohle všechno jsem nevěděl. Vůbec ne! Teď už tomu rozumíte?“

Ne, starý Achun tomu nerozuměl. Zatvářil se teď hloupě. Celý změkl a byl by se nejraději rozplakal. Pochopil jen tolik, že mu provedli zlomyslný žert. Podvedli ho. Jeho, osmdesátiletého váženého ranhojiče, který v životě poznal tolik různých lidí, podvedli jako užvaněnou ženskou. Cizinec z něj prostě chtěl dostat tajemství a podařilo se mu to. Teď už Achuna nepotřebuje. Aj, aj, aj… Co to jen provedl?

„Vidím, že mi nevěříte,“ obrátil se k němu Kerling. „Ale neprávem. Tu emírskou šavli bohužel skutečně nemám. Mluvím pravdu. Vyměnil jsem ji a teď je tam,“ neurčitě ukázal rukou, „v sovětském Rusku…“

Achun mlčel. Vstal, sebral svůj uzlíček ležící na podlaze u jeho nohou, nerozloučil se s hostitelem a vrávoravým krokem zamířil ke dveřím. Srdce ho rozbolelo z urážky a bezmocného hněvu. Dlouho se nemohl dostat nohama do bot.

Když se konečně obul a zapadly za nim dveře, Kerling se usmál:

„Starý opičák! Nevěří mi! A ještě se urazil. No, čert ho vem! Jedno je mi teď jasné: tahle věc stojí za to. Musím si mermomocí vzpomenout na jméno toho sovětského důstojníka!“

8

Byla temná, bezměsíčná noc. Z okna pokojíku Naruze Ahmeda se linulo matné narudlé světlo. Achun se přikradl blíž a poslouchal. Naruz Ahmed nebyl sám. Slyšel dva hlasy. Stařík se pokoušel nahlédnout do. okna, ale neviděl nic. Sklo bylo kalné, pokryté silnou vrstvou prachu.

Kdo to u něho je? pomyslil si Achun. S kým se to ten mezek přátelí?

Přikrčil se ke zdi jako ospalý pták, stál a přemýšlel o tom, co se stalo. V očích starého ranhojiče byl syn Ahmeda beje hlupák, ale uvědomoval si, že je sám ještě hloupější než to štěně. Naruz Ahmed nevěděl o čepeli nic určitého a prodal ji, ale Achun provedl ještě něco horšího – vybrebtal to nejtajnější.

Zkormoucen studem a lítostí přišel sem, aby se svěřil Naruzi Ahmedovi, aby posoudili situaci a hledali východisko.

Stařec čekal, až host Naruze Ahmeda odejde, ale. ten zřejmě nespěchal. Stát pod oknem bylo nepohodlné a také nevhodné. Co by si mohli pomyslit sousedé? Achun se rozhodl vstoupit. Naruz Ahmed se už dovtípí, proč ranhojič zavítal, a postará se, aby hosta vypoklonkoval.

Achun vešel do dvora, pak do otevřených dveří a octl se v úplně temné předsíňce. Jen podle hlasů a po hmatu nalezl správný směr.

V místnosti byli dva lidé: Naruz Ahmed a neznámý muž, zřejmě Íránec. Byl to Naruzův přítel leštíc parket Masud.

„Salem!“ stručně pozdravil stařec a přiložil ruku k hrudi.

„Ó, ctihodný Achun-ata! Salem alejkum!“ vesele odvětil Naruz, obešel stůl, přistoupil k Achunovi a stiskl silnými prsty jeho zvadlou ruku. „Vynadáte bídně,“ poznamenal. „Co se stalo? Jste nemocný, unavený, nebo nějaké nepříjemnosti?“

„Ode všeho trochu!“ odpověděl vyhýbavě Achun a sedl si na nízkou stoličku.

„Je to na vás vidět,“ řekl Naruz Ahméd a vrátil se ke stolu. „Hned jsem si toho všiml. Posledně jste vypadal líp.“

Stařík si zhluboka povzdechl a přelétl zrakem místnost. Podivné! Za ten krátký čas se změnila. Nad postelí visí květovaný koberec, na posteli modrá hedvábná pokrývka. Na podlaze běhoun. To tu dřív nebylo. Nestál tu ani čtvercový stůl na nízkých nohách a půl tuctu stoliček. V koutě syčí měděný samovar, také novinka! A přibyla lampa… Achunovým očím nic neujde. Všechno se tu objevilo nedávno. A na stole? Na stole bledě modrá čajová konvice s červeným ornamentem, stejné koflíky, vdolky, cukr, sušené ovoce, med a láhev. A z toho, jak je pán domu hovorný a přívětivý, bylo možno uhodnout, co v ní asi je. Naruz má na sobě oblek z čínského hedvábí, celé jeho vzezření svědčí o blahobytu. Co dělají peníze! To všechno si zřejmě Naruz Ahmed mohl dovolit dík velkodušnosti starého kouzelníka Aliho Mansura, ne jinak!

Čaj Achun neodmítl, vzal si z hostitelových rukou šálek.

Rozhovor se stočil k počasí a zakrátko ustal nadobro.

Achun srkal čaj malými doušky, pomlaskával a úkosem pokukoval po Masudovi.

Když byl Achun hotov s koflíkem, cítil Masud, že tady překáži, rozloučil se a odešel.

Když jeho kroky utichly, zajímal se Achun:

„Kdo je to?“

„Je odtud, slušný člověk, můj starý známý. Před časem jsme spolu leštili parkety v hotelu Debrenť. Co má být?“

„Jen tak. Přišel jsem v té naší záležitosti.“

„Myslil jsem si to.“

„Stalo se neštěstí,“ pokračoval Achun sklesle.

Naruz Ahmed zpozorněl.

„Jaké neštěstí? S kým?“

„Se mnou i s tebou,“ odpověděl Achun. Vytáhl pytlík s tabákem, který nosil za pasem, ale jen ho chvilku obracel v rukou a zase dal zpátky.

„No tak… Mluvte… Co je s vámi?“ pobízel ho znepokojený Naruz.

„Hned. Hned, synku. Kdybys věděl, jak je mi těžko o tom hovořit, jak mě bolí mé staré srdce, jakou tíhu mám na duši. Stalo se to nedávno, a já zatím zestaral o dobrých deset let.“ Achun zhluboka vzdychl. Zamračil se, chvilku čekal a pokračoval: „Dnes před večerem ke mně přišel neznámý Íránec. Řekl, že si mě přeje nějaký velký pán, abych si pospíšil. Sedli jsme do auta a jeli. Zastavili jsme před domem v ulici Lalezar.“ Stařec se rozkašlal a natáhl ruku k šálku.

Jméno ulice Naruze Ahmeda poplašilo. Chtěl se něco zeptat, ale rozmyslil si to a mlčel.

„Poslouchej dál,“ pokračoval Achun. „Íránec mě zavedl do bohatého domu. Tam na mě čekal pán asi stejně nemocný, jako jsi v téhle chvíli ty.“

„Kdo to byl?“ přerušil ho Naruz Ahmed.

„Bohatý cizinec.“

„Jak vypadal?“

„Hm… Je to důležité? Jak bych to řekl… Starší, k šedesáti. Světlé, hladké ulízané vlasy. Postavou asi jako ty. Dobře oblečený. Mluví plynně naší řečí.“

To je on, projelo Naruzovi hlavou, a pobídl netrpělivě:

„Povídejte dál!“

Achun pokračoval:

„Ten cizinec ví něco o mně a o tvém otci. Seznámil se s Ahmedem bejem už v Buchaře. Pak se s ním setkal v Afghánistánu. Ahmed bej mu ukázal šavli a prozradil mu její tajemství.“

„To není možné! Co je to za nesmysl!“ vykřikl Ahmed a zbledl.

Achun potřásl hlavou:

„Sám jsem tomu ze začátku nevěřil. Ale je to tak.“

„Tlachy! Otec mi o žádném cizinci neříkal. Mluvil jen o vás.“

„Nevím… Nevím,“ mumlal Achun. „Opakuji jen to, co jsem slyšel. Na tomhle světě není, zdá se. nic nemožné.“

„Tomu se mi nechce věřit. Že by otec… A proč vás cizinec zavolal?“

„Dlouho jsem to nemohl uhodnout, a pak mi to vysvětlil. Všechno mi pověděl a ptal se mě, jestli mohu potvrdit, že čepel opravdu skrývá tajemství.“

„Co jste mu na to řekl?“

„Řekl jsem mu, že jsem Ahmeda beje znal, že jsem v jeho domě viděl šavli, ale že jsem o nějakém tajemství nikdy nic neslyšel. Začal se smát a povídá: „Nevěřím vám. Jestli jste na to tajemství zapomněl, mohu vám ho připomenout.“ Vyšel z pokoje a vrátil se s šavlí v rukou. Zůstal jsem, jako když mě praští! Byla to šavle tvého otce. ta, co mu daroval emír. Zmýlit jsem se nemohl… Cizinec mi podal šavli a ptá se mě: ‚Je to ona?‘ Překonal jsem rozčilení a se vší rozhodností jsem prohlásil, že to není ona. ‚Není?‘ zeptal se udiveně. Zase jsem řekl, že ne. Vytáhl ji z pochvy, položil na stůl, sklonil se nad ní a povídá: ‚Třeba se mýlíte. Podívejte se sem!‘ Třásly se mi ruce i nohy. ‚Vidíte ty ornamenty, lebky, čísla? V nich to všechno vězí. Nebo se snad pletu? Ne, druhá taková šavle na světě nemůže být.‘ Dělal jsem, jako že nerozumím, a opakoval jsem, že jsem tu šavli nikdy neviděl.“

„Nezeptal jste se, odkud tu šavli má?“

„Zeptal. Odpověděl, že mu ji věnoval Ahmed bej, než odešel do sovětské země.“

„To je lež! Proč jste mu to neřekl do očí?“

Achun pokrčil rameny.

Naruz Ahmed měl v hlavě zmatek. Bral starcovo vyprávění za bernou minci a nedovedl pochopit, jak to vlastně bylo. Nač si potřeboval Kerling vymýšlet, že dostal šavli od otce, když ji koupil od Ismailiho? Odkud mohl znát Ahmeda beje? Co s tím má co dělat Buchara, Afghánistán? Proč se mu otec ani slovem o tom nezmínil? Dokázal by otec zasvětit do tajemství čepele cizozemce? Ne, ne, to mu není podobné. O čepeli se Kerling dověděl až od něho, od Naruze, tu nešťastnou noc… Ale Naruz mu přece nevyprávěl o žádných ornamentech a lebkách… Sám nic nevěděl, leda to, že mu šavle může přinést bohatství. Nic víc Kerlingovi neřekl. Z toho vyplývá, že je šavle ještě pořád u Kerlinga. A odkud znal Achuna?… K ďasu! Vždyť mu sám udal starcovo jméno…

Achun a Naruz Ahmed seděli u stolu proti sobě, oba rozčilení, a mlčeli jako zařezaní, každý přemýšlel o svém.

„Co teď dělat?“ zeptal se konečně Naruz Ahmed.

„Ukradnout cizinci šavli,“ řekl rázně Achun.

„Cože?“ opáčil Naruz Ahmed, jako by byl neslyšel.

Achun to opakoval.

Naruz se usmál: to se lehko řekne – ukradnout! Kdyby stařík věděl, jak žalostně jeho pokus o krádež skončil, nenavrhoval by takovou hloupost.

„Proč mlčíš, synku?“ zeptal se Achun.“

„Přemýšlím.“

„Máš pravdu, musíme přemýšlet. Ukrást šavli není tak snadné.“

„To bych řekl! Vůbec ne. Myslím, že nemá cenu se o to pokoušet,“

V starcových očích se zle zablesklo.

„Jestli chceš i dál žít v téhle bídě a být slepý k bohatství, které se ti nabízí, pak to nemá cenu. Už jednou ses ukázal jako hlupák. Chceš to udělat ještě jednou?“

Naruz Ahmed vyskočil. Hněvem se mu zúžily oči. Přistoupil těsně k starci a hlasem třesoucím se zlostí zasípěl:

„Tak já vám něco povím, velectěný Achun-ato… Mám už celé té šavle i toho proklatého tajemství po krk. Nejsem malé dítě. Nevěřím, že někdy zbohatnu. To jsou jen prázdná slova… Už mě omrzelo je poslouchat… Prodal jsem šavli, protože jsem nevěděl, co skrývá, a udělal jsem myslím dobře. Starého čerta je mi platné tajemství, které neznám. Pamatujte si: dokud mi neprozradíte, v čem to tajemství vězí, nehnu prstem!“

Ohromený Achun se na něho díval s vypoulenýma očima a pohyboval naprázdno rty.

„Na tohle vám nenaletím!“ křičel Naruz Ahmed. „Vy za šavlí do domu toho pána nepolezete. To znamená, že tam musím vlézt já. A víte, čím to zavání, jestli mě chytnou? A tudíž, ctihodný Achun-ato. musím vědět proč a zač to mám riskovat, kvůli čemu mám dávat v sázku svou kůži. Tak ven s tím. pěkně na rovinu! A pak si teprve budeme lámat hlavu… Nechcete? To je vaše věc. Ale v tom případě už vám nebudu dělat slouhu. Poraďte si s tím-sám… Jen si to rozvažte: tajemství znal otec, znáte je vy a cizinec. Proč bych měl právě já, který nic nevím, ukrást šavli? Možná že ta celá záhada nestojí za zlámanou grešli! Nebo jsem snad horší než ostatní? Nesmi se mi nic vážného svěřit? Anebo mě chcete jen využitkovat a pak se mi vysmát?

„To stačí! Nerozčiluj se!“ skočil mu nakonec do řeči Achun.

„Sedni si a poslouchej!“

Naruz Ahmed si sedl za stůl a zapálil si cigaretu.

Stařec začal vyprávět…

9

Vypátrat jméno sovětského důstojníka-tlumočníka, který mu vyměnil dýku, dalo Kerlingovi hodně práce. Byl ve vydavatelství, které tehdy uspořádalo recepci pro dopisovatele, v redakci listu, kde se setkal s poručíkem. Ale nic nepořídil, skoro nikdo si na důstojníka nevzpomněl a těch několik, co si ho nejasně pamatovali, neznalo jeho jméno.

Pak si vzpomněl na Tádžika, krčmáře, který podle poručíkových slov mu dýku přinesl jako dar. Je to ovšem už déle než tři roky, krčmář mohl zatím umřít nebo odjet z Teheránu nebo prodat hospodu. Ale v každém případě se musí pokusit ho najít. Snad mu poví, jak se ten poručík jmenoval.

Kerling se nastrojil do orientálního roucha, k pasu zavěsil dýku a vypravil se na zvědy. Obcházel jednu za druhou všechny jídelny a čajovny. Dýka vzbuzovala pozornost, lidé ji ohmatávali, vytahovali z pochvy, ale nenašel se ani jeden hospodský, který by v té zbrani poznal svůj bývalý majetek.

Kerling marně zjezdil nebo prolezl pěšky i ty nejzapadlejší uličky v městě. Už začal ztrácet naději.

Husseinovi pánův neúspěch nedal spát. Neúnavně se vyptával lidi v bazarech a jednoho dne přišel se zprávou, že kdesi na jižním okraji města je hospůdka nějakého Tádžika jménem Turdyjev. Byl už tam pán?

Kerling, který už málem hodil flintu do žita, pookřál a znova se pustil po stopě. Nalezl hospůdku v křivolaké, zapáchající uličce. Po pravdě řečeno, moc si od ní nesliboval. Nevěřil, že by byl sovětský důstojník docházel do takové putyky. Ale sotva překročil práh a usedl k nízkému stolku, krčmář, drobný stařík s pichlavýma očima, vyskočil ze svého místa a přiběhl k němu.

„Pane! Kde jste to koupil?“ zeptal se beze všech okolků a ani hosta nepozdravil.

„Znáte ji?“ usmál se chytře Kerling a narovnal řemínek. na kterém visela dýka. „Hm… Tak se mi zdá, že jsem ji znával…“

„Proto jsem k vám přišel. Našlo by se tu nějaké šikovné místečko?“ otázal se Kerling a přelétl pohledem světnici s nízkým neomítnutým stropem. Ve vzduchu páchl čoud, vepřová pečené a cibule. Na hliněné podlaze sedělo několik otrhaných návštěvníků.

Krčmář si přiložil ruku k srdci, uklonil se a vyzval Kerlinga. aby ho následoval.

Zavedl ho na dvůr a posadil na prázdnou bednu, odkud nejprve shodil nevydělanou ovčí kůži. „Jmenujete se Turdyjev?“ zeptal se Kerling. „Hanifa Turdyjev, ctěný pane. Hanifa Turdyjev…“ trochu postrašeně potvrdil hospodský. „Řekněte mí, patřil vám kdysi tenhle klyč?“ Krčmář nechápal, kam cizinec míří, snažil se pro jistotu získat čas a obracel dýku dlouho v rukou. Kerling ztratil trpělivost a dotíral: „Řekli mi, že jste v šestačtyřicátém roce daroval tuhle dýku jednomu krajanovi…“

Hospodský si uvědomil, že se nakonec nemá čeho bát, a začal brebentit:

„Ano, ano, ovšem… Teď, když jste mi to připomněl… Bylo to dávno. Věnoval jsem ji synovi starého přítele… Jmenoval se Džuma Sadykov. A jak se dostala dýka k vám?“

„Začínám stárnout,“ říkal si v duchu Kerling. „Džuma Sadykov! Samozřejmě, Džuma Sadykov. Jak jsem to mohl zapomenout?“ K Turdyjevoví pravil:

„Sadykov je můj dobrý známý… Chytrý, vzdělaný člověk. Byl u mne na návštěvě a před odjezdem do jižního Íránu tam nechal dýku. Na zpáteční cestě se už v Teheránu nezastavil. Dýka zůstala u mě. Je to drahá věc, už dávno jsem ji chtěl Sadykovovi vrátit, ale neznám adresu. Nevíte, kde ho najdu?“

„Nestalo se žádné neštěstí,“ usmál se Turdyjev. „Najdete ho v Buchaře. Tam se narodil a tam žije.“

„V Buchaře?“

„V Buchaře,“ přikývl krčmář a pronic zanic vzdychl „Je to dávno, co jste odtamtud odešel?“

„Och! Moc dávno. V šestnáctém, utekl jsem ještě před ruskou revolucí. Společně s Džumovým otcem jsme zmizeli do Íránu, když začali verbovat do carské armády. Byla tehdy válka, spousta lidí opustila Bucharu. Džumův otec umřel před deseti lety, nedožil se setkání se synem. A vidíte, já žiju, teprve se chystám umřít…“

„Vy máte ještě dost času,“ zalichotil mu Kerling. „Vypadáte jako mladík.“

Stařec se zasmál:

„Příjemná slova… Radost poslouchat, ale nevrátí mládí.“

Kerling vstal.

„No… Pokusím se najít Sadykova. Srdečně vám děkuju…“

Ještě téže noci vyjel Kerling s autem daleko za město a zastavil na pustém místě. Vyňal z malého pouzdra přenosnou krátkovlnnou vysílačku, postavil ji na zadní sedadlo. na karoserii namontoval dlouhý ohebný stožár antény. Zapojil proud, navlékl na uši naslouchátka a hledal vlnu. Za minutu už dobře nacvičeným pohybem ruky mačkal knoflíček a vyťukával šifry. Éterem letěly tečky a čárky. Znamenaly:

„Najděte v Buchaře Džumu Sadykova, který byl v šestačtyřicátém roce poručíkem-tlumočníkem v Iránu, udělejte všechno, abyste mi opatřil šavli s dračí hlavou, kterou odvezl z Teheránu. Budu poslouchat za deset dní.“

Když dokončil vysílání, Kerling sbalil vysílačku a ujížděl zpátky do města.

Přesně za deset dni dostal odpověď:

„Džuma Sadykov daroval šavli jedinému osmnáctiletému synovi důstojníka Sattara Chalilova. Chalilov žil v Buchaře a před rokem se přestěhoval. Kam – zjišťuji. Poslouchejte za sedm dní.“

Uplynulo sedm dní, ještě jednou sedm, šestkrát sedm… Uplynuly tři měsíce, zpráva nedošla. Éter mlčel.

Kerling byl znepokojen. Co se stalo? Přijímací stanice byla v centrální evidenci, dvakrát do roka bylo nutno podávat výkaz. Po dlouhých úvahách se Kerling rozhodl zahájit okamžité kroky…

10

Teď, když Naruz Ahmed znal tajemství čepele, neměl chvíli klidu, myslil na ně dnem i nocí, byl odhodlán ke všemu, i k vraždě, jen aby znovu získal šavli.

Vyváděl tak, že se starý Achun s údivem chytal za levou stranu hrudi.

„Nesmíme čekat,“ opakoval zachmuřeně Naruz, „jinak nás ten zatracený cizinec předejde.“

„Přece se bojíš šavli ukrást,“ popichoval ho jízlivě Achun. „Tak jak ji chceš dostat?“

„Teď už jsem hotov ke všemu! Jen když to bude co nejdřív!“

Oba došli k názoru, že je šavle v Kerlingově venkovském domě. Vzít ji odtud nebylo lehké. Byl tam správce a jeho žena, služebnictvo…

Kerling nejezdil na venkov často, obyčejně jen ze soboty na neděli.

Ustaraný a zoufalý Naruz Ahmed nakonec prohlásil, že ve dvou nic nesvedou, musí přizvat třetího – leštiče Masuda. Je to Naruzův přítel, musí přiložit ruku, a jestli odmítne, pak už se to nikdy nepodaří. Proto musí riskovat.

Achun se zamyslil. Jako většina starých lidí byl velmi opatrný a nedůvěřivý.

Masud nyní býval u Naruze Ahmeda častým hostem. Mluvilo se o různých bezvýznamných věcech, ale Achun stočil pokaždé řeč tak, aby se projevila Masudova povaha: jestli je chtivý peněz, co by říkal, kdyby se mu například nabídlo, že si může za několik hodin bez zvláštní námahy vydělat víc, než kolik obnáší jeho roční příjem. Ukázalo se, že se Masud nebojí rizika a že by se ochotně pustil do jakéhokoli výnosného podniku. Peníze nepáchnou.

Konečně byl stařec spokojen a uložil Naruzi Ahmedovi, aby pohovořil s Masudem mezi čtyřma očima a přímo ho vyzval k účasti…

Naruz Ahmed byl dobrý prorok: Masud nejen souhlasil, ale měl z nabídky velkou radost.

Od rozhovoru uplynuly tři dny, dnes se měli dohodnout na podrobnostech a vypracovat konečný plán.

Masud se dostavil přesně ve stanovenou dobu a brzy po něm se přibelhal Achun.

Přestávala hra na schovávanou, teď už mohli chytit býka za rohy. Jen co se posadili ke stolu. Achun si odkašlal, pohladil bradu a obrátil se k Masudovi:

„Naruz Ahmed mi říkal, dobrý muži, že nám rád pomůžeš vybřednout z bídy… Tak teda, jestli sis to nerozmyslil, musíme se do toho pustit.“

„Proč bych nepomohl slušným lidem, velevážený Achun-ato,“ odpověděl bodře Masud. „Pomůžu rád. Jenomže mi Naruz slíbil povědět, nač potřebujete tu šavli.“

„Copak ti to nevysvětlil?“ zeptal se stařík se strojeným údivem.

Masud potřásl hlavou.

„V tom případě, jak vidím, tě musím zasvětit do našeho tajemství,“ pronesl přísně a s důrazem Achun, a pohlédl podezíravě ke dveřím a k oknu. „Ale musíš přísahat při památce svého otce; děda i praděda, že se to od tebe živá duše nedoví…“

Masud si položil ruku na srdce, pak ji zvedl ke stropu a přísahal, že bude němý jako ryba.

Stařec přistoupil těsně k němu a začal tajemným hlasem:

„Nemám tušení, jak se šavle, kterou nám ukradli, dostala k tvému pánu. Je v tom nějaká špinavost… Ale to mě teď nezajímá. Prosil jsem pana Kerlinga, aby mi ji prodal, nabízel jsem mu spoustu peněz, třikrát tolik, než jakou má cenu. Ale jen se mi posmíval. Žádal jsem ho, aby mi ji aspoň na nějaký čas půjčil na zálohu, ale i to odmítl.“

„To znamená, že jste s pánem hovořil?“ podivil se Masud.

„Hovořil, synku. Ale jeho nepřemluvíš. Je to zlý člověk a nechce mi rozumět. Kdežto ty jsi musulman jako my a pochopíš to. Ty víš, co je to šariat a co pro nás znamená. Tak poslouchej! Naruzův otec Ahmed bej byl můj věrný a oddaný přítel. Srazili mu hlavu šavlí, kterou u sebe schovává tvůj pán. Přísahal jsem Alláhovi, že tou šavlí zahyne i ten, kdo zabil Ahmeda beje. Té přísahy mě nikdo nezbaví. Šavli potřebuju spíš já než Naruz Ahmed. Ale jsem už starý a nemám dost síly, nemohu ztrestat vraha. Udělá to za mě Naruz, syn Ahmeda beje.“

„A kde se zdržuje vrah?“ zajímal se Masud.

„Nedaleko odtud, v Isfahánu. Potřebujeme šavli na dva týdny, ne víc. V té době se stane to, o čem bude vědět jen Alláh a my tři.“

„Jen na dva týdny?“

„Víc ne.“

„Tím se to zjednodušuje,“ prohodil spíš k sobě Masud.

„Možná že to dokážem za týden,“ dodal spěšně Achun. „Jen co bude dokonána spravedlivá pomsta, vrátíme tvým prostřednictvím šavli na místo.“

„Rozumím… Ale víte jistě, že šavli má Kerling?“

„Držel jsem ji v rukou!“ zvolal Achun. „Viděl jsem ji tak jako teď tebe!“

„Kde ji schovává? Odvezl ji patrně na chatu.“

„Tam není,“ poznamenal zamračeně Naruz Ahmed.

„Tomu nerozumím,“ pokrčil rameny leštič. „Všechny staré zbraně rozvěsil po zdi. Znám je nazpaměť. A vaši šavli jsem neviděl…“

„Bude se musit všechno prohledat,“ podotkl rázně Naruz.

„Rozumím, prošťárat almary,“ souhlasil Masud.

Dohovořili se tak: V sobotu, za tři dny, bude Masud pastovat podlahy v Kerlingově bytě a zdrží se déle než obvykle. Až se setmi, přijde Naruz Ahmed a zahvízdá pod oknem, které Masud nechá otevřené. Masud mu podá šavli a okno nezavře. Musí se to zaonačit tak, aby si mysleli. že do domu vlezli oknem zloději.

Když všechno projednali, nabídl Achun něco peněz leštiči jako závdavek. Ten rozhodně odmítl.

„To nemusí být, Achun-ato. Vy jste věřili mně, já musím věřit vám. Vyrovnáme se až potom.“

… v pátek přinesl listonoš Naruzi Ahmedovi dopis, první za mnoho let. Naruz si nedovedl představit, od koho by mohl být. Rychle protrhl kraj obálky, vytáhl list, rozložil ho a četl:

„Ctěný pane! Přijďte si pro své dokumenty tam, kde jste je nechal. Čekám vás v sobotu, přesně v osm hodin večeř.“

„Zpropadeně! Kerling!“ vykřikl Naruz Ahmed. „Akorát v sobotu! To je nápad! A kdybych tam nešel? Ne, to nejde. Čert ví, co mi chce. Je to tak možná lepší. Znamená to, že Kerling zůstane v sobotu na chatě spát, takže Masud bude mít větší volnost. Ale musím se vrátit do města, než se setmí. Snad to stačím. Řeknu, že spěchám. Něco si vymyslím. Jenom si musím vzít drožku tam i zpátky, abych se nezpozdil. Při takové příležitosti si mohu dovolit nějakou útratu!“

11

V sobotu před osmou hodinou nasedl Kerling do auta a opustil Teherán.

Svůj plán si promyslil už dřív, a teď, když seděl za volantem, probral ho ještě několikrát v myšlenkách, poopravil, co bylo třeba, a provedl v něm určité změny pro nepředvídané události.

V polovině cesty předjel drožkáře a zahlédl ve voze Naruze Ahmeda.

Kerling zajel ke kraji silnice a zabrzdil. Když ho drožka dojela, zvedl ruku a zavolal na Naruze Ahmeda:

„Kampak jedete?“

„K vám.“

„Přesedněte do auta.“

Naruz Ahmed byl na vahách. Jak se má zachovat? Odmítnout by nebylo slušné, propustit drožkáře – pak by se nedostal včas zpátky do města. Bude muset muže požádat, aby jel za nimi. Ano, jen takhle…

„Hrozně spěchám,“ zabručel provinilým hlasem.

„Tím spíš!“

„Chtěl jsem i zpátky drožkou…“

„Moje auto je snad horší?“ usmál se Kerling. „Mohu Vás do města dovézt.“

Naruz Ahmed pokrčil rameny, zaplatil drožkáři a propustil ho.

Až k chatě oba mlčeli. Kerling si v duchu sestavoval plán nastávajícího rozhovoru, Naruz Ahmed přemýšlel, jak se dostat zpět do města před smluvenou dobou…

V pracovně posadil hostitel návštěvníka na známou pohovku, upřeně se na něj zadíval žlutošedýma očima a pronesl:

„Jste, jak vidět, notně houževnatý.“

„Jak to?“ zeptal se nechápavě host. „Ano… Hrozně houževnatý. Konečně… To nevadí. Tvrdá povaha.“

Ve světnici se objevil Hussein. „Mám prostřít, k večeři, pane?“

„Prostři. Pro dva.“ Hussein odešel.

„Dostal jsem váš dopis,“ nesměle utrousil Naruz Ahmed. „Píšete, že si mohu vzít svoje doklady…“

„Zcela správně. Tady jsou.“ Kerling vyňal z kapsy listiny a podal je hostovi. Ten rychle vstal, schoval je a řekl: „Srdečně děkuji, pane. Mohu jít?“

„Jak si přejete. Ostatně kam tak pospícháte? Jestli to není tajemství…“

„Ne, proč?“ odpověděl Naruz Ahmed a vykouzlil na tváři ztrápený úsměv. „Jak to říct… Nemám co skrývat. V městě na mě čeká jedna žena. Jsem přece starý mládenec…“

„Úplně vás chápu.“ řekl Kerling vážně a vstal. Přistoupil ke skříňce u zdi. otevřel ji, vyndal láhev vína a dvě sklenice. „Jak říká velký Omar Chajjám: Opojná ač číše zakázána nám, neuplyne bez ženy a vína den. Z plné sklenky odlij kapku jedinou, a zbytek vypij jedním douškem do dna…“ Naruz Ahmed neměl náladu na poezii a zabručel něco nesouvislého.

Kerling podal sklenici hostu, naplnil ji vínem, pak nalil sobě a řekl:

„Na zdraví ženy, která na vás čeká.“ Zmatený, nic nechápající Naruz Ahmed poslušně vypil víno.

Kerling přimhouřil oči a zeptal se: „Dobré?“

Naruz jen zamlaskal.

„Máte pravdu. Je to výborný nápoj… A sedněte si na minutu. Stát není pohodlné. Nezdržím vás dlouho,“ a Kerling odnesl víno a sklenky zpátky do skříňky.

To znamená, že tu chce spát, přemýšlel Naruz Ahmed. Jinak by neobjednal večeři. To se mi hodí.

„Tak se mi zdá,“ pokračoval Kerling. houpaje se na podpatcích, „že jste si dal rendez-vous se svou vyvolenou v ulici Lalezar.“ Naruz Ahmed se na něj díval strnulým pohledem. „Podle mých informací,“ pokračoval stejným tónem Kerling, „máte přijít hned po setmění k jednomu domu v ulici Lalezar a zapískat pod otevřeným oknem. Je to tak?“

Naruz Ahmed mlčel. Díval se na Kerlinga jako myš na hroznýše. V hlavě měl prázdno, ztratil dočista schopnost usuzovat a chápat. Kerling se smál.

„A teď dost té komedie. Svou tvrdohlavost byste měl uplatnit rozumněji. Hrajete hloupě: vsázíte ohromnou – částku – vlastní hlavu, a v banku není jediný měďák. Chápete?… Vím všechno. Masud mi prodal rozhovor s vámi. Ale upozorňuji: běda vám, jestli hnete proti Masudovi prstem… Sám pochopíte, že to, za čím se ženete, nestojí za fajfku tabáku. Věříte svatosvatě tomu potřeštěnému starci Irgaševovi. Ale jste vedle. Lhal vám. Žádnou šavli jsem mu neukazoval… Z té jednoduché příčiny, že ji nemám. Už dávno ne. Ukazoval jsem Irgaševovi fotografii. kterou jsem udělal před třemi roky. A šavle, jestli to chcete vědět, se nachází ve vaší vlasti.“

Naruz Ahmed poslouchal se sklopeným zrakem. Nevěřil tomu člověku ani slovo, zmocňovalo se ho stále zuřivější zoufalství.

„Minule jste mi vyprávěl,“ pokračoval Kerling, „že vás v jedenačtyřicátém roce učil nějaký major všelijakým moudrostem. Je to tak?“

Naruz Ahmed mechanicky přikývl. Dosud se nevzpamatoval a říkal si zarytě: Tomu blonďákovi musím stisknout chřtán.

„Taky topografii?“

Naruz Ahmed znovu přikývl.

„A skákat padákem?“

„Ano,“ otevřel konečně ústa Naruz Ahmed a podíval se na hostitele. „Provedl jsem šest seskoku. Jeden s dodatečným otevřením.“

„Výborně! To všechno se hodí a usnadní nám práci. Potřebujete tu šavli nutně?“

„Musím ji najít!“

„Pomohu vám. Mně samotnému na tom hodně záleží… Doufám, že znáte tajemství čepele?“

„Dopodrobna ne,“ odpověděl nepravdivě Naruz Ahmed.

„Achun Irgašev vám to neřekl?“

„Ne. A neřekne, dokud nenajdu šavli.“

„Paličák! No co, však to tajemství rozluštíme sami.“

„Těžko… Viděl jsem značky vyryté na čepeli. Nic to neříká,“ poznamenal Naruz Ahmed minutu od minuty smělejší.

„Rozluštíme je. Kdo má dobrou hlavu, najde ke všem záhadám klič. Zakuřte si,“ vyzval Kerling hosta a podal mu doutník. „A poslouchejte!“

Vylíčil se všemi podrobnostmi, jak koupil šavli a vyměnil ji za dýku. Naruz Ahmed ho nepřerušoval, pozorně poslouchal, ale když se nakonec dověděl, že šavli má nyní jediný syn sovětského důstojníka Sattara Chalilova, zbledl, přiskočil ke Kerlingovi a prudce ho chytil za rameno.

„Co se vám stalo?“ zeptal se postrašený Kerling a ustoupil.

„Říkal jste – Sattar Chalilov?“

„Ovšem.“

„On má syna?“

„Zcela správně.“

Naruz Ahmed zasténal, sevřel ruku v pěst a tloukl se do kolena.

„To jméno vám něco říká?“

„Zdali!“ procedil Naruz Ahmed mezi zuby a zkřivil ústa v zlomyslném úsměvu. „Moc mi to říká! Sattar Chalilov – někdejší podomek mého otce.“

„Zajímavé.“

„Och! Je to můj úhlavní nepřítel. Jeho tchán zabil mého otce. Jestli má syna, a jediného, je to můj syn!“

Kerling zvedl obočí. Tentokrát to byl on, kdo se divil.

„Sattar Chalilov mi ukradl ženu, násilím ji vyrval z rukou mých služebníků a v noci ji odvezl z domu. Neměl jsem čas se mu pomstít, nepodařilo se mi to… Och, och…“

„Dovolte,“ přerušil ho Kerling. „A co tomu říkala vaše žena?“

„Co?“

„Líbila se jí tahle varianta?“

Naruz Ahmed vzdychl a sklonil hlavu. V jeho mysli ožily události před osmnácti lety, viděl je jasně před očima, zdálo se mu dokonce, jakoby cítil vůni zaprášených zahrádek ve vsi Obisarymu…

„Je to velmi dlouhý, velmi starý příběh,“ odpověděl neochotně. „Už jsem na něj skoro zapomněl.“

„Musíte se rozpomenout, můj milý. Rozhodně ho chci slyšet. Ne z nějaké všetečné zvědavosti. Vzmužte se. Zachovejte klid a vypravujte. Ostatně, počkejte…“

Kerling pootevřel dveře pracovny a hlučně dvakrát zatleskal. Objevil se Hussein. Tlačil před sebou nízký stolek na kolečkách, na němž byla prostřena večeře pro dva. Nechal stolek u pohovky a neslyšně zmizel.

Naruz Ahmed si ani nesedl, obrátil do sebe dvě velké skleničky koňaku, začal se těžkým krokem procházet sem a tam po koberci a vyprávěl.

Po Achunovi byl Kerling druhý člověk, kterému svěřil všechno a nic nezatajil. Jak nenávidí nový a jemu cizí život tam, v někdejší vlasti, jak opovrhuje lidmi, kteří byli otcovými nevolníky nebo se měli jimi stát a zatím z nějaké neznámé příčiny studují na vysokých školách, jezdi do lázní, poroučejí a hrajou si na pány. Kdo by ho byl slyšel, mohl si myslit, že kolchozníci v sovětském Uzbekistánu a Tádžikistánu už celou řadu let jsou živi z jeho, Naruzova majetku. Podrobně vylíčil otcovu smrt, kdy a kde se setkal s Chalilovem, jak násilím přinutil Anzirat, aby se stala jeho ženou, jen aby se mstil, mstil, a mstil… Za otcovu smrt, za ztrátu půdy a stád, za všechno, za všechno… Nezatajil ani, že měl v úmyslu vylít si svou zlobu nejen na Anzirat. ale i na jejím potomstvu.

Když skončil zpověď, usedl Naruz Ahmed na otoman a pustil se zuřivě do jídla a piti.

Kerling, vzrušený neobvyklým příběhem, dlouho mlčel, pak odložil likérovou skleničku a řekl:

„Úžasné! Orient! Asie! Jaká osudová shoda okolností! Těžko se v tom vyznat! Váš syn je teď dospělý mladý muž, žije, a nemá zdání, kdo je jeho skutečný otec… Úžasné! Povězte mi, a nemějte mi moje otázky za zlé: kdoví, jestli to byl právě Chalilov… hm… kdo vám ukradl ženu?“

„Mám několik svědků. Stalo se to ve vsi.“

„Zajímá mě, jestli zůstal naživu někdo z těch. kdo mohou potvrdit, že mládenec, kterého Chalilov patrně považuje za vlastního syna. je ve skutečnosti váš syn?“

„Jistě z nich ještě někdo žije.“

„Je to velmi důležité. Ani nevíte jak. A teď mi řekněte upřímně: touha po pomstě vás dosud neopustila?“

„Ne!“ vykřikl Naruz Ahmed. „Tisíckrát ne! Zvláště nyní. Musí se ještě zodpovídat za osmnáct let bídy a hanby. Chalilov má šavli. Otcova šavle – mé bohatství – je u nich. A syn – ďáblovo plemeno z nenáviděného lůna! Musí zemřít. A musí zemřít i ona, jeho matka. Prokletý Sattar Chalilov! Takhle to nenechám. Všeho se odvážím. Připlazím se k nim jako had…“

„Jen klid, klid…“

Naruz Ahmed zajel rukou do vlasů a rozcuchal si je.

„Jsem bej,“ křičel ztěžka dýchaje, „rozumíte? V mých žilách koluje krev vládců! Buchara se třásla před naším pohledem! Domníváte se, že jsem v nouzi a ponížení ztratil svou hrdost a nenávistné pocity?“

„Nic takového si nemyslím.“ uklidňoval ho Kerling a říkal si: Toho zběsilého šakala si ochočím jako pejska… „Nemyslím si to a chápu vás. Svědčí jen ve váš prospěch, že po všem, co jste prožil, vám zůstal v srdci oheň. Takoví muži jsou v dnešní době vzácnosti!“

Naruz Ahmed přemýšlel o svém životě a dychtivě kouřil.

„Je-li tomu tak,“ pokračoval Kerling, „odvážím se vám předložit určitý návrh. Jak se díváte na možnost dostat se bez vlastních starostí a výdajů na druhou stranu, do Uzbekistánu?“

Naruz Ahmed nepochytil význam jeho slov ihned. Zvedl hlavu, podíval se Kerlingovi do očí a tiše odpověděl:

„Nemám co ztratit. Říkal jsem vám, že jsem se k takové výpravě chystal. Není moje vina, že z toho sešlo,“

„Znamenitě!“ usoudil Kerling a mnul si ruce. „Upřímně řečeno, nečekal jsem od vás jinou odpověď. Vzpomeňte si, co jsem vám posledně slíbil: že si o šavli ještě pohovoříme…“

„Pamatuji se na to. Často jsem na vaše slova myslil.“

„To rád slyším. Znamená to, že jsem dobrý prorok!“ rozesmál se Kerling. „Rozhodl jsem se tak: váš návrat do vlasti bude sledovat dva cíle. Za prvé najdete šavli a vypořádáte se s každým, koho počítáte mezi své úhlavní nepřátele. Za druhé… Kerling se zamyslil, zahleděl se na svého hosta a dodal tiše, protahuje jednotlivé slabiky: „To druhé a třetí je o něco snazší, ale zodpovědnější… Ostatně o tom později… Teď musíme uvažovat o nejhlavnějším: jak vás dostat přes hranici.“

Naruz Ahmed kývl na souhlas.

„Seskokům vás učili. Dopravíme vás proto vzduchem. Místo, kde přistanete, si zvolíte sám. Byl jsem sice v Turkestánu, ale vy se tam vyznáte líp než já, dám vám s sebou i mapy. Vyhledáte mého člověka. Opatří vám spolehlivý útulek a bude vám ve všem k ruce. Abych nezapomněl, tomu člověku doručíte malý baliček… O tom vám povím, až bude čas. Dostanete solidní osobní dokumenty. Zkrátka postarám se o všechno, abyste splnil úspěšně jak náš společný cíl, tak vaše osobní plány.“

„A jak to bude s šavlí?“

„Co tím myslíte?“

„Potáhnu se s ní zpátky? Co s ní udělám?“

I když Kerling předvídal tuto choulostivou otázku, octl se v rozpacích, protože konečnou odpověď prozatím nenašel. Opravdu, co na to říct? Jestli Naruz Ahmed nejen ví o záhadných značkách na čepeli, ale zná i způsob, jak je dešifrovat, mohl by se, jakmile se zmocní šavle, na Kerlinga vykašlat a změnit se z pokorného služebníka v nebezpečného soupeře.

Kerling byl v úzkých. Aby získal čas, začal připravovat složitý koktajl z mnoha lihovin, kousků ledu a ovoce. Usilovně třepal lesklou poniklovanou nádobkou a horečně přemítal:

Musím to rozlousknout teď hned. A co vlastně? Tajemství čepele platí jen v Uzbekistánu. V Iránu a kterékoliv jiné zemi nemá cenu – je to jen jalová orientální anekdota. Tajemství může „fungovat“ jen na bucharském území. Následkem toho, jestli tu věc nesvěřím Naruzi Ahmedovi, musím dříve či později zasvětit někoho jiného. Kdo mi zaručí, že ten druhý, až se octne za hranicí, bude spolehlivější?

„Víte co, kamaráde?“ pravil Kerling a nalil do sklenic svou pekelnou směs. „Přestaneme si hrát na schovávanou. Víte bezpochyby velmi dobře, co dělat s šavlí. Nevěřím, že by vám byl starý Achun nic neřekl. K čertu, proč byste jinak lezl do mého domu a riskoval vlastní palici? Varuju vás: jestli ze mě chcete dělat hlupáka…“

„Co vás to napadlo, pane Kerlingu? Jak bych mohl? Nevím, jak se vám odvděčit za to, co jste pro mě udělal…“

Kerling se usmál.

„Máte mi co děkovat ne za to, co jsem pro vás udělal, ale za to, co jsem neudělal, a mohl udělat. Doufám, že rozumíte? Nechte mě domluvit: každý pokus o nepoctivou hru se vám zle vymstí.“

„O tom ani nemluvte,“ protestoval Naruz Ahmed. „Ještě mě neznáte.“

„Říkám to právě proto, že vás ještě moc dobře neznám. Nemusíte mně věřit, a já musím věřit vám. Ale přesto spolu uzavřeme obchod. Dopravím vás do Uzbekistánu, abyste mohl vystopovat šavli, a zajistím vám pomoc a možnost návratu. Uděláte svou práci. O výtěžek se rozdělíme napůl. Jasné? Upozorňuji ještě jednou: moji lidé budou vědět o každém vašem kroku v Uzbekistánu. Na celé naší planetě se nenajde místo, kde by se mohl ukrýt člověk, který se mě snažil obalamutit. Snad se zeptáte: Ještě nikdo se o to nepokoušel?… Pokoušel, nezapírám. Vyskytli se takoví opovážlivci, ale všichni to zaplatili životem. Neradím vám. abyste se řídil jejich příkladem.“

Naruz Ahmed zamával pažemi na důkaz nesouhlasu.

„O tom nechci ani slyšet! Za koho mě máte?“

„Už mlčím… Dalších slov není třeba. Doufám, že si rozumíme. Nyní o vašem úkolu. Pokračuju. Věc se má tak, že šavli jako takovou nepotřebujete ani vy, ani já. Hlavní věc jsou ty značky vyryté na čepeli. Ty musíme dostat do rukou. Gramotnému člověku stačí k jejich opsání, pět minut, ne víc. Tudíž potřebujeme šavli ne déle než pět minut…“

„Pět minut,“ opakoval Naruz Ahmed a podivně se usmál.

Kerling se na něj zahleděl s podezřením.

„Nesmějte se,“ upozornil. „Je to tak… Ale značky ještě nejsou všechno. Musí se dešifrovat, najít k nim klíč. Šifrování – to je takřka moje druhé povolání. Až od vás dostanu opis – číslice a písmena se mohou přenášet rozhlasem, pokusím se najít klíč a výsledek vám sdělím. Na vás bude jen udělat, co je třeba.“

V té chvíli napadla Naruze Ahmeda lest, která by pozvedla jeho cenu v Kerlingových očích.

„Nemusíte hledat klíč,“ prohodil nedbale. „Stejně byste ho nenašel. Klíčem je určitý výrok z koránu, který se nachází nad vchodem do jedné staré bucharské mešity. Dnes chápu, proč mi otec při našem posledním shledání přikázal, abych jej opsal. Souvislost je mi jasná…,“ pokračoval Naruz Ahmed jakoby v hlubokém zamyšleni. „Chtěl jsem to před vámi zatajit. Ale chci se vám za důvěru odměnit upřímností…,“ skončil přesvědčivě.

Kerling přistoupil až těsně k hostovi, podíval se na něj novýma očima a pronesl:

„Dojal jste mě. To jsem nečekal. Podejte mi ruku.“

Stiskl Naruzi Ahmedovi pravici, posadil se vedle něho, vytáhl z kapsy zapalovač a začal si s ním hrát. Doznání Naruze Ahmeda mu vzalo dech.

Chvíli mlčel a pak navrhl:

„Zůstanete na noc u mě.“

„Když myslíte…“

„Nikdo nás nebude rušit, smluvíme raději hned všechny podrobnosti vaší výpravy.“

„Jak si přejete,“ souhlasil odevzdaně Naruz Ahmed. Znovu se proměnil v pokorného chuďasa.

„Příprava vám nezabere víc než půl měsíce. Hodně jste si odnesl z té majorovy školy…“

„Jak se dostanu zpátky?“ zeptal se opatrně Naruz Ahmed.

„Velmi snadno,“ Kerling šel ke stolu, vzal tužku a kus papíru. „Letadlo nenecháme přistát, to je na cizím území riskantní. Zvedneme vás ze země do vzduchu.“

Naruz Ahmed nechápavě svraštil obočí.

„Nakreslím vám to,“ řekl Kerling. „Představte si hrazdu, Stojatou hrazdu pro gymnasty. Ale není to obyčejná hrazda. Je vysoká dobrých devět metrů a široká pět šest. Je vyrobena z nejlehčího kovu, neváží skoro nic, je velmi pevná, složenou ji docela dobře unese jeden člověk. Po obou stranách jsou namontovány baterie se silnými reflektory. Na příčné tyči je zavěšena speciální sedačka ve tvaru kolébky. Posadíte se do kolébky, zapnete světla a budete čekat. Pilot uvidí ve tmě žárovky, snese se nízko k zemí a vypustí lano opatřené zvláštní upínací skobou. Jak proletí nad vámi, skoba podchytí hrazdu a vy se vznesete se vším všudy do vzduchu. Lano je dole rozdvojeno. Na jednom konci je skoba, na druhém závěs se smyčkou, jako se používá pro těžké nádoby. Ve vzduchu navlečete smyčku na tělo a uvolníte hrazdu, která sletí k zemi. Není to obtížné. Závěr je sice pevný, ale při lehkém stlačení karabinky se hladce otevře. Jakmile se zbavíte hrazdy, visíte volně na lanu, pilot vás zvedne rumpálem a spodním otvorem v letadle vás vtáhne dovnitř. A tím to končí.“

Naruz Ahmed zakroutil hlavou.

„Rozumím,“ usmál se Kerling. „Není to nic pro lidi se slabými nervy. Ale k nim vás nepočítám. Kromě toho zařízeni pracuje bezvadně. Ještě nikdy neselhalo. Všechno vám předvedeme v praxi a přesvědčíte se, že je to způsob naprosto spolehlivý a úplně bez nebezpečí.“

Naruz Ahmed si prohlédl primitivní nákres na papíře, představil si, jak sedí v kolébce a pak se houpe ve vzduchu na laně a po zádech mu lezli mravenci. Ale utěšoval se tím. že stejně riskantní je seskok padákem. Letět nahoru nebo dolů – jaký je v tom rozdíl? Je to jeden čert. Jde jen o to si zvyknout.

Po chvilce přemýšlení se zeptal:

„A kde vemu tu hrazdu?“

„Shodíme vám ji včas padákem. Všechno jasné? A teď si půjdeme odpočinout. Brzy bude svítat.“

ČÁST TŘETÍ

1

Nad pouští byla noc. Vanul drsný „afghánec“. Vláčel po písčinách suché keříčky manovce a šáteru, řezavě svištil mezi písečnými pahorky. Jen tu a tam se ozývalo žalostné vytí hladového šakala.

Vysoko v bezedné hloubce oblohy mezi třepotajícími se hvězdami se ozval tlumený, jednotvárný lomoz leteckého motoru občas přerývaný hlučnějším rachotem. Krok za krokem hluk sílil a šířil se. Letadlo se vznášelo ve velké výšce. Brzy přelétlo hranici a zamířilo k severu. Když se podle pilotova výpočtu octlo nad širými vlnami pouštního písku, odlepila se od trupu černá tečka, ze země neviditelná. Ze spodního otvoru vyskočil Naruz Ahmed. Zavřel pevně vička, jednou rukou svíral kroužek k otevření padáku, tiše počítal vteřiny a stále rychleji se řítil k zemi. Když podle odhadu zbýval k zemi ne víc než kilometr, trhl kroužkem.

Když se letadlo zbavilo svého živého nákladu, plavně zakroužilo a vzalo zpětný kurs – ale v téže chvíli se dole na zemi, současně v šesti místech, rozzářily silné paprsky pátracích reflektorů. Přesně na povel probodly temnotu, pak se daly do pohybu, klouzaly ze strany ke straně, ohledávaly oblohu a zkřížily se v jednom bodě. V průsečíku paprsků se letadlo změnilo v jasně svítícího opeřence s nehybnými jakoby rozžhavenými křidly.

Do jeho rachotu vpadl zvonivý, pronikavý zvuk a splynul s ním. Z nebe se snášely jedna za druhou tři žluté rakety a zvolna se drobily v světélkující prach. Když pohasly, prořízla temnotu jako pomalý blesk salva světélkujících střel a za ní druhá, krátká.

A tehdy zaplál v černé výšce drobný, ale oslnivě jasný ohnivý obláček. Nesl se oblohou a každou vteřinu se prodlužoval.

Záře reflektorů zhasla.

Hořící letadlo trousící ohnivé cáry se strašnou rychlostí řítilo střemhlav dolů.

V poušti bylo náhle světlo jako při úplňku.

Všechno se odehrálo v několika vteřinách.

Když letadlo dopadlo a zarylo se do země, rozlehl se silný výbuch a kolkolem zavířil písek. Ozvěna se nesla daleko k horám. Sloup jasných plamenů vyšlehl do výšky. Ale brzy ochabl, zažloutl a zmizel. Byla opět tma a ticho. Klid pouště rušil jen šumot „afghánce“ v tvrdých, suchých travinách a neumdlévající rachot motoru stíhacího letadla. Ale ten už se vzdaloval k severu a zanikal.

Kdesi poblíž bojácně a nesměle zavyl postrašený šakal. Ale žádný z jeho bratří neodpovídal.

Naruz Ahmed ležel v písku, zvolna protahoval ztuhlé údy a pak se vymotal z popruhů. Dosud se nevzpamatoval z tragické pohromy, která postihla letadlo. Vzpomněl si na slova sebevědomého Kerlinga, který se holedbal, že se není čeho obávat. Bojové vlastnosti letadla a velká výška jsou prý zárukou, že se operace zdaří. Sovětská proti letadlová pohotovost nic nepořídí. Naruz Ahmed se hořce usmál. Kerling se nedočká letadla a ani se nedoví, co se s ním stalo: pilotovi se sotva podařilo vyslat depeši. V myšlenkách viděl pilotovu tvář: nazrzlé, rovné, tuhé vlasy, světlé, jakoby průhledné oči. Ujišťoval Naruze Ahmeda. že pro něj přiletí zpátky, až bude čas a shodí mu hrazdu. Pak se napil z láhve a podal ji Naruzovi. Byla to nelidsky ostrá kořalka spalující ústa i hrdlo – patrně silně kořeněný alkohol. Naruz Ahmed se douškem div nezalkl. Ne, pilot se už pro něj nevrátí, už nikdy nevzlétne. Dolétal… Zato měl Kerling pravdu, když radil k seskoku s opožděným otevřením. Tady Naruzi Ahmedovi přálo štěstí. Při obyčejném seskoku by byl padl do drápů reflektorům a byl by odhalen.

Naruz Ahmed se rozhlédl: kolem byla tma, písek, ticho. Hluk motoru sovětského stíhače zanikl v dálce. Do obličeje vanul teplý vítr, nepřinášející osvěžení.

Narovnal na zemi padák, složil popruhy a sroloval ho. Pak rozvázal vojenský batoh a obsah vysypal na písek. Byla tam malá skládací lopatka, odřená důstojnická polní brašna, nevelká termoska, dvě objemné láhve naplněné tekutinou a tatarská čepička. Ozbrojil se lopatkou a vyhloubil v písku jámu. Musil ukrýt kyslíkovou masku, padák, batoh i kombinézu. I nejnepatrnější předmět odhozený na zem se mohl stát usvědčujícím důkazem! Když se posilnil kávou, hodil i termosku do jámy. Pak všechno zasypal pískem a udupal.

Bylo načase vydat se na pochod. Přehodil brašnu přes rameno, posadil si na hlavu čepičku, k řemeni kolem pasu přivěsil láhve, uložil pistoli v zadní kapse kalhot a zamířil k jihu.

2

Dvě hodiny po zkáze letadla držel rozespalý plukovník Šubnikov v rukou telegram. Stálo v něm:

„Ve dvacet tři čtyřicet porušil vojenský letoun neznámé národnosti, bez poznávacích značek, typu běžného pro výzvědné lety, státní hranici v oblasti šestnáctého a sedmnáctého pohraničního sloupku a pronikl hlouběji nad naše území. Na zpátečním letu ho dohonil náš stíhací letec. Na výzvu k přistání odpověděl palbou, načež byl sestřelen a dopadl ve čtverci 318/B. Pročesejte důkladně zmíněný čtverec a sousední úseky.“

Šubnikov rychle sestavil dvě operativní skupiny, přidělil jim akční úseky, posadil je do aut a vypravil na cestu.

Za hodinu již plukovníkův obojživelný gazik brázdil písečné vlny. Spěchal do čtverce 318/B a vzal s sebou instruktora Juldaševa se služebním ovčáckým psem Pardálem.

Na západě se nebe dosud halilo do tmy, na východě začal obzor růžovět. Pozvolna, téměř nepozorovaně, přecházela růžová záře do načervenalé a barvila již spodní okraje mračen.

Před očima se stále jasněji rýsovalo písčité moře.

Když sluneční kotouč vystoupil na oblohu, spatřil Šubnikov před sebou vpravo od auta, poblíže vysokého pahorku známé obrysy mrštného letadélka PO-2.

„Jeď k němu,“ přikázal Šubnikov řidiči.

Ten zabočil doprava a do tváří mužů v otevřeném gaziku udeřil protivítr.

Opodál PO-2 stáli dva muži v lehkých kombinézách a mířili fotografickými aparáty na cosi na zemi.

Auto dojelo k místu. Šubnikov vystoupil, spočinul krátkým pohledem na kupě beztvarého ohořelého kovu a představil se. Jeden z letců byl kapitán a druhý nadporučík letecké jednotky, která měla nedaleko svou základnu.

Šubnikov obešel trosky letadla, kopl špičkou boty do znetvořené hlavně od kulometu, potřásl hlavou a poznamenal:

„Dobrá práce.“

„To bych prosil,“ usmál se kapitán. „Je na placku.“

„Kdo má uhodnout, jaké byl národnosti!“ dodal Šubnikov.

„Ano,“ protáhl kapitán. „Sletět z takové výšky není maličkost. A pak – výbuch a požár. Nikde ani špetka krve. Všechno se vypařilo. A seděli v něm možná tři. Motor se zaryl do země, bude se muset vykopat.“

„Kterým směrem ten nebožtík letěl?“ zeptal se Šubnikov a ukázal na zbytky letadla.

„To vám poví nadporučík. Na svědomí ho má on. Přitáhl jsem ho s sebou, aby se pokochal pohledem na svou práci.“

„Promiňte,“ prohodil Šubnikov a obrátil se k nadporučíkovi. „Tak to vy jste ho dostal?“

Důstojník jen krátce přikývl, jako by se někdo ptal, jestli ráno snídal.

„Šel takhle… Zkřížil jsem mu dráhu, když se vracel. Po výzvě, aby přistál, počastoval mě pořádnou salvou. Musil jsem odpovědět.“

„Chápu,“ poznamenal Šubnikov a podíval se do mapy. „Ale kam ho sem čerti nosili? Ještě k tomu v nocí!“

„Lámali jsme si tím hlavu,“ řekl kapitán. „V píscích neměl co dělat, nic se tu nedá fotografovat, tma jako v ranci… Spíš chtěl někoho shodit.“

„Správně,“ potvrdil stručně nadporučík.

Šubnikov zakreslil do mapy červenou tužkou kurs letadla a místo, kde se zřítilo, a obrátil se k nadporučíkovi:

„Zajímalo by mě, jak hluboko pronikl na naše území.

Má to svůj význam pro případ, že chtěl opravdu někoho shodit.“

„Jak vám to mám vysvětlit…,“ nadporučík přejel rukou po zátylku, pak vzal od plukovníka červenou tužku, udělal na Šubňikovově mapě křížek a řekl: „Tady leží naše základna, právě ve směru jeho letu. Ale nedoletěl až k nám. Startoval jsem se stíhacím letadlem, jakmile se octl nad naším územím. Letěli jsme proti sobě. Podle časového odhadu musel se obrátit někde tady,“ a nadporučík nakreslil na mapě další křížek. „Ale odhaduju to jen přibližně.“

„Jasně, chápu… Děkuju!“

„Za tři hodiny tu budou odborníci,“ pravil kapitán. „Poletím teď za nimi. Prošťárají a pročenichají tady každou píď. Zjistí možná něco přesnějšího.“

Slunce stoupalo stále výš, polévalo písčiny roztaveným zlatem. Jeho paprsky už důkladně pálily.

Letci podali podplukovníkovi ruku, sedli do PO-2 a odletěli na svou základnu.

Šubnikov se zamyslil. Nepochyboval už o tom, že cizí letadlo někoho vysadilo. Ale kolik mužů seskočilo? Jeden, dva nebo tři? Čím jich bylo víc, tím snadněji se najdou. Bylo nutno prohledat široký prostor vedle toho, kam zamířily obě operativní skupiny. Ty se už jistě pustily do práce, spojily se s oblastními centry a pravděpodobně učinily všechna opatření k zablokování úseku.

Šubnikov se rozhodl sledovat nejprve cestu od místa katastrofy až k bodu, který nadporučík poznamenal na jeho mapě křížkem. Tady se možná najdou nějaké stopy.

Trvalo mu to víc než tři hodiny, ale neobjevil nic. Usmyslil si tedy provádět výzkum tak, že se svým autem opíše široký kruh kolem celého prostoru, kde s největší pravděpodobností diverzanti seskočili. Odměřil si to na mapě: kruh obnášel v průměru asi čtyřicet kilometrů, a když ho celý objede, má naději, že nalezne výchozí stopy parašutistů. Ale tento způsob zaručoval úspěch jen v tom případě, že narušitelé po dopadu na zem okamžitě opustili místo přistání. Dělali to přibližně v devadesáti devíti případech ze sta. Ačkoliv Šubnikov se setkal už i s tím, že diverzanti zůstali na místě, kde seskočili, dva až tři dny. To bylo většinou v lesnatém, nepřehledném kraji, ne v píscích, kde viditelnost není ničím omezena. Šubnikov se stále více klonil k myšlence, že se vetřelci pokusí uklouznout z oblasti přistání, a že tedy zanechají na písku patrné stopy. Písek uchovává stopu velmi dlouho, nepřijde-li silný vítr nebo déšť.

Auto začalo rýsovat ohromný kruh zanechávajíc za sebou hlubokou dvoukolejnou brázdu. Písek skřípěl pod koly. Řidič se díval dopředu, Šubnikov doprava a Juldašev doleva. Míjeli stopy šakalů a antilop, ale lidské stopy nebylo vidět.

Šubnikov vycházel z toho, že obvod pravidelného kruhu se délkou rovná přibližně třem průměrům, takže si vypočítal, že vůz musí urazit nejméně sto dvacet kilometrů.

Když měli za sebou šedesát kilometrů, rozhodli se udělat zastávku. Řidič prohlédl motor a dolil do nádrže benzín z kanystrů, které vzal s sebou.

„Domníváte se, soudruhu plukovníku,“ obrátil se Juldašev k Šubnikovovi, „že parašutisté, jestli vůbec byli shozeni, určitě odešli z místa přistání ještě téže noci?“

„Nedomnívám se, ale předpokládám to. Myslím, že se neodvážili setrvat. K tomu by museli mít nejen silné nervy, ale i zásoby potravin, a hlavně vody. Písky jsou písky. Mělo by to možná smysl, kdyby se bylo jejich letadlo nenápadně vrátilo zpátky. Ale nepochybně viděli reflektory a slyšeli střelbu. V takovém případě se musí dostat z místa seskoku co nejdřív.“

Za půl hodiny se auto znovu rozjelo.

V nejpalčivějším slunečním žáru, kdy se už rozpálený vzduch tetelil na obzoru a stín auta nebylo skoro vidět, řidič náhle vyhodil rychlostní páku a silně sešlápl brzdový pedál. Gazik sebou škubl a zůstal stát. Šubnikovem to setrvačností hodilo kupředu. Všichni spatřili na písku zřetelné otisky lidských nohou a vyskočili z vozu. Stopy se táhly kolmo k směru jejich jízdy a stáčely se k jihovýchodu.

Zanechal je jediný muž. Mohli nyní jet stejnou cestou, kterou si zvolil neznámý, ale Šubnikov dal přednost jinému postupu. Nežli se

pustí po stopě, chtěl přesně zjistit, kdo ji zanechal: zda místní obyvatel, nebo parašutista. Proto plukovník rozkázal sledovat šlápoty, ale v obráceném směru.

Vůz se těžce pohyboval po písčině. Šubnikov i Juldašev bedlivě pozorovali otisky nohou, přicházející zprava. Třikrát zastavili, aby zvedli cigaretové oharky s tovární značkou „Bělomorkanal, Taškent“.

Když tachometr odměřil osm kilometrů, objevila se na pisku podupaná plošinka. Všechno bylo jasné: tady dopadl vetřelec na zem. Bylo vidět hlubokou brázdu v délce sedmi až osmi metrů vyrytou tělem muže, kterého vlekla po písku dosud nadmutá kupole padáku.

„Obejděte to,“ přikázal Šubnikov instruktoru Juldaševovi, „jestli z toho místa nevycházejí ještě jiné stopy.“

Juldašev se vypravil na obhlídku spolu s Pardálem, který se divoce vzpínal v obojku.

Šubnikov vyňal pásový metr a změřil otisky nohou. Byly všechny stejné, zřejmě patřily jednomu muži. Z délky stopy Šubnikov usoudil, že diverzant je vysoký 170 až 172 centimetry.

Vrátil se Juldašev a podal zprávu, že kromě zjištěných stop nespatřil žádné jiné.

Subnikova napadlo: Tady mohl seskočit jeden, a ostatní dál.

„Prohledáme pozorně celý úsek,“ rozhodl.

Juldašev pustil Pardála z řemene. Pes z auta přesezený začal radostně skákat.

„Ke mně!“ tiše přikázal Juldašev. Pes se s provinilým pohledem vrátil a zůstal u levé pánovy nohy.

Instruktor prošel po jedné stopě vedoucí k protilehlému okraji udupaného prostoru a nařídil: „Hledat!“ Pardál sklonil čumák k pisku, pofrkával a postupoval kupředu. Po několika krocích se zastavil a začal zuřivě hrabat v písku předními prackami.

„Lehni!“ vykřikl vzrušený Juldašev.

Pardál si lehl na zem s nastraženými slechy. Kroutil hlavou, kňučel a byl očividně neklidný.

Přiběhl Šubnikov. Společně s Juldaševem začali rozhrabávat suchý písek, který se dosud nestačil slehnout, a brzy narazili na věci, které Naruz Ahmed zahrabal. Opatrně vytáhli z jámy padák, kombinézu, kyslíkovou masku, prázdnou termosku a prázdný batoh.

Na žádném z těchto předmětů s výjimkou termosky nebyly značky, které by mohly prozradit jejich původ. Na termosce byl znak taškentské továrny.

Juldašev přiložil hrdlo termosky k nosu a poznamenal:

„Káva.“

„Že by byl náš host abstinent?“ usmál se Šubnikov. „Měl před sebou zřejmě dlouhou cestu, že vyzunkl celou láhev… No, pojedeme za ním!“

Auto se rozjelo.

„Všiml jste si – buďto chodí tak pomalu, nebo byl silně nervózní,“ prohodil Šubnikov k Juldaševovi. „Na osmi kilometrech vykouřil čtyři cigarety.“

„Spíš byl nervózní – podle toho širokého kroku.“

„No uvidíme,“ broukl neurčitě Šubnikov.

3

V polovině druhého dne dostal se Naruz Ahmed zmořený žhavými slunečními paprsky na uježděnou cestu. Telegrafní dráty zpívaly svou nekonečnou unylou píseň. Na dlouhé pouti nezahlédl Naruz Ahmed ani človíčka, čemuž byl velmi rád. Až dosud šlo všechno hladce. Nepříjemná byla jen únava a žízeň. Cestou zahodil dvě prázdné láhve a lopatku, kterou teď už k ničemu nepotřebovaL V lahvích byl zvláštní nápoj slámově žluté barvy, kterým ho zásobil Kerling. Jeden či dva doušky uhasily žízeň, i když na rtech zůstala slaná příchuť. Naruz Ahmed už dříve od někoho slyšel, že mírně přisolená voda uhasí žízeň líp než obyčejná pitná, ale tehdy tomu nevěnoval pozornost. Kerlingův nápoj voněl vzdáleně mátou a ještě nějakým jiným kořením.

Naruz Ahmed usedl na hromádku zeminy u cesty a rozhlédl se kolem sebe. Vzadu na jihu se zvedaly nad temně hnědým věncem hor bílé čepičky zasněžených vrcholků. Před ním se vinula k severu jako úzká stužka jednotvárná, bezútěšná cesta lemovaná telegrafními stožáry. Napravo i nalevo se prostíraly písky. Nikde ani keříček, strom, kopec nebo stavení. Rovná, pustá pláň bez života. Písek a jenom písek…

Naruz Ahmed přistoupil k telegrafní tyči a přečetl si na ní značky. Pak vyndal z brašny mapu a rozložil ji na zemi vedle sloupu. Zjistil, že asi po dvou kilometrech dojde ke křižovatce, na hlavní silnici vyústí dvě cesty: jedna z kolchozu Budonného, druhá z horské vesnice Obisarymu. Musí se co nejdříve dostat na křižovatku a tam čekat na příležitost, aby se s někým svezl. Zůstat tady bylo nebezpečné. Každého, koho potká, napadne otázka: Odkud jde ten člověk pěšky?

Naruz Ahmed schoval mapu, vstal, olízl si okoralé rty a vykročil po silnici, po samém okraji.

Měl na sobě volný plátěný kabát s prostornými kapsami. na prsou mu visel řád Rudé hvězdy, na jednom cípku odprýsklo něco smaltu. Na levém rameni na tenkém řemínku notně opotřebovaná důstojnická torba, kterou přidržoval rukou. Ve vnitřní kapse kabátu měl uloženy dokumenty: cestovní pas s hlášením trvalého i dočasného pobytu a zápisem o svatbě, vojenský lístek, řádovou knížku, potvrzení, že majitel je zaměstnán v reklamační kanceláři čkalovského mechanického závodu, který vyrábí přístroje k opylování ovocných stromů, a potvrzení o služební cestě.

S doklady i svým zevnějškem byl Naruz Ahmed spokojen, ale s torbou… Torba – to bylo něco jiného. Proto ji nesl tak, aby se jí mohl kdykoli zbavit. Byla v ní kromě velké částky peněz, padesátirublových i storublových bankovek složených do pevných svazečků, krabice od tabáku „Zlaté rouno“ továrny „Jáva“. Z tabáku v ní zůstal jen zápach. V lepenkovém obalu se skrývala „zásilka“, která se mohla stát nevyvratitelným usvědčujícím důkazem proti Naruzi Ahmedovi…

A tady už je křižovatka. Známá cesta ke kolchozu, a jiná, stejně známá, do vesnice… Cesty se tu stýkají pod ostrým úhlem a u samotné křižovatky stoji starý zaprášený jilm. Tak tomu bylo i dříve, před mnoha lety, kdy tudy projížděl na svém ohnivém arabském hřebci.

Naruz Ahmed se již chtěl uvelebit pod jilmem, když zahlédl na silnici daleko před sebou rychle se pohybující tečku. Byl to nákladní automobil v oblacích prachu. S takovou možností Naruz Ahmed z nějakého neznámého důvodu nepočítal. Musil spěšně změnit vymyšlený plán. Dlouho se nerozmýšlel, vykročil proti vozu a držel se na té straně silnice, odkud foukal vítr. Předpokládal, že auto projede kolem něho, že se pak vrátí na křižovatku a bude čekat dál.

Ale stalo se něco jiného. Když řidič přijel až k němu, zastavil, vyskočil z kabiny a zavolal na něj:

„Salem.“

Teď se zeptá, odkud jdu, pomyslil si Naruz Ahmed, a aby dal událostem rychlejší spád, předešel řidiče otázkou:

„Alejkum sálem! Kam jedeš?“

„Ne tak daleko. Do Obisarymu. A ty?“

„Do Tokandu.“

„Aha. A odkud jdeš?“

„Z kolchozu Budonného.“

„Máš sirky? Zakouříme si.“

Posadili se na stupátko, do stínu, a kouřili.

Řidič, mladý Uzbek, zřejmě docela nedávno demobilizoval z armády. Měl na hlavě dělostřeleckou čepici s vyrudlou obrubou, gymnastěrku s odstávajícími kapsami, na zádech promaštěnou, široké obnošené kalhoty zamazané od oleje a sešlapané polobotky.

V korbě staré předválečné jedenapůllitrovky vezl bedny, rance a papírové pytle.

„Do Tokandu máš lán cesty.“ prohodil řidič a rozdýmal ohníček Cigarety, třebaže mu i bez toho hořela docela dobře. „Dobrých šedesát.“

„Co dělat?“ povzdechl si Naruz Ahmed.

„Budeš muset někde přenocovat. A proč pěšky?“

„Tak. Do kolchozu jsem se svezl, ale dál žádná příležitost nebyla. A teď jsem na silnici.“

„Tudy jezdí auta zřídkakdy. Je to tu jako po vymření,“ řekl řidič.

„Co vezeš?“ zajímal se Naruz Ahmed.

„Všelicos: tabák, sůl, cukr, mouku. Ve vsi naložím jiné zboží. Živé, abych tak řekl. Broskve. Musí se převézt co nejrychleji.“

„Jedeš zpátky ještě dnes?“

„Na obrátku. Za dvě tři hodinky.“

„Víš co, kamaráde?“ rozhodl se Naruz Ahmed a vytáhl z brašny padesátirublovku. „Vem si to. Na zpáteční cestě mě svezeš.“

Řidič se zašklebil, chvíli obracel bankovku mezi prsty, pak ji pečlivě na čtyřikrát složil, dal do kapsy, a zeptal se:

„Počkáš na mě tady?“

„Ne. Proč? Půjdu pomalu a ty mě dohoníš.“

„Navrhnu ti něco lepšího. Nač zbytečně šlapat? Posaď se do kabiny a pojedeme společně. Ve vsi jsme za hodinu, vyložit a naložit bude trvat taky hodinu, ne déle, a pak zpátky. A pěkně v chládku dojedeme do Tokandu. Bude nám dobře, a broskvím taky.“

Naruz Ahmed uznal, že by nebylo namístě odmítnout tak rozumný návrh.

„Nemám nic proti tomu.“ odpověděl.

„Jdeme na to. Vylez si nahoru.“

Řidič zdvihl kapotu, zkontroloval množství oleje v karteru a za minutu rachotil vůz po prašné cestě směrem k horskému sedlu, za kterým ležela vesnice Obisarym. Cesta ke kolchozu Budonného zůstala vlevo.

Naruz Ahmed poskakoval na vypruženém sedadle potaženém voskovaným plátnem a mlčky se díval před sebe. Nebyl docela ve své kůži. Díval se a přemýšlel, jestli se nedopustil chyby, když souhlasil provázet řidiče do vsi. Neměl to možná dělat… Ačkoliv, není se přece čeho bát. Uplynulo dobrých dvacet let od toho dne – proklatého dne kdy byl ve vsi naposledy. To je dlouhá doba. Když už projevil ochotu vypravit se do Buchary, proč by si neměl zaskočit do Obisarymu? Není v tom žádný rozdíl. Těžko říct, kde číhá větší nebezpečí: v městě, nebo ve vesnici? V městě mohl potkat staré známé ze školy nebo ze zaměstnání. A ve vsi? Kdo ho v Obisarymu dobře znal? Mohl je spočíst na prstech: mula, předseda vesnického sovětu a podstrčený hospodář usedlosti. To je všechno. A všichni tři už jistě nejsou naživu. Už tenkrát, v jednatřicátém, stáli jednou nohou v hrobě.

Naruz Ahmed se dychtivě zadíval na obraz, který se mu rozvinul před očima. Byl to Obisarym, beze vší pochyby, ale současně jako by to byla docela jiná vesnice. Z někdejší osady zůstala jen hlavní a kdysi jediná ulice, všechno ostatní se změnilo. Údolíčko jako by se šířilo do stran a prodlužovalo, uvolňujíc místo novým ulicím a uličkám. Vyrostlo tu mnoho domů, krásných, s velkými okny. A zahrady! Co zahrad! Nedopočteš se jich. Vesnice se v nich utápí! Na hlavní ulici jsou vysázeny stromy! Ale kde je jeho bývalá usedlost? Proč ji nevidí? Stála přece nalevo v ulici, když se přijíždělo od průsmyku. Byla obklopena vysokými homolovitými topoly podobnými cypřišům. Ale teď takové topoly rostou před každým domem. Čert aby se tu vyznal! Copak nepozná vlastní dům a vysokou ohradu kolem usedlosti?

„Ještě nikdy jsi tu nebyl?“ zeptal se řidič a přehodil páku z první rychlosti na třetí.

„Ne,“ odpověděl stručně Naruz Ahmed a navlhčil si rty. Žízeň ho začala trýznit s novou silou.

„Pěkný koutek. Za nějaký čas z toho budou lázně.“

Naruz Ahmed si prohlížel dům. Družstevní skladiště, pomyslil si.

Před vchodem na udupaném prostranství stálo několik kolchozníků a o něčem rokovali. Jeden seděl na patách, opíral se zády o zeď skladiště a kouřil.

Řidič seskočil, třískl dvířky a zavolal do okna:

„Abdurazak-ato, převezmi zboží! Spěchám!“

Naruz Ahmed přivřel oči, stavěl se, jako by podřimoval, ale zatím se ostražitě rozhlížel na obě strany. Bál se, že každou chvíli půjde někdo kolem, uvidí ho a řekne: „Vida, Naruz Ahmed! Kde ses tu vzal?“ Krčil se stále hlouběji v koutě. Zmocňoval se ho strach.

Ale nikdo si neznámého pocestného nevšímal, všichni se věnovali své práci.

Když bylo všechno složeno, Abdurazak podepsal listiny a část jich vrátil řidiči. Ten usedl zpátky na svoje místo a nastartoval motor. Když začal couvat a otáčet vůz, vyskočil na stupačku na tě straně, kde seděl Naruz Ahmed, starší muž v chalátě, bez čepice, s lebkou holou jako koleno.

„A teď k nám?“ obrátil se k Naruzi Ahmedovi.

Ten neurčitě přikývl a podíval se na řidiče.

„K vám, k vám,“ přitakal řidič a zajel doprostřed ulice. „Jak je u vás?“

„Dobře. Všechno v pořádku. Zboží první jakosti. Čekáme na tebe.“

Vůz jel asi dvě stě metrů, vykroužil oblouk a zastavil u zavřených vrat.

Muž seskočil ze stupačky a v běhu zavolal:

„Nevypínej motor! Okamžitě otevřu.“

Tady naložíme broskve, myslil si Naruz Ahmed…

Když auto vjíždělo do dvora, sevřel rukou řidiči koleno a skoro vykřikl:

„Zastav!“

„Co má být?“ podivil se Uzbek a šlápl na brzdu.

„Nežli naložíte, trochu se tady projdu.“ vysvětloval už klidněji Naruz Ahmed. „Počkám na tebe na ulici.“

„Tak si vyskoč!“ řekl řidič. Zajel k vysoké hranici složených bedniček, kolem níž se otáčelo asi deset mužů a žen.

Ale nebyl to pohled na ně, co vzrušilo Naruze Ahmeda a přimělo ho, aby opustil kabinu. Jakmile vjeli do dvora, pochopil, že se octl ve své někdejší usedlosti. Starý stoletý kaštan, přizemní prostorný dům… Nemohl se mýlit. Zkouška byla nad jeho síly. Byl jako na jehlách a rychle se rozhodl: co nejdřív odtud pryč. na ulici, kamkoliv!

Naruz Ahmed šel k zavodňovacímu kanálu, nabíral vodu do dlani a dlouho, dychtivě pil. Pak si umyl ruce, opláchl obličej, vytáhl kapesník a utřel se.

Nedaleko vrat, ve výklenku zdi. která teď vypadala mnohem nižší než dříve, bylo zapuštěno široké prkno sloužící jako lavice. Naruz Ahmed ztěžka usedl a zapálil si.

Z myšlenek ho vyrušil nějaký stařík, který vyšel z branky. Byl široký v ramenech, ale velmi starý. Silně páchl potem. Naruz Ahmed se trochu pootočil, podíval se na něj a strnul: starci chybělo levé ucho. Byl to Bachram! Týž Bohem prokletý Bachram. který opustil jeho, Naruze Ahmeda, v jedenatřicátém roce při přechodu hranic! Jak z toho vyvázl? Proč země na sobě trpí tu starou zříceninu? Nebyl přece o mnoho mladší než otec. Jistě mu už táhne k sedmdesátce. Zřejmě se tady schovává. Má u sovětských úřadů pěkný, vroubek! Už to že byl otcův tělesný strážce a jeho pobočník v banditském oddílu. To samotné ho mohlo stát krk. Určitě si změnil jméno. No co… to je v pořádku. Jeho, Naruze Ahmeda, pochopitelně nepoznal, a taky nepozná.

Protichůdné city zmítaly Naruzem. Byl by hrozně rád postrašil staříka a oslovil ho jeho skutečným jménem. Připomenout mu minulost, žádat odplatu za to. že zradil jejich společnou věc, za to, že zběhl, nechal na holičkách jeho, syna Ahmeda beje! Ale zdravý rozum ho varoval, že hovořit otevřeně je nebezpečné. Naruz neodolal pokušení a pokusil se opatrně, aniž se prozradil, tahat ze starce rozumy.

„Žijete tady, ato?“ zeptal se.

„Tady,“ přikývl stařík.

„Máte pěkný dům a usedlost. Jste bohatý člověk.“

„Dům není můj, patří kolchozu. Nejsem tu sám, bydli v něm tři rodiny.“

„Tak teda byl váš dřív?“ pokračoval Naruz Ahmed a snažil se potlačit rozčilení.

Stařec se zasmál.

„Nikdy mi nepatřil. Hospodařil tu bejův syn, jmenoval se Naruz Ahmed. Později utekl na druhou stranu a usedlost přešla na kolchoz. Pracuju tady jako zahradník. Rostou tu pěkné broskve.“

Tak to tedy je, říkal si Naruz Ahmed a cítil, jak se ho zmocňuje nenávistný Hněv. Zahradník… Pěkné broskve… A čí jsou to broskve, ty prašivý pse?

„Už dlouho?“ zeptal se klidně.

„Od čtyřiatřicátého roku.“

„A kde jste bydlil předtím?“

„V žaláři,“ přiznal se stařec a pohlédl na cizince vedle sebe. „Tři roky v žaláři.“

„Za copak?“

„Bylo za co.“

Následovalo trapné ticho. Pak začal opět Naruz Ahmed:

„Co vám to kdo provedl s uchem? Lupiči?“

„Ne. Rudý voják. Já sám byl bandita. Bylo toho moc… A odkud jste vy?“

„Ja?“ zachmuřil se Naruz Ahmed zahnaný do úzkých. „Já jsem z Taškentu.“

„Tam jste se narodil?“

„Ano.“

„Co vás přivedlo k nám do vsi?“

„Náhoda. Svezl jsem se s řidičem. Byl jsem v sousedním kolchozU.“

Stařec kývl hlavou, podíval se ještě jednou na Naruze Ahmeda a začal si hladit rukou bradu.

Ze dvora se vykolébalo auto.

„Vylez si nahoru,“ vybídl řidič.

„Sbohem, ato,“ řekl Naruz Ahmed a vstal z lavice. „Možná že se ještě uvidíme.“

„V životě se stává leccos. Šťastnou cestu!“ zašišlal Bachram.

Naruz Ahmed zaujal svoje místo a vůz se rozjel ulicí ve zvířeném prachu, provázen vzteklým psím štěkotem.

4

Noční temnota rychle řídla. Ohnivý pruh prořízl východní kraj oblohy. Rozhořela se teplá, jasná jitřní záře. Začínal nový den.

Šubnikov, Juldašev a řidič, polomrtví únavou, leželi na stanovém dílci na úpatí nevysokého pahorku, kde se v nepořádku kupily hromady kamení, balvany a oblázky. Parda I se uvelebil vedle auta.

Parašutista se podle všeho v kraji velmi dobře vyznal a lehko orientoval. Po seskoku, když se zbavil všech zbytečných věci, vydal se ne na západ, na sever nebo na východ, kde byly obydlené osady, ale na jihovýchod, spíše rovnou na jih. Mohlo se stát, že ho přitahovala hranice. Ale ta nebyla jeho cílem. Chtěl se co nejdřív dostat z pásma písků, kde nechával stopy. Zrádně se táhly za ním. zbavit se jich nebylo možno. Dobře věděl, kam zamířit. Ušel za půl dne skoro čtyřicet kilometrů a jeho nohy vstoupily na takyr – tvrdou hlinitou půdu připomínající beton. Tady žádné stopy nezůstávaly. Vítr smetl všechno, i prach letěl dál, neměl se za co zachytit. Holá, pustá, mlčenlivá země… Ale jemný čich ovčáckého psa cítil i na zkamenělém takyru lidský pach. Pardál běžel neomylně po stopě.

Šubnikov i Juldašev jeli v autu mnoho kilometrů po takyru. Ze všech stran ho obklopovaly písky, ale diverzant nesešel z tvrdé půdy. Mířil usilovně k jihu. kde takyr přecházel v předhoří.

Na záškodníkově cestě objevil Pardál prázdnou láhev schovanou pod kamenem. Jinak tu nebyly žádné viditelné stopy.

V poledne příštího dne dorazila výzvědná skupinka k telegrafní tyči, kde se parašutista zastavil. Zde Pardál ztratil stopu. Šubnikov rozložil mapu. Nejbližší osídlená místa byla kolchoz Budonného a vesnice Obisarym. Nebylo mnoho naděje, že by byl parašutista navštívil lidské příbytky, ale na druhé straně pokládal Šubnikov za nepravděpodobné, že by se byl oběma místům vyhnul. Rozhodl tak: Juldaševa zaveze do kolchozu a nechá ho tam, sám se vypraví do Obisarymu.

Posadili utrmáceného Pardála do auta a rozjeli se ke kolchozu Budonného.

5

Řidič nákladního auta se Naruzi Ahmedovi zamlouval. Byl to bezelstný jinoch, nebyl zvědavý na osudy svého spolujezdce, hovořil víc, sám a vyklopil všechno, co měl na srdci. Naruz Ahmed se dověděl všechno o jeho prostém životě, o rodinných poměrech, dokonce i to, jaké sem přivezli za minulý měsíc filmy.

Cestou do Tokandu se dvakrát zastavili: jednou u studně, aby se napili a dolili vodu do chladiče, podruhé při setkání s jiným nákladním autem, které řídil jinochův přítel.

Do Tokandu přijeli pozdě večer, kdy už na obloze svítily hvězdy.

Naruz Ahmed město neznal. Mnoho o něm slýchal, ale měl o něm jen mlhavé představy, protože tu naposledy byl jako malý kluk. Požádal řidiče, aby ho zavezl k nádraží.

Auto zastavilo na náměstí před nádražím. Naruz Ahmed podstrčil řidiči ještě jednu padesátirublovku, stiskl mu ruku a opustil kabinu. Řidič poděkoval, zamával na rozloučenou a odjel.

Náměstím spěšně procházeli chodci s kufry a ranci. Dlouhá fronta stála u autobusové zastávky. Naruz Ahmed se vmísil mezi dav, koupil si u stánku noviny a vešel do nádražní budovy.

Vlak už stál na nástupišti. Do odjezdu zbývalo asi deset minut. Naruz Ahmed vykouřil cigaretu a šel k svému vagónu. Byl v dobré náladě. Jeho návštěva v Tokandu, dokonce v rušné nádražní budově, dopadla, zdá se, šťastně. Ničím se nelišil od celkového davu. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Jeho oblek se mezi ostatními nevyjímal nezvykle. Obyčejný člověk, obyčejný sovětský občan…

6

Šubnikov přistoupil k ohnivzdorné pokladně, odemkl masivní dvířka a začal přebírat tlusté svazky v tuhé vazbě s nápisem na desce. Jeden z nich – „Přehledné materiály z let 1930-1932“ – vyndal a usedl s ním ke stolu.

Zašustily převracené stránky. Před Šubnikovem ožívala minulost: případ Ibrahima beje; rozdrcení Širmatovy tlupy: útok banditů na staveniště kanálu; utkání s družstevníky kolchozu „Východní záře“… Následovaly stručné záznamy o akcích tokandského odděleni OGPU k likvidování posledních banditských formací. Konečně se objevila stránka, kterou plukovník Šubnikov hledal. Suchým, lakonickým stylem bylo tam zaneseno:

„Ahmed bej (Ahmed Kalanov, syn vlivného beje Kalana Nijazova). narozený roku 1884. Vlastnil majetek v Samarkandu, Buchaře a Tokandu. Patřilo mu téměř 25 000 karakulských ovcí, přes 700 velbloudů, na 300 čistokrevných koní. Měl 75 až 100 čeledínů. Dopravoval vlastními karavanami do Íránu jehněčí maso.

Vydržoval si harém, počet žen kolísal mezi sedmi a patnácti. V letech 1916 až 1920 zastával úřad kušbegiho (kancléře) na dvoře bucharského emíra Saida Alima chána. Po pádu emirátu uprchl s emírovou družinou do Afghánistánu.

V r. 1931 pronikl přes hranice na území Uzbekistánu v čele banditské tlupy. Řádil několik dní, přepadal kolchozy, mstil se místním aktívům. Tlupa byla šestého září zcela rozprášena v oblasti solné stepi, sám Ahmed bej padl v boji.“

Na jedné z dalších stránek stálo:

„Naruz Ahmed (Naruz Ahmed – jediný syn Ahmeda beje), narozený v r. 1906.

Do r. 1931 žil v Uzbekistánu. Dokončil sovětskou desetiletou školu a odborné kursy pro obchodní zaměstnance. Pracoval v síti spotřebních družstev jako putovní inspektor. Měl tři ženy a skrytý majetek ve vsi Obisarymu. Udržoval po celou dobu nezákonné spojení s pomahači banditů. V r. 1931 zabil příslušníka zvláštního oddílu Umara Maksumova, jehož rukou padl v boji kurbaši Ahmed bej. Pak shromáždil menší lupičskou skupinu a připojil se s ní k oddílu kurbašiho Mavlana, který pronikl přes hranice po smrti Ahmeda beje.

Když byla Mavianova horda potřena a on sám zabit, utekl Naruz Ahmed za hranice a vzal s sebou šavli, která kdysi patřila jeho otci.

Zpočátku žil v Afghánistánu, pak odešel do Íránu a živil se příležitostnými výdělky.

V létě 1941 ho najal hitlerovský špión Friesch. Měl být shozen padákem v Sovětském svazu spolu s velkou diverzantskou skupinou.“

„Tak…“ prohodil Šubnikov a zavřel desky.

Vstal, schoval svazek, zamkl pokladnu a prošel se po pracovně. Napadlo ho, že se už může a musí něco podniknout. S tímto odhodláním požádal plukovník telefonistku, aby ho spojila s náčelníkem oblastní správy MGB. Stručně mu vysvětlil, že by potřeboval důstojníka, který ještě nebyl v Tokandu. Náčelník ho ujistil, že mu důstojníka pošle, a oznámil mu i jeho jméno.

Šubnikov si přál, aby si dotyčný přivezl nejen vojenský stejnokroj, ale také civilní oblek a aby se hlásil přímo u něj na velitelství.

Pak vyňal zápisník a na list pod písmenem „S“ napsal: „Nadporučík Sivko.“

7

Naruz Ahmed nenalezl v Buchaře, koho hledal. Nesetkal se s Ikram-hodžou Ašeraljevem, ke kterému ho poslal Kerling, zato spatřil jeho mladou manželku, velmi energickou ženu. Od ní se dověděl, že Ikram-hodža dlí už skoro čtyři měsíce v Tokandu na návštěvě u své sestry. Naruz Ahmed dostal adresu této sestry a podrobné vylíčení, jak najít její dům.

Byl neobyčejně rád, že se tak brzy rozloučí s Bucharou. Necítil se tady v bezpečí.

Skutečnost, že je Ikram-hodža živ a zdráv a že se mu nic nepřihodilo, Naruze Ahmeda nesmírně potěšila. Jak nemít strach? Nečekaně přerušené rádiové spojení s Ikram-hodžou se až do Naruzovy výpravy nepodařilo znovu navázat. Mohlo se stát ledacos!

Naruz Ahmed se vrátil do Tokandu a směřoval klidně a spolehlivě do ulice Tří topolů.

Byl nesnesitelný žár. Zahřátý vzduch, rozpukaná země tvrdá jako kámen, zdi domů, ohrady, všechno přímo sálalo horkem. Větve stromů se ochable klonily k zemi. Listí pokryté tlustou vrstvou drobounkého přilínavého prachu vypadalo jako napudrované.

Vše živé dychtilo po vláze a chladu, ale slunce stálo téměř nehybně v zenitu a polévalo kraj bílým ohněm.

Dům číslo 69, kde bydlila sestra Ikram-hodži, stál v pozadí dvora a od ulice jej dělila vysoká zeď.

Naruz Ahmed věděl, že Ikram-hodžova sestra je stará a žije v domě s mužem připoutaným už šest let na lůžko. Nikdo jiný tam nebydlil. Musí však dbát na bezpečnost nejen sama sebe, ale i Ikram-hodži. Na to ho Kerling zvlášť upozorňoval.

Naruz Ahmed došel až na konec ulice, pak odbočil do jiné a zastavil se v hospodě. Posilnil se dvěma porcemi vepřové a čajem, pak zamířil k nádraží, koupil si dnešní noviny a vrátil se zpátky.

Naproti domu č. 69 byla lékárna, vedle ní soukromá ševcovská dílna, za ní obchod potravinami a parukářství. Ulice byla živá, na chodnících proudy lidi.

U zdi mezi obchodem a parukářstvím stála dlouhá lavička s pohodlným opěradlem, ale byla obsazená.

Naruz Ahmed se procházel sem a tam, až se konečně staré ženě se dvěma chlapci uráčilo vstát z lavičky. Naruz Ahmed ihned obsadil uvolněné místo, rozložil noviny a začal číst. Poloha byla příhodná: lavička stála pod lípou s rozložitou korunou, byl zde poměrný chládek. Kromě Naruza Ahmeda tu seděli ještě čtyři. I to se mu hodilo.

8

Ikram-hodža zmožený vedrem a lenivostí protáhl údy, převalil se na bok a pohlédl na nástěnné hodiny. Vida, dvě pryč! S hekáním se vyhrabal z červených polštářů rozložených na koberci na podlaze, sundal ze skoby květovaný chalát, oblékl si ho a těsně se do něj zabalil. Pak si beze spěchu ozdobil hlavu bílým turbanem a vyšel na ulici. Pohlédl na bezednou blankytnou oblohu bez jediného obláčku a zhluboka si povzdechl.

Byl už starý, prožitá léta mu zakalila zrak, ale nikdo by mu nebyl hádal jeho šedesát sedm roků. Tloušťka jako by zahladila stopy času. Dobře živený, břichatý, vypadal velmi usedle, ale rozhodně ne starší než padesát. Ve tváři kulaté jako mísa, lesknoucí se sádlem, trůnil velký hruškovitý nos, který z obou stran podpíraly napuchlé tváře s modrými žilkami.

Ikram-hodža rád posedával, nemiloval zbytečný pohyb. Příčil se mu jakýkoliv spěch a chvat. Jeho žaludek navzdory dobře míněným přikázáním koránu nebyl nikdy prázdný. Když se ubíral po bucharských ulicích, měšťané se s úsměškem šťouchali lokty a říkali žertem: „Stačí podívat se na hodžu, a nemusíš vařit pilav!“

Ikram-hodža kráčel pomalu a majestátně po ulici. Ruce složil za zády, břicho a šedivou bradu vystrkoval dopředu. Došel k tržišti a prošel jeho vysokými obloukovitými vraty. Razil si cestu hlučícím davem jako ledoborec tenkým ledem. Nikomu neustoupil z cesty. Kdo do něj neúmyslně vrazil, odletěl jako míč od stěny.

Na konci tržiště ve stínu stoleté vrby se krčila čajovna. Stála na pevné prkenné podlaze, pod níž bez přestáni zurčely vody hlavního kanálu.

Na vyvýšenině z hlíny, která jako lavice obtáčela tlustý, sukovitý kmen vrby, seděl asi pětadvacetiletý mládenec, celý zpocený, a popíjel čaj. Každou minutu otíral bílým šátkem zrudlé tváře. Černá štětička jeho knírku se směšně ježila, když vysunul rty a foukal na horký koflík.

Ikram-hodža se rozhlédl kolem sebe zkoumavým pohledem svých malých oček a sedl si vedle výrostka, ale tak, že k němu byl obrácen skoro zády. Vytáhl velký barevný kapesník, osušil si líce. krk a hruď a zeptal se tiše, jakoby sám pro sebe:

„Našel jsi ho?“

„Našel,“ odpověděl mládenec stejně tiše.

„Souhlasí?“

„Přirozeně.“

„Je šikovný?“

„Ještě víc než to.“

„Nepovídej!“

„Všechno jsem mu vysvětlil.“

„Kdy se sejdete?“

„Zítra mezi devátou a desátou.“

„Dobrá. Čekej na mě ve dvanáct v parčíku před poštou.“

„Mhm…,“ utrousil mládenec.

Ikram-hodža hlasitě vzdychl, schoval kapesník, vstal a šel domů.

Když prošel vraty a kráčel po zastíněném chodníku, dohonil ho Naruz Ahmed. Sledoval ho od chvíle, kdy opustil dvorek v ulici Tří topolů, a neztratil ho ani na minutu z dohledu.

Naruz Ahmed spolehlivě věděl, že je to opravdu Ikram-hodža. Fotografie, kterou mu ukázal Kerling, dokonale odpovídala originálu.

Naruz Ahmed si zvolil příhodnou chvíli, kdy nablízku nebyli chodci, srovnal se starcem krok, vztáhl k němu ruku s růžencem a zeptal se:

„Ctihodný Ikram-ato, to jste ztratil vy?“

Stařec upřel na neznámého muže oči ostré jako nebozez, vzal růženec, prohlédl si ho a odpověděl:

„Ano, já. Ale mělo v něm být patnáct kuliček.“

„Tři zůstaly u vašeho vzdáleného přítele.“

„Nespouštěj mě z očí. Jdi za mnou. Dům, kde…“

„Patří vaší sestře.“ přerušil ho Naruz Ahmed. „Vím. Řekněte, kdy k vám mám zajít.“

„Jakmile se setmí. Branka bude otevřená. Budu na tebe čekat.“

„Platí!“ uzavřel Naruz Ahmed a vykročil hbitě kupředu.

9

Telefon na stole zazvonil. Důstojník tokandského vojenského komisariátu se na přístroj nevrle zadíval, pak sňal sluchátko a zeptal se roztržitě, přičemž si nepřestával prohlížet spisy v rozevřených deskách:

„Podplukovník Chalilov, poslouchám.“

„Buď zdráv, Sattare. Tady Šubnikov.“

Desky se hlučně zavřely, osmahlá ruka mechanicky přitáhla aparát blíž.

„Leonid Archipovič! Kde pořád vězíš? Já ti zvoním, zvoním… Potřebuju tě jako sůl…“

„A já stejně tak tebe…“

„Opravdu?“

„Ovšem… Přijď hned, jestli nemáš moc práce.“

„Okamžitě jsem u tebe… jako na koni!“

Chalilov rychle sebral se stolu listiny a desky, zavřel zásuvky, zapnul si límec u košile a opustil kancelář.

Šubnikov uvítal přítele u vchodu do budovy městského odboru.

„Říkáš jako sůl?“ připomněl mu s dobromyslným úsměvem. vzal ho za ruku a provedl kolem strážného do své. pracovny.

„Správně, Leonide Archipoviči,“ a Chalilov si přejel hřbetem dlaně po hrdle. „Zvonil jsem předevčírem, včera, dnes…“

Šubnikov usadil hosta za rozviklaným stolečkem, přistaveným k velkému psacímu stolu jako lodička k parníku. a sedl si naproti němu.

Chalilov vytáhl kapesník a otřel si zahřátý obličej.

„Je vedro…“

Šubnikov si zapálil a nabídl cigaretu hostovi. „A proč mě tak nutně potřebuješ?“

„Vzpomínáš si na tu zpropadenou emírskou šavli?…“

„Pro kterou ti zabili tchána Maksumova,“ přerušil ho Šubnikov.

„Správně… Ta samá… Teď ji mám já.“

Šubnikov zvedl obočí. Přitiskl se hrudí na stolek, podíval se přítelovi do očí a zeptal se udiveně:

„Ty? O tom slyším poprvé.“

„Neměl jsem nějak příležitost ti to říct…“

„Počkej, počkej… Jestli mě neklame paměť, vlastmi tu šavli Naruz Ahmed a odvezl ji na druhou stranu.“

„Přesně tak. A před třemi roky putovala šavle z Iránu do Uzbekistánu a je teď v mém domě. Svět je malý!“

Šubnikov zakroutil šedivějící hlavou, chvíli mlčel a pak požádal:

„Tak mi o tom pověz něco bližšího.“

Chalilov ochotně vyprávěl. Šavli mu věnoval kamarád, důstojník v záloze Sadykov. Vlastně ji věnoval ne jemu, ale synovi, když s úspěchem složil přijímací zkoušky na universitě. Sadykov přivezl šavli z Iránu, kde působil jako tlumočník. Vyměnil ji za dýku, stejně vzácnou, od cizího novináře, zástupce velké zpravodajské agentury. „Jakmile se syn objevil doma s šavlí, okamžitě jsem ji poznal,“ zakončil Chalilov. „Na takový kus člověk nezapomene.“

„Počkej, to je málo. Vzpomínám si, že jsi viděl tu šavli už předtím, než se dostala do rukou starého Maksumova a pak Naruze Ahmeda… Něco jsi mi o tom říkal…“

„Správně, říkal. Máš dobrou paměť, Leonide Archipoviči.“ Šubnikov se usmál.

„Kdyby byla tak dobrá, nemusel bych se ptát. Vylič mi, kamaráde, celou tu historii. Viděl jsi šavli už dřív?“

„Viděl, a mockrát. Je to zajímavý příběh. Jak víš, brzy jsem osiřel. Když mi bylo deset, zůstal jsem na celém světě sám: otec pracoval v bucharském bazaru jako kovář, poranil se na ruce a umřel, jak teprve nyní chápu, na otravu krve. Za rok nato zemřela matka a sestřenice při nějaké epidemii. Věděl jsem, že mám strýce z matčiny strany, ale kde žije, to jsem si nemohl vzpomenout. Tak jsem šel v deseti letech dělat čeledína. Živořil jsem… Za dva roky jsem se dostal k Ahmedu bejovi. Neříkám, že se mi tam dařilo hůř než jinde. To bych nemluvil pravdu. Možná, že dokonce trochu líp. Ale ne z nějaké andělské dobroty Ahmeda beje. V jeho bucharském domě vedl celou domácnost jakýsi Bachram. Šikovný člověk. Chytře to navlékl tak, že byl současně správcem domu, pokladníkem i bejovým tělesným strážcem. Ke mně byl, jak se říká v knihách, přísný, ale spravedlivý.“

„Ten Bachram, co jsi mu ve rvačce usekl ucho?“ přerušil vyprávění Šubnikov.

„Právě ten,“ potvrdil Chalilov a pokračoval: „Teď o té šavli. Spatřil jsem ten zázrak poprvé několik let potom, co mě najal Ahmed bej. V nejpěknějším pokoji, kterému říkáme michmanchana, to je pokoj pro hosty, vyzdobeném mnoha koberci po stěnách i na podlaze, visela šavle. Nemohl jsem si jí nevšimnout. Jednak udivila mě, chudé ho kluka, svou nádherou. Za druhé, jako všichni kluci, jsem zbožňoval zbraně a jednou jsem to už nevydržel, vylezl jsem na pohovku a chtěl jsem ji vytáhnout z pochvy, abych si ji líp prohlédl. Přitom mě nachytal Bachram a tak mě vytahal za uši, že budu na všechny ty ozdoby na pochvě i jilci vzpomínat do nejdelší smrti. Nakonec mi Bachram řekl, že mohu děkovat Alláhovi, že bej není doma, jinak prý by mi byli prostě usekli tou šavlí hlavu… Vpředvečer pádu Buchary jsem spatřil šavli v rukou zemřelého tchána Umara Maksumova. Byl to slavný mistr, ritec a cizelér. Pověst o něm kolovala po celém tehdejším Turkestánu. Šavli mu přinesl sám Ahmed-bej. Doprovázel ho Bachram. Zeptáš se: Proč bej přinesl šavli Umarovi? Na tuhle otázku nemohu dát spolehlivou odpověď. Mohu se jen dohadovat. Víš, jatou mají děti paměť. Všeho si všimnou a pamatují si to provždycky. Vzpomínám si, jak Umar seděl u svého malého pracovního stolu a na kolenou mu ležela čepel. Vedle něho jsem stál na jedné straně já, na druhé malá Anzirat. Natahovali jsme uši, poslouchali jsme, jak Umar Maksumov vypráví, že šavli zhotovili výborní mistři, že ji emír Said Alim chán věnoval Ahmedu bejovi. Poslouchal jsem, díval jsem se žádostivě na šavli a potom na Umarův stolek s nástroji. Na kraji ležel kus hrubého papíru s nesrozumitelnými značkami, číslicemi a lidskými lebkami. Proto se domnívám, že možná bej přikázal Maksumovi, aby doplnil ornamenty na čepeli ještě nějakými drobnostmi. Ahmed bej si pro šavli nepřišel. Neměl čas. Utekl do Afghánistánu spolu se Saidem Ahmem chánem. Tu noc padl emirát a do Buchary přišly sovětské úřady. Šavle zůstala u Maksumova, a ostatní víš.“

„Ovšem,“ přitakal Šubnikov a o něčem přemýšlel. „Ostatní vím. To, co jsi mi vyprávěl, je moc a moc zajímavé.“

„Dobrá,“ poznamenal Chalilov, „ale já ti nezvonil proto, abych vykládal starou historku. Jde o něco jiného…“

„Myslíš?“ zeptal se Šubnikov vážně. „A proč ne právě o to?“

„Tak poslouchej… Když se šavle octla v mém domě, pověsil jsem ji na zeď ve svém pokoji. Ale teď jsem ji schoval. Dobře schoval.“

„Schoval?“ optal se nechápavě Šubnikov. „Proč to?“

„Ne bez důvodu. Tady začíná nová historie, Leonide Archipoviči. Asi před půldruhým měsícem, když jsem nebyl doma, přišel k nám nějaký člověk. Mluvil s mou ženou. Řekl jí, že je montér telefonní ústředny, zkontroloval aparát, někam zazvonil, před odchodem se jakoby náhodou podíval na šavli a zeptal se: ‚Není na prodej?‘… Manželku to rozzlobilo. A on na to řekl: ‚Patrně si myslíte, že vám nemohu moc nabídnout? Buďte klidná, cena pro mě nehraje roli.‘ Manželka opakovala, že šavle není na prodej. Montér jen potřásl hlavou a odešel.

A nedávno se stala další příhoda. Byl jsem ve službě, tetička jako vždycky na klinice, žena doma. Máchala na dvoře prádlo, pak ji napadlo, že se tetička dlouho nevrací. Byla neklidná, rozhodla se zavolat na kliniku a zeptat se, co se děje. Když šla po schodech na verandu, vyběhl z domu nějaký trhán a vrazil do ni, div ji neporazil. V ruce držel šavli! Anzirat neztratila duchapřítomnost. Běžela za zlodějem až na ulici, začala křičet. Chodci zloděje zadrželi, odvedli k milicionářům a šavli nám vrátili.“

„To je zábavné! Byl jsi na milici? Viděl jsi ho?“

„Byl a viděl. Asi sedmnáctiletý klacek, bez dokumentů. Rozbrečel se přede mnou. Vypadal jako odněkud od Tambova. Vyprávěl, že ho týž den ráno zastavil na nádraží pěkně oblečený mladý muž a přemluvil ho, aby za dva tisíce stříbrných rublů ukradl šavli Výrostek souhlasil. Ukradenou šavli měl předat svému zákazníkovi hned po setmění na náměstí před nádražím u stánku se sodovkou. Milice odvedla zloděje jakoby na schůzku a číhala v úkrytu, ale zákazník se neobjevil.“

„Tak si myslím…,“ prohodil Šubnikov a zapálil si novou cigaretu. „Proč jsi mi o tom neřekl dřív?“

„Proč? Návštěvě montéra jsem nepřikládal velký význam, ale když se k nám vetřel ten dlouhoprsťák, hned jsem ti zazvonil. Zvonil jsem, ale řekli mi, že jsi zmizel do Buchary. Je to tak?“

„Je.“

„Pak jsem volal ještě jednou, už ses vrátil z oblasti, ale zase jsi zmizel.“

„To všechno souhlasí,“ uznával Šubnikov. „Ano… Práce je pořád nad hlavu… Nemohl jsem tušit, že se šavle vrátila do Uzbekistánu. V tom je patrně celý vtip.“

„Jaký vtip?“

Šubnikov se krátce zasmál, pokrčil rameny.

„Abych mluvil pravdu, nezavolal jsem tě kvůli té šavli. To není to hlavní. Chtěl jsem se tě zeptat: nevzpomínáš si, co to bylo za člověka, ten Naruz Ahmed? Mám o něm jen matnou představu. Nemohl bys mi popsal jeho zevnějšek?“

„Ale já si toho darebáka pamatuju, jen jak vypadal před lety.“

„Nevadí. Vyklop to!“

Chalilov se vynasnažil popsat co nejlépe, jak Naruz Ahmed vypadal, a když byl hotov, nedalo mu to a znovu se otázal:

„To je zajímavé, Leonide Archipoviči, proč sis najednou vzpomněl na toho dobrodruha? Když o něm slyším, není mi právě lehko u srdce. Víš přece…“

„Proč jsem si na něj vzpomněl?“ Šubnikov si přihladil vlasy. „To máš tak. Tenhle Naruz Ahmed spáchal v Iránu nějaké lumpárny, a když ho chytli za límec, začal prohlašovat, že je občan Sovětského svazu, a že ho proto nesmějí zavřít. Rozumíš?“

„A co tady neklape?“ zeptal se Chalilov.

„Jak to? Musíme prověřit, jestli je to opravdu Naruz Ahmed, nebo nějaký podstrčený člověk.“

„Hm… Zajímavé…,“ prohodil Chalilov.

„No…,“ Šubnikov vstal. „Udělal jsi dobře, že jsi šavli schoval. Děkuju za návštěvu. Pozdravuj Anzirat. Už dávno jsem ji neviděl.“

„Zajdi ke mně někdy,“ řekl Chalilov, vstal a podal příteli ruku.

„Vynasnažím se. Džalil je doma?“

„Ne. Leze někde po horách.“

„Píše ti?“

„Moc často ne. Z Pamíru dochází pošta nepravidelně.“

„To je pravda…“

Šubnikov doprovodil přítele ke vchodu a vrátil se do své pracovny.

Chalilov se v dobré náladě vracel na vojenský komisariát.

Zůstal věrný svému dávnému odhodlání. Zasvětil život vojenské službě, jak o tom snil v mládí.

Anzirat se stala jeho ženou v tom památném létě jednatřicátého roku. Spolu s ní se k Chalilovi nastěhovala i tetička Saodat, která jim oběma nahrazovala matku.

Anzirat se nadchla pro grandiózní plány a novostavby prvních pětiletek, dala se zapsat na textilní učiliště, ale technické problémy jí jaksi neseděly. Začala pochybovat o vlastních silách, poplakala si, přemýšlela co dál, vstoupila na pedagogickou fakultu, zakousla se do studia a absolvovala s vyznamenáním. Teď vyučovala zeměpis na desítiletce a v naftovém technickém učilišti a byla skálopevně přesvědčena, že kantořina je nejvznešenější a nejužitečnější zaměstnání na světě.

Chajilovovi vychovávali syna Džalila, studenta samarkandské university. Už dva roky žil daleko od rodičů.

A nyní, třebaže byla doba letních prázdnin, toulal se Džalil se skupinou studentů-praktikantů po Pamíru. Zdržel se doma týden – a do hor…

Z kanceláře zavolal Chalilov domů. Tam bylo všechno v pořádku. Vyndal ze stolu spisy, rozložil je před sebou a pustil se do práce.

10

Ikram-hodža čekal na Naruze Ahmeda na dvorku. Vpustil hosta, zavřel branku a šli k domu, který stál v pozadí.

Na nebi už svítily hvězdy.

Na příchod Naruze Ahmeda čekal Ikram-hodža velmi netrpělivě. Heslo – růženec – mluvilo samo za sebe; návštěvník přichází od pana Kerlinga. O tom nemůže být nejmenší pochyby. Jenom není jasné, kdo to je. zda pouhý posel, nebo zasvěcená osoba. A hlavně odkud je? Z druhé strany, nebo zdejší? Jak našel Ikram-hodžu v Tokandu? Kdo mu dal adresu sestry? Kerling ji neznal. Velmi zajímavé.

Ikram-hodža zavedl hosta k lavičce pod jabloní. „Posaď se tady, synku.“

„Řekni mi své jméno,“ požádal potom.

„Naruz Ahmed…“

„Naruz Ahmed…,“ opakoval stařec a pohladil si rukou tvář, jako by se snažil rozpomenout. „Kdo ti dal růženec?“

„Džorži,“ uvedl Naruz Kerlingovu přezdívku.

„Myslel jsem si to. Dávno?“

Naruz Ahmed 5ekl kdy.

Ikram-hodža přikývl. Všechno bylo jasné. Na podrobnosti je dost času.

„Pojďme do domu,“ pozval hosta.

Naruz Ahmed sebral tornu a jako zmlácený se vlekl za Ikram-hodžou.

V pokoji zařízeném podle východního vkusu stála u nízkého čtvercového stolu, pokrytého květovaným ubrusem, stará žena. Po cizím návštěvníkovi se ani neohlédla, jako by ho tu nebylo. Zručně vybírala z měděné mísy s vodou těžké hrozny, oklepávala je a kladla na velký stříbrný podnos. Pak se mlčky vzdálila.

Naruz Ahmed se díval za ní.

„To je moje sestra.“ vysvětloval Ikřam-hodža. „U nás se můžeš cítit jako v rodném domě.“

Usedli ke stolu se zkříženýma nohama.

Ikram-hodža postavil před sebe a před hosta koflíky a nalil do nich nápoj z porcelánové konvice.

Naruz Ahmeď vzal svůj šálek s jemným světle modrým proužkem na okraji, zvedl ho k ústům, přičichl a s úsměvem prohodil:

„Dříve míval kok-čaj jinou vůni a barvu…“

Oči hostitelovy se změnily v úzké štěrbiny, odulé tváře se zatřásly.

„Taková setkání, jako je naše, jsou vzácná,“ zavrkal vlídně. „Alláh se nerozhněvá, když si dovolíme vypít trochu kok-čaje.“

Oba se napili. Naruz Ahmed jen hekl, ikram-hodža se rozkašlal a zatřepal rukama.

Spláchli jídlo dobrým tuctem doušků silného kok-čaje, pak je zapili skutečným čajem a těžce vstali od stolu.

Hostitel i host se uvelebili u zdi na prošívaných pokrývkách, rozložených na podlaze. Ikram-hodža uvažoval, jak začít, ale Naruz Ahmed ho předešel. Vytáhl z brašny několik tuhých svazečků storublovek, hodil je staříkovi na kolena a stručně poznamenal:

„To je pro vás. Od Džoržiho.“

Ikram-hodža shrábl peníze, ani je nepřepočítal a zastrčil je pod pokrývku.

„Proč bylo přerušeno spojení?“ zeptal se tiše Naruz Ahmed.

Stařec vzdychl a rozpřáhl ruce. On za to nemůže. Vlastně za to nemůže nikdo. Byla to prostě smůla. Jeho člověk ukrýval rádiovou stanici v dutině staré vrby několik kilometrů od Buchary. V létě, za bouřky, uhodil do vrby blesk. Vysílačka shořela.

Naruz Ahmed potřásl hlavou. Právě tohle se muselo stát!

„Džorži si myslil bůhvíco.“ řekl.

Stařec lítostivě rozevřel dlaně.

Host se znovu sklonil nad brašnou a vytáhl krabičku od tabáku „Zlaté rouno“. Otevřel víko a podal ji Ikram-hódžovi.

Hostitel zvedl udiveně obočí. Vzal krabičku do ruky a podíval se nechápavě na hosta.

„Vysílačka. Nejnovější konstrukce. Mistrovské dílo,“ vysvětloval Naruz Ahmed. „Džorži říkal, že váš radista je šikovný mládenec, že si s ni poradí…“

To znamená, že je informován i o Hasanovovi, napadlo starce. Není to tedy obyčejný posel. Patrně mu Kerling pověděl o mně všechno.

Svíraje opatrně vysílačku v obou rukách, Ikram-hodža s hlubokým povzdechem vstal, opustil místnost a vrátil se za několik minut.

„Byl jsem v Buchaře,“ pokračoval Naruz Ahmed. „Seznámil jsem se s vaší manželkou. Vysvětlila mi. kde vás najdu.“

Výborně, pomyslil si Ikram-hodža. Čilý chlapík, to se musí nechat.

„A jak je to se šavlí?“ zajímal se jakoby mezi řečí host.

„Kvůli té šavli tady trčím už od jara. I radistu jsem s sebou přitáhl.“

Naruz Ahmed kýval na souhlas a zeptal se:

„Ostatně, kdo byl ten mládenec, co jste s ním dnes na tržišti vyměnil několik slov?“

„Radista Hasanov. Tys mě viděl?“ pospíšil si s odpovědí stařík.

Naruz Ahmed se usmál.

„Kdybych vás nebyl viděl, tak bych se neptal.“

„Mohl někdo poznat, že spolu rozmlouváme?“ projevil obavu Ikram-hodža.

„Já si toho všiml. Šel jsem za vámi, jen co jste opustil dům, a pozoroval jsem každé vaše hnutí. Ale jiní – nemyslím.“

Ikram-hodža škytl a zavzdychal. Čiperný chlápek, jen co je pravda! Kerling věděl, koho posílá.

„Ještě jste mi neřekl o té šavli,“ připomněl Naruz Ahmed.

„S tou je to špatné… Až dosud špatné. Oznámil jsem, že se nachází u podplukovníka Chalilova, ale dostat se k ní není jen tak.“

„Zkoušeli jste to?“

„Hned vám o tom povím…“

Naruz Ahmed poslouchal tkram-hodžu potlačuje rozechvění.

„S tím montérem to byl dobrý nápad,“ poznamenal, když Ikram-hodža konečně dovyprávěl. „Kdežto ten poslední pokus byl hodně riskantní.“

„Kdo se bojí, nesmí do lesa… Neriskoval jsi ty, když ses vypravil k nám?“

„To je jiná věc.“

„Náš život, synku, je v rukou Alláhových…“

„Ten zloděj mohl zkoupat i vás.“

„Mě? Co tě vede! Být závislý na každém hlupákovi, to se mi nezamlouvá. Ani já jeho, ani on mě nikdy neviděl.“

„A Hasanov?“

„Jak, Hasanov? Ani on se nemá čeho bát. Setkal se se zlodějem jednou, neřekl mu, jak se jmenuje, jen mu určil schůzku. A když se všechno zhatilo – už se neukázal.“

„Jak jste se dověděli, že se všechno zhatilo?“

Ikram-hodža vysvětlil: Hasanov číhal u Chalilova domu, zadržení zloděje viděl na vlastní oči.

Naruz Ahmed se zamyslil. Bylo to pochybené, neobratné, násilně uloupit šavli nelze. Nemá smysl zbytečně na ni upozorňovat. Jen ať si ji Chalilov nechá. Koneckonců není důležitá šavle, ale nápis na čepeli. Na něm záleží nejvíc. Nápis by mohl Hasanov opsat. Kerling o něm zbytečně pomlčel, když svěřoval starci ten úkol. Zřejmě se bál, aby Ikram-hodža nezneužil tajemství. Ale to bylo úplně vyloučeno. Nápis sám neprozradí tajemství. Musí se vědět, jak ho rozluštit… Musí se teď zmínit několika slovy o značkách na čepeli, ale tak, aby nevzbudil u hodži příliš velký zájem. S takovou možností už předem on i Kerling počítali.

Naruz Ahmed chvíli mlčel, potom poznamenal, že vlastně nejdou za šavlí, ale za nějakým nápisem na ní.

Ikram-hodža už dávno hledal odpověď na otázku, proč se najednou Kerling shání po jakési šavli, a proto se hned zkraje zeptal:

Jaké tajemství vězí v tom nápise?

Podobnou otázku Naruz Ahmed i Kerling předvídali. Odpověď si přichystali včas. Naruz Ahmed pohotově vysvětlil, že šavle nějakou dobu patřila významnému cizímu vyzvědači, který za poslední války býval často ve Střední Asii a pracoval tady. Důležité materiály, výkresy, šifrované seznamy osob, adresy, místa tajných schůzek a podobně nemohl z pochopitelných důvodů mít při sobě, a tak je ukryl na spolehlivém, opuštěném místě. Polohu této skrýše dal pro všechny případy vyrýt v šifrách na čepel jako uměleckou výzdobu. Špión musil opustit Střední Asii náhle, nestačil zajít do skrýše, ale vzal s sebou šavli. Teď ty zapomenuté dokumenty nutně potřebuje. Musíme je najít a v každém případě odvézt. Zmíněný vyzvědač zaujímá dnes významné postavení a Džorži je na něm závislý. Byl to Džorži, který přikázal zorganizovat celou akci.

Ikram-hodža výmyslu uvěřil, ale něco mu přece nebylo docela jasné.

„Proč ten důležitý pán potřebuje ty materiály až teď?“ zeptal se. „Vyrozuměl jsem, že odešel z Uzbekistánu v letech války.“

Naruz Ahmed vysypal objasnění jako z rukávu.

„To je dlouhá historie,“ lhal dál. „Ten vyzvědač, když byl v Íránu, zastavil se v nějaké vesnici. Onemocněl, dostal prudkou horečku, a musel několik dní zůstat v posteli. A v těch dnech mu ukradli šavli. Zloděj byl brzy dopaden. Byl to Kurd, žil v té vesnici. Ale šavli u něj nenašli. Krádež doznal a jmenoval taky člověka, kterému prodal ukradenou věc. Byl to majitel vetešnického krámu v Teheránu. Majitele krámu brzy vypátrali. Když ho policie přitiskla ke zdi, přiznal se, že šavli skutečně koupil, ale že ji okamžitě prodal nějakému Evropanovi. Hledali tedy Evropana. Našli i jeho, ale šavli neměl. Dal ji výměnou za dýku Sadykovovi, toho už znáte. Po Sadykovovi se pídili velmi dlouho. Nakonec pomohl teheránský hospodský, který znal Sadykovova otce i jeho a prozradil, že Sadykov žije v Buchaře.

Takhle to bylo, vážený Ikram-hodžo,“ zakončil Naruz Ahmed.

Stařík uvěřil i téhle bajce. Chvíli mlčel a pak řekl to, co si myslil také Naruz Ahmed:

„Pan Kerling udělal chybu. Měl mi rovnou sdělit, že potřebuje nápis, a ne šavli. Už bych ho byl dávno měl. Ztratili jsme zbytečně mnoho času.“

„Máte pravdu, ctěný pane,“ připustil Naruz Ahmed. „Chyba se musí napravit a ten nápis co nejdřív opsat. Je to schůdnější a ne tak nebezpečná cesta. Kolik lidí žije v Chalilovově bytě?“

„Tři: on, manželka a manželčina teta.“

„A syn? Říkal jste, že má syna?“

„Správně. Má syna, ale je právě v pamírských horách.“

„Má samostatný byt?“

„Samostatný dům. Vchod je z ulice a přes dvůr.“

Naruz Ahmed si osušil čelo.

„Budu o tom přemýšlet.“

„Zítra budeme přemýšlet!“

„Proč ne dnes? Co nám překáži?“

„Jednak jsi unavený a musíš si odpočinout, za druhé se může stát, že zítra budeme mít šavli v rukou.“

„Jakým způsobem?“ otázal se živě Naruz Ahmed.

Stařec vysvětlil, že zítra ráno dojde k dalšímu pokusu zmocnit se šavle. Hasanov našel nového pomahače, spolehlivějšího, než byl ten předtím, a ten je ochoten vniknout do domu a odnést šavli.

Naruz Ahmed se zamračil.

„Stojí to za to, opakovat postup, který se už jednou neosvědčil? Chalilov má už beztak podezřeni. Mohl by se okamžitě dovtípit, že s tou šavli něco je… Je to nebezpečné. Velmi nebezpečné!“

Ikram-hodža pokrčil rameny. Jiného východiska nevidí. Vinu nenese on, ale Džorži.

„Taky vám to za vinu nekladu, vážený Ikram-ato,“ řekl smířlivě Naruz Ahmed. „Dělal jste jen to, co jste musel. Ale je nutno změnit plán…“

„Na to není čas,“ odpověděl nakvašeně Ikram-hodža. „Do dvanácti hodin zítřejšího dne neuvidím Hasanova, takže nemůže zloděje upozornit.“

„Škoda… Velká škoda.“

Naruz Ahmed pochopil, že další hovor je zbytečný, že mu nezbývá než čekat.

Ikram-hodža vzdychl a vstal z podušek.

„Zůstaneš u nás. Moje sestra je jako hluchoněmá. Umí mlčet, ničeho si nevšímá. Její muž není už vlastně ani člověk, brzy opustí tento svět. Pojď, ukážu ti tvůj pokoj.“

Naruz Ahmed se zvedl. Prošli chodbou a nízkými dveřmi vstoupili do úplné tmy. Klapl vypínač. Naruz Ahmed se rozhlédl. Stáli v prostorné čtverhranné místnosti s jedním oknem vedoucím do zahrady. Zařízení bylo zpola ve stylu feudálním, zpola moderním. U stěn stály dvě niklované postele, zastlané hedvábnými přikrývkami, měkký divan a sněhobílá lednička. Uprostřed byl okrouhlý stůl přikrytý sametovým ubrusem, na něm křišťálová karafa.

V koutě trůnil stolek s rádiovým přijímačem „Něva“ a dvě křesla. Od stropu visely starobylé ručně tkané koberce a zakrývaly zdi. Tlustý koberec byl rozprostřen na podlaze.

„No tohle…,“ zakroutil udiveně hlavou Naruz Ahmed.

„Tady bude náš útulek,“ vysvětlil samolibě Ikram-hodža. „Není to tu špatné.“

„Bašta,“ vyjádřil uspokojení Naruz Ahmed, shodil se sebe kabát a začal si stahovat boty. „Kdy má ten váš chlapec podle rozvrhu vysílat?“

„Ani nevím. Proč?“

„Musíme uvědomit Džoržiho. Zanesl mě pravděpodobně do seznamu nebožtíků.“

„Jak to?“

„Letadlo, z kterého jsem seskočil, sestřelili. Spadlo na zem a shořelo.“

„Aj, aj, aj…,“ užasl stařec. „To je pěkné nadělení!“

„Kdybych se byl tři nebo čtyři minuty opozdil, neseděli bychom teď tady.“

„Zřejmě ses narodil pod šťastnou planetou. Tvůj čas ještě nepřišel.“

„Vypadá to tak. S radistou se uvidíte zítra?“

„Ano, ve dvanáct.“

„Výborně. Odevzdejte mu vysílačku a telegram. Dejte mi kus papíru. Tužku mám.“

Ikram-hodža vyňal ze stolku pod rádiem list dopisního papíru a podal mu ho.

Naruz Ahmed svlečený a zutý sedl za stůl, nastínil text radiogramu a předal lístek Ikram-hodžovi.

„O další se musíte postarat sám,“ řekl mu. „Džorži mě upozornil, že šifru zná váš radista, kód pak vy. Píšu vaším jménem. Tak to Džorži přikázal.“

Stařec přelétl text očima a vyšel ze světnice. Vrátil se s knihou v ruce. Usedl za stůl, položil před sebe radiogram a otevřenou knihu, nasadil si brýle a začal psát.

Kódový radiogram zněl:

„Váš mladší bratr je živ a zdráv. Růženec a gramofon obdrželi. Ještě jsem nekoupil, oč jste žádal, ale už jsem to našel. Odstrašuje vysoká cena. Snad něco s majitelem usmlouvám. Moskvu i vás pozdravuji já i můj marnotratný syn.“

Ikram-hodža několikrát přečetl, co napsal, složil list a schoval ho pod vložku ve střevíci. Potom šel k vypínači a zhasl světlo.

11

Pár minut před dvanáctou se objevil Irmat Hasanov v malém parčíku před poštovním úřadem. V horké a dusné polední hodině bylo místo opuštěné. Hasanov si zvolil lavičku, kterou obrůstala hustá tráva, usedl, otevřel knihu a začal číst.

S malým zpožděním se dostavil Ikram-hodža. Prošel se alejí po jedné straně, modlit se růženec, pak po druhé straně a konečně dopadl svým těžkým tělem na lavičku vedle Hasanova.

Ten se po očku podíval na svého chlebodárce a četl dál.

„Vypravuj!“ pobídl ho Ikram-hodža.

„Nic z toho nebylo.“ začal Hasanov a neodtrhl oči od knihy. „Šavli nenašel. Prošťáral dvě skříně – knihovnu a prádelník – prohledal psací stůl, podíval se pod matrace pohovky i postele – nikde nic. Třeba ji Chalilov schoval na dvoře.“

„To nevím,“ zavrčel stařík. „Jak to proběhlo?“

„Hladce.“

„To mi nestačí. Pověz, jak to navlékl?“

„Je to čiperný mládenec. Před rozedněním, ještě za tmy, vlezl do zahrady, skrčil se v maliništi, čekal do rána a dával pozor. Když zůstala v domě jen stařena, pustil se do toho. Už dřív podplatil tři uličníky a ti čekali za zdi u zahrady. Když se stará objevila na dvoře, dal klukům znamení a ti ze tří stran prolezli plotem k jabloním. Stařena je začala honit a on zatím prohledal dům. Číhal jsem v ulici a viděl jsem ho, jak vyšel brankou ze dvora.“

„Nic v domě nevzal?“

„Ne, na to jsem ho upozornil.“

„Nezanechal stopy?“

„Řekl, že je všechno v pořádku, klaplo prý to na jedničku.“

„Zaplatil jsi mu?“

„Zaplatil. Už odjel.“

Ikram-hodža položil na lavičku vedle Hasanova balíček, který držel v ruce, a pravil:

„Vezmi si to. Je to ten nový gramofon. Najdeš tam také dopis. Zpracuj to a při první příležitosti vysílej. Každé ráno se jdi podívat k transformační budce, co stojí vedle tržiště. Když na ní uvidíš křížek nakreslený křídou, bude to znamenat, že ten den v poledne přijdu k mostu přes hlavní kanál. Teď jdi.“

Hasanov sklapl knihu, vzal balíček a vzdálil se.

12

V jedné z okrajových ulic Tokandu, nedlážděné, ale malebné, podobné hustému stromořadí, žil s rodinou podplukovník Chalilov.

Jeho nízký domek z červených cihel se díval do ulice jedněmi dveřmi a čtyřmi velkými okny. Ze tří stran ho lemoval tmavozelený pruh zahrad, na čtvrté straně, před průčelím domu, byl dvorek s trávníkem.

Bylo jitro. Chalilova manželka Anzirat seděla v ložnici před zrcadlem a splétala si své těžké copy. Když se učesala. přiblížila tvář k zrcadlu, přejela několikrát prsty po zrádných vrásečkách u očí skládajících se ve vějířky a zhluboka si vzdychla.

V zrcadle se odrážel již nemladý, trochu opálený, ale dosud zachovalý obličej s výraznými, krásnými tahy. Anzirat byla ve věku choulostivém pro každou ženu, kdy už odešla svěžest a mládí a dostavila se zralost: na pleť se přikradly vrásky, paže se zaoblily, objevil se náznak podbradku…

Po pokoji chodila sem a tam stará teta Saodat. Nehlučně našlapovala měkkými pantoflemi, obcházela židle rozestavené po koutech a utírala z nich prach. To bylo její obvyklé zaneprázdnění, když byla Anzirat doma a tetička si chtěla pohovořit s neteří.

„Od Džalila nepřišlo zase nic?“ zeptala se jako mimoděk.

„Ani řádka… Už mě to znepokojuje.“

„Zbytečně. Co by se mu mohlo stát? V horách je klid…“

„A sama mi to, tetičko, každý den připomínáte.“

„Pravda, připomínám. Syn nemá zapomínat na rodiče. Má psát každý týden.“

Klepání na dveře přerušilo jejich rozhovor.

„Kdo to asi přišel?“ Do tetičky Saodat vjel život. „Asi listonoš,“ a drobnými krůčky vyšla z ložnice.

Anzirat pohlédla na nástěnné hodiny: půl desáté. Městská knihovna už má otevřeno. Musí jít vyměnit přečtené knihy. O jakou knihu se to zajímal Sattar? Zapomněla, na mou věru. Mluvil o tom včera i dnes, než odešel do práce, připomínal jí to, dokonce ji žádal, aby si napsala jméno autora a název knihy. A přece zapomněla. Příliš se spolehla na paměť. Bude muset Zazvonit Sattarovi do služby.

V jídelně bylo slyšet kroky a tichý hovor.

„Dceruško! Máme návštěvu,“ zavolala stařenka dveřmi na neteř. Anzirat rychle vstala, těžké náušnice se jí rozkývaly u uší. Ještě jednou se prohlédla v zrcadle a vstoupila do jídelny.

Čekala tam na ni hezká, asi dvaadvacetiletá, vysoká a pevně stavěná dívka.

„Dobrý den,“ pravila s širokým úsměvem.

„Dobrý den,“ odpověděla Anzirat a zvědavě si prohlížela nečekanou návštěvnici.

Dívka vůbec nebyla oblečena na návštěvu. Měla na sobě bílou sportovní košili a sportovní široké kalhoty z černého saténu. Na nohou tenisové střevíce obroubené širokým pásem hnědé gumy. V ruce kufřík, který už zřejmě leccos zažil.

„Promiňte mi, jak vypadám,“ omlouvala se rozpačitě. „Přijela jsem vlakem v sedm hodin.“

„A proč jste vlastně přišla za mnou?“ zeptala se Anzirat.

„Řekli mi, že byste pronajala pokoj svobodnému člověku, a já jsem úplně sama… Nezůstanu v Tokandu dlouho…“

„Kdo vám pověděl, že máme volný pokoj?“ zeptala se Anzirat ne právě nejvlídněji.

„Vaši sousedé…“

„Kteří sousedé?“ dodala nedůvěřivě Anzirat.

„Co bydlí vedle vás. Taková silnější žena. Natálie Petrovna. Dali mi její adresu, že prý mi pokoj pronajme ona. Ale přišla jsem pozdě, zadala pokoj před dvěma měsíci studentům. Zeptala jsem se, jestli není něco volného nablízko. Strašně se mi zalíbil váš dům – je takový útulný. Poradila mi, abych se obrátila na vás. Upozornila mě, to je pravda, že chcete pronajmout pokoj jenom někomu známému. Ale přece jsem to chtěla zkusit…“

Když skončila svou dlouhou řeč, dívka vytáhla z kapsy u kalhot krajkový kapesníček a otřela si čelo jako po namáhavé práci,

„Jak se jmenujete?“ otázala se Anzirat a stále ještě nepozvala návštěvnici, aby se posadila.

„Ludmila Nikolajevič. Nebo prostě – Luďa…,“ a dívka se mile usmála.

Anzirat nespokojeně blýskla očima po tetě Saodat, která dělala, jako by nic neslyšela,

„Odkud jste to přijela?“ zajímala se Anzirat.

Dívka ochotně pověděla, že z Taškentu, že je instruktorka tělesné výchovy a byla sem delegována k výběrovým soutěžím pro republikánskou sportovní olympiádu.

„Rodiče žijí v Čkalově. V Taškentu jsem taky měla světnici v podnájmu…,“ skončila.

Anzirat poslouchala roztržitě, jako by přemýšlela o něčem jiném.

„No což…,“ pronesla nerozhodně. „Pokoj jsme opravdu pronajímali, ale jen dobrým známým. Víte, když syn odjel na studie, bylo v domě pusto. S tím pronájmem to byl vlastně nápad tetičky Saodat. Prý – musíme si sem vzít mladého člověka, bez mladé krve je dům hrobka. Zavedla na to řeč se sousedkami. Ale ještě jsme se docela nerozhodli… Opravdu nevím, jak…“

Na dívčině tváři se objevil rozpačitý, lítostivý výraz. Prosebně a nesměle se usmála.

Do věci se rázně vložila tetička Saodat. Vlídně se podívala na dívku a horlivě se přimlouvala.

Anzirat se vesele zasmála při pohledu na upachtěnou tetičku a řekla smířlivě:

„No, jak vidět, naše tetička už rozhodla za nás. Pravda, vypijte si s námi čaj. Pak si prohlédneme světnici, možná že se vám ani nebude líbit,“ a ještě jednou spočinula zkoumavým, čistě ženským pohledem na návštěvnicí.

Anzirat ji zavedla do synova pokoje, už dlouhou dobu prázdného. Ludmila Nikolajevna postavila kufřík na podlahu, prohlédla si místnost bystrým pohledem, podívala se na okno vedoucí do zahrady a vykřikla:

„Báječné! A čí je to postel?“

„Synova… Teď ničí.“

„Báječné!“ zatleskala Ludmila Nikolajevna, vyzkoušela rukou drátěnku na posteli a sedla si na ni.

Teta Saodat stála na prahu a s úsměvem pozorovala Ludmilu Nikolajevnu.

Anzirat zatím uvažovala. Teď poprosí, abych jí ukázala ostatní pokoje, a začne se zajímat o šavli. Je to pořád stejné.

Ale dívka zatím neprojevila podobné přání.

„Líbí se vám pokoj?“ zeptala se jí Anzirat.

„Moc.“

„Ale musím vás upozornit,“ řekla Anzirat. „Pokoj má své nevýhody. Syn, aby nemusil procházet našimi místnostmi, používal obyčejně postranní vchod z ulice. I do dvora je možno se dostat přímo z ulice, a ne přes naše pokoje.“

„To je maličkost. Nebudu tu žít sto let. Směla bych si prohlédnout dvůr?“

„Proč ne? Prosím. Tetičko, doprovoďte Ludmilu Nikolajevnu.“

Když dívka a tetička odešly, spěchala Anzirat do manželova pokoje a vrhla se k telefonu.

Když zaslechla ve sluchátku mužův hlas vychrlila ze sebe pouhých šest slov:

„To jsem já. Přijď okamžitě… Podnájemnice.“

Nečekala na odpověď, zavěsila a s úlevou vydechla. Tak to bude lepší. Ať ji spatří sám Sattar a promluví si s ni.

Tetička s Ludmilou Nikolajevnou se vrátily.

V chování Ludmily Nikolajevny byla znát nepředstíraná skromnost a v pohybech určitá prudkost. Co chvíli potřásala hustými, krátce zastřiženými kučerami se zlatým odstínem.

Tiše a rozpačitě se zeptala:

„Kolik budu za tu světnici dlužna?“

„Dvacet sedm rublů.“

„Cože?“

Anzirat opakovala částku a potlačila úsměv. Dívčina bezprostřednost se jí začínala líbit.

„Proč tak málo?“ zeptala se udiveně Ludmila Nikolajevna. „I ve výdajích na služební cestu se počítá s pěti rubly za nocleh každý den.“

„Bereme za ni jen tolik, kolik nás opravdu stojí.“

Dívka nedůvěřivě potřásla hlavou.

„Jste v Tokandu poprvé?“ byla zvědavá Anzirat.

„Poprvé. A přece jsem dost cestovala.“

Ludmila Nikolajevna vyprávěla, že pobývala na severu i na jihu, že si lehce zvyká na jakékoli podnebí: už sedm leť nebyla nemocná, a to proto, že provozuje pravidelně sport.

Bylo slyšet přibouchnutí branky na dvoře a hlučné kroky na verandě. Ženy obrátily hlavy ke dveřím a čekaly. Do pokoje vešel podplukovník Chalilov.

„Och, máte návštěvu! Odskočil jsem si na minutku domů, už zase jsem zapomněl klíče od stolu, budu si je, jak vidět, musit přivázat k pasu…“

Chalilov zamířil jakoby do svého pokoje, ale Anzirat ho zadržela:

„To je dobře. Jdeš právě včas,“ a obrátila se k dívce. „To je manžel. Seznámím vás.“

Ludmila Nikolajevna vstala.

„Proč říkáš právě včas?“ zeptal se Chalilov ženy.

„Ludmila Nikolajevna si k nám přišla pronajmout pokoj.“

„Tak tohle!“ prohodil Chalilov a usedl ke stolu. „To je opravdu nečekané. Odkud a který vítr vás zanesl do naseji končin?“

Dívka musela všechno vyprávět znova.

„Zkrátka budete v našem Tokandu vybírat lehké atlety pro olympiádu? To je správné,“ souhlasil Chalilov. „Sportovců je u nás v městě habaděj a fanoušků ještě víc. Jedním z nich je – váš oddaný služebník. Světnici jste si prohlédla? Líbí se vám?“

„Moc. O takové se mi ani nezdálo. Mohla jsem se ubytovat v hotelu nebo v internátě. Ale tam je moc hlučno, večer si chce člověk něco přečíst, být sám. Mohli by mi dát zvláštní pokoj, řekli, ale stojí dvacet rublů denně. To je hodně! Je zajímavé, pro koho stanoví takové ceny, když pro služební cestu do Tokandu dávají jako nocležné pět rublů za den.“

Chalilov se usmál.

„S tímhle byste se musela obrátit na ministra financí; A na čem jste se dohodly?“ obrátil se k manželce.

„Já… nemám námitky,“ řekla Anzirat s tázavým podhledem na muže.

„Tak teda zůstane při tom,“ rozhodl Chalilov.

„To jsem ráda!“ zvolala spokojeně Ludmila Nikolajevna a prostoduše, hlasitě, dětsky se rozesmála. „Nahnal jste mi takový strach! Je zlý, myslila jsem si, hněvá se, co nevidět řekne: Žádní podnájemníci nebudou!“

„Jak dlouho se u nás chcete zdržet?“ zajímal se Chalilov.

„Nejmíň čtyři měsíce.“

„Hm… dobrá. Tak, Anzirat, vyhledej domovní knihu. A vy. Ludmilo Nikolajevno, mi ukažte doklady. Pas máte s sebou?“

„Samozřejmě,“ pravila dívka a spěchala do pokoje, kde nechala kufřík.

Podíváme se, co je to za ptáčka, přemýšlel Chalilov. Jestli i ona začne projevovat zájem o šavli?

Ludmila Nikolajevna se vrátila s kufříkem. Postavila ho na podlahu a odklopila víko. V kufříku ležely pečlivě složené šaty, pantofle s vysokým podpatkem a různé drobnosti ženské toalety. Ludmila Nikolajevna vytáhla lacinou kabelku, vyhledala pas a podala ho Chalilovi.

Chalilov pozorně prolistoval stránky, pak se zadíval na Ludmilu Nikolajevnu a zvedl obočí:

„Je vám opravdu dvacet šest let?“

„Kolik jste mi hádal?“ zeptala se koketně Ludmila Nikolajevna.

„To bych nikdy neřekl… Na mou duši…“

„To není možné!“ zvolala Anzirat. „Nanejvýš dvacet, no, možná dvaadvacet… Vypadáte strašně mladě.“

„Děkuji za poklonu.“ Ludmila Nikolajevna si povzdechla. „Kéž by mi bylo opravdu dvaadvacet!“

„Jste vdaná?“ pokračoval Chalilov.

„Představte si, že ano. Už pět let.“

„Poněkud dotěrná otázka: kde je váš manžel?“

„Byl voják jako vy, letos odešel z vojny a před měsícem odjel na Kurilské ostrovy. Až se tam definitivně usadí, pojedu za ním.“

Obratné vymyšleno, napadlo Chalilova. Pamatovali na všechno.

Za pár minut se Ludmila Nikolajevna, když dostala klíč od pokoje a převlékla se, vypravila do města.

„Ráda se hodinku nebo dvě toulám po neznámém městě,“ vysvětlila.

Příští den ráno došla plukovníku Šubnikovovi zpráva. Stálo v ní:

„V posledních dvou letech pronajímali Chalilovovi různým jednotlivcům ve svém domě pokoj, který dříve obýval jejich syn Džalil. Podařilo se zjistit, že v této době bydlili u nich písařka na stroji z vojenského komisariátu Galčenková, student Pospělov a student technického učiliště Machmudov.

Včera k sobě Chalilovovi vzali na léto a podzim Ludmilu Nikolajevnu Alferovovou, narozenou r. 1923 v Stavropoli, pracovnici republikánského výboru pro tělesnou výchovu a sport.

Alferovová odevzdala Chalilovovi pas pro zápis do domovní knihy.

Pokoj, který obývá, má samostatný východ na ulici.“

Pod zprávou byl podpis: nadporučík Sivko.

13

Uplynulo půl měsíce, co se u Chalilovových ubytovala Ludmila Nikolajevna, a ani podplukovník, ani jeho manželka a tetička si nemohli na novou podnájemnici stěžovat. Ludmila Nikolajevna nevzbudila ani nejmenší podezření.

Nicméně u Chalilova kdesi v hloubi duše zůstával pocit nedůvěry k Ludmile Nikolajevně, cosi ho nabádalo k opatrnosti a vnucovalo předpojatost. Nemohl se nijak zbavit toho nepříjemného pocitu a s nevůli přemýšlel o tom, že neuvěřitelně rychle a bez výhrady získala dívka sympatie Anzirat i tetičky. V upřímném, srdečném chování Ludmily Nikolajevny tušil obratnou, dobře promyšlenou hru, chytře vypočtenou na získání plné důvěry u celé rodiny. A že důvěra k Ludmile Nikolajevně den ode dne rostla – bylo zřejmé.

Ale čím víc si Ludmila Nikolajevna získávala srdce ženské poloviny domu, tím nepokojnější byl podplukovník Chalilov. Nedal se zmást, pílí a úslužností nové obyvatelky. Vlídnost a upřímnost Ludmily Nikolajevny se mu pak zdály vyumělkovanými, zúmyslnými. Podplukovník uvažoval tak: přímý útok se nezdařil, a proto se ti tajemní lovci, pachtící se za šavlí, rozhodli pro úhybný manévr, za svůj nástroj si zvolili tu děvu a nařídili jí vetřít se v rodinnou důvěru. Podplukovník byl ve svém podezření nesmlouvavý, ale rozhodl se vyzkoušet sebevládu ženy a současně získat bezpečné důkazy o její věrolomnosti.

Udělal to příští neděli. Všichni byli pohromadě, seděli na Verandě a třídili višně, připravujíce se na důležitou práci – vaření zavařeniny. Chalilov vyndal šavli z tajného úkrytu, vzal si lahvičku s louhem, mazadlo, kousky vaty a obvazu a se všemi těmi krámy se objevil na verandě. aby venku na vzduchu vyčistil šavli.

Jen se přiblížil ke stolu, Ludmila Nikolajevna vyskočila z místa, běžela k němu a zvolala:

„Můj bože! To je krása! Ukažte, ať si ji potěžkám v ruce!“

Chalilov vrhl pohled na ženu a tetu… No prosím, co říkají teď?

„To je vaše?“ zeptala se mezitím mladá žena. Prohlédla si zbraň, vrátila ji Sattarovi a otřela si ruce o zástěru.

Chalilov přikývl na souhlas.

„Nic podobného jsem v životě neviděla,“ přiznala se Ludmila Nikolajévna. „Ani jsem si nedovedla představit, že by na světě mohlo být něco tak nádherného. Jen co je na ní ozdob! Je to jistě moc stará práce?“

„Určitě.“ potvrdil Chalilov a zkoumavě probodával Ludmilu Nikolajevnu očima.

„Tohle je zlato?“

„Opravdické. Tohle jsou rubíny, tohle email…“

„Hotový zázrak! Vytáhněte čepel, Sattare Chalilove. Kdysi jsem jezdívala na koni, byla jsem vorošilovským střelcem, dosti slušně jsem šermovala šavlí.“

Chalilov vytáhl čepel z první pochvy a podal ji dívce.

„To je ale podfuk…,“ řekla zklamaně. „Tahle čepel nepřesekne ani proutek. Hezká hříčka…“ Chalilovovi se zachtělo pokračovat ve hře.

„Je to čepel s tajemstvím,“ vysvětlil. „Má dvě pochvy. Podívejte se!“

Stiskl prstem nenápadnou destičku a vytasil skutečnou čepel.

„Tady ji máte!“

Dívka vzala čepel do ruky, pozorně si ji prohlédla odshora dolů, pokochala se pohledem na dračí hlavu na jilci, několikrát jí švihla nad hlavou, vyzkoušela její ohebnost a vrátila podplukovníkovi.

Chalilov vyčistil šavli, odnesl ji, vrátil se na verandu, ale Ludmila Nikolajevna si už na „zázrak“ ani nevzpomněla.

Chytrá! Jako četník! smál se v duchu Chalilov. Ale ta nejprohnanější rybka se chytne na udici!

Počítal, že teď, když navnadil Ludmilu Nikolajevnu šavlí, vynaloží všechno úsilí, aby objevila její úkryt. A schoval ji ještě lépe, v kulatých kamnech ve svém pokoji.

14

Stalo se to ve dne, v nepřítomnosti podplukovnika Chalilova. Anzirat, tetička Saodat a Ludmila Nikolajevna se zabývaly na dvorku domácími pracemi: teta myla nádobí, Anzirat a Luďa je utíraly a odnášely kuchyni do domu. Když se vrátily, řekla teta neteři:

„Dceruško! Ptal se na tebe nějaký tlusťoch.“

„Na mě?“ podivila se Anzirat. „Kdo to byl?“

„Neznám ho. Zavedla jsem ho na verandu.“

Anzirat si upravila vlasy a vešla do domu. Na verandě u dveří do pokoje spatřila tělnatého starce s krátkou bílou bradkou a holí v ruče. Hlavu mu zdobil bezvadně čistý, krásný turban.

Nejasná vzdálená vzpomínka se mihla Anzirat hlavou, když se setkala s pohledem jeho malých, trochu kalných očí. Stařec se uctivě poklonil a pozdravil:

„Salem alejkum! Klid, mír a požehnání tvému domu!“

„Alejkum sálem,“ odpověděla Anzirat. „Co si přejete, vážený pane?“

Stařík se zamračil a pravil s nelibostí v hlase:

„Ženo, nevítáš právě nejvlídněji starého člověka, a ještě k tomu známého.“

Kde jsem ho jen viděla, snažila se rozpomenout Anzirat. Hlas a oči mi někoho připomínají.

„Jak to nevlídně?“ řekla udiveně. „Jdete ke mně?“

Starcovo obočí se svraštilo, v očích mu bleskl oheň. Jaká hanba! On, starý Ikram-hodža, stojí tady před tou hříšnicí, a ona ho ani nepozve, aby šel dál a sedl si

„Moje šediny si zasluhují lepšího pohostinství,“ pronesl pomalu potlačuje podráždění. „Vládce života nám zakazuje zapírat mravy našich předků. Na takové přivítání nejsem zvyklý.“

Má pravdu, asi jsem se už odnaučila zdvořilostem, pomyslila si Anzirat a řekla:

„Vejděte do domu, ctěný ato. Prosím…“

Vpustila starce do jídelny a vstoupila za nim. Host zřejmě unavený chůzí těžce dýchal a hekal. Prohlédl si velkou komnatu, zaťukal holí na huňatý koberec a poznamenal:

„V létě se musí koberce prostírat na sluníčku, jinak se do nich dají moli.“

Anzirat se málem rozzlobila, ale opanovala se a řekla:

„Každá věc má svého pána.“

„Ovšem,“ souhlasil Ikram-hodža. „Pán musí nejlépe vědět, co a kdy dělat, ale povinností starého člověka je poradit.“

„Děkuji.“ kývla Anzirat a znovu přemýšlela, kde už toho muže viděla.

Ikram-hodža obešel vážným krokem pokoj, přistoupil k pohovce, sedl si a postavil hůl mezi kolena.

Anzirat připomněla:

„Poslouchám vás, ctěný pane.“

Ale stařec si dával načas. Spěch nebyl jeho zásadou. Kromě toho věděl velmi dobře, že Anziratin manžel právě opustil dům a nevrátí se tak brzy. Těsně přivřel třaslavá víčka, nehlučně pohyboval tlustými rty a oddychovat

„Mého života je už namále,“ řekl konečně po dlouhé pauze. „Už mě nelákají pozemské radovánky, prožil jsem si své a chystám se k odchodu do lepšího světa. Brzy mě Alláh,“ a zvedl ruce ke stropu, „k sobě povolá. Ale mám syna, dospělého syna, o kterého jsem povinen se postarat. Za něho jsem se k vám přišel přimluvit. Přijede v nejbližších dnech do Tokandu.“

Anzirat se náhle rozjasnilo: už věděla, kdo je ten stařík. Vzpomněla si na válečná léta, na Bucharu, na nemocnici. Je to přece Ikram Ašeralijev, bývalý vedoucí nemocničního skladiště. Jak často se s nim jakožto sestra-hospodářka hašteřila pro mýdlo k praní prádla, pro různé nádobí, záclony a jiné věci! Určitě je to ten poťouchlý a lakomý dědek. Ale kde se bere v Tokandu? Co od ní chce? Jakého syna tím myslí?

„Nerozuměla jsem vám,“ pravila Anzirat. „Čí je to syn o kterém hovoříte?“

„Můj, krásná paní, můj,“ odpověděl Ikram-hodža a jeho masité tváře se rozšířily v úsměvu.

„Hm…,“ podivila se Anzirat. „Pokud je mi známo, Ikram Ašeralijev neměl syna.“

„Tak přece jste se upamatovala na starého známého?“

„Jak vidíte.“

„Ovšem. Ale na začátku jste mě nepoznala?“

„Na začátku ne,“ přiznala se Anzirat.

„Teď už nikde nepracuju. Jsem na odpočinku. Zestárl jsem.“

„Nevypadáte špatně.“

„Děkuji, krasavice, za laskavá slova. Taková slova staří potřebují jako smyčec kalafunu.“

Anzirat se vesele zasmála a v domnění, že stařec žertuje. se zeptala:

„Syn se vám narodil dávno? Stát se otcem ve vašem věku – to je vzácnost. To je vidět, co dělá zdravá nátura.“

Tehdy se Ikram-hodža dopustil chyby. Ještě ani nerozehrál partii a vyložil trumfy na stůl. Jen ať se mu neposmívá! Přimhouřil oči, prohrábl si bradku a pronesl zvolna:

„Máš pravdu, máš pravdu… Nejvyšší potrestal starého Ikrama a nedal mu syna. Ale i tvého muže Alláh potrestal. Ani Sattar nemá syna.“

Anzirat zbledla a v prsou ji zamrazilo. Byla vyvedena z míry, nevěřila vlastnímu sluchu. Chvíli se dívala na starce široce otevřenýma očima a pak se tiše otázala:

„Co jste to řekl?“

Starý Ikram pozoroval každé její hnuti. Jak správně počítal, jeho slova ťala do živého. Anziratina tvář byla bez krve.

„Slyšela jsi moc dobře, ženo, co jsem říkal,“ odpověděl, jsa si jist, že trefil do černého. „Nejsi to jen ty, kdo zná to tajemství. Jsem starý. Hodně starý. Ale Alláh mě nezbavil paměti, čas ji neoslabil.“

„A co hodláte podniknout s tím vaším tajemstvím?“ zeptala se vyzývavě Anzirat, která se již vzpamatovali z nečekaného odhalení.

Nestoudná hříšnice, svoje tajemství nazývá mým, pomyslil si Ikram-hodža a odpověděl:

„I v chladném popelu často doutná ohníček. Nic mi nestojí v cestě, abych rozhodil semeno nešváru v tomto šťastném domě, a brzy by vzklíčilo. Ale nechci nikomu: škodit. Ani tobě ne… Já…“

Anzirat se prudce zvedla.

„Nemít ohled k vašemu věku a šedinám, vážený pane, pověděla bych vám bez obalu, jakého jména si zasluhuji lidé jako vy…“

„Nerozčiluj se, ženo! Nemá to smysl. Chápu, že jsem ti udělal bolest. Ale ne zas tak velkou. Přece se nebudeme hádat!“

Anzirat ukázala na dveře.

„Odejděte odtud, ctěný pane, a to co nejdříve!“ vyzvala ho.

Ikram-hodža strnul. Taková nestydatost! Znamená to, že udělal skopičinu? Přebila jeho trumf? S tímhle neměl vyrukovat hned. Byla snad všechna námaha marná?

„Nevyslechneš ani, oč jsem tě přišel požádat?“ zeptal se licoměrně a zůstal sedět.

„Ne!“ odsekla Anzirat.

Zuřivost oslepila starcův rozum. Vstal. Tváře se mu třásly. Stěží se ovládaje, aby nezačal chrlit kletby, pravil:

„Dobrá… Jdu… Ale slibuji při Mohamedově jménu, že udělám všechno, abych otevřel oči tvému manželu i synovi. Moje ústa mohou mlčet, ale mohou také mluvit. Nikdo mě za to soudit nebude. Nepřišel jsem k tobě vyvolat hádku. Chtěl jsem tě požádat…“.

„Jděte!“ a Anzirat znovu ukázala na dveře. „Okamžitě ať jste pryč… Nebo přivolám ostatní.“

Starcova tvář se zkřivila zlostí. To se mu ještě nikdy nestalo! Ještě nikdo ho nevyprovodil takovým způsobem. Vypjal břicho, vztyčil hlavu a pomalu, snaže se zachovat důstojnost, kráčel ke dveřím. Na prahu se obrátil, udeřil holí o podlahu a vykřikl:

„Nechť mír opustí tento dům!“

Bouchly dveře. Teď teprve Anzirat cítila, že je blízká mdlobám. Stála nepohnutě, tiskla si rukou hrdlo, pak udělala krok, druhý, zcela vysílena padla na pohovku a hořce se rozplakala.

Jak jen se ten padouch mohl odvážit připomínat jí takovou věc, čím se provinila? Snad tím, že odkojila a vychovala syna, jehož otec byl bandita, lupič, nenáviděný člověk? Jak jinak se měla jako matka zachovat? Měla uškrtit vlastní děcko? Nebo se provinila tím, že neřekla Džalilovi, kdo je jeho skutečný otec? Chtěla se snad z vlastní vůle stát ženou nepřítele, vraha, který ji zabil otce? Proč ji tak ponižují? Proč? Chce zničit synovi život? Patrně si ten podlý chlap myslí, že zamlčela manželovi, milovanému Sattarovi, své ponížení a své neštěstí, a mýlí se. Jen Džalil neví, kdo je jeho pravý otec. Domnívá se, že Sattar.

Anzirat se dlouho nemohla uklidnit. Teprve, když se dosyta vyplakala, přišla k sobě.

Tetička Saodat seděla u stolu pod jabloní a přebírala lusky zralého hrášku.

„Kde je Ludmila Nikolajevna?“ zeptala se Anzirat.

„Poslala jsem ji pro zmrzlinu. Tlusťoch už je pryč? Jistě zas přišel orodovat za syna, který má u tebe samé čtyřky?“

Tetička má pravdu, pomyslila si Anzirat, přišel skutečně kvůli synovi. Odpověděla tetě:

„To víš, za koho jiného by orodoval?“

„Nepouštěj je přes práh, dceruško. Ať si jdou do školy, za ředitelem. Když nechceš sama, řekni mně.“

Anzirat přistoupila zezadu ke stařence a začala ji hladit po šedivých vlasech. Tetičce neřekne nic. Nač zarmucovat staré srdce. Ani Sattarovi o tom neřekne… V uších ji dosud zněla starcova slova: „Nechť mír opustí tento dům!“

15

Večer téhož dne dostal plukovník Šubnikov zprávu, kterou mu pravidelně posílal nadporučík Sivko. Pravilo se v ní:

„Včera, když byl podplukovník Chalilov z domu, přišel neznámý člověk a zůstal patnáct až dvacet minut. Nepodařilo se zjistit, kdo to byl. Ať už náhodou, nebo z obavy, že by ho mohl někdo sledovat, neznámý muž po delší chůzi ulicemi vešel do uzbeckých lázní. Později se ukázalo, že vstoupil jedněmi dveřmi, a druhými vyšel ven.

Popis: Postava vyšší než střední, věk – nejméně šedesát. Velmi otylý. Na sobě měl květovaný zelený chalát, na hlavě turban, v ruce sukovitou hůl. Chůze pomalá, těžká, důstojná.“

16

Když se Chalilov vrátil domů, okamžitě si všiml jakési změny v chování manželky a tety. Nebyly jako jindy: čas od času se na sebe zadívaly, vzdychaly, nebo si něco šeptaly. Z toho všeho Chalilov pochopil, že jsou obě ženy něčím znepokojeny.

Podplukovník se převlékl, vzal si noviny, šel na zahradu a řekl si, že se při obědě zeptá ženy, proč se tak divně chová.

Uvelebil se na lavičce, otevřel noviny a náhle zaslechl hlasitý mužský smích. Chalilov se mimoděk otočil a průhlednou tylovou záclonou v okně podnájemnice spatřil muže.

Ludmila Nikolajevna má návštěvu! To je novinka!

Kdo to může být? přemýšlel Chalilov.

„Sattare!“ ozval se hlas Anzirat. „K obědu!“

Chalilov položil noviny na lavici a vstal…

Ludmila Nikolajevna se u stolu neobjevila.

Chalilov kývl hlavou směrem k pokoji a zeptal se manželky:

„Kdo je to?“

Anzirat odpověděla tiše:

„Promluvíme si o tom později.“

Oběd uplynul mlčky.

Podplukovník už pochopil, že příčinou špatné nálady ženy a tety je patrně host Ludmily Nikolajevny.

Po obědě zavedla Anzirat muže do vzdáleného kouta verandy a začala chvatně a rozčileně vyprávět:

„Ráno jsem řekla Ludmile Nikolajevně, aby šla se mnou k švadleně. Odmítla, stěžovala si na bolesti v hlavě. Šla jsem sama. a když jsem se vrátila, spatřila jsem, že v jídelně na pohovce sedí vedle Ludi hezký mladík s knírkem. Vesele a živě rozmlouvali a podle toho. jak se Ludmila Nikolajevna tvářila, nebyla bych řekla, že ji bolí hlava. Když mě uviděla, byla zpočátku rozpačitá, ale brzy se vzpamatovala a představila mi svého hosta. Mládenec, nějaký Irmat Hasanov, mi řekl jakousi poklonu a dodal, že mě odněkud zná. Rozhodla jsem se chovat zdrženlivě a neprojevila jsem zvláštní zájem. Ludmila Nikolajevna vypadala dotčeně a zavedla hosta k sobě. Teprve za hodinu jsem slyšela, jak odchází. Ludmila Nikolajevna ke mně okamžitě přiběhla do zahrady, objala mě a políbila, a začala se omlouvat, že přivedla bez mého vědomí do našich pokojů cizího člověka. A pověděla mi, jak se s ním seznámila. Ale ten příběh se mi nezdál pravdivý.“

„A co dál?“ pobízel Chalilov ženu. „Jaký to byl příběh?“

„Prý ji tenhle mládenec zachránil, když ji včera v noci přepadli dva zloději. Ludmila Nikolajevna je svým zachráncem nadšena. Odvážný, mužný, krásný a tak dále. Hodinu předtím, než ses vrátil, ji navštívil podruhé, a jak vidíš, sedí tam ještě pořád… Zapomněla i na oběd.“

„Opravdu divná věc…,“ prohodil Chalilov. „Divná, a ne moc obratně vymyšlená. Myslel jsem si, že je chytřejší.“

17

Městský rybník mezi tržištěm a pionýrským parkem nebyl zvlášť hluboký, ale byl čistý. Na jeho povlovných písčitých březích se v letních dnech opalovaly děti. Zatoulali se sem i dospělí, aby poleželi na malé pláži a pak se ponořili do chladné vody.

Ikram-hodža se objevil na pláži brzy ráno, kdy tam bylo ještě málo dětí. Pozorně si prohlédl břehy, shodil turban, chalát, rubašku, zul se a v dlouhých kartounových kalhotách odhodlaně vstoupil do rybníka. Byla to podívaná pro bohy!

Když mu voda sahala po pás, vážený hodža se s úzkostlivou tváří ponořil jednou, dvakrát, třikrát až po krk, pak s chutí odfrkl a začal plavat.

Když doplaval na protější břeh, Ikram-hodža vylezl z vody, setřásl se sebe kapky, jako to dělají psi, a uvědomil si zase celou tíhu svého těla. Vyhlédl si místo vedle mladého muže v plavkách podřimujícího na slunci, lehl si na břicho do teplého písku a řekl tiše:

„Pěkné…“

Hasanov ležící na zádech se pohnul, poodhrnul cíp novin, kterými si přikryl obličej, uviděl vedle sebe svého pána a zeptal se:

„Můžeme mluvit?“

„Můžeme. Nikdo není na blízku.“

„Hrome, to není ženská, to je cukrátko…,“ začal Hasanov a trpce si povzdechl.

„Mluv k věci!“ přísně nařídil Ikram-hodža.

Hasanov se rozkašlal, jako by mu zaskočilo v krku, a pak vyprávěl:

„Ukázala mi všechny pokoje, ale šavli jsem neviděl. Zato jsem se seznámil s Chalilovovou manželkou. Nečekaně vstoupila a zastihla nás v jídelně.“

„Špatné,“ poznamenal Ikram-hodža. „Známost k ničemu… A jak se na tebe Chalilovová tvářila?“

Hasanov hodžovi nikdy nelhal. „Nestálo to za moc,“ připustil.

„Tak vidíš!“

Stařec se na okamžik zamyslil a řekl:

„Musíš opatrně prošťourat všechny pokoje. Ale ne najednou. hezky jeden za druhým, nesmíš spěchat. Šavli musíš najít.“

„Rozumím.“

„Tak to je.“ Ikram-hodža pomalu vstal, znova vlezl do vody a plaval k svému břehu.

Ve zprávě, kterou podal nadporučík Sivko, tentokrát stálo:

„Chalilovovic podnájemnice Ludmila Nikolajevna navázala něco jako románovou známost s jakýmsi Irmatem Hasanovem.

Hasanov přijel z Buchary, kde trvale žije a pracuje jako zástupce nějakého artělu.

V Tokandu bydlí bez přihlášky v Zelinářské ulici č. 96 v domě, který patří Tašmatovovi, člověku bez pravidelného zaměstnáni.

Dále bylo zjištěno, že na Tašmatovově dvoře stojí auto Moskvič, které pracovníci pro regulaci pouličního ruchu několikrát spatřili v městských ulicích (bucharská poznávací značka). Je možno předpokládat, že majitelem moskviče je Hasanov. On auta používá. Nutno zkontrolovat na dopravním inspektorátu dokumenty automobilu a zjistit jméno majitele.

Včera navštívil Hasanov dvakrát Chalilovův dům a vyšel odtud sám.

Podrobný popis Hasanovova zevnějšku je přiložen.“

18

Naruz Ahmed ležel na lavici pod jabloní. Vedle něho na podnose stály dvě čajové konvičky s vystydlým zeleným čajem a koflík.

Jitro slibovalo parný den. Na obloze nebylo vidět ani jediný mráček. Bylo úplné bezvětří. Hustou, košatou korunou stromu se prodíraly sluneční paprsky a vytvářely na zemi světlé skvrny.

Naruz Ahmed nebyl ani zdaleka klidný: nervózně popolehával, tiše klel a netrpělivě čekal na příchod Ikram—hodži.

Ustavičné neúspěchy ho skličovaly. Když se ukázalo, že ani Hasanov nedokázal najit šavli v Chalilovově domě, Naruz předložil vlastní plán, ve kterém teď spatřoval jediné východisko z obtížné situace.

Zvláště se Naruz Ahmed zlobil na Ikram-hodžu. Všechno. co stařec podnikal, mu připadalo nesmyslné, bojácné. těžkopádné.

Ležel na hliněné lavici ještě asi hodinu, dokud v brance nezarachotil klíč. Do dvora vešel zpocený Ikram-hodža. Přisedl si na lavici na samý kraj, chvilku mlčel a pak pronesl významně:

„Ujel. Spolu s ní…“

Naruz Ahmed neodpověděl.

„Nechce se mi to nějak líbit… ty tvrdíš, že je Hasanov hloupý,“ rozvíjel stařík dál svou myšlenku. „Ale brzy se přesvědčíš o opaku!“

Ani teď Naruz Ahmed nepromluvil. Nechtělo se mu do jalové hádky. Stařec je tvrdohlavý jako osel a přesvědčovat ho byla zbytečná námaha. Poslední plán navržený Naruzem Ahmedem zuřivě odmítal, plival a křičel, že se málem pohádali.

„Hada musíš chytit za chřtán,“ volal tehdy Naruz Ahmed. „Všichni tři se zadusí ve vlastní krvi. Ale napřed se zmocním šavle…“

Ikram-hodža hleděl zděšeně na Kerlingova posla. Namodralé žílky na tváři mu vystoupily ještě zřetelněji.

Nebezpečný člověk, myslil si. Hrozně neopatrný ve své nenávisti. Takovému není možné svěřit důležitou věc. Musím upozornit Kerlinga. Ten vzteklý šakal může zničit i nás.

Ale nahlas řekl:

„Dnes je čtvrtek. Počkáme… a uvidíme.“

Když v sobotu ráno přišel podplukovník Chalilov do práce, zavolal ho k sobě vojenský komisař a řekl mu:

„Včera večer zvonil Kuprijanov. Přikázal, abych vás odvelel do Taškentu. V noci přišel telegram. Přečtěte si ho…“

Podplukovník vzal z rukou velitele telegrafní blanket a četl:

„Podplukovníka Chalilova okamžitě poslat do Taškentu k jednání. Tečka. Hlásit se v kádrovém oddělení v pondělí. Kuprijanov.“

„O co jde?“ zeptal se vojenský komisař.

„Ničemu nerozumím,“ rozhodil pažemi Chalilov.

„Jen nebuďte tak skromný! Asi jste si podal žádost. Nelíbí se vám v Tokandu?“

„Co si myslíte, soudruhu plukovníku? Něco takového mě vůbec nenapadlo.“

„Vážně?“

„Čestné slovo.“

„Hm… Pak tomu nerozumím.“

„Ujišťuji vás, že jsem o žádné změně ani ve snu neuvažoval.“

„Věřím vám. No co, tak pojedete. Už jsem se vám postaral o dokumenty. Vydáte se na cestu zítra ráno. Jinak byste tam do pondělka nedorazil. Kdyby vás chtěli někam přeložit, zazvoňte. Budeme se společně bránit.“

„Děkuju. Udělám to tak. Dovolíte, abych dnes odešel o dvě hodiny dřív?“

„Prosím.“

Chalilovova nálada, beztak nevalná, se ještě zhoršila. Opravdu nepodával žádné žádosti a nepomýšlel na přeložení. Práce a život v Tokandu ho plně uspokojovaly. A o čem chce s ním plukovník Kuprijanov jednat? Nerad by teď nechal ženy doma samotné. Chování podnájemnice působí podplukovníkovi stále větší starosti. Změna v jejím chování byla tak nápadná, že to všechny překvapilo. Ludmila Nikolajevna se skoro úplně stranila domáckých prací, nechodila už ráno na trh, za společným stolem ji viděli málokdy. Byla zcela zaujata flirtem s Hasanovem. Vídali se každý den, často i několikrát.

Změněné chování Ludmily Nikolajevny rmoutilo především tetičku Saodat, která k ní prvá zahořela sympatií a vřelým citem.

Ludmila Nikolajevna dobře vyciťovala nevůli a hleděla předmět svého zbožňování ukrýt před zraky lidí v domě.

Anzirat zavedla jednou s Ludmilou Nikolajevnou opatrně řeč na tuto novou známost a snažila se vypátrat, jak dalece je vážná. Ale mladá žena ji odbyla žertem.

Podruhé dala Anzirat Ludmile Nikolajevně na srozuměnou. že by členové rodiny neměli nic proti tomu, seznámit se s jejím odvážným zachráncem, ale dostalo se jí rozmarné odpovědi:

„Stojí to za to? Možná že i mě zanedlouho omrzí…“

Po tomto rozhovoru byla Anzirat již zcela přesvědčena, že má co dělat s velmi chytrou, a dokonce zkaženou ženou. Ale poslední nápad Ludmily Nikolajevny připravil všem ještě větší překvapení.

Ve čtvrtek se spěšně přichystala na cestu, složila nějaké věci do kufříku a prohlásila, že odjíždí s Hasanovem do Taškentu. Proč? To nedovedla sama rozumně vysvětlil. a snad ani nechtěla. Dopoledne zastavil před domem moskvič, sedla si do něj – a byla pryč.

Celý ten příběh Chalilova ani tak nepřekvapil, jako znepokojil. Nedůvěru k Ludmile Nikolajevně pociťoval již od první chvíle, kdy se s ní seznámil. A když teď odjela udánlivě do Taškentu, nevěděl Chalilov, co si má o tom myslit.

20

V neděli ráno jeli Chalilov a Anzirat na nádraží. Když si našel místo ve vagónu, Chalilov upozornil ženu:

„Dokud budu pryč, hleď být co možná stále doma.“

Anzirat už na to sama myslila.

„Kdyby se vyskytl někdo podezřelý,“ pokračoval Chalilov. „zazvoň okamžitě Leonidu Archipoviči.“

„K žádnému přeloženi nedávej souhlas,“ řekla Anzirat. „Řekni jim, že máš ženu zaměstnanou tady v Tokandu, že jsme se tam teprve nedávno přestěhovali a usadili…“

„Pokusím se je přesvědčit,“ prohodil Chalilov a políbil manželku. „Teď jdi. Už zvonili.“

Anzirat stála na peróně a dívala se za vlakem. Teprve když poslední vagón zmizel za výhybkou, spěchala domů. Poháněl ji jakýsi vnitřní neklid, nutil ji téměř k běhu.

A nemýlila se. Teta Saodat ji čekala na prahu a tajemně zašeptala:

„Je tady.“

„Kdo?“

„No kdopak?“ a ukázala na dveře pokoje Ludmily Nikolajevny. „Je jí nějak veselo. Holedbá se, že prý výlet dopadl náramně a nestál ji ani kopějku. A jak mě spatřila, hrnula se ke mně a začala mě líbat.“

„Dokonce!“ zasmála se Anzirat.

„No pravda. Och, je v tom čertovo kopýtko…,“ potřásla stařenka hlavou. „Dostane se do maléru!“

Anzirat jen vzdychla a odebrala se do svého pokoje. Po obědě vyšla z domu a usedla s knihou v ruce na schodech k verandě.

Asi za deset minut vrzla vrátka. Anzirat se ohlédla. Za veřejí vykukovala hlava desetiletého či jedenáctiletého kluka.

„Kdo je to Anzirat-chanum?“

„To jsem já.“

„Vemte si psaní, teto;“ řekl chlapec a natáhl ruku s obálkou. Zřejmě si netroufal jít dál.

Vstala a šla k vrátkům.

„Budu čekat kousek dál,“ šeptl kluk.

„Čekat na koho?“ zeptala se Anzirat.

„Na vás. Přečtěte si to. Je to tam napsané,“ nečekal na odpověď a rozběhl se na druhou stranu ulice.

Anzirat otevřela dopis, rozložila list papíru a četla:

„Život tvého syna Džalila je ve velkém nebezpečí. Je-li ti drahý a chceš-li ho zachránit před neodvratným neštěstím, jdi ihned za doručitelem tohoto dopisu. Ukáže ti ženu, která ti všechno řekne a může ti pomoci. Neotálej ani minutu! A nikomu ani slovo, jinak zahubíš syna.“

Řádky a písmena se roztančily Anzirat před očima. Rty jí vyschly. První myšlenkou bylo zavolat Šubnikovovi, ale v zápětí ji zavrhla. Co když ji pozorují? Stojí tu: Nikomu ani slovo, jinak zahubíš syna.

Podivně bázlivým krokem, ustavičně se ohlížejíc, šla Anzirat do jídelny. Položila hrozivé psaní na stůl a šla do ložnice. Převlékla se. vrátila se do jídelny a zůstala zaraženě a pohněvaně stát: Ludmila Nikolajevna byla u stolu a četla dopis.

Když zaslechla kroky, Ludmila Nikolajevna spěchala k Anzirat, pohlédla jí zpříma do očí a pravila:

„Čtla jsem to… S tím nejsou žerty… Jděte, rychle… A nebojte se, já i Hasanov na vás dáme pozor. Je to rázný a odvážný chlapec. Jděte,“ a stiskla ohromené ženě ruku.

„Děkuji,“ řekla ustrašeně Anzirat a zcela přivedena z míry spěchala na ulici, kde na ni výrostek trpělivě čekal.

Když už šla za ním, ohlédla se a spatřila Ludmilu Nikolajevnu a Hasanova, jak vycházejí z hlavních dveří.

Plukovník Šubnikov četl v té chvíli zprávu nadporučíka Sivka. Pravilo se v ní, že podnájemnice Chalilovových, Ludmila Nikolajevna podnikla na pozvání již známého Irmata Hasanova v jeho automobilu a společně s ním zábavní vyjížďku do Taškentu a zpět. Vyjeli ve čtvrtek a vrátili se dnes, v neděli.

Hlášení obsahovalo takové podrobnosti o Hasanovově činnosti v Taškentu, že je Šubnikov už dočítal ve stoje. Nedokázal sedět na místě.

Když skončil, klepl rukou do listiny a vykřikl:

„Chlapík, ten nadporučík! Na mou duši chlapík! Dobré oko, pevná pěst, a hlavně mozek!“

Plukovník se čile a vzrušeně prošel po pracovně. Škoda že nadporučíkovo hlášení nepřišlo o nějaké dvě tři hodiny dřív! Škoda že vlak, který odvezl Chalilova, vyjel přesně podle jízdního řádu, že se o ty dvě tři hodiny nezpozdill Zítra ráno zazvoní do Taškentu na kádrové oddělení vojenského komisariátu a najde si ho.

21

Na městském ruském hřbitově, hustě zarostlém keři bezu, jasmínu a žlutými akáty, opodál hlavního stromořadí, na zkřivené a poloshnilé lavičce seděla žena v závoji.

Anzirat zamířila spěšně k ní a tiše se zeptala:

„Vy jste mi poslala dopis?“

„Posaď se,“ vybídla žena mužským hlasem. Anzirat byla zděšena. Pocítila takovou slabost, že chtíc nechtíc klesla na kraj lavice, třebaže si umiňovala, že se nepodřídí příkazu toho člověka.

„Slyšíš mě dobře?“

„Ano, slyším,“ odpověděla Anzirat stěží pohybujíc zbělelými rty.

„Víš, kdo s tebou mluví?“

Potřásla odmítavě hlavou: ne, ten hlas jí nebyl známý. A přece ho už kdysi slyšela. Kde?

Muž v závoji se zasmál:

„Ženská paměť je krátká… Tak se podívej!“ Závoj se zvedl a odhalil mužovu tvář. Anzirat vykřikla. Vedle ní seděl Naruz Ahmed.

„Už jsi mě poznala?“ zeptal se a spustil závoj. „Poslouchej měl Tvůj syn…“

Anzirat sevřela prsty kraj lavice.

„Co je s mým synem?“ zasténala nakonec.

„Prozatím nic. Chodi po horách, směje se, zpívá svoje slabomyslné písničky. Ale po jeho stopě jde jiný člověk a v jeho rukou je mládencův život. Rozumíš? A ten člověk jenom čeká, až mu dám signál. Stačí jediné moje slovo, slovo skutečného Džalilova otce, a tvůj syn už nikdy nespatří oblohu. Ale nechci tě připravit o jediné potěšení. Jestli se Džalilovi něco stane, jestli se zřítí do propasti, nebo najdou jeho tělo v horském potoce, Alláh je svědkem, že to nebude moje vina, ale tvoje.“

„Mlč!“ zasténala Anzirat.

„A teď je jenom na tobě – bude žít, nebo zemře. Ve tvém domě je ukryta má šavle, která patřila otci. Nechci vědět, jak se k vám dostala. Okradli jste nás, vzali jste nám majetek, půdu. stáda, vlast… Ale šavli chci zpátky. Víš, kde je schovaná. Přines ji sem a polož ji tam u toho hrobu. Jestli to neuděláš během padesáti minut – naříkej sama na sebe… Rozuměla jsi? Rozkaz o Džalilovi bude vyslán do hor rádiem. Je ti to jasné?“

Anzirat bezděčně přikývla.

„Nezapomeň,“ dobíjel svou oběť Naruz Ahmed. „Moji lidé budou vědět o každém tvém kroku. I když budeš doma. Před mýma očima nic neutajíš. Nezapomeň! Jestli nepřineseš šavli do padesáti minut, sletí Džalil do propasti. Ať tě nenapadne sem někoho přivést nebo někam telefonovat. Jestli se se mnou něco stane, signál dají moji lidi.“

Anzirat vstala. Zpočátku šla krokem, pak běžela stále rychleji a rychleji. Džalil na kraji propasti! Musí ho zachránit. Prokletá šavle. Kvůli ní zemřel otec, kvůli ní teď hrozí smrt Džalilovi. Pryč s ní z domu. Nebo snad zazvonit Šubnikovovi? Ne, nesmi. Je to nebezpečné. Šubnikov je v Tokandu, Džalil na Pamíru… Než něco podniknou, může být s chlapcem konec…

Nedaleko od autobusové zastávky přiběhli k Anzirat Ludmila Nikolajevna a Has

„Tak co bylo?“ zeptala se šeptem Ludmila Nikolajevna.

Anzirat jí hleděla ustrašeně do očí a netroufala si říct pravdu.

„Nebojte se a řekněte nám to,“ naléhala chvatně Ludmila Nikolajevna a stiskla jí ruku. „Chceme jen vaše dobro. Mluvte!“

Anzirat se bojácně ohlédla a stručně jim pověděla o rozhovoru na hřbitově. Zatajila jen to, že ona „žena“ byla ve skutečnosti muž, Naruz Ahmed…

„To je hrozné!“ spráskla rukama Ludmila Nikolajevna a podívala se na Hasanova. „Co teď?“

„Nevidím v tom nic hrozného,“ odpověděl klidně Irmat. „Musíme jednat uvážlivě. Půjdeme na milici a podáme hlášení. Pošlou sem obvodního a ten tu ženskou v závoji čapne.“

Anzirat zamávala rukama.

„Žertujete! Nejde o tu ženskou… Je jich celá tlupa. Sledují nás, o všem vědí…“

„Můžeme je přelstít,“ pokračoval stejně klidně Hasanov. „Odnesete šavli, zapamatujete si tu ženskou a půjdeme ji udat.“

„Ne, ne,“ protestovala Anzirat. „Synovi jde o život, a já budu honit nějaké bandity… Každá žena by na mém místě jednala stejně.“

„Máte pravdu,“ souhlasila Ludmila Nikolajevna. „Tady přestávají žerty. Pospěšte si! My počkáme zde…“

Přijel autobus, Anzirat odstrčila čekající lidi a první naskočila do vozu. Čas letěl a autobus se ploužil jako želva.

Když Anzirat vběhla do vrátek, teta Saodat zděšená vykřikla:

„Co se to děje? Jsi bledá jako smrť!“

„Až potom… teď nemám čas…,“ odpověděla Anzirat těžce dýchajíc a řítila se do domu.

Za dvě minuty už seděla v autobuse a jela ke hřbitovu.

Cestou od autobusové zastávky na hřbitov nepotkala nikoho. Ani na hřbitově nespatřila živou duši. Snadno našla lavici, na které nedávno seděla, rozhlédla se a položila šavli vedle hrobu, který jí ukázal Naruz Ahmed. Na Anziratiných lících naskočily červené skvrny, křeč v hrdle nepřestávala. Oddechla si a podívala se na hodinky: nestačila to za padesát minut, zpozdila se o dvě minuty… Ale to není velké neštěstí, Džalil je nyní zachráněn. Udělala všechno, co od ní chtěli. Může jít…

Znavená a vysílená jako po těžké nemoci vydala se na zpáteční cestu.

K smrti vyděšená tetička Saodat na ni čekala na ulici u branky. Ani se neodvážila zeptat, kam dala Anzirat šavli.

V ložnici se Anzirat vrhla na postel, zabořila tvář do polštářů a usedavě se rozplakala. Stařenka bezmocně přešlapávala vedle postele a nevěděla, co dělat. V Sattarově pracovně zazvonil telefon. Tetička cupitala k němu a brzy ji bylo slyšet:

„Dceruško! Volají tě!“

Anzirat vstala a mechanicky si přihladila vlasy. Neměla tušení, kdo ji volá, kdo ji potřebuje. Zvedla sluchátko a slyšela mužský hlas:

„Jsi rozumná žena a vzorná matka. Chtěl jsem tě zkoušet, a obstála jsi výborně. Jdi na hřbitov a seber šavli. Leží na stejném místě, kam jsi ji položila.“

Hlas zmlkl, muž zavěsil sluchátko.

V nešťastné Anziratině hlavě byl nepopsatelný zmatek. Stála vedle stolu bledá, s očima strnule upřenýma jedním směrem, otírala si čelo a snažila se pochopit aspoň zlomek toho, co právě zažila.

A přece měla dost sil, aby se vrátila na hřbitov. Šavle ležela opravdu tam. kde ji nechala. Když ji znovu schovávala do kamen, měla náhle dojem, jako by se bylo vůbec nic nestalo.

Tetička se točila kolem ní jako kolem nemocné a raději se na nic nevyptávala.

Anzirat šla do své ložnice, znovu si lehla na postel, založila ruce pod hlavou a prázdným pohledem zírala do stropu. Před večerem k ní zašla tetička Saodat a řekla jí provinilým, skleslým hlasem:

„Ludmila Nikolajevna utekla…“

„Jak to, utekla?“

„Tak… Nastrkala věci do kufru, dala mi klíč a řekla, že se už nevrátí.“

Anzirat vzdychla! Kolem ní se dělo něco, co přesahovalo její chápání. Zakrátko upadla do nezdravého spánku.

Náhle procitla s přidušeným výkřikem a zaslechla, jak řinčí telefon. Vyskočila, osušila si studený pot a spěchala do pracovny.

V pokojích bylo světlo. Noční můry a bázeň se rozplynuly. Anzirat pohlédla na hodiny na zdi: můj bože, deset hodin ráno! Jak dlouho to vlastně spala?

Zvedla sluchátko a uslyšela Sattarův hlas.

22

Chalilov přijel do Taškentu v noci z neděle na pondělí a ubytoval se v internátu Domu důstojníků. Hned ráno bez snídaně spěchal na vojenský komisariát. A tam ho čekaly události zcela nepochopitelné.

Ukázalo se, že plukovník Kuprijanov dostal už před třemi dny dovolenou a odjel do Rjazaně. Mohl tudíž hovořit po telefonu s Tokandem nanejvýš z některé železniční stanice, ale nikdy ne z Taškentu. Z vojenského komisariátu nebyl do Tokandu odeslán žádný telegram, aby se Chalilov dostavil k jednání. V kádrovém oddělení nikdo o ničem nevěděl.

Užaslému a znepokojenému Chalilovovi nešlo na rozum: kdo a proč si zamanul provést mu tak nejapný žert?

Došel k závěru, že v těchto dnech zřejmě někomu v Tokandu překážel. Všechny poslední události se řetězily v jeden celek, ne právě pochopitelný: historka se záhadnou šavlí, podivné chování Ludmily Nikolajevny. Vida, přece přijela z Taškentu! Musí zatelefonovat do Výboru pro tělesnou výchovu a sport a informovat se o ní.

Zazvonil hned z komisariátu, představil se a prosil o sdělení, kdy se vrátí instruktorka Ludmila Nikolajevna, poslaná úředně do Tokandu. Odpověděli, že mezi pracovníky Výboru žádná Ludmila Nikolajevna není a nebyla a že do Tokandu nikoho neposílali. Všechno je jasné… Jak předpokládal, Ludmila Nikolajevna byla dobrodružka. Podplukovník se nyní nemohl zbavit chmurné předtuchy. Měl nejasné tušení, že se za jeho nepřítomnosti doma událo nějaké zvláštní, nenapravitelné neštěstí.

Podplukovník vyběhl z komisariátu, sedl do první auto drožky, která jela kolem a spěchal do meziměstské telefonní centrály. Přihnal se k náčelníkovi a poprosil ho, aby mu sjednal mimořádný, bezodkladný hovor s Tokandem.

A to, co uslyšel od Anzirat, se mu zdálo tak nepravděpodobné a smyšlené, že tomu nechtěl věřit a s obavami uvažoval, není-li jeho manželka nemocná.

Uchlácholil ženu a přísně jí nařídil, aby zamkla všechny dveře i vrátka do dvora a nikam nechodila. Pak požádal, aby ho přepojili na Subnikova.

Když zaslechl v aparátu Šubnikovův hlas, začal mu chvatně a nesouvisle líčit trapné postavení, v němž se v Taškentu octl, i to, co se stalo doma. Plukovník ho přerušil:

„Všechno vím! Uklidni se! Neztrácej hlavu. Projevili jsme tady u nás málo obratnosti a něco jsme zaspali, ale nestalo se žádné neštěstí. Hra spěje ke konci. Musíš se okamžitě vrátit. Hleď si obstarat místo v letadle do Fergany. Startuje z Taškentu myslím v sedmnáct hodin. Pojedu do Fergany autem a počkám na tebe. O domov neměj starosti. Synovi nehrozí nebezpečí, a tím méně manželce, A hlavně – klid!“

Chalilov zavěsil, utřel si zrosené čelo a vydechl úlevou. Ale současně mu prolétla hlavou znepokojivá myšlenka: Co když ho Šubnikov jen utěšuje?

23

Za okny se zvolna snášel soumrak. Bylo pondělí, před večerem. Naruz Ahmed seděl ve svém pokoji a před ním ležel list papíru vytržený z žákovského sešitu. Na něm byly nakresleny složité značky, arabská písmena, číslice a pět lebek. Ten kus papíru byl teď pro Naruze Ahmeda středem vesmíru.

Úspěch byl dokonalý! Tak dobrou náladu už dávno neměl. Všechno vyšlo právě tak, jak zamýšlel.

Bylo docela možné, že Chalilov tam v Taškentu už pochopil, že ho obalamutili a vodili za nos. Teď asi sopti a zuří. Tím líp. Okol je splněn. A nikdo jistě nemá zdání, že místo plukovníka Kuprijanova mluvil po telefonu s tokandským komisařem Hasanov a že telegram povolávající Chalilova odeslal pod falešným číslem opět ne Kuprijanov, ale Hasanov. A všechno proběhlo hladce, bez nejmenší chybičky. Kdo to vymyslil? On, Naruz Ahmed! A kdo sýčkoval, že tenhle nápad není k ničemu? Ikram-hodža! Nevěřil ani, že Anzirat sedne na lep, dostaví se na schůzku a přinese šavli. Nevěřil, že přijmou služební telegram od soukromé osoby.

Když už byly okopírovány šifry z čepele, byl Ikram-hodža proti tomu, aby se šavle vrátila. Ve své umíněnosti nechtěl připustit Naruzovy důvody. Vrácení šavle mělo hluboký smysl: kdyby ji nevrátili, způsobil by nepochybně Chalilov po návratu takový kravál, že by jim všem bylo horko. Do hledání šavle by se zapojily všechny síly milice i MGB. Komu by takový poplach prospěl? Nyní už Chalilov nepodnikne nic. Ale je pravděpodobnější, že Anzirat bude mlčet a manželovi nic neřekne: sotva bude riskovat, aby v něm probudila žárlivost zmínkou o Naruzi Ahmedovi. nebo aby mu připomínala, že Džalil není Chalilovův vlastní syn…

Chalilov neměl žádný důvod, aby spustil pokřik. Mohlo by to být nebezpečné s ohledem na jeho kariéru a velmi nepříjemné z rodinného hlediska. Koneckonců je šavle v pořádku? Je.

Spokojený, triumfující Naruz Ahmed vstal a schoval lístek se šiframi do kapsy. Do pokoje se přibatolil Ikram-hodža.

„Koupil jste?“ zeptal se ho Naruz Ahmed.

„Proč bych byl neměl?“ odpověděl stařec a podal mu železniční jízdenku. „Vlak jede zítra ráno, není žádný spěch.“

Naruz vsunul jízdenku do kapsy, začal se bujaře procházet sem a tam po pokoji a mudroval:

„A teď… Mám dojem, že už Hasanov nemusí tvrdnout tady v Tokandu. Už ho tu znají jako své boty… a ještě ty pletky s Ludmilou Nikolajevnou. Dejte mu volno.“

„Džoržimu nepodáš žádnou zprávu?“ zeptal se jedovatě stařík.

Naruz Ahmed si hrábl do vlasů. Zprávu musí podat… Chvíli otálel, pak usedl za stůl a napsal deset slov:

„Plán mám v rukou. Pomohla žena. Zítra jedu na místo.“

Podal papír Ikram-hodžovi a pravil:

„Ať to Hasanov předá, ne z Tokanou, ale z Buchary. A ještě líp – někde po cestě. Bude to spolehlivější.“

Ikram-hodža přikývl a šel pro kód.

24

V jedné z kanceláři městského Velitelství hořela jasná stolní lampa. Šubnikov a Chalilov v civilním oděvu seděli vedle sebe na pohovce.

„Čekal jsem z jeho strany všechno možné, jenom ne to, že bude tak fantasticky drzý.“ skončil své vyprávěni Chalilov.

„To nebyla drzost, ale něco jiného,“ namítl šubnikov. „Jestli to chceš vědět, tak to byla chyba, špatný výpočet, neodpustitelný omyl. Čekali jsme, až vyleze na denní světlo, a dočkali jsme se. Právě to jsme potřebovali.“

„Chceš říct, že jsi věděl, že se Naruz Ahmed skrývá v domě Ikram-hodži? Nechci tě sice poučovat. Leonide Archipoviči, ale nemyslíš, že…“

„Vím předem, co chceš říct,“ přerušil ho Šubnikov.

„Vážně?“ usmál se Chalilov.

„Namouduši. Chceš říct: nemyslíš, milý soudruhu Šubnikove, že bylo lepší nepouštět Naruze Ahmeda z města, ale okamžitě ho zavřít?“

„Máš pravdu.“

„Rozumím. Nemyslíš si to jen ty. soudí tak celá řada mých kolegů. Ale já říkám ne. Nesmíme ho zadržet už teď. Všechno má svůj čas. Nechce se mi věřit, že by se byl Naruz Ahmed k nám vypravil jen pro šavli. Nebyl bych čekista, kdybych vzal tuhle verzi za bernou minci. Šavle byla jen záminkou. Naruz Ahmed je jenom nástroj v rukou někoho jiného. Přepravili ho přes hranice, dali mu k dispozici letadlo. To všechno není tak jednoduché a stojí to peníze. Je jasné, že dostal jiné úkoly, vážnější než krádež šavle. O tom nepochybuju ani minutu. Musíme se dovědět, kdo mu dává rozkazy a jaké úkoly mu svěřil. Naruze smíme zatknout teprve tehdy, až bude hrozit vážné nebezpečí, že by se mohl skrýt a uprchnout. Nese to pochopitelně s sebou určité riziko, ale bez něho se nemůžeme obejít. Jasné?“

„Poměrně jasné… Ale víš poslední novinku?“ zeptal se Chalilov.

Šubnikov zvedl obočí.

„Naše krásná podnájemnice vzala do zaječích…“

„A hrome!“ uniklo Šubnikovovi. Naklonil se k telefonu, zvedl sluchátko, vytočil číslo a zeptal se kohosi přísně:

„Nadporučík Sivko nevolal? Cože? Tak… Tak… Dobrá… Jestli zazvoní ještě jednou, řekněte, že jsem už odjel do města. Ano, ano…“

Šubnikov položil sluchátko a pokračoval tam, kde přestali

„Ta tvá novinka, Sattare Chaliloviči, měla už včera vousy. Mám dojem, že vaše podnájemnice neuteče daleko. V každém případě se dříve či později octne v budově, kde teď sedíme.“

„Věříš tomu?“

„Samozřejmě.“

„Já, abys věděl, jsem v Taškentu nezahálel. Zavolal jsem do Výboru pro tělesnou výchovu a sport.“

„A co ti tam řekli?“

„Řekli mi. že žádná taková u nich není a nebyla.“

„Co jiného ti mohli odpovědět?“ usmál se Šubnikov. „Pracuje ve Výboru asi stejně jako ty.“

Hovor přerušilo klepání na dveře.

Vešel šofér a oznámil, že auto je připraveno.

„Hned…,“ řekl plukovník.

Šofér odešel. Když Chalilov vstával, zeptal se ho plukovník. –

„Jakou máš pistoli?“

„TT.“

„Ta se nehodí,“ poznamenal Šubnikov a přistoupil k ohnivzdorné pokladně. „Něco menšího…“ Vyndal z pokladny mauzerovku č. 2, vyzkusil ji, zajistil a podal Chalilovovi. „Ten tvůj kanón schováme sem. Tak… Mně byl nejmileji nagan… Dobrá věcička, ale škoda: když jsi chtěl znova nabít – konec… No. nezapomněli jsme na nic?“

Šubnikov o něčem přemýšlel a na rtech mu zahrál sotva znatelný úsměv. Podíval se na hodinky a prohodil:

„Vždyť už je úterý. Jdeme.“

„Jsem připraven.“

Plukovník vypnul světlo, klíč odevzdal strážnému a vyšli. U průjezdu čekal obojživelný gazik. Přátelé nasedli a řidič nastartoval.

25

Vlak unášel Naruze Ahmeda do Buchary.

Na západě umíral den v nazlátlé večerní mlze. Za oknem ubíhala pole osetá bavlnou, zbrázděná zavodňovacími kanály. Vystřídaly je písčiny. Prostíraly se do nedohledna na všechny strany.

„Bohem opuštěná země,“ říkal si Naruz Ahmed. „Který hlupák si to vymyslil, že vlast je ze všeho nejkrásnější?“

Seděl u okna, díval se ven a přemýšlel. Přemýšlel o tom, že se už brzy rozloučí se zemí svých předků a vrátí se zpátky do cizích krajů. Ale dříve než dá sbohem uzbecké zemi, musí splnit druhý Kerlingův úkol a nakonec splatit přísežný dluh. V žádném případě však Džalil, Anzirat ani Sattar neujdou pomstě. Ztrestá-li je ruka samotného Naruze, nebo někoho jiného v jeho jménu – na tom nezáleží.

Sladká předtucha ukojené msty blažila Naruze Ahmeda. Snivě zavřel oči.

Když nad písky zhoustl večerní soumrak, vjel vlak do stanice, prudce zpomalil a zastavil se.

Naruz Ahmed přitiskl čelo k teplému sklu. Teď! Cil je nedaleko. Vstal, přehodil si batoh přes ramena, vzal do ruky kovovou hůlku a vyšel z oddělení.

Chápal, že je nebezpečné objevit se na liduprázdném nástupišti, dokud není úplná tma. Osamocený cestující k sobě mimoděk připoutá pozornost obyvatel stanice – lidí vždycky zvědavých.

Naruz Ahmed prošel třemi vagóny plnými nejrozmanitějších lidských typů, kolem spících, večeřících nebo debatujících pasažérů. K lokomotivě zbývaly tři vagóny: jeden osobní, pak nákladní a poštovní.

Ozval se ohlušující protáhlý hvizd lokomotivy. Do stanice se řítil vlak z opačné strany a zaburacel na druhé koleji.

Naruz Ahmed otevřel dveře a zvířený vzduch plný prachu, páchnoucí uhlím a kouřem, ho udeřil do obličeje. Seskočil na zem mezi oběma vlaky, počkal, až vstřícný vlak přejede, rychle přeběhl násep a zamířil do písků.

Na nebi zazářily jasné hvězdy, ale brzy vyšel měsíc a v jeho stříbřité záři hvězdy potemněly.

Naruz Ahmed kráčel křepkým, jistým krokem, jako by tu byl už několikrát. Když šel asi hodinu, rozeznal v rozptýleném měsíčním světle malé hliněné hromádky. Byly to studně v poušti.

Orientační bod! Čepel zřejmě nelhala, tajné písmo mluvilo pravdu. Splňují se vidiny bezesných nocí a hladových dnů! Tomuto místu se odedávna říkalo Kok-It, což v překladu znamená planina Šedého psa.

Naruz Ahmed téměř běžel k hvězdovitě rozloženým studním.

Teď ho čekal obtížnější úkol: najít druhý a nejdůležitější orientační bod. Teprve pak se mohl dostat ke skrýši.

Naruz Ahmejd pečlivě a pozorně prohledal místo. Najít druhý orientační bod nebylo snadné: měl to být obyčejný kus železniční koleje dlouhý čtyři lokte. Polovina byla zaražena do písku, druhá polovina měla trčet ven. Ale kolej nebylo vidět. Mohl ji někdo vytáhnout a odnést nebo ji zavál písek a pak konec všem nadějím. –

Naruz Ahmed obešel všech sedm studní jako hladový vlk ovčinec, s ohnutými koleny, s hlavou vtaženou mezi ramena, a rozhlížel se na všechny strany. Jeho šedý stín groteskně poskakoval po písku, brzy se zastavoval, brzy se opět dával do pohybu. Udělal druhý kruh, pak třetí – ale bez výsledku. Naruz se sklonil docela nízko a prozkoumával každou píď země v okruhu deseti kroků od studni.

Až v noci. když prolezl a prohmatal všechny kouty kolem každé studně a když už málem propadal zoufalství, narazil na kus železa trčící z písku v místě, kde by ho byl nikdy nehledal. Skoro celá kolej vězela v písku. Nad malou hromádkou zůstal jen horní konec, asi dvacet, centimetrů. Ještě rok nebo dva – a byl by zmizel i ten.

Naruz Ahmed pochopil, proč tak dlouho nemohl tu prokletou kolejnici najít: hledal ji do deseti kroků od studní, a zatím vyčnívala ve vzdálenosti dvaceti pěti kroků.

Naruz vytáhl kompas se světélkující střelkou a uvolnil zarážku. Ocelové hůlky, právě loket dlouhé, použil jako míry. Odměřil sedm hůlek od kolejnice přesně na východ a dostal se do blízkosti jedné studně. Odtud položil pět hůlek na severovýchod a označil si dané místo kolíčkem. Pak od něj odměřil dalších sedm na jih. sedm na sever a nakonec čtyři na západ. To bylo všechno! Stačí! Teď musí kopat. Zarazil hůlku do písku, shodil s ramen batoh a vyndal malou sapérskou lopatu s krátkou dřevěnou rukojetí. Pak narýsoval kruh o průměru jednoho metru, klekl na kolena a začal kopat.

Horní, navátá a neslehlá vrstva se poddávala lehce. Dál byl písek hutný, kopat dalo větší námahu. Ale i tak pokračovala práce rychle kupředu.

Vzrušený a zpocený Naruz Ahmed odhazoval písek na všechny strany, pronikal stálé hlouběji do půdy a rozšiřoval okraje jámy. Když hloubka dosahovala půl metru, naskočily Naruzovi na dlaních puchýře.

Vtom cosi hluše břinklo. Naruz Ahmed odložil lopatu, lehl si na břicho a se sevřeným srdcem začal jako pes rozhrabávat písek rukama.

Když vytáhl z jámy první lebku, div nevykřikl radostí. Vyskočil na nohy, popadl lebku do obou rukou a vyrážel divoké skřeky. Když se uklidnil, ulehl znovu do písku a odhodlaně hrabal dál. Za první lebkou následovala druhá, třetí. Čtvrtá a konečně poslední, pátá, jak bylo vyobrazeno na čepeli. Na písku se kupila malá pyramida lebek. Všechno souhlasí! Nemohlo být mýlky. Teď už bude brzy u cíle.

Naruz Ahmed zuřivě ryl do písku, škubal, kypřil ho prsty, pot se mu řinul po tvářích a zatékal do očí, záda měl mokrá, košile se lepila k tělu. Konečně prst pravé ruky sklouzl po tvrdém předmětu. Naruz Ahmed se celým tělem vsoukal do jámy. Vynaložil zbytky sil a vytáhl veliký hliněný džbán. Vešla by se do něj přinejmenším dvě vědra vody. Modré žilky vystoupily Naruzovi na čele a na zápěstích, když zvedal džbán, aby ho položil vedle jámy. Spolu s džbánem se vyčerpaně svalil do písku.

Našel poklad! Bohatství! Dědictví po otci! Všechno… Všechno.

Když si Naruz Ahmed odpočinul, vsunul ruku do hrdla džbánu. Prsty nahmataly písek tvrdý jako kámen. Napjal síly a převrátil těžkou nádobu dnem vzhůru, aby vytřepal obsah. Ale písek byl zřejmě tak natlačený, že ucpal hubici jako broušená zátka. Když viděl, že tahle námaha nevede k ničemu, Naruz chytil lopatu a silou udeřil do džbánu. Lopatka se od něj odrazila jako kladivo od kovadliny. Naruz pustě zaklel, chvíli stál, těžce oddychoval a přemýšlel, pak vzal džbán do náruče a vlekl ho ke kolejnicí. Oceli neodolá žádná hlína!

Nevydržel ani džbán. Po nárazu na konec kolejnice se rozbil na kusy. Rozbil se – a vyvalil se z něho písek. Ano, písek. Obyčejný pouštní písek, který ležel všude kolem na sta kilometrů. Všude kolem – poušť… Všude ten proklatý písek… Skřípal i mezi zuby. I v těžké, prázdné hlavě jako by bylo plno písku…

Naruz Ahmed stál a tupě civěl na střepy džbánu. V očích se mu chvěly dvě žluté skvrny jako jantarová zrna.

Po chvíli klesl zvolna na kolena a třesoucíma se rukama začal drtit ztvrdlé hrudky. Písek mu tál mezi prsty a protékal jimi nekonečným potůčkem.

V té chvíli ještě Naruz Ahmed nebyl schopen si plně uvědomit, co se stalo. Mozek mu vypověděl službu. Otupělost však netrvala dlouho. Náhle vyskočil na třesoucí se nohy. Déle se nedovedl ovládat. Rval si límec u košile a chrlil ze sebe strašlivé kletby. Teprve když na východě zrůžověl kraj oblohy, přišel Naruz Ahmed k sobě a zvedl se. Zbědovaný, zmlácený, sebral batoh a belhal se k železniční dráze.

26

Moskvič jel střední rychlostí po úzkém pásu štěrkované cesty. Ve Světle reflektorů se podobala širokému kanálu, ubíhajícímu do temné dálky.

Hasanov dostal od Ikram-hodži slušnou částku za akci s šavlí a vracel se do Buchary. Byl ve výborné náladě. Všechno šlo hladce, lépe než očekával, a peníze, které mu stařec vyplatil, značně přesahovaly obvyklou odměnu. Na cestu před ním padlo náhle světlo. Asi ho dohání jiné auto. Jeho řidič střídal silné a slabé reflektory. Pak zazněl dvakrát krátce klakson. Podle signálu hádal Hasanov, že ho dojíždí poběda a chce, aby jí uvolnil dráhu.

Jen ať si jede! Hasanov nikam nespěchal. Ubral plyn a uhnul k okraji. Poběda se hlučně přehnala kolem něho a zvířila za sebou prach. Hasanov jel chvíli pomalu, dokud se neusadil prach, a pak přidal na stejnou rychlost jako prve.

Před ním zablikala dvě světla: zadní žárovky té samé pobědy. Proč se vleče jako nějaký koňský potah a neodlepuje se od moskviče? Hasanov zmírnil tlak nohy na pedál akcelerátoru, ale světla se nevzdalovala, byla naopak stále bližší.

Po stranách ubíhaly dozadu morušové stromky s kulatou korunou, reflektory osvětlily zábradlí mostu přes kanál. Pak se vynořil celý most a na něm stojící automobil. Byla to poběda. Uvízla na místě. Hasanov dal signál a spatřil šoféra cizího vozu. Něco kutil u odkryté kapoty.

To mi ještě scházelo, pomyslil si rozmrzele Hasanov a zastavil s moskvičem asi patnáct metrů před mostem.

V téže chvíli se otevřela zadní dvířka pobědy a z vozu vystoupili dva vojáci. Přistoupili k moskviči z obou stran. Ten vlevo otevřel dveře a hlubokým hlasem poručil:

„Přesedněte si!“

Hasanov bez odmluvy splnil příkaz a uvolnil mu místo. Neznámý si sedl k řízení, jeho kolega se uvelebil na zadním sedadle.

Hasanov se neodvážil protestovat, ani se nezeptal, s kým má tu čest a proč s ním důstojníci jednají tak zvysoka.

Dvířka zaklapla, zarachotil zapnutý motor. Moskvič popojel dopředu, u mostu obrátil a rozjel se zpátky do Tokandu. Za nim následovala poběda.

Hasanov neměl dost důvtipu, aby pochopil a správně si vysvětlil to, co ho potkalo. Musil rozhýbat mozek. Zajímalo ho, kolik toho vědí. A jaký měli důvod? Hloupé bylo to, že ani neví, kolik má v kapse peněz. Pitomec! Vůbec si je nepřepočítal. Ačkoliv peníze jsou to poslední. Pod sedadlem je schována radiostanice a kódovaná depeše, – kterou ještě nevyslal. To je na pováženou. Ale nač ztrácet hlavu? Nějaká šance možná ještě zbývá…

Ikram-hodža ležel na měkké hromadě přikrývek a polštářů v prvním pokoji. Na podlaze mu to připadalo pohodlnější a útulnější. Vedle něho stál nízký stolek a na něm porcelánová konvice.

Stařec se převracel z boku na bok a vzdychal. Nedařilo se mu usnout. Myšlenky na toho důležitého vyzvědače, o kterém mluvil Kerling, mu nedávaly pokoje a zaháněly spánek. Proč ho Naruz Ahmed nepřizval k hledání tajné skrýše? Je v ní snad schováno vedle listin ještě něco jiného?

Stařík měl dojem, že ho nespravedlivě vynechali, a pociťoval v srdci hořkou urážku.

Hodiny na zdi křaplavě odbily druhou.

Ikram-hodža se zvedl na loktech, natáhl nahou tučnou paži ke stolku a nahmatal konvici s Čajem. Přiložil ji k ústům a upil několik doušků, zaškaredil se a odplivl si. Moc silný!

Teď musí spát. Ale kroky na dvoře ho přiměly zvednout hlavu. To se vrací Naruz? Kdo jiný? Z cizích lidí má klíč od vrátek jen on, půjčují mu ho, jen když musí večer někam ven. Ikram-hodža odhodil polštáře a usedl. Kroky a tlumený hovor byly slyšet už v předsíni. S kým to ten ztřeštěný Naruz přišel? Zbláznil se, že vede do domu cizího člověka?

Někdo zaklepal na dveře.

„Dále! Je otevřeno!“ řekl zmatený Ikram.

Dveře zaskřípaly, cvakl vypínač, světlo zalilo pokoj. Na prahu stál kapitán, poručík a muž v civilu.

„Ikram Ašeralijev?“ zeptal se kapitán.

„Ano. Co má být?“

„Nic zvláštního. Jen bychom vás rádi poznali. Oblékněte se!“

Ikram-hodža rychle zamrkal opuchlými víčky a promluvil hlasem nevinného děcka:

„Proč rušíte klid starého člověka? Co ode mě chcete?.

Má duše už rozmlouvá s Alláhem. Nežiju, už jen tleju. Můj konec se blíží.“

Kapitán si pozorně prohlédl blahobytnou postavu Ikram-hodži a neshledal na ni žádné známky blížícího se konce. Řekl:

„Staré vrby tlejí obyčejně hodně dlouho a někdy se i zazelenají Hezky rychle se oblékněte!“ a poručíkovi přikázal: „Začněte s prohlídkou!“

27

Vlak drkotající na spárách kolejnic ujížděl písečnou stepí, zahalenou jitřním soumrakem.

Naruz Ahmed seděl na lavici vagónu třetí třídy, matně osvětleného žárovkou. Měl zavřené oči. Nespal ani nebyl vzhůru – v hlavě měl prázdno. Udělal všechno, co bylo v silách smrtelného člověka. Naruzova vůle ochabla jako opotřebovaná pružina. Přemýšlel už jen o tom, jak se dostat z té nenáviděné země na druhou stranu. Přemýšlel v rachotu kol, a vzpomněl si na druhý Kerlingův úkol, který dosud nesplnil, a bylo mu úzko. Co jestli šéf nebude chtít poslat letadlo a bude trvat na skončení díla?

Naruz Ahmed sebou trhl, otevřel oči a pocítil na sobě pátravý pohled muže sedícího proti němu.

Kde se tu ten cestující vzal? Když Naruz Ahmed nasedal, nebyl tu nikdo.

Naruz Ahmed se tvářil, jako by chtěl znova spát, ale štěrbinami mezi víčky si prohlížel nového souseda. Mladý chlapík, patrně malý úředníček.

Začínalo svítat. Do Tokandu je ještě daleko… Zvedl ruce, aby si protřel tváře a zahnal únavu, a leknutím div neumřel: na rukách lpěl písek a hlína. Ale co ruce! Mě! zamazané i rukávy kabátu, kalhoty na kolenou a boty. Neodpustitelný omyl! Jak to, že Si toho nevšiml?

„Já už vás někde viděl, jenže si nemohu vzpomenout kde,“ řekl náhle muž sedící naproti. „Váš obličej je mi velmi povědomý.“

Těch pár slov úplně stačilo, aby Naruz Ahmed propadl nadobro panice.

Vynutil na tváři úsměv a stěží ze sebe vypravil:

„Nevím… Myslím, že vás neznám…“

Vlak zpomalil jízdu. Zřejmě zastávka. Z obavy, aby mu soused nezačal klást další nepříjemné otázky, Naruz Ahmed se k němu obrátil sám:

„Vy se nepůjdete projít?“

„Ne, ne…“ odpověděl spěšně muž.

„Tak mi. prosím vás, ohlídejte batoh,“ požádal Ahmed, vstal a prošel oddělením.

Vlak zaskřípal brzdami, škubl sebou, zarachotil nárazníky a zůstal stát.

Naruz Ahmed se zdržel na chodbičce, jakžtakž si očistil kabát a kalhoty a sestoupil na prázdný perón. Zeptal se, jak dlouho bude vlak stát, a ospalý průvodčí odpověděl, že pět minut.

Naruz se prošel kolem vagónu, zavadil okem o své okno a zdálo se mu, že se za sklem mihla tvář spolucestujícího. Ale jen se mihla, protože když se vracel, v okně už nikdo nebyl. Zato si všiml něčeho jiného: vedle stupátka sousedního vozu stál mladý muž ve vojenských kalhotách, přes které si spustil košili, ovinutou arménským pásem. Mládenec stál s nohama široce rozkročenýma, kouřil cigaretu a díval se upřeně na Naruze Ahmeda. Na pravém boku se pod rubaškou rýsoval podezřelý předmět.

Naruz došel ke konci soupravy, vrátil se zpátky a mladík tu pořád ještě stál a díval se v jeho stranu.

Průvodčí zapískal. Naruz Ahmed se rozběhl k svému vagónu, vyskočil na schůdky, vyklonil se a pohlédl podél vlaku: také mladý muž zůstal stát na stupátkách sousedního vozů.

Naruzovi se sevřelo srdce. Vběhl do vagónu a zašel na toaletu. Z kalného zrcadla zprohýbaného jako zčeřená vodní hladina se na něj dívala ztrhaná tvář se zapadlýma očima. Umyl se, utřel se kapesníkem a vrátil se na své místo. Soused byl schoulený v rohu a spal. Naruz se na něj kradmo podíval a usoudil: Přetvařuje se…

Teď to bylo jasné! Jdou po něm! Musí něco udělat, v žádném případě nesmí riskovat.

Naruz Ahmed byl opět schopen jednat a rychle se rozhodovat. Vlak překodrcal vstupní nádražní výhybku a začal přidávat na rychlosti. Nastalo jitro. Za oknem se táhla pahorkatá planina porostlá saksaulem. Obzor se šířil, viditelnost byla stále lepší. V dálce se rýsoval hustý pás křovin a za nimi se zaleskla hladina řeky.

Naruz Ahmed si zapálil cigaretu a přemýšlel: má nechat batoh ve voze, nebo ho vzít s sebou? Raději nechat, kde je. Nebylo v něm nic, co by mohlo přivést na stopu jeho ani Ikram-hodži.

Soused i ostatní cestující klidně spali.

Vlak přibrzdil, nárazníky zaharašily. Zastávka! Podezřelý cestující se ani nepohnul. Naruz klidně, beze spěchu vykročil ke dveřím.

Průvodčí ho upozornil:

„Opatrně! Po první koleji přijede vlak, který tu nestaví.“

Z pravě strany se skutečně blížil vlak. Naruz Ahmed seskočil na nástupiště a chtěl rychle přeběhnout první kolej, ale raději to neriskoval a rozhodl se počkat. Nákladní vlak s krytými vagóny projížděl nádražím bez zastávky. A vtom napadla Naruze Ahmeda odvážná myšlenka. Podíval se k sousednímu vozu: mladíka v rubašce nebylo vidět. Naruz hbitě vykročil proti směru nákladního vlaku a hledal očima první brzdovou plošinu. Když se přiblížila, rychle se otočil, běžel vedle vagónu, odrazil se a mrštně vyskočil na stupátko plošiny, zachytiv se oběma rukama za tyče.

Nádraží zůstalo vzadu. Naruz si sedl na hořejší schůdek plošiny, spustil nohy a díval se na známou již krajinu, kterou projížděl před deset! patnácti minutami.

Lokomotiva supěla, zadýchala se v ostré zatáčce a chystala se zdolat svah.

Ale co je to za tečku, která se objevila na kolejích daleko za vlakem? Pohybuje se zřejmě za ním, je tu přece jen jedna kolej. Tečka se přibližovala a zvětšovala. Naruz ji pozorně sledoval zrakem a pochopil: vlak doháněla autodrezína. Ano, otevřená autodrezína. Na čelním skle hrály sluneční paprsky. Co to znamená? Co tu dělá drezína? Proč se žene za náklaďákem?

Drezína jela rychle, vzdálenost mezi ní a vlakem se ustavičně zkracovala. Teď už mohl rozeznat, že v ní sedí tři muži.

Naruze Ahmeda zamrazilo. Honí ho! Nervózně vytáhl nohy nahoru. Vlak projel zatáčkou, narovnal se a drezína zmizela z očí.

Naruz přešel plošinu na druhou stranu, chytil se zábradlí a vysunul daleko hlavu. Ale ani tak drezínu nezahlédl. Rozhodl se vylézt na střechu vozu. už se chytl konzoly svítilny, když se souprava znovu prohnula do oblouku a okamžitě bylo vidět na její konec. Podívaná ho nepotěšila!… Drezína! Přilepila se těsně k poslednímu vozu. Byl v ní už jen jeden muž – řidič. Kam se poděli oba ostatní nebylo těžko uhodnout: stáli na brzdové plošině posledního vozu. Pak zůstala drezína pozadu. Vzdálenost mezi ni a vlakem se každou vteřinu zvětšovala.

Vlak jel znovu po přímé trati a narovnal se. Minuli známý přejezd se závorami. Objevily se křoviny a řeka.

Naruz Ahmed se vzpamatoval ze strnulosti. Spustil se na nejnižší stupínek, chytil se tyčí a zůstal na nich viset rukama. Z této polohy spatřil na střeše třetího vozu dva neznámé muže, kteří se v ničem nepodobali těm prokletým dvěma mládencům.

Věděl nyní, na čem je. Naruz Ahmed si už nedělal žádné iluze. V něčem se přepočetl – a teď z toho musí vykličkovat: chytrostí, hbitostí, silou. Nadešla chvíle otevřeného boje!

Podíval se dolů. Pražce se mu míhaly před očima, vlak jel po vysokém písečném náspu stále rychleji.

Ze zadní kapsy u kalhot vytáhl Naruz pistoli, odjistil ji a lehl si na podlahu brzdové plošiny tak, aby ho nebylo shora vidět.

Před ním se objevilo jezero zarostlé rákosím. Naruzovi projelo hlavou: musí hned seskočit a skrýt se v rákosinách! V téže chvíli se ozval ze střechy sousedního vozu mohutný hlas:

„Vstaňte, pane Naruzi Ahmede, a zvedněte ruce! Vaše cesta skončila!“

Naruz se skrčil do malého klubka. Zaskřípal zuby, s vrcholným vypětím vůle setřásl olověnou tíhu, která mu na okamžik ochromila celé tělo. Jeho pravá ruka se mihla jako blesk, černá ocel zasvítila a jeden za druhým zazněly dva výstřely. Odpověděl jim štěkavý hvizd lokomotivy stále zvyšující rychlost.

Ahmedovi bylo jasné, že jeho výstřely nikoho nezasáhly. Ani s tím nepočítal, protože střílel nazdařbůh na neviditelný cíl. Jeho nepřátelé zřejmě zalehli. Tím aspoň získal čas. A musil nyní počítat na vteřiny, pár vteřin mohlo rozhodnout všechno.

„Klidněji!“ křikl týž hlas. „Šetřte si patrony!“

Naruz Ahmed se opatrně podíval vzhůru: nikoho nebylo vidět… Zvedl se nejprve na všechny čtyři, pak se rychle vzpřímil, odrazil se od kraje plošiny a skočil před sebe na příkře klesající svah.

V letu zaslechl týž hlas:

„Do toho, Sattare! Nezůstaň pozadu!“

Naruz Ahmed dopadl na násep, překotil se přes hlavu a válel sudy dolů na pláň. Tam vyskočil na nohy, ohlédl se, vyplivl písek, který se mu dostal do úst, a klikatým během se hnal k jezeru.

Chalilov, upozorněný výkřikem Šubnikova, přeskočil na střechu sousedního vagónu, sklouzl na plošinu, kde před několika vteřinami stál Naruz, dlouho se nerozmýšlel a také skočil. Minutu později ho následoval Šubnikov i když s menším zdarem. Vymkl si levou nohu.

Chalilova dělilo od Naruze Ahmeda dobrých dvě stě metrů. Šubnikov kulhaje na chromou nohu běžel vzadu.

Naruz poznal, že někde ztratil revolver, patrně na náspu. Oběhl část jezera a ohlédl se: jeden z pronásledovatelů se rychle přibližoval s lokty přitisknutými k bokům, druhý zůstal vzadu. Ztráta zbraně jako by mu rázem vzala polovinu sil. V běhu si vytřel špinavou rukou oči, podíval se před sebe a jeho srdce zaplesalo: těsně u vody vedle skomírajícího ohníčku spal na kusu bavlněné deky bělovousý stařík, zřejmě pastýř. A vedle něho podřimoval pod sedlem se svěšenou hlavou světle kaštanový kůň.

Ještě není všechno ztraceno! Osud mu podává ruku!

Naruz Ahmed se rozběhl, a aniž se dotkl uzdy nebo třmenu, vyskočil do odřeného sedla s potrhanou poduškou. Kůň sebou trhl pod nečekaným nárazem, vzepjal se na zadní nohy a uskočil stranou, divže nepodupal svého spícího pána. Naruz strhl z ostrého oblouku sedla bičík, šlehl koně mezi ušima a pobídl ho z místa do plného trysku.

„Stů-ů-ůj!“ vykřikl protáhle Chalilov a vystřelil do vzduchu.

Starý pastýř vyskočil, celý rozespalý začal pobíhat po břehu a divoce se rozhlížel kolem sebe.

Chalilov běžel k němu. Hruď se mu těžce vzdouvala, ústa měl vyprahlá. Chtěl cosi starci říct, ale rozkašlal se a nedokázal ze sebe vypravit ani slovo.

Stařec se díval nechápavě na Chalilova černými zorničkami svých uzoučkých očí, pak se ohlédl za prchajícím jezdcem. Ten náhle asi půl kilometru odtud sestoupil ze sedla.

„Podívej se!“ vykřikl Chalilov.

„A co bych viděl? Utahuje podpínku,“ odpověděl stařec. „Má pravdu,“ a přiložil k vrásčité, sluncem osmahlé tváři hnědé ruce, stočil je do kornoutu a zvučným hlasem zakřičel: „Hej! Proč jsi mi vzal koně?“

Naruz Ahmed znovu skočil do sedla a rozjel se ještě divočeji než prve.

„Ato!“ ozval se hlas Šubnikova. Žalostně kulhal a vlekl za sebou levou nohu. „Musíme ho dohonit. Je to špatný člověk, bandita…“

„Bandita?“ zeptal se udiveně stařík a pozorně se zahleděl do stepi. „Nešikovný bandita. Nevybral si správného koně. Tabák máte, páni?“

Šubnikov a Chalilov se dorozuměli pohledem a oba vytáhli zmačkané balíčky cigaret.

Stařec šel k dece, na které spal, sáhl pod ni, vyndal dvě uzdy a odcházel k pasoucím se koním.

„Uteče nám!“ pravil Chalilov a nervózně luskl prsty.

„Ale ne daleko,“ poznamenal s úšklebkem Šubnikov a masíroval si dál nohu. „Ve stepi se těžko schová, ještě k tomu ve dne. A náš vůz tu bude co nevidět.“

Starý pastevec se vracel a vedl za ohlávku dvě nízké, napohled nevzhledné klisny: vranku a hnědku.

„Sedni si, šéfe,“ vyzval Chalilova a podal mu uzdu hnědé klisny. „Už jsi někdy jezdil?“

„Občas ano,“ usmál se Chalilov a pohlédl nedůvěřivě na netečnou kobylku.

Stařec se znova sklonil nad pokrývkou, vytáhl tenký žíněný provaz a zavěsil si ho na krk.

Chalilov si vylezl na neosedlaného koníka, který sebou ani nepohnul.

„Taková herka! Mrcha stoletá!“ řekl zklamaně Chalilov a vzal za uzdu.

Šubnikov se rozesmál:

„Tohle teda bude steeple-chase! Škoda, že jsem si vymkl nohu. Téhle konkurence bych se rád zúčastnil.“

Stařec vyčítavě potřásl hlavou, neobratně se vydrápal na svou vranku a rázem z něj byl jiný člověk: seděl vzpříma, ramena se mu narovnala, v očích zasvítily potměšilé ohníčky.

„Drž se pevně, šéfe,“ varoval Chalilova. „Poběží za mnou.“

„Tak do toho!“ řekl podplukovník.

„Jedeme!“ vykřikl stařec a udeřil patami koníka do boků.

Vranka se odlepila z místa jako vítr a za ní poskočila hnědka. Kdyby se byl Chalilov včas nezachytil hřívy, byl by sletěl koni na ocas.

A já jí nadával, že je to mrcha! pomyslil si nadšeně.

Klisny se natáhly jako struny. Vpředu se hnala vranka. Staříkovi se za zády nadouval chalát jako měchýř. Hnědá klisna běžela po boku vrané o půl délky pozadu.

Za několik minut se v dálce ve stepi objevila silueta jezdce.

Vzdálenost dělící je od jezdce se rychle zmenšovala.

Před sebou už rozeznávali záda Aruze Ahmeda. Ohlédl se a začal švihat koně.

„Špatně sis vybral!“ křikl na něj stařík. „Stů-ůj!“

Naruz Ahmed se snažil dostat z koně, co mohl.

Hlinitá půda ztvrdlá jako kámen zvolna přecházela do písčin, ale koně téměř nezpomalili cval.

Naruz Ahmed směřoval ke křovinám, k řece, doufal, že tam ho čeká záchrana. Ale k řece bylo ještě hodně daleko. A vzdálenost mezi ním a pronásledovateli se stále zkracovala. Sto metrů… Padesát… Třicet… Dvacet…

Stařec vzal z krku provaz a upletl smyčku. Vranka se řítila vpřed a pak, jako by uhodla úmysl svého pána, odbočila kousek stranou. Stařec zamával paží a hodil laso. Lano zasvištělo a Naruz Ahmed sletěl s koně, jako by ho sfoukl vítr.

Chalilov projel mimo, prudce zastavil a obrátil hnědku. Starý už byl na zemi. Skláněl se s dlaněmi na kolenou nad Naruzem Ahmedem, který ležel roztažený s široce rozhozenýma rukama.

Chalilov seskočil s koně. Celé tělo ho bolelo, že se sotva udržel na nohou. Na tak zběsilou jízdu bez sedla nebyl zvyklý.

Stařík ho poplácal po zádech a řekl se smíchem:

„Chlapík! Džigit!“

Chalilov potřásl hlavou, klekl na kolena a zvedl ruku Naruze Ahmeda, aby nahmatal puls.

„Je živý… Srdce tluče… Už jsem ho zaslechl,“ vesele prohodil stařík. „Hloupý bandita! Padlý na hlavu! Sed si na špatného koně. A co tabák, šéfe?“

Chalilov se už podruhé zadíval do starcovy tváře rozryté hlubokými vráskami, vstal, překonal bolest v nohou a pravil:

„Zapálíme si, ato! Pěkně si zakouříme,“ a rukou třesoucí se vzrušením vjel do kapsy.

28

Uplynulo devět dní.

V Šubnikovově kanceláři seděl za jeho stolem vyšetřovatel a proti němu řadou vedle sebe sám plukovník a Chalilovovi – Sattar a Anzirat. Odpovídali na poslední vyšetřovatelovy otázky.

Když byl hotov, plukovník ho propustil a obrátil se k Chalilovovým:

„No tak… Tím to všecko skončilo. Pamatuješ se. Sattare, na náš rozhovor, kdy jsi tvrdil, že jsme neměli pouštět Naruze Ahmeda ven z města?“

Chalilov přikývl.

„Měl jsi pravdu,“ připustil Šubnikov, „kdežto já jsem se mýlil.“

„Jak to?“

„Mohli jsme ho zavřít už tehdy a my dva bychom nemuseli skákat jako pinkertonovci po střechách vagónů a pořádat koňské dostihy. Kdybychom ho byli zatkli v městě, a ne v pískách po celé řadě riskantních dobrodružství, nic by se nebylo změnilo. Ale i když je to divné, měl jsem přece jen v tom, jak jsem usuzoval a jednal, svou pravdu. Šlo totiž o to… že se v naší zemi objevil nevítaný host a že tím hostem nebyl nikdo jiný než Naruz Ahmed, to jsme věděli dva dni potom, co bylo sestřeleno letadlo, které proniklo na naše území.“

Sattar a Anzirat se na sebe podívali.

„Věděli jsme to,“ pokračoval Šubnikov. „Měl jsem hned tehdy pocit, že pro tu šavli a historku okolo ní nebude žádný idiot riskovat vojenské letadlo. A bylo to opravdu tak. Poslechněte si, co vypověděl Naruz Ahmed.“

Šubnikov rozevřel spisy a četl:

„Pan Kerling, který znal tajemství čepele, řekl, že mně pomůže dostat se vzdušnou cestou do Uzbekistánu a že zorganizuje můj návrat. Ale dal mi ultimátum, naléhavou podmínku: splnit tři jeho úkoly. Za prvé – doručit Ikram-hodžovi Ašeralijevovi, s nímž ztratil z neznámých příčin spojení, přenosnou vysílačku. Za druhé – najít a likvidovat člověka žijícího v Samarkandu, který byl odhalen jako zrádce, a nakonec za třetí – zajet do města Črčiku, vyhledat tam jiného muže a odevzdat mu krabičku od sirek, jejíž smysl mně není známý.

Můj příchod do Uzbekistánu sledoval tedy dva cíle. Měl jsem v úmyslu provést soukromý plán – najít poklad a zničit Chalilovovu rodinu. Za to jsem musil Kerlingovi zaplatit: splnit jeho příkazy. Nepodařilo se mi udělat mnoho: předal jsem Ikram-hodžovi vysílačku a našel tajný úkryt. Na ostatní jsem už neměl ani pomyšlení. Neúspěch s pokladem mi vzal odvahu, rozhodl jsem se prchnout.“

Šubnikov zavřel desky, odložil je stranou a rozváděl dál svou myšlenku:

„Jak vidět, usuzoval jsem správně. Cizí letadlo nepřeletělo naše hranice jen kvůli šavli a aby shodilo parašutistu, ale ze závažnějších a pro nás nebezpečnějších důvodů. Jenom jsem nemohl předvídat, že Naruz Ahmed upustí od splnění úkolů, hodí je za hlavu a pokusí se o útěk. Znal jsem psychologii toho zločince a předpokládal jsem, že rozhodně bude nejprve hledat poklad a pak teprve se pustí do ostatního.“

„Říkal jsi, že jsi už za dva dny věděl o příchodu Naruze Ahmeda. Vysvětli mi, jak?“ přerušil ho Chalilov.

Šubnikov se usmál:

„Milý Sattare! Našel se člověk, který nám pomohl, který poznal ‚hosta‘. Ten člověk věřil, že uděláme všechno, abychom Naruze Ahmeda našli a zneškodnili. Za pár minut ti řeknu i jméno toho člověka, tím spíš, že ho znáš líp než já. Ale zatím nehádej.“

„Chtěl bych vědět něco o naší podnájemnici Ludmile Nikolajevně Alierovové.“

„Tuhle otázku jsem čekal,“ poznamenal Šubnikov. „Mimochodem Alferovová je její dívčí jméno. Dneska se jmenuje jinak.“

„Tvrdil jsi mi, Leonide Archipoviči,“ vmísil se Chalilov, „že ji nemine tahle budova. Víš něco o ní?“

„To se dá lehko zkontrolovat,“ klidně prohodil plukovník, sňal telefonní sluchátko, vytočil číslo a řekl: „Nadporučík Sivko? Tady Šubnikov. Zajděte prosím ke mně.“

Na chvíli všichni zmlkli.

Někdo zaklepal na dveře.

„Dále!“ pravil Šubnikov.

Do kanceláře vešla v plné uniformě s výložkami na košili Ludmila Nikolajevna, přiložila ruku k čepici a hlásila se:

„Nadporučík Sivková na váš rozkaz!“

Chalilov a Anzirat se na ni dívali jako vyjevení.

Šubnikov se srdečně rozesmál a zeptal se:

„Jsou nějaké dotazy k Ludmile Nikolajevně?“

Aanzirat si tiskla rukama spánky. Chalilov si usilovně utíral čelo.

Ne, žádné dotazy nebyly.

EPILOG

Svým pomalým krokem jde kupředu čas. Hloub a hloub do minulosti zapadá báje o tajemné planině Šedého psa a spolu s ní legenda o emírově šavli. Jen bělovousí starci na ni vzpomínají v odlehlých bucharských vesnicích a za hvězdných letních večerů ji vyprávějí mladým nad šálkem kok-čaje… Vyprávějí ji různě, ale konec je vždycky týž: tajný úkryt našel uzbecký pastýř a odevzdal poklad lidu.

Pastýřovo jméno nikdo nezná: snad na ně zapomněli nebo ho vůbec nikdy neznali. Ale říká se, že ten pastýř žije ještě dnes.

Tuto legendu vyslechl jednou ruský lovec. Seděl u nočního ohně, naslouchal povídavým starcům a sotva znatelně se usmíval.

Když vyprávění skončilo, pravil:

„Znám jméno toho člověka, který našel poklad. Žije v horské vsi Obisarymu a nazývají ho Bachram. Jenom není pastýř, ale zahradník.“

A Rus pověděl starcům Bachramův příběh.

Bylo to dávno, ještě za bucharského emíra. Mnoho zlata, platiny, stříbra a drahých kamenů nahromadil emír ve svých pokladnicích. Lidské krve nelitoval. Mnoho lidi ožebračil, oloupil a zahubil, aby svá podzemní sklepení naplnil bohatstvím. Shromažďoval nejen zlato. Miloval vzácné a drahocenné zbraně. Měl ve své sbírce šavle z damascenské, turecké, perské i indické oceli, ale neměl žádnou dobrou šavli z oceli ruské. Nařídil služebníkům, aby mu takovou šavli přinesli, třeba z mořského dna.

Emírův rozmar – to byl zákon. S velkou námahou a za nesmírnou cenu mu obstarali šavli, kterou vykoval zlatoustský rodák mistr Ivan Bušujev ze znamenitého anosovského kovu. Vyzkoušel ji sám emír. Přesekl vpůli deset různých šavlí, a na Bušujevově nebylo vidět jediný zoubek!

Čepel byla napohled nenápadná, ani žádné ozdoby na ni nebyly, ani pochvu neměla. Podle starého zvyku, nežli měla být emírova šavle okrášlena a vložena do pochvy, bylo nutno ji potřísnit lidskou krví.

Emír vydal rozkaz – a za hodinu bylo několik trestanců zavřených v žaláří o hlavu kratší.

Pak se šavle dostala do rukou proslulého bucharského mistra a vynikajícího pasíře Umara Maksumova, a ten ji vyzdobil. První pochvu pro čepel udělali v Turecku a druhou v dagestánském aulu Kubači, známém po celém Orientě svými mistry zbrojaři.

O několik let později si emírův příbuzný Ahmed bej přivezl z výpravy do cizích krajů sedmnáctiletou polskou dívku – Jadvigu. Chtěl si ji vzít jako svou pátou manželku, ale Jadvigu spatřil emír. Dívčina krása oslnila Saida Alima chána. Aby se zalichotil svému pánovi, daroval mu Ahmed bej dívku a dostal za ni z rukou Saida Alima chána drahocennou šavli z Bušujevovy oceli.

Uplynulo několik dalších let. Lid povstal proti tyranům. Sovětská moc upevnila své pozice kolem Buchary. Ozbrojené oddíly dělníků a družstevních rolníků zaútočily na emirát!

Jednou v temné, sychravé noci krásná Jadviga k sobě zavolala Ahmeda beje. Ukázala mu obrovský džbán, velký jako pětiletý chlapec, a řekla:

„Odvez ho co nejdřív odtud a někde ho bezpečně ukryj. Až se poměry obrátí k lepšímu, budeme nejbohatšími lidmi pod sluncem. Je v něm to nejcennější, co mi daroval Said Alim chán. Rozumě! jsi?“

Ahmed bej se uklonil.

„Uděláš to?“

Ahmed bej se uklonil ještě jednou.

Ještě téže noci on, jeho tělesný strážce Bachram a nejbližší rádce Achun opustili v doprovodu pěti džigitů Bucharu a jeli hluboko do písků. Příští noci dorazili k planině Kok-It a zakopali džbán poblíž studní.

Místo úkrytu si poznamenali na list papíru. Před úsvitem, kdy znavení džigiti spali, Ahmed bej a Achun uťali všem pěti hlavu. Těla shodili do studní, hlavy vložili do jámy se zakopaným pokladem a navršili nad nimi kopeček.

Jadvize Ahmed bej řekl, že ho cestou přepadli rudí vojáci, pobili jeho džigity a vzali mu poklad. Jadviga se ještě téže noci ze samého žalu oběsila.

Za tři dny, v předvečer pádu Buchary, se Ahmed bej provázený Bachramem objevil u cizeléra Umara Maksumova a rozkázal mu přenést plán tajné skrýše z papíru na čepel. Pověrčivý bej se dobře pamatoval na slova svého otce: „Velké tajemství stejně jako život smíme svěřit jen tvrdé oceli, ale nikdy papíru.“

Bejovi se už nepodařilo šavli odnést. Musil utíkat z Buchary, bloudil písčinami, skrýval se před jednotkami Rudé armády a nakonec uprchl za hranice.

Šavle zůstala Umaru Maksumovovi, ale v třicátém prvém roce, když několik banditských tlup proniklo na sovětské území, zmocnil se jí syn Ahmeda beje, bandita Naruz Ahmed. Odvezl ji do vesnice Obisarymu, o tajemství nic nevěděl a nechal ji ve svém domě. Bachram o vyrytých značkách věděl a opsal si je.

Bandité byli poraženi na hlavu. Ahmed bej padl a Bachram doprovodil bejova syna k hranicím. Ale podruhé do cizí země se mu nechtělo.

Mrzký život vedl v mládí Bachram. Lidé ho nenáviděli a báli se ho.

Bachram se potuloval se zbojnickými hordami banditů po horách a pouštích, viděl černé skutky náčelníků, popel spálených pokojných vesnic, krev prostých lidí, svých krajanů, zastřelených, posekaných, zmučených. Poznal hoře vyhnanství, stesk po rodném domě. Jako u mnoha podvedených řadových banditů zakolísala jeho víra v náčelníky, jeho srdce se od nich odvrátilo.

Bachrama omrzelo věčně se toulat, skrývat, třást se strachy. Navěky proklel všechny lupičské pohlaváry a vrátil se do vlasti.

Svědomí ho hnětlo. Šel k sovětským úřadům a upřímně jim pověděl všechno, co mu bylo známo. Odpykal si vinu, za dva roky se usadil v ztracené vesničce Obisarymu a začal pracovat. Vychoval děti a vnuky, zasadil mnoho ovocných stromů. A lidé mladí i staří si vážili šedovlasého, mlčenlivého Bachrama.

Vypukla válka s hitlerovci. Bachram si vzpomněl na bohatství ukryté v planině Kok-lt a jednou zjara, když skončily deště a nastalo teplo, vypravil se k sedmi studním. Našel úkryt a vykopal džbán. Dlouho si prohlížel poklad nastřádaný emírem z krve lidu. Vzpomněl si, jak tisíce a tisíce lidí zmíraly v žalářích, jak stínali hlavy neposlušným, jak jim uřezávali jazyk nebo uši. jak jim vypalovali oči… Bachram si povzdechl a odnesl poklad do města. Všechno do posledního prstýnku odevzdal na výrobu tanků a letadel.

Když skončil vyprávění, zeptal se ho jeden ze starců:

„Byl to velký poklad?“

Rus se zamyslil, přiložil na oheň hrst suchého velbloudího trusu a vyšlehlý plamen ozářil tváře starců. Pak odpověděl s úsměvem:

„Říkají, že obrovský. Na tři milióny zlatých rublů. Brilianty, perly, zlaté šperky…“

Staříci mlčky potřásali hlavami.

Vítr zaskučel v travinách. Daleko za pahorky štěkal šakal. Byla chladná, hvězdná noc, jaké bývají jen končeni léta v asijské poušti.

Lovec vstal, přehodil pušku přes rameno, poděkoval starcům za pohoštění, sebral orebice, které ten den zastřelil. chystal se na cestu.

Zvyk pouště nedovoluje ptát se nočního poutníka na jméno. Ať je to kdokoliv, poskytnou mu místo u ohně, uhasl jeho žízeň horkým čajem, rozdělí se s ním o placku! Staříci ctili mravy předků a mlčeli, třebas by byli hrozně rádi věděli, co je to za člověka, kdo jim tu. vyprávěl příběh o tajemném pokladu. Ale jeden z nich, ten nejhovornější a nejšedivější. porušil zvyk a obrátil se k lovci:

„Ať nám host promine zvědavost a řekne, kdo je, abychom znali jméno dobrého člověka.“ Rus chvíli váhal, pak pronesl tiše: „Mé jméno je Šubnikov, Leonid Archipovič Šubnikov.“ Stařec přiložil ruku k hrudi a pravil: „Díky… Kéž úspěch provází tvou cestu, ato.“

Tma zastřela vzdalujícího se poutníka. Oheň zvolna dohoříval. Starci ještě dlouho seděli, bafali z dýmek a pokojně, beze spěchu rozmlouvali.