Eva Landštofová

Gazelí stopa

I. MRTVÁ ZEMĚ

I. DĚVČÁTKO S MERUŇKOVOU PLETÍ

Konečně!

Cisterna s pohonnou naftou už dávno odjela, vozík na zavazadla už se taky vrátil k letištní budově a teď každou chvíli mohou odstavit i schůdky, děsil se Petr, když černý důstojník přitiskl lenivým pohybem razítko na stránku pasu a odstrčil knížku štítivým pohybem přes stůl.

Petr sebral dokument bez poděkování a rozběhl se ven k letadlu. Pojízdné schůdky byly dosud přistaveny, zvolnil tedy krok, aby odkráčel přece jen důstojně k letušce, která čekala na poslední opozdilce. Petra sžíral vztek a zároveň mu bylo hanba za to nesmyslné ponižování na pasové kontrole, všichni cestující prošli bez zdržování kolem vojenských uniforem, jenom jeho si všimli, když se vykazoval diplomatickým pasem, a začali důležitě úřadovat. Vypadalo to, že dostali upozornění, když čekali právě na něho. Jenomže pro koho by mohl být důležitý syn konzulárního úředníka z malé evropské země, který cestuje za rodiči na prázdniny? Ten uniformovaný byrokrat se nejspíš potřeboval po někom povozit, ukázat svou moc, vybít si špatnou náladu.

Rovníkové slunce žhnulo, Petr po několika krocích cítil, jak mu vyráží pot po celém těle, zrychlil tedy zase chůzi, aby byl co nejdřív v klimatizovaném ovzduší kabiny letadla. Letuška se na něho usmála, byla zřejmě ráda, že všechno dobře dopadlo, ačkoli co jí mohlo záležet na cizím klukovi. Petr opětoval úsměv Jen mechanicky, pořád se ještě vztekal, bodavý pocit urážky se dlouho neutiší, bezdůvodná křivda pálí. Proč jenom mě, proč zrovna mě, proč ta hloupá nenávist si vybere právě mě, opakuje stále jeho rozjitřené já.

Ke všemu budou jistě všechna místa u okének obsazená, říkal si naštvaně, když vystupoval po schůdkách.

Ale to všechno ten převrat, ke kterému tady došlo, a to pár měsíců předtím, než se začal chystat na cestu. Trochu se mu ulevilo, když si uvědomil, proč ho zadrželi. Vždyť právě tady museli přestoupit z moderního dálkového boeingu na vedlejší linku do téhle staré rachotiny, a zrovna zde svrhla důstojnická klika vládu, která udržovala s naší zemí přátelské styky. Proto tedy si mě ta domýšlivá uniforma tak podala.

Když vešel do kabiny, oddechl si ještě víc, místa bylo dost. Dokonce i jedno okénko bylo neobsazené. Cestující, vesměs běloši, polehávali v křeslech, budou zřejmě spát, pohled na Afriku z tisícimetrové výše je nudí. Petr zamířil k prázdnému sedadlu u okna, ale vtom si uvědomil, že tohle je přece první třída. Znovu se zakabonil a prošel mrzutě dveřním otvorem do hlavního prostoru letadla, do obyčejné turistické třídy.

A zase proklínal toho v uniformě, který ho zbytečně zdržel, protože stačilo jeho jediné slovo a Petr by věděl, že nebude obdivovat savany ani pralesy, hory ani jezera černého kontinentu. Pasažéři turistické třídy si nechtěli dát ujít tento požitek, navíc za své peníze, a obsadili všechna okénka. Volná byla jenom tu a tam křesla u uličky, odkud není vidět dohromady nic, a to je ještě horší, než kdyby nebylo vidět vůbec nic.

Petr se loudal pomalu dozadu, dělal, že nevidí zvoucí posunek starší pani, se kterou cestoval poslední úsek dálkové linky, už se vzdával naděje, že někde vzadu přece jen objeví místečko s vyhlídkou, totiž u ocasu letadla se mnozí bojí cestovat, že to tam občas zahoupá, ale nakonec to přece jen šel obhlédnout zblízka.

Po dvou a po třech seděli v řadách bílí a černí cestující, černí spolu a bílí spolu, jen málokde se barvy v řadě pomíchaly. A pak udělal Petr mimoděk rychlejší krok, protože poslední řada sedadel opřených už o stěnu zavazadlového prostoru na zádi zela prázdnotou.

Tak přece!

Napětí se uvolnilo, zlost pominula. Když však přistoupil ještě blíž, Petr se překvapeně zarazil a jen zíral. Sedadlo u okna bylo obsazeně.

Nebylo divu, že z větší dálky nezpozoroval pasažéra. V koutku u okna se krčilo malé děvčátko, zapadlé v křesle tak, že je přes hlavy před ním vůbec nebylo vidět.

Petr by měl vlastně zuřit zklamáním, ale místo pobouření pocítil spíš uspokojení a takovou zvláštní překvapivou radost, složenou z úžasu, lítosti, něhy a nakonec zase z úžasu.

A to ne proto, že přes ni uvidí zem dole dobře i z druhého místa. Ta osamocená osůbka musela v každém vyvolávat lítost a zároveň něhu, jakou i patnáctiletý mladý muž cítí k mladší sestřičce. Choulila se v křesle tak sama, tak opuštěná, ztracená uprostřed cizího světa černých a bílých, oddělená od nich svou naprostou odlišností. Odlišná nejen postavou Petr si začínal uvědomovat, že nemá před sebou malou školačku, ale děvče, které jenom vypadá jako dítě.

Děvčátko s meruňkovou pletí.

Petr pořád jako by nevěřil svým očím. Právě barva její pleti budila úžas, užaslé překvapení, které převládalo v jeho pocitech od okamžiku, kdy ji spatřil. Od pestré látky jednoduchých šatů se nápadně odrážela barva její pleti. A vtom přišla myšlenka, až Petr zatrnul náhlým úlekem – má snad nějakou tropickou chorobu?

Snad to bude nějaká míšenka, napadlo Petra. Bílým i černým cestujícím to však nepochybně vadilo, když ji nechali sedět tak samotnou.

Vlasy má jako černoška, zjišťoval. Zvláštní, drobné chomáčky kudrn, jako pepřová zrnka. Ale hned vzápětí se zastyděl, že na ni už tak dlouho pitomě civí.

„Je tu volno?“ uplatnil honem obvyklou frázi ze svých jazykových zásob angličtiny. Jestlipak rozumí?

„Prosím,“ odpověděla klidně na otázku.

„Děkuji vám velice,“ poděkoval vřele.

Zarazil se hned, jak mu další fráze vyklouzla z úst. Ačkoli – byl skutečně moc rád, že může sedět vedle ní. Už kvůli tomu, že mi nebude překážet vyhlídce ven, přisadila si jeho obvyklá sebeironie. Ale stejně cítil podivuhodné rozechvění jako při setkání s něčím vzácným, tajemným, a přece nečekaně skutečným.

Už docela zapomněl na svou zlost, byl teď dokonce rád, že ho zdrželi, až se všechno usadilo, a pro něho zbylo místo právě vedle ní.

„Letíte daleko?“ zeptal se na to, co ho právě nejvíc zajímalo.

„Ano,“ přikývla půvabným pohybem hlavy.

„Až na konec?“

Dakota letěla na Zanzibar.

„Ne tam,“ odpověděla po chvilce zaváhání.

Petr posmutněl. Sám letěl právě na Zanzibar.

„Do Dáresalámu?“ zeptal se opatrně. Tam není ze Zanzibaru tak daleko.

Znovu zaváhala s odpovědí.

Vždyť o mně nic neví, uvědomil si Petr, proto se jí nechce do hovoru.

„Moje jméno je Petr,“ začal napravovat chybu.

„Moje Dauxhai,“ představila se i ona. To iks uprostřed jména zaznělo jako mlasknutí.

Neobyčejný mlaskavý zvuk byl stejně cizokrajnou podivuhodností jako její meruňková pleť a pepřová zrnka jejích kudrn, jako dětský, trpasličí vzrůst. Něco mu to připomínalo, nějaké polozapomenuté vědomosti ze školy, nebo spíš z četby.

„Dauxhai,“ opakoval zasněně. „Říkám to správně?“ usmál se omluvně.

„Dauxhai znamená Gazelí stopa,“ vysvětlovala prostě.

Bylo příjemné, jak uměla překlenout rozpaky.

„Petr znamená zase skála,“ oplácel jí. „Může se najít gazelí stopa na skále?“ zkusil zažertovat.

„Může,“ odpověděla vážně, jako by nevnímala žert. „V Modrých horách –“

Zarazila se, jako by se něčeho polekala.

„U Dáresalámu jsou hory?“ podivil se Petr.

„Ne, nevím,“ zavrtěla hlavou. Zdála se najednou nejen vážná, ale i smutná.

„Nevíte? Jak to?“

„Nejsem doma v Dáresalámu. Můj domov je daleko.“

Odpovídala najednou velmi tiše. Její tichý smutek jako by přecházel i na Petra.

„A já si už myslel, že bych vás třeba mohl navštívit, až pojedem do Dáresalámu,“ přiznal a netajil zklamání. „Ale mohl bych vám napsat,“ navrhoval. „Můžu?“

Nebyla to jen zdvořilost, Petrovi bylo najednou lito, že se budou muset tak brzy rozloučit. Nepamatoval se, že by si s někým úplně cizím ihned porozuměl.

„Kam můžu napsat?“ naléhal, když odpověď nepřicházela. Gazelí stopa jen tiše vzdychla.

„Nikam,“ řekla potom.

„Jak to, nikam?“ podivil se. „Copak vy nemáte domov?“

„Můj domov není dům,“ vysvětlovala tiše.

Zadívala se stranou, do okna.

„Můj domov je poušť.“

To znamená, že patří k nějakému kmeni kočovníků. Bohatých kočovníků, když si může dovolit cestovat letadlem. Ale že by třeba naftoví šejci neměli aspoň někde vlastní dům?

„Už čeká,“ řekla Gazelí stopa vážně.

Petr jako by neslyšel. Okolo téhle malé osoby jsou nějaké záhady. Náhle ho něco napadlo, začal horečně vzpomínat.

Hnědé oči, velké gazelí oči, se zahleděly jakoby do neviděné dálky.

„Kalahari,“ napověděla Gazelí stopa.

A už to věděl. Byla to docela malá knížka o této pouští, četl ji kdysi dávno.

„Musím domů, k našim.“

„Ano.“

Docela ji chápal, alespoň tomu věřil. Gazelí stopa patří k ztracenému světu, k zbytku pravěkých lidí, kteří našli poslední útočiště v jedné z nejhorších pouští naši země. Volá-li dávný instinkt kočovníků, musí putovat se svými lidmi

„Tam dole čeká Kalahari,“ řekla Gazelí stopa, „je to naše země. Jenom naše.“

„Já vím,“ opakoval Petr. Když tehdy četl o Křovácích, strašně zatoužil dostat se mezi ně, putovat s nimi. A tahle touha se v něm rozžehla znova a mnohem prudčeji.

Jak to udělat, abych –

Ba ne, tahle velká touha je marná. Petrovi bylo smutno jako nikdy v životě.

„Já vím,“ opakoval naposled.

Podíval se na Křovačku, jako by se s ní měl rozloučit už v příštím okamžiku. Gazelí stopa se nečekaně pousmála.

„Šťastnou pout,“ popřál jí.

Úsměv zmizel, drobná tvář zase zvážněla.

„Šťastnou pouť,“ opakovala pomalu. „Ani nevíš –“

Nedopověděla, schoulila se do křesla a zavřela oči.

Petrovi jí bylo znova nějak líto.

Nezapomenu na tebe, chtělo se mu říci, ale známý posměvačný hlas v něm ujišťoval, že zapomene, určitě zapomene, právě tak jako na tu knížku. Anebo ne?

II. STRÁŽCI

Petr se dál rozpomínal. Křováci. Byli říční a pouštní. Tento prastarý národ – původní obyvatelé Afriky a možná i Evropy – je stejně starý jako pradávní umělci, kteří malovali nesmrtelné obrazy na stěny jeskyň. Už jenom v pustinách žijí životem svých předků, jen tam je ještě nechávají jakžtakž na pokoji, když je černě kmeny vytlačily na jih světadílu a bílí je potom honili jako dravou zvěř, až je vybili všude, kde se dalo žít. Poslední zbytky se zachránily v nitru Kalahari, v kruté jihoafrické poušti, kde nedokáže žít nikdo jiný než oni. Tam se vrací i Gazelí stopa.

Děvčátko se dívalo ven stále napjatěji.

Jak to, že jsme ještě neodstartovali, podivil se dodatečně Petr.

„Mohu se taky podívat?“ požádal.

„Jistě,“ svolila a ještě víc se přikrčila. Nebylo to nutné. Stačilo, aby se naklonil, viděl ven docela dobře.

Schůdky dosud neodjely, posádka tedy ještě pořád na něco čekala. Nakonec si pro mě ještě přijdou, lekl se Petr. Ale nedám se vytáhnout ven, rozhodl se.

Jak měl hlavu těsně nad její, cítil zvláštní ostrou vůní. Byla to vůně divočiny, vůně Kalahari. Najednou jako by viděl vyprahlou zemi, rudé písky, vyschlá koryta řek. A drobné postavy lovců s luky a šípy, kteří dokážou objevit gazelí stopu i na skále.

Nějaký pohyb na letištní ploše ho vyrušil ze snění. Tři muži, běloši v plátěných tropických šatech, pospíchali k letadlu. Gazelí stopa se zachvěla.

„Co je?“ zeptal se znepokojeně.

Na půvabné tváři neviděl úlek ani strach: jestli se Gazelí stopa polekala, nedala to na sobě znát, ovládla se dokonale. Nakonec se mu snad jen zdálo, že ji příchod opozdilců vzrušil.

„Tak na ně jsme čekali?“ rozzlobil se. Muži mu byli rázem protivní.

„Ty je znáš?“ zeptal se Gazelí stopy.

„Mohu vystoupit a letět jiným letadlem?“ odpověděla otázkou.

„Ty z nich máš strach!“

„Mohu?“

„Na stejnou letenku?“

„Ano.“

„Snad. Já nevím. Ale snad ano.“

Vstala, ale zase si sedla.

Petr se podíval okénkem. Pojízdné schůdky odjížděly.

„Dojdu za letuškou a dám je zavolat zpátky,“ nabízel pomoc. Zavrtěla hlavou.

V otvoru dveří do turistické třídy se objevil muž, jeden ze tří opozdilců. Hrubý osmahlý obličej měl přímračený výraz, pichlavé oči si pátravě prohlížely spolucestující, jednoho po druhém.

Nějaký fízl, vztekal se Petr. Hledá někoho, bude dělat prohlídku.

Podíval se po své sousedce. Děvčátko se krčilo v hloubí křesla, od dveří ji rozhodně nebylo viděl. Její tvář byla klidná, nepohnutá.

Jestli si pro ni přijde, tak narazí, pomyslel si Petr. Měl hroznou chuť se porvat. Třeba s nimi se všemi. Nesmějí na Gazelí stopu ani sáhnout.

Jsou to Afrikánci, afričtí usedlíci, pozná se to podle pletí ožehlé spalujícím tropickým sluncem. A hledají tvář, jejíž něžná pleť nezhnědla ani pod africkým sluncem.

Mizerové, surovci. Jen ať přijdou.

Afrikán skončil prohlídku a vešel dovnitř. Petr zaťal pěsti a naklonil se mimovolně kupředu.

U řady, kde seděla pani, která prve zvala Petra k sobě na volné místo, se chlap zastavil, zdvořile se uklonil, něco se zeptal a posadil se do křesla.

Místo úlevy pocítil Petr zklamání. Zbytečně se chystal rvačku, na boj na život a na smrt. Je to obyčejný cestující, nakonec ani nepatří k těm druhým dvěma, protože ti zůstali v první třídě.

Pocítil lehký otřes. Letadlo se dalo do pohybu, rolovalo na rozjezdovou dráhu. Nebylo tedy nebezpečí, že by Gazelí stopu vytáhli z letadla a zatkli.

Proč by ji ostatně zatýkali, posmíval se sám sobě, svým fantaziím. Jenomže – vždyť měla strach, chtěla vystoupit. Teď už strach mít nemusí.

Prohlížel si ji zkoumavě. Gazelí stopa se dívala ven na stromy a na budovy ubíhající dozadu stále rychleji. Poslední drcnutí, a stroj se odlepil od země. Letištní tráva, stromy buše, příjezdová silnice se propadávaly hloub o hloub.

Na rozložité akácii seděli velcí ptáci. Supi odpočívají po hostině nebo vyhlížejí novou. Kovový pták hřmící nad nimi je nevyrušil z klidu. Už si na něj zvykli.

Buš pokrýval zemi jako potrhaný koberec. Pak koberec ztemněl a světlejší skvrny zmizely, Jako by šikovná ruka pečlivě vyspravila trhliny. Křovinatý buš vystřídal nekonečný prales.

Dakota snad nevystoupí tak vysoko jako boeing, zadoufal Petr. Až poletíme nad savanami, dala by se snad pozorovat stáda zvěře. Jenže to by se piloti museli snést hodně nízko a to jistě nemají dovoleno.

„Jaká zvěř je na poušti?“ zeptal se Gazelí stopy.

Otočila k němu hnědé lesknoucí se oči.

„Zebry, pakoně, žirafy, lvi,“ odpovídala pomalu. „Sloni –“

„I sloni?“ nechtěl věřit sluchu.

„Všechno,“ přisvědčila. „Když je doba dešťů.“

„Ach tak!“

„Doba dešťů už končí. Začne sucho. Zvěř odejde. Zůstane jen skákavá antilopa, hyena, šakal, sup.“

„A tvůj národ.“

Přikývla. Pak se podívala do okénka a zase pomalu ponořila zrak někam do prázdna.

Bojí se pouště, napadlo Petra. Už jí asi odvykla…

„Musíš se vrátit?“ začal opatrně.

„Musím.“

„Proč?“

Zase se zahleděla okénkem. Podíval se také, ale dole se nic nezměnilo. Stále a stále prales.

„Proč musíš?“ naléhal.

Neodpověděla. Obličej jako by jí náhle ztuhl.

Urazila se, polekal se Petr.

A jako by to chtěla potvrdit, obrátila k němu vážný obličej.

„Chceš mi pomoct?“ zeptala se nečekaně.

„Samozřejmě,“ zaradoval se plný překvapení.

„Co mám udělat?“ zeptal se.

„Letíš do Zanzibaru,“ konstatovala.

„Ano.“

„Vystoupíš se mnou v Dáresalámu?“

„Proč?“ vyhrkl překvapeně. „Vystoupím,“ slíbil vzápětí. „Ale můžeš letět se mnou až na Zanzibar.“

„Máš peníze?“

Na letenku to snad stačí, doufal.

„Mám,“ přikývl.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Poletíme na Zanzibar.“

Zaplavila ho vlna radosti. Na okamžik si s obavou představil, jak se budou tvářit rodiče, až jim přivede návštěvu z Kalahari. Ale Gazelí stopa musí být každému na první pohled sympatická.

„Já se bojím,“ řekla najednou Gazelí stopa. Hlas se jí ani nezachvěl, zůstal klidný, byl jenom trochu tišší.

Petr se podíval k místu, kde seděl Afrikán. Ten ale šel uličkou k nim.

A zase jeho nepříjemné oči klouzaly zprava doleva a zase zpátky po obličejích. Konečně se střetl s jeho letmým, ale zkoumavým pohledem i Petrův zrak. Ještě krok, a Afrikán přešel a zašel dozadu k toaletám. Bylo to divné, ale ani Gazelí stopě nevěnoval o nic delší pohled než všem ostatním.

Přece jen asi nepatří k těm dvěma v první třídě, říkal si Petr. A těch dvou se děvčátko z Kalahari bojí.

Gazelí stopa ještě nepromluvila, vyhlížela zase ven. Dole se jednotvárný zelený koberec začal trhat, prales přecházel v křovinatý buš. Teď by měly přijít také savany, nekonečné plochy trávy tu a tam s akáciemi. A s tisícovými stády zvěře. Měl jsem si vzít z kufru dalekohled, napadlo Petra. Tím by se dal dole rozeznat aspoň pohyb velkých stád.

Zatím jenom hádal, že tmavší tečky tam dole by mohly být buvoli, nosorožci, žirafy. Pak přestal vnímat neměnící se obraz krajiny a začal přemýšlet, bude-li stačit, aby prodloužení letu pro Gazelí stopu vyjednal s letuškou.

Bylo zřejmé, že by děvče nerado opustilo letadlo dřív než v Zanzibaru. A on by ji také nerad pouštěl z očí, třeba jen na chvíli, než zařídí věc v letištní kanceláři.

Z úvah ho vytrhl Afrikán, vracel se na své místo. Dvojici v poslední řadě nevěnoval vůbec pozornost.

Petr ho sledoval až ke křeslu. Když se Afrikán usadil, vyhledal Petr oči Gazelí stopy.

Dívaly se nepřítomně, jejich zář pohasla. Objevil se v nich ne strach, ale hluboký smutek.

„Jsou tady.“

Řekla to tiše, klidně, ale Petrovi přejel po zádech mrazivý záchvěv.

„Ten taky?“ ukázal pohledem dopředu.

Přikývla.

„Strážci,“ zašeptala.

„Strážci?“ podivil se. „Tajná policie?“

Zavrtěla hlavou.

„Žádná policie. Jsou to strážci. Jsou horší než policie.“

„Horší než policie?“

Kdo by mohl být horší než rasistická policie?

„Strážci,“ opakoval. „Strážci zákona?“

„Nemají zákon,“ vysvětlovala. „Soud má zákon, policie má málo zákona, strážci nemají zákon vůbec.“

„Nějaká tajná organizace?“ hádal. „Nějaký jihoafrický Ku-klux– klan?“

„Slyšel jsi někdy o Broederbundu?“

„Ne,“ přiznával.

„Ty jsi zdaleka, ano? Z Ameriky?“

„Ne, z Evropy.“

„To je taky daleko.“

A zase se odmlčela, zahloubala se do sebe, do svých myšlenek.

„Co je to ten brudrbund?“ chtěl vědět Petr.

„Přátelé říkají –“

Zarazila se, vypadalo to, jako by se nechtěně prořekla. Ale pak se přece jen odhodlala.

„Je to tajná moc v zemi,“ šeptala co nejtišeji. „Tajná, ale skutečná vláda. A strážci jsou jejich –“

Hledala slovo, správný výraz.

„Jejich nástroj?“

„Ano,“ přikývla.

Ta banda mizerná, začal se znovu v duchu vztekat. Také na ně nemuselo letadlo čekat.

Strážci – strážci bez zákona…

Petr už nelitoval, že nemá u sebe dalekohled. Teď by byl chtěl mít pistoli.

III. ÚNOS

Co jí můžou udělat, zkoušel se utěšit, uklidnit stoupající neklid. Chystají asi nějakou léčku v Dáresalámu, ale Gazelí stopa tam nevystoupí a v Zanzibaru už si netroufnou nic, tam na nás budou čekat naši.

Až bude letuška roznášet nápoje, požádám ji o prodloužení letenky pro Gazelku, rozhodl se. Za žádnou cenu nevystoupíme z letadla.

Teď poletíme kolem Kilimandžára, uvědomil si najednou. Těšil se celou cestu na velkolepý pohled, ale nyní mu bylo lhostejné, jestli uvidí nejvyšší horu Afriky se zářící ledovou čepičkou, nebo ne. Budou ji míjet po její východní straně, tak ji tedy uvidí jen ti u okének napravo, a tam už místo nebylo.

„Letíš sama?“ zeptal se, protože ho něco napadlo.

„Sama?“ Otázka ji trochu udivila.

„Neletí s tebou tvoji přátelé?“ zpřesnil Petr. „Nebo aspoň nějací známí?“

„Znám tady dost lidí,“ odpověděla po chvilce zaváhání. „Z kongresu,“ dodala.

Kongres – tak přece jen to nebyl nesmyslný nápad, na který Petr při rozhovoru s Gazelí stopou připadl. Jak jinak by se také dostal jeden z pouštních Křováků tak daleko, a letadlem k tomu. Petr viděl v duchu titulky novin, které si přečetl před odletem. Psalo se tam o shromáždění zástupců jednotlivých afrických národů v Addis Abebě. Zase jednou se jednalo o společném boji proti jihoafrickým rasistům a zase jednou se usnesl obvyklý protest a hlasováni ani nebylo jednomyslné.

„Tak se nemusíme bát,“ řekl s ulehčením. „Přece tě nedají strážcům.“

Bojovnici za svobodu svých národů přece neustoupí před třemi násilníky.

„Vědí, že přišli strážci, viď,“ ověřoval si svou myšlenku. „Myslím ti tví známí.“

Zase neodpověděla hned. Nad každou odpovědí pozorně uvažovala, také asi hledala správná slova v cizí řeči. A možná, že musela přemáhat ostych nebo rozpaky. Muži v Africe nejsou pozorní k ženám, dokonce ani ke spolubojovnicím, jak se zdá.

„Nevím,“ řekla konečně. „Snad.“

„Tak jim to musíme hned povědět.“

„Ne.“

Své „ne“ řekla tentokrát bez rozmýšlení.

„Ne,“ opakovala tiše, ale důrazně. „Strážci nesmějí vědět, že se známe.“

Mohlo ho to napadnout – Vždyť proto sedí zvlášť. Ale to pak mají strážci naději na úspěch, polekal se Petr.

„Podívej,“ uslyšel Gazelí stopu.

Naklonil se k okénku a užasl. Vpředu se na obzoru tyčil na bezmračné obloze majestátní kužel s neskutečnou bílou čepičkou. Obraz tak jedinečný, že nemohlo být mýlky. Míjeli nejkrásnější horu Afriky, Kilimandžáro.

Tak máme přece jenom štěstí, liboval si Petr. Přece jsme jí uviděli.

Gazelí stopa se dívala ven jako u vytržení. Slyšel její zrychlený dech, pohybovala rty, jako by šeptala modlitbu k velikému božstvu.

Překrásný pohled vzrušil všechny. Hlavy ze sedadel ti uličky se nakláněly k oknům, prostorem letadla se nesl neklidný šum hlasů.

Někdo z opačné řady dokonce vstal, a když po něm Petr mrkl, poznal Afrikána. Chlap šel loudavě uličkou směrem k první třídě, zůstal stát ve dveřích, obrátil se a zasunul ruku pod plátěné sako.

Je zle, bylo Petrovi náhle jasné.

Vždyť změnili směr. Proto i oni na této straně viděli Kilimandžáro! Místo na jihovýchod mířili na jihozápad a oblétávali je tedy po západní straně.

Třeba se jen vyhýbáme bouřce, zkusil se uklidnit. Ale obloha bez mráčku zářila nemilosrdně neposkvrněnou čistotou a ničila každý pokus o útěchu.

Palubní rozhlas zašuměl a všechny hlavy se zdvihly.

„Dámy a pánové, zachovejte klid, prosím,“ ozval se uklidňující hlas. „Letiště v Dáresalámu bohužel nepřijímá, musíme letět do Sekende. Nebude-li ani tam možno přistát, nemějte ohavy, zásoby pohonné látky vystačí na let třeba až do Kasangy a ještě dál, prostě do bezpečí. Děkuji vám, dámy a pánové.“

Obsah i tón hlášení vypadaly věrohodně. Petr by mu byl rád uvěřit, ale co ten pistolník ve dveřích! Kdyby se byli bandité obešli bez tohoto zajištění, kdyby se pro udržení klidu spolehli na účinek svých slov, mohli mít dokonalý úspěch. Měli zřejmě v moci řízení letadla, měli v moci všechny cestující. Nedalo se nic dělat a všichni by byli rádi uvěřili uklidňujícímu hlášení.

„Lže,“ řekla Gazelí stopa opovržlivě.

„Já vím,“ potvrdil Petr.

Přepadení provedli dokonale hladce, to musel uznat. Dva, kteří se usadili v první třídě, zřejmě přemohli posádku, třetí dává pozor, aby se někdo nepokusil přijít pilotům na pomoc. Všechno jim šlo hladce, hlaďounce. Až nápadně hlaďounce.

Proč na ně na letišti čekali? Právě na ně! Na podezřelé cestující z Jihoafrické unie, když na palubě letadla jsou bojovníci právě proti té otrokářské rasistické Unii. Nebylo to nápadné policistům, kteří projevili tak dojemnou bdělost vůči majiteli pasti vzdálené evropské země?

Uplatili je, zlata mají dost, koupili si možná i posádku letadla. Pistolnické vystoupení bude asi jenom krycí komedie, aby dosvědčila, že piloti podlehli násilí.

Pokusí se někdo zaútočit na únosce? Jsou koneckonců jenom tři, jeden z nich musí zůstat v pilotní kabině, jeden v první a jeden v turistické třídě. Začít by se muselo s tím třetím tady.

„Jsou jenom tři,“ zašeptal děvčátku do ucha.

Gazelí stopa zavrtěla hlavou.

„Cože?“

To byl škrt přes rozpočet.

„Jak to víš?“ nechtěl se dát Petr. „Ty je znáš?“

Přikývla.

„Ale nic jsi neříkala, dokud nepřišli ti tři. Potom teprve jsi chtěla vystoupit.“

Nebránila se jeho výčitkám, jenom se schoulila ještě hloub do koutku křesla. Vzpomněl si na první okamžik, kdy ji spatřil, vypadala právě tak. Tak proto byla tolik smutná, odevzdaná osudu.

„Ti tři jsou vůdci komanda,“ vysvětlovala Gazelí stopa.

Co můžeme dělat? Něco musíme udělat, nedáme oběti odvést jako berany na jatka, bránil se Petr pocitu bezmoci.

„Budeme se přece bránit?“ zašeptal.

Zase musel čekat na její odpověď. Zářivá hora na obzoru se zatím zvolna přesouvala do středu zorného pole.

„Máš zbraň?“

Sotva zaslechl její šepot.

„Nemám,“ musel přiznat.

Kam až poletíme, uvažoval. Jistě až do Rhodesie, protože jedině tam mohou strážci přistát bez nebezpečí, že je zatknou. V Rhodesii vládnou bílí černým stejně jako v Jihoafrické unii. Let tedy potrvá ještě hezky dlouho. Za tu dobu se dá něco vymyslet a zorganizovat.

„A oni mají?“ ptal se šeptem. „Tvoji známí?“

Nedivil se, že váhá s odpovědí.

Svítící kužel Kilimandžára znovu přivábil jeho oči. Ten pohled budou muset zaplatit příliš draze.

„Musíme čekat,“ zašeptala sotva slyšitelně.

Čekat, čekat – na co? Až je začnou lynčovat? Petr nechápal tu naprostou odevzdanost osudu.

„Na znamení,“ pokračoval tichounký šepot.

Kdo dá znamení, to už se nezeptal – bude to jistě jejich vůdce. Ten bude muset připravit protiútok, potichu se dorozumět s ostatními a na jeho pokyn začne boj.

„Já ti povím,“ šeptala Gazelí stopa, jako by mu četla myšlenky.

Nakonec umí opravdu číst myšlenky, přírodní národy si zachovaly podivuhodné schopnosti, které civilizovaní lidé už dávno ztratili.

Bílá čepička Kilimandžára se začala zahalovat závojem oblaků. Objevily se pod vrcholem jako krajkový límec obtáčející vznešené hrdlo. Jestli budou mraky dál stoupat a houstnout, pak by to mohlo znamenat, že na druhé straně je opravdu bouře a že Dáresalám nepřijímá. Jenže proč potom hlídkuje Afrikán?

Marná naděje. Ona má pravdu, nezbývá než čekat, trpělivě čekat. Šetřit si nervy, bude jich ještě zapotřebí.

Petr se s obdivem zadíval na půvabnou, klidnou tvář Gazelí stopy.

Nedám ji, nikdo se jí nesmi dotknout, dokud budu mít za nehet síly, přísahal si. Ale copak se najde někdo, kdo by dokázal ublížit tak něžnému stvoření? Asi ano, bohužel, jinak by neměla strach.

Ale třeba nemá strach o sebe.

Jak asi vystupovala na kongresu, napadlo ho. Jestli dokázala promluvit před shromážděním, musela všechny dojmout a nadchnout. A strážci to vědí. Ta křehká dívenka v nich vyvolala smrtelnou nenávist. Z té nenávisti jde strach. I na ni jde strach. Na ni, statečnou a odevzdanou.

Už aby přišlo znamení k útoku.

Kilimandžáro dávno zmizelo za kormidlem letadla a Petr pořád čekal marně. Minuli jistě Sekende a přeletěli už možná hranice.

„Kdy přijde znamení?“ zašeptal netrpělivě.

Pak se ale přemohl, nenaléhal na odpověď a přiměl se, aby čekal dál klidně jako ona.

Po něžné tváři přeběhl najednou stín. Drobná postava jako by se ještě zmenšila, sesula do sebe.

Znamení nepřijde, lekl se. Náčelník se rozhodl, ona to poznala.

Šum palubního rozhlasu přinutil všechny, aby napjali pozornost.

„Dámy a pánové,“ začalo hlášení zase zdvořilým tónem. „přichystejte se k přistání. Připoutejte se, prosím, a nekuřte. Z bezpečnostních důvodů vystoupíte po přistání všichni z letadla. Dbejte přitom pokynů strážců. Nikomu, kdo nebude klást odpor, nebude ublíženo. Pořadatele poznáte podle legitimace, a ta má tvar osmiranné pistole. Děkuji vám všem za porozumění.“

Strážce ve dveřích vytáhl pistoli, zároveň vstali na dalších místech opálení běloši a vykázali se stejným průkazem.

„Dámy a pánové,“ pokračoval zdvořilý hlas z tlampače, „pokud cestujete soukromě, můžete být ujištěni, že budete pokračovat bez obtíží dál do Dáresalámu hned po doplnění zásob pohonné hmoty v našem letadle. Doufám, že omluvíte toto malé zdržení, zejména když poznáte, že k němu došlo v zájmu naší Afriky.“

Naší? Tedy bílé? Ale to je k smíchu! Černý kontinent že má být bílou Afrikou?

Jsou to blázni, bylo jasné Petrovi. Jenomže kdo je nebezpečnější než blázni s pistolemi v rukou?

„Dámy a pánové,“ hlásil zdvořilý blázen do třetice, „mohu vás ještě ujistit, že s těmi, kvůli kterým nastalo toto malé zdržení, bude jednáno přesně podle zákona, proti němuž se prohřešili. Nejsme bandité, jak o nás naši nepřátelé tvrdí, jsme strážci zákona. A ti, kteří ho přestoupili, budou pod ochranou zákona, kterému je pak předáme.“

Tak proto se lidé z kongresu nepostavili na odpor? Ale může se věřit bláznům? Bláznům a pokrytcům, protože co jsou všechna slova o zákonu než pokrytectví?

„Dámy a pánové, děkuji vám za pozornost,“ končil zdvořilý hlas. „Ať žije naše Afrika!“

Petr se obrátil ke Gazelí stopě. Zdálo se, že přestala dýchat.

Až se tomu sám podivil, že necítil strach, jen vztek.

„Půjdeme spolu,“ řekl děvčátku.

Našel její ruku a pevně ji stiskl.

IV. TI DVA MUSEJÍ ZMIZET

Rada, aby se připoutali, nebyla marná, letadlo dosedlo velmi tvrdě. Střelec ve dveřích narazil hlavou o stěnu a zapotácel se, ale hned zase nabyl rovnováhu a střežil každý pohyb svého okolí.

Přistáli na nějakém nouzovém letišti, na trávě, Petr neviděl žádné honosné letištní budovy, jenom nízké baráky kryté vlnitým plechem.

Když dakota dorolovala k barákům, vyhrnul se odněkud houf ozbrojenců v civilních šatech a obklopil letadlo. Jedna část hned vytvořila špalír, kterým projely pojízdné schody. A pak šlo všechno ráz na ráz.

Palubní rozhlas zavelel a podle jeho zdvořilého příkazu nejdřív vystoupili cestující první třídy. Procházeli špalírem a mizeli jeden po druhém ve vchodu vzdálenějšího baráku

„Prosím bílé dámy a pány z turistické třídy, aby odešli k východu a vystoupili,“ zněl další pokyn.

Řada po řadě procházela uličkou pod dohledem ozbrojených strážců a všichni běloši následovali cestující z první třídy.

Petr zůstal sedět.

„Hej, vy!“ křikl chlap, který hlídkoval poblíž. „Jste snad míšenec?“

Petr nereagoval.

„Nech ho,“ zavolal strážce od dveří.

„Černí, vystupovat!“ nařídil palubní rozhlas.

Černé cestující už třídili. Špalír strážných se přesunul ke dvojitým dveřím bližšího stavení a dva z nich posílali některé do pravého a ostatní do levého vchodu. Tam vcházela většina unesených.

Za chvíli bylo letadlo prázdné.

Petr napjatě čekal, až zavolají Gazelí stopu, rozhlasové zařízení však s příkazem nepospíchalo. Strážce u dveří přivolal pokynem ostatní ozbrojeně muže, něco jim řekl a oni odešli, na hlídce zůstal on sám.

„Nechoď beze mne,“ požádal Petr děvčátko. Teď, kdy se rozhodovalo o všem, byl docela klidný.

Vedle strážce u dveří se objevili oba muži, kteří předtím třídili černé cestující. V prvním poznal Petr jednoho z únosců letadla, druhý patřil zřejmě ke skupině, která čekala zde na letišti.

Aniž se domluvili, šli si všichni tři pro poslední dva cestující. Petr pustil malou ruku, jemně ji stiskl pro povzbuzení a připravil se na boj.

Strážci došli až k nim.

„Tak co?“ houkl ten, který střežil turistickou třídu.

Petr neodpovídal, ale musel se vší mocí přemáhat, aby nevyskočil a nenapálil tu hrubou, vyzývavou tlamu.

„Je to on?“ obrátil se strážce ke svým průvodcům.

Oba pistolníci si Petra zkoumavě prohlíželi.

„Je, určitě,“ prohlásil člen přepadového komanda.

„Mám dojem, že tenhle je mladší než náš muž,“ pronesl zvolna druhý strážce. „Podíváme se na jeho papíry.“

„Jsou určitě falešné,“ řekl ten, který tvrdil, že Petr je „jejich muž“. „A pleť ti vyžehlí malá kosmetická úprava.“

„Můžeš mít pravdu,“ připouštěl druhý. „Ale byla by smůla, kdyby náhodou pas byl pravý a my se babrali s někým, kdo za to nestojí, a může nám navíc způsobit mrzutosti.“

„Nemáme moc času,“ zasáhl hrubián. „Ať to rozsekne šéf.“

Oba strážci přikývli na souhlas.

„Tak se hněte,“ poručil hrubec.

„Nemáte právo nám poroučet,“ rozkřikl se Petr.

„Cože?“

„Je to určitě on,“ triumfoval pistolník z komanda. „To je ta jeho drzost.“

Druhý pistolník ustoupil dál do uličky, aby nepřekážel. Mohutná tlapa popadla Petra surově za rameno, zdvihla ho ze sedadla a odhodila stranou. A už se sápala po Gazeli stopě.

Než mohl někdo z pistolníků zasáhnout, švihl Petr pravičkou a udeřil surovce pod ucho. Hromotluk se pootočil a bezvládně se sesul na zem.

Ale to už Petr viděl jen v mlhách. Ucítil prudký úder do zátylku a rázem padal do tmy.

Probudil se v malé místnosti se staženými roletami. Nad ním se skláněla nějaká cizí tvář a v nose ho štípal čpavý pach.

„Konečně,“ s úlevou konstatoval muž, který ho křísil, a ustoupil dozadu. Petr mohutně kýchl a pak se posadil.

Před polním lůžkem, na kterém předtím ležel, stáli oba strážci a s nimi třetí muž s jemným, chytrým obličejem.

„Promiňte, pane,“ omlouval se Petrovi, „trapné nedorozuměni, naši lidé si vás spletli s někým, komu jste bohužel neobyčejně podoben. Kdybyste věděl, o koho jde, omluvil byste je jistě. Omlouvám se vám za ně,“ sklonil mírně hlavu v pokorném gestu. – „Pánové,“ obrátil se k strážcům, „doveďte pána k letadlu. Čeká už jenom na něho.“

Zvenčí sem doléhal hluk motorů připravených ke startu.

„Kde je Gaz. – kde je to děvčátko, co cestovalo se mnou?“ opravil se Petr.

„Gazelí stopa?“ zeptal se pán, zřejmě šéf.

„Ano. Poletí se mnou.“

„Chytil se!“ křikl jeden z komanda.

Šéf ho přejel zlým pohledem.

„Vidíte,“ obrátil se znovu k Petrovi, „zase způsobujete nedorozumění. Nebo vám opravdu záleží na té Křovačce?“

„Co s ni bude? Co jste jí udělali? Kde je?“ chrlil otázky Petr.

„Tak vám na ní opravdu záleží? Proč?“

„Do toho vám nic není.“

„To vy nemůžete posoudit.“

„Ale dovedu.“

„Opravdu?“

Nesmím se nechat strhnout, teď záleží na všem, říkal si Petr.

„Nevím, kdo jste a jakým právem –“

„Nemáme bohužel čas na právnické diskuse,“ přerušil ho šéf. „Letadlo musí startovat. Má odstartovat bez vás?“

„Chcete mi splnit přání, nebo ne? Nabízel jste mi to, či ne?“

„Jistě. Ale nemůžete chtít nemožné.“

„Proč by Gazelí stopa nemohla letět se mnou?“

„Vy ji znáte? Dobře ji znáte?“

„Záleží na tom?“

„Samozřejmě. Co o ní víte?“

Musím říct pravdu, blesklo Petrovi hlavou.

„Málo,“ přiznal. „Ale přijala mé pozvání a letí se mnou k mým rodičům na Zanzibar. Nechte nás nastoupit, jinak z toho bude skandál.“

Strážce chtěl zase něco říct, ale podíval se po šéfovi a jenom pokývl hlavou.

Šéf se otočil k chlapovi za sebou.

„Běžte,“ poručil, „a řekněte kapitánovi, že může startovat.“

„Počkejte,“ zavolal Petr. „Rozmyslete si to!“

„Vezměte pána s sebou,“ svolil šéf.

„Bez ní nepoletím.“

„Přestoupila zákon, je to zločinec. Víte o tom?“

„Nevím.“

„Můžete mi věřit. Tak co? Chcete, aby unikla soudu?“

„Soudu? Co mohlo provést takové děvčátko?“

„Je jí určitě přes dvacet let.“

„Cože?“

„Možná i víc. Vy nevíte, kdo to jsou Křováci?“

„Bez ní nepoletím.“

„Ale poletíte.“

„Nepoletím.“

„Tak dost.“ šéf se zamračil. „Konec komedie. Zdržovací taktika, rozumím. – Uspat,“ nařídil.

„Kde je Dauxhai?“ zakřičel Petr.

„Tak co jsem říkal?“ triumfoval strážce. „Umí křovácky!“

„Ale to je omyl!“ volal Petr. „já nevím, za koho mě máte, ale já nejsem žádný váš muž. Můj otec je v diplomatické službě, to vám jen tak neprojde. Musíte nás nechat odletět společně.“

„Poletíte,“ usmál se šéf zle. „Dělejte!“

Pistolníci se vrhli na Petra. Chtěl se bránit, ale povalili ho na postel, pak ucítil nasládlou vůni a už zase se nořil do tmy.

„Hotovo,“ slyšel ještě jako z dálky.

A potom ještě z větší dálky, už docela na pokraji snu:

„Ti dva musejí zmizel.“

V. ZEMĚ ŽÍZNĚ

Když se Petr probral z mrákot, neviděl nic. Ležel v temném prostoru, který naplňovalo ohlušující hučení, na zápěstích cítil pouta zařezávající se do kůže. Hlava ho bolela, bolest se soustřeďovala vzadu v zátylku, v žaludku měl prázdno, ale hlad necítil, jen palčivou žízeň.

Jsem v letadle, uvědomil si. Kde je Gazelí stopa? byla jeho druhá myšlenka. Snad je tady taky, zadoufal. Leží asi někde vedle ve tmě. Musí tady být.

Šéf přece slíbil, že poletíme spolu. Snad ji nezabili, polekal se. Ale ne, to neudělali, to nesměli udělat, utěšoval se hned. Měli jsme zmizet, oba jsme měli zmizet.

Zhluboka se nadechl, zkusil zahýbat prsty, skoro je necítil, byly jako dřevěné. A pak se naráz upokojil, protože poznal, že Gazelí stopa je opravdu zde.

Ve vzduchu byl slabounký nádech divoké vůně, vůně její meruňkové pleti. Šéf strážců tedy přece splnil slovo.

Vezou taky ostatní zajatce? A kam vůbec letí? Nejspíš do Unie, do jižní Afriky, strážci jsou odtamtud. V Rhodesii jím přišli na pomoc, umožnili jim přistát s uneseným letadlem, ale dlouho se tam zdržovat nemohli, úřady v Rhodesii je musí stíhat za únos, aspoň to musejí předstírat. Proto taky měli na nouzovém letišti naspěch.

Co udělají se zajatci? Nejspíš je předají policii. Kdopak je ten „jejich muž“, napadlo Petra. Kvůli němu jsme teď v bryndě. Ačkoli v bryndě bych byl stejně, uvědomil si hned, ledaže bych ji opustil. Ale to nešlo, to prostě nešlo.

„Halo, jsi lady?“ zavolal.

„Petře,“ slyšel i v hukotu motorů její odpověď.

Navzdory všemu ho naplnila úlevná radost I v její odpovědi zazněl ion úlevy. Měla o něj taky strach a byla ráda, že je naživu.

„Kdo je tady ještě?“ křikl do hučící tmy.

Nikdo se neozval.

Šéf splnil slovo na sto procent. Poletíte spolu, říkal. A jak se zdá, je to přesně tak. Ze všech zajatců letí jenom oni dva.

Ti dva musejí zmizet.

I to říkal šéf. A strážci splní jeho příkaz stejně přesně a důsledně.

„Kam letíme?“ ptal se, aby zaplašil stoupající úzkost.

„Do Kalahari.“

To není možné. Přece nepošlou Gazelí stopu domů, na poušť, tam, kam se chtěla sama vrátit. Ledaže –

Samozřejmě. V poušti zmizí dvě těla dokonale. Tam je nikdo nenajde a ani hledat nebude. Hrob někde za městem se dá objevil, vždycky se najdou svědci, kteří si všimli něčeho neobvyklého. V poušti se postarají supi a hyeny, aby mrtvý zmizel beze stopy.

„Neboj se,“ ozvalo se ze tmy.

Vycítila jeho strach. Chce mě utěšil, říkal si s vděčností. Nebo snad máme přece jenom Ještě nějakou na ději?

Zkusil pohnout rukama, uvolnit pouto. Nedařilo se to. Nohy měl volné. Skrčil je tedy a sunul se vleže pomalu dozadu, až se hlavou dotkl nějaké překážky.

Posadil se, odsunul se dozadu a narazil na stěnu. Prostor jejich pohyblivého vězení nebyl velký.

„Kde jsi?“ zavolal.

„Blízko.“

Hlas se ozýval odněkud zprava. Začal se přesouvat tím směrem, když se náhle před ním otevřel světlý otvor a prudký denní svit ho téměř oslepil.

Když si oslněné oči trochu zvykly na bílou záři, objevily v otvoru siluetu hlavy.

„Už se probudil,“ hlásila hlava někam za sebe.

Odpověď zanikla v hukotu motoru.

Petr se rychle rozhlížel kolem dokola. V temném koutě vedle otevřeného vchodu uviděl malou postavičku. Krčila se tam bez hnutí, měla spoutané ruce i nohy.

„Cože?“ slyšel hlas vpředu, patřil chlapovi, který otevřel jejich vězení. „Tak dobrá,“ souhlasil chlap.

Petr se mimovolně přitiskl ke stěně. Zátylí na ní narazilo a rázem jím projela bodavá bolest.

„Tak polez,“ vyzval ho strážce. Jistě patřil mezi únosce, ačkoli nepřipomínal nikoho z těch, s kterými se dosud Petr střetl. „No tak, hni sebou!“

Mám nebo nemám, uvažoval bleskově Petr.

„Nechceš? Tvoje škoda,“ vykřikoval chlap a začal zase zavírat dvířka.

„Počkejte!“

Zavolání vyklouzlo Petrovi z hrdla docela mimovolně. Mělo účinek, dvířka se znovu rozevřela a Petr se postavil na nohy.

Musel se skrčit, strop byl nízký, letadlo patřilo k malým typům. Když prolezl otvorem, octi se v prostoru posádky. Uviděl čtyři sedadla ve dvou řadách, první u pilotní řídicí desky a druhou těsně za nimi. Strážce seděl vzadu a ukazoval na místo vedle sebe.

Průsvitným krytem kabiny vnikalo dovnitř prudké sluneční světlo. Proud vzduchu větral prostor, ale i tak zde bylo horko větší než v tmavém vězeni. Průhlednou kupoli bylo vidět ven na jakousi rudohnědou plochu, celou postříkanou šedozelenými skvrnami.

„Sedni si,“ křikl strážce.

Petr se opřel svázanýma rukama o opěradlo předního sedadla a spustil se do křesílka.

„A ona?“ pohnul hlavou dozadu.

„Ty o ni máš ale starost! Snad ses nezamiloval?“ posmíval se chlap. „Do Křovačky! Neboj se, ještě jí užiješ! Budete spolu až do konce.“

Nemělo smysl vymáhat pro ni výhodu, kterou dopřáli jemu kvůli bílé pleti.

Dole mezi zelenými skvrnami se objevily černé tlusté body a zdálo se, že se pohybují.

„Sloni,“ křikl strážce, když si všiml Petrova pohledu. „Spusť se níž!“ houkl na pilota.

Stroj se naklonil, rud ozelená plocha dole se postavila na šikmo a kabina začala klesat prudčeji než výtah. Země se rychle přibližovala, zelené skvrny se měnily v ostrovy keřů a stromů a mezi nimi nastal rychlý pohyb. Stádo slonů se dalo do běhu.

„To je zboží, co?“ hulákal strážce. „Slonovina se platí čím dál víc. Přiletíme sem znova, co?“ naklonil se k pilotovi. „Z letadla se střílejí docela pohodlně. Naložíme káru plnou klů.“

Pilot neodpovídal. Vyrovnal stroj a dbal jen o řízení. Pod nimi ubíhaly teď úprkem nazad pruhy rudé země a písku a zelený porost buše.

„Žirafy!“ vykřikl strážce v loveckém nadšení.

Splnil vlastně Petrův sen, bylo to jako ve filmu. Nádherná zvířata se popásala na korunách akácií a dávala se na útěk před vzdušnou obludou, hlavy na dlouhých krcích se kývaly při kolébavých skocích.

„Zebry!“

Jsou bílé a mají černé pruhy nebo jsou černé a bíle pruhované, vzpomněl si Petr na dětskou hádanku. Černobílé stádo zmizelo z dohledu pod letadlem a lovec už vykřikoval znovu.

„Buvoli!“

„Pakoně!“

„Kudu!“

Elegantní velké antilopy s mohutnými šroubovitě točenými rohy se rozbíhaly fantastickými skoky.

Zdálo se, že letěli přes ráj zvěře. Celý buš se jen hemžil stády, ale dalo se vypozorovat, že všechna ta záplava táhne jedním směrem – proti směru letadla.

Čím letěli hloub do pouště, zeleň stále řídla, plochy písku rostly a zvěře rychle ubývalo. Pak se náhle propadli vzduchem, klesli vzdušnou dírou tak prudce, až Petrovi žaludek vyletěl skoro do hrdla a pilot jen taktak vyrovnal stroj těsně nad zemí. Hned potom vystoupil do bezpečné výše a poušť jako by otevřela náruč dokořán.

Žízeň, na kterou pozapomněl v úžase nad snovým zážitkem, se znovu ozvala. Trápila ho víc a víc, jak vnikali dál do pouště, a její žhavý dech rozpaloval hůř a hůř celé letadlo.

Ani nás nemusejí zabíjel, říkal si Petr. Stačí, když nás vysadí do žhoucího písku daleko od lidí, od zvěře, od vody. Tady v rozžhavené pustině přece člověk nemůže vydržet bez vody. Je to země slunce, země žízně. A žízní umírá člověk dřív než hladem.

Ještě naposled se napít, zatoužil. Přemáhal nutkání požádat strážce o hlt vody. Bylo divné, že se lovec ani pilot zatím neosvěžili douškem vody. Byli zřejmě zvyklí na vedro a na žízeň a jistě se napili do sytosti před startem. Petr jenom zoufale polykal poslední kapičky slin.

Zavřel raději oči, aby nemusel hledět na beznadějnou záplavu rudých písčin táhnoucích se od obzoru k obzoru. Přestával vnímat čas. Jednotvárný hukot ho pomalu uspával, až začal dřímat. Občas otevřel oči a uviděl dole pokaždé jenom nové odstíny červené barvy na zemi bez života, donekonečna vysoušené nemilosrdným žárem.

„Už zase spí,“ uslyšel v polospánku. „Shodíme je konečně?“

Petra navzdory vedru sevřela mrazivá vlna. Už je to tady.

„Počkej,“ ozval se druhý hlas, pilotův. „Znáš rozkaz.“

„Tady zmizí beze stopy.“

„Možná. Ale taky jejich těla můžou najit Křováci, ohlásí to otcům a jsme v průšvihu. Nech to na mně. Pojdou docela přirozeně.“

„I ta Křovačka?“

„Ani Křovák nevyjde živý z Mrtvé země. A tahle bude mít na krku pěknou zátěž.“

Petr jako by viděl pilotův prst, který ukazoval na něho.

„Vsadil bych se, že se nakonec stejně na něj vykašle. Ale sama taky nevyvázne. Oba zemřou přirozenou smrtí – pro případ, že by je čirou náhodou někdo našel uprostřed pouště.“

„Tak dobrá,“ svolil strážce. „Ale budu si moct zastřilet?“

„Určitě, šťávy mam dost a dost.“

Ledový krunýř povolil, Petr si mimovolně oddechl. Konec se odkládá…

Ale nebylo by skutečně milosrdnější, kdyby nás vyhodili za letu, pomyslel si trpce. Když není žádná naděje. Ale co když je přece jen aspoň stín naděje?

„Nechceš se podívat?“

Hrubé šťouchnutí probudilo Petra v okamžiku, kdy letadlo začalo klesat. Mžourající oči pomalu rozeznávaly pustinu bez hranic, bez stínu, bez naděje.

Pilot vedl letadlo níž a níž, potom zakroužil, hledal terén pro přistání.

Nezdálo se, že by právě tady byla ideální plocha, aby dosedli bez nebezpečí. Dole se klikatila průrva v píscích, zřejmě koryto pradávné řeky, dávno a dávno vyschlé. Pilot taky zamířil se strojem dál, ale potom se najednou kabina naklonila v prudkém obratu a už jeli dolů jako výtahem.

Letec musel být zkušený, s citem pro terén, protože přistáli hladce. Když zůstali stát, otevřel strážce dveře kabiny.

„Stanice Mrtvá země, vystupovat!“ hlásil s úsměškem.

Vedro pouště udeřilo Petra do tváří a stín naděje se rozplynul. Petr zaváhal a bezmocně zvedl spoutané ruce.

„Vystupovat, nemáme čas!“ Strážce napřáhl ruku.

„Počkej,“ otočil se pilot. Vytáhl nůž a přeřízl pouta.

„Máš pravdu,“ ušklíbl se strážce. „Bude jim takhle trvat dýl ta cesta na věčnost. – Tak dělej,“ postrčil Petra k výstupu.

Letoun zastavil u kraje písečné strže. Svah začínal kousek od podvozku a svážel se strmé dolů. Kdo spadne na šikmou stěnu, sesune se na dno a nahoru se už víckrát nedostane, uvědomil si Petr.

Zaváhal. Pak ho někdo nakopl a on v bolesti padal po hlavě do písku. Dopadl tvrdě, vůbec ne jako do měkké závěje.

Aspoň jsem nesletěl do strže, utěšoval se. Těžce dýchal, pomalu vstával, ruce měl pořád jako ze dřeva. A co ona, byla jeho druhá myšlenka.

Shodili ji za ním, ani jí neuvolnili pouta. Sklonil se k jejím rukám, když vedle něho dopadl klobouk. Podíval se, co to znamená, a uviděl tvář pilota. Pak se ukázala jeho ruka a v ní čutora. Čutora vyletěla obloukem a dopadla na svah. Dveře se hned zavřely, vrtule se dostala do vysokých obrátek, proud vichru je odhodil a pak se letadlo dalo do pohybu.

Větrný vír je valil ke kraji strže, Petr marně zatínal prsty do písku. Drobné tělo křováckého děvčete přepadlo přes okraj a Petr se přestal bránit vzduchové vlně.

Když sjížděl ke dnu, přelétal mu nad hlavou letoun a rychle se vzdaloval.

Zůstali sami v pasti. V pasti uprostřed země žízně.

VI. NEBOJ SE!

Tak takhle se mi splnil sen o Kalahari, pomyslil si Petr trpce. A to jsem mohl klidně letět k našim, kdyby…

Ale hned se zastyděl za tu myšlenku. Rozhlédl se – Gazelí stopa ležela podivně schoulená do klubíčka o kus dál a níž.

Rychle se hrabal ze svahu k ní, bořil se do sypkého pisku, písek na povrchu bolestivě pálil, ale pod povrchem byl maličko vlažnější, a to Petra nečekaně povzbudilo.

Vzápětí se polekal až k smrti. Gazelí stopa ležela bez hnutí v písku, spoutané nohy pokrčené, oči zavřené.

Zabili jí nebo se zabila pádem, shodili ji hlavou dolů a ona si zlámala vaz.

„Gazelko,“ vydechl zoufale úpěnlivou prosbu. „Gazelko, slyšíš?“

Obličej bez známky života pokrývala vrstva písku, písečný prach se nalepil na čelo zvlhlé potem, na tvář i na víčka. Opatrně jej stíral konečky prstů z meruňkové pleti a napjatě pátral po sebeslabším projevu oživení na nehybné tváři.

Nejprve se lehounce pohnulo jemné chřípí v sotva znatelném vdechu, potom se pomalu zdvihla víčka a objevily se velké hnědé oči. Žije…

Ale co když je těžce raněna – to by bylo snad ještě horší než okamžitá smrt.

„Co je ti?“ zaprosil. „Můžeš mluvit?“

Vydechla znatelněji, pak ještě jednou, a potom se zhluboka nadechla.

„Neboj se,“ řekla tiše, jako by mu domlouvala. „A rozvaž mi pouta,“ požádala.

Zastyděl se, že to neudělal hned bez pobídky. Sáhl do kapsy, hledal nůž.

„Neřezat,“ varovala Gazelí stopa. „Provaz potřebujeme.“

Na oběšení, napadlo ho. Abychom se dlouho netrápili, lepší to skoncovat naráz. Na to stačí i nůž.

Nůž však nenašel, marně hledal ve všech kapsách, jeho nůž by nebyl špatná zbraň, a navíc v něm měl slušnou sbírku nástrojů od vrtáku až po pilku. Ztráta ho zdrtila, když si uvědomil, že zůstanou v pustině s holýma rukama.

„Nemám nůž,“ přiznal se s úzkostí.

„Neboj se,“ opakovala konejšivě. „Bude jiný.“

Podíval se na ni s úžasem, na okamžik mu blesklo hlavou, že vtipkuje, aby mu dodala odvahu, ale na to byl její tón příliš vážný, opravdový. Pak si uvědomil, že na ní směšně civí, místo aby se dal do práce, a začal rozvazovat uzly na jejích zápěstích.

Když měla ruce volné, sklonil se k poutům na nohou, věděl, že ona ještě nemůže rukama vládnout. Gazelí stopa se posadila, mnula si prsty a zápěstí a rozhlížela se po okolí.

„Klobouk!“ zavolala s radosti. „Jdi, vezmi si klobouk!“

Válel se opodál. Když si ho poslušně nasazoval, uvědomil si, že mu hlava začíná třeštit ne už od rány do zátylku, ani po uspávacím prostředku, ale z žáru bodajících paprsků poledního slunce.

„A co si vezmeš ty?“ staral se.

Usmála se. No ovšem, je na slunce zvyklá. Ale přece jen –

„Najdeme stín,“ řekla.

Málem se zlobil. Bude nůž, najdeme stín. Takovou planou útěchu snad nepotřebuj ti, říkal si skoro uraženě. Kde tady v pustině bez jediného stromu, bez keřů chce najít stín, když slunce vystoupilo skoro až k nadhlavníku.

Znovu ho přepadla krutá žízeň. Ve vzrušení na ni pozapomněl, ale s myšlenkou na stín se ozvala v novém, ještě palčivějším útoku.

„Podívej se, voda!“ zavolala Gazelí stopa nadšeně.

Ukazovala na čutoru, která uvízla výš na svahu. Petr na ní docela zapomněl. Hned se začal šplhat do svahu pro spásný poklad.

Nebylo to snadné, žhoucí písek spaloval dlaně, a když zarýval ruce hloub, sesouvaly se hned celé písečné laviny. Jedna z nich konečně snesla níž i baňatou láhev a Petr se jí dychtivě zmocnil.

Bezmyšlenkovitě strhl závěr, odšrouboval víčko a přisál se k hrdlu dlouhým lokem. Teprve potom se polekal.

Co když je voda otrávená? V mžiku přestal pít a zkoumal chul, která zůstala po prvním doušku na patře a na jazyku.

Nevnímal nic zvláštního, byla to normální voda, neměla ani obvyklou příchuť po chlóru jako většina vod z městských vodovodu.

Oddechl si a chystal se napít pořádně, když si všiml pohledu velkých hnědých očí, vzhlížejících k němu ode dna strže.

Cítil, jak zrudl, pokud to ještě bylo možné v rozpalující sluneční výhni, zavřel rychle čutoru a nesl ji Gazelí stopě. Sotva si smočila rty a vracela mu hned láhev.

„Napij se pořádně,“ pobízel ji horlivě.

„Není dobře pít mnoho,“ odmítla. „Musíme šetřit.“

Zastyděl se za svůj hltavý lok a pečlivě uzavíral hrdlo. A vtom si vzpomněl na strážcova slova.

„Aspoň budou mít delší cestu na věčnost.“

Tak proto jim hodili čutoru. Nebylo by nakonec moudřejší vypít vodu naráz?

Podíval se na dívenku a hned zahnal svůdnou představu, jak teplá voda stéká hrdlem dolů plným proudem. Pověsil tedy čutoru k opasku a šel pomalu za Gazelí stopou. Ta se zatím dala beze slova na pochod po dně strže.

Brzy došli k trnitému keříku skoro bez listí a pohled na ubohý zbytek živoucí přírody vyvolal v Petrovi záchvěv naděje. Tak přece jenom asi střed pouště není jen písek a vyprahlá hlína. Důvěra Gazelí stopy, že se mohou zachránit, zůstat naživu, není snad jenom planá útěcha.

Keřík byl nízko přisedlý k zemi, rostl nízko u země, a to byla škoda, jinak mohli z prutů vyrobit podpěry pro Petrovo sako, a pak by měli trochu stínu, aby aspoň skryli hlavy před vražedným sluncem.

Za chvíli přišli na sporý porost jakési trávy. Ubohá stébélka byla sice naprosto uschlá a vybělená do šedožluta, ale svědčila o tom, že poušť žije i tady. Záchvěv naděje se ozval znovu a silněji než předtím.

Objevili další keřík, ale Gazelí stopa se zastavila až u křoviska s krátkými silnými pruty. Ulomila si jeden a Petr zkusil ulomit druhý, ale nešlo to, dřevo se ohýbalo a neprasklo, bylo doslova jako houžev.

„Není suchý,“ řekla Gazelí stopa a sáhla po jiné haluzce.

„Počkej, nebudeš dělat všechno sama!“

Uchopil větev, ale lámal marně. Snad se taky nezmýlila? Napjal všechnu sílu a dřevo konečně prasklo.

Gazelí stopa zatím ulomila další prut a zase jakoby bez námahy. Pozoroval obdivně její útlé paže. Mají tolik síly, nebo je to šikovnost, nějaký chytrý trik?

„To bude na topení?“ zeptal se. „Na oheň?“

„Na oheň taky,“ přisvědčila.

„Taky? A na co ještě?“

„Uvidíš. Dívej se dobře.“

Podíval se po ní, ale šla už dál úžlabinou, s očima upřenýma k zemi. Petr poodešel stranou a prohlížel vyprahlou půdu tak pozorně, jako když doma hledal ve vysbíraném lese houby jen podle nepatrných kopečků.

Neviděl nic, pranic. Ani Gazelí stopa neměla úspěch a Petra zase začala soužit palčivá chuť na lok, na krůpěj vody. Aspoň omočit rty. Přemohl touhu otevřít láhev, věděl, že musí vydržet, dokud ona nedá pokyn. Znovu se soustředil na hledání něčeho nazelenalého nebo aspoň šedivého, co rostlo kdysi, jen aby nemusel myslet na vodu v čutoře, na vodu, která musí vydržet kdovíkolik dní.

Konečně našli zase keřík plný trnu, a druhý a třetí, celou skupinu. Kolem nich trčely ze země vysušené trsy jakýchsi odolných travin.

„Vidíš?“

Gazelí stopa se zastavila.

„A co?“

Neviděl zase nic. Teprve když přiklekla a ukázala klacíkem, zpozoroval čárkovitý lístek, zbarvený skoro stejně jako okolní půda, přitisknutý k zemí.

„Divoká cibule,“ vysvětlovala, „Dobrá na žízeň.“

Začala klacíkem rozrývat tvrdou, spečenou hlínu a za chvíli vydobyla cibulku ne větší než palec.

„Máš velkou žízeň, viď,“ řekla soucitně. „Ruku! Nastav ruku,“ požádala.

Nastavil dlaň a ona nad ni strouhala cibulku ostrou hranou hůlky.

„Teď kapesník,“ požádala potom.

Shrnula dřeň do kapesníku a ždímala pak skrz plátno kapku za kapkou na jeho dlaň. Vydobyla tak pět nebo šest kapiček vzácné tekutiny a vybídla Petra, aby se osvěžil.

Dychtivě si lízl a stáhl odporem tvář. Šťáva cibulky byla hořká jako žluč. Rázem měl ústa plná slin a rychle je polykal, aby se zbavil hořkosti, která byla snad horší než palčivost žízně.

Dívala se na něj zvědavě, pak se usmála a nakapala posledních pár kapek přímo do svých úst. Hned potom také začala polykat sliny.

„Žízeň přestane,“ ujišťovala. A začala hledat v okolí, pátrala po cibulích sestřičkách, jako když se prohledává místo, kde se v jehličí objevil hříbek.

Petr také horlivě propátrával spálenou trávu, ale nenašel nic. Zato Gazelí stopa objevila ještě dvě cibulky a pečlivě je uschovala.

Kupodivu žízeň ho opravdu přestávala soužit, ústa zůstala vlhká. Začínal pomalu věřit, že přece jen nezahynou, že je poušť neumoří.

Postupovali dál po dně rokle a našli ještě jeden nový keř, docela bezlistý. Dlouhé rovné pruty s kolínky, jako má černý bez, trčely z hlavního kmínku. Keř nedával stín, ale na dívčině tváři bylo vidět velké uspokojení. Ulomili si každý silný prut, celkem bez námahy. Prut měl uvnitř měkkou dřeň zrovna jako bez.

Petr by byl ulomil ještě další, myslel pořád na to, aby postavili zástěnu proti slunci, ale Gazelí stopa nechtěla. Jako by ji něco lákalo dál v rokli, nechtěla se zdržet a vydala se na další pout. Petr ji musel následovat.

Přes úmorné vedro a malátnost začal ho soužit hlad. Když narazili na celou hradbu pichlavého křoví, začínal věřit, že najdou i něco k jídlu.

Trvalo však ještě hezkou dobu, než Gazelí stopa udělala nový objev, ale ten zřejmě stál za to.

„Ořechy!“

Byla u vytržení nadšením a strhla i Petra. Zatím vždycky zachovávala klid v každé situaci, nedávajíc najevo své city, a tak její radost byla teď tím nakažlivější.

Vyhrabali každý hrst jakýchsi zemních ořechů Petr hned do jednoho kousl, ale na jazyku ucítil jen nevýraznou, nijakou chuť. Pocítil zklamání. Tohle může chutnat jen po hořké cibulce, potom asi připadají ořechy člověku jako sladká pochoutka.

Gazelí stopa se smála, když viděla, jak se tváří.

„Musí do ohně,“ vysvětlovala. „Pak budou sladké.“

Na další zastávce našla ještě baňaté tučnolisté rostliny a vyhrabala kořínky podobné mrkvi. Ty snědli hned, jejich nasládlá chuť připomínala lékořici.

Rokle byla hlubší a hlubší, stěny strmější a strmější, až se před nimi ukázaly skutečné skály. Řeka, která tady kdysi protékala, musela být mohutná a prudká, když si prorvala cestu tak mocnou překážkou.

U skalního srázu zůstali stát. Slunce na cestě k západu došlo v tomhle místě už za vrchol skaliska a ne úpatí se ukázal proužek stínu.

„Odpočiň si,“ vybídla chlapce Gazelí stopa a Petr si teprve teď najednou uvědomil, jak je unaven. Nohy ztěžkly, v zátylí se znovu probudila tupá bolest, srdce mu divoce bušilo.

Ulehl docela rád. Teď ještě kdybych se měl čeho napit, zatoužil. Zavřel oči a uviděl obrovské jezero plné modré, průzračné, sladké chladné vody. Skočil do ní po hlavě a pil a pil a pil.

Probudil ho jemný dotek. Zamračil se, že ho vytrhla z tak příjemného snu, v ústech měl tím odpornější sucho. Pak si promnul oči a hned se přestal mračit.

Gazelí stopa stála před ním a tvářila se pyšně, když mu podávala strupatou okurku. V druhé ruce držela další a na zemi ležely ještě dvě. Ty se ježily černými odstrašujícími trny.

„Jez,“ vybízelo děvčátko.

Připravoval se na nové zklamání, ale tohle byla opravdová okurka, sladká, chřupavá, plná šťávy. Petr pomalu žvýkal, aby prodloužil svůj požitek, a Gazelí stopa se spokojeně usmála a pak se pustila do své.

Ani nepřemýšlel, jak dokázala odstranit trny, které jim uchránily to zázračné osvěžení před jinými zájemci. Petr začínal věřit, že objeví i zvířata – vždyť je tady pro ně potrava. Možná že Dauxhai nějakou stopu našla, když měla tak spokojenou tvář.

Stín se už natáhl přes celou rokli, a dokonce začal šplhat po protější stěně nahoru. Nebude dlouho trvat a nastane noc. První noc v poušti.

Z hloubi stínu se ozval naříkavě štěkot.

Živý tvor se přihlásil, jako by četl Petrovy myšlenky, ale Petr z něho neměl vůbec radost. Ozvala se šelma, která vyšla na lov, šakal nebo hyena.

Zamrazilo ho. Hyena se neživí jenom zdechlinami, jak se věřilo donedávna a jak se ještě učili ve škole. V noci loví hyeny i živou kořist.

A najednou měl před očima obraz, který v něm vzbudil hrůzu. Jeden znalec hyen jej popsal tak přesvědčivě, že se vryl nezapomenutelně do čtenářovy paměti: Stepí zalitou bílou měsíční září běží pakůň štvaný smečkou žíhaných bestií.

Ba ne, radši na to nevzpomínat.

Jenže nelítostná paměť si nedá poroučet. Vrací znovu obraz štvanice, předvádí zvíře, které pomalu umdlévá, a vražedné tlamy, chňapající po nohách oběti, stále ještě stačící uhýbat, takže strašlivý chrup, schopný rozdrtit i kost, cvaká, jak sklapne do prázdna.

Potom se jednomu útočníkovi podaří zahryznout se pakoni do nohy, kousnout a bolest vybičuje zbytek sil nešťastné oběti k novému pokusu o únik. Ani šelmy přece nevydrží štvát se donekonečna. Jednou budou muset vzdát marný hon.

Jenže lovecký instinkt a zkušenost dávají smečce po znát, že teď už je úspěch blízko. Pach čerstvé krve, která vytéká z rány, dráždí jejich zběsilost a dává jim vytrvalost v honbě. Znova se podaří nejsilnější hyeně vyrvat pádícímu zvířeti kus kůže z boku.

Pakůň se zaráží v běhu a rozežene se proti hyeně za hnutými rohy. Odhodlal se bojovat a už taky nabral nejbližšího útočníka a ten letí stranou s polámanými žebry. Ale to je všechno, co dokázal. Když se znova dává do běhu, zakousne se jedna z hyen uprchlíkovi do ohonu a už nepouští. Útěk je zabrzděn, šelmy se vrhají na oběť ze všech stran, strhávají ji k zemí a pak už je vidět je nora zmítající se hromadu zvířecích těl.

Ráno našel pozorovatel na místě jen pár roztroušených nejtvrdších kostí.

Kdo najde naše kosti? Petr se otřásl.

Je pravda, že tady je hyena jen jedna. Víc by se jich tu sotva uživilo. Ale bude tím hladovější a tím nebezpečnější.

„Neboj se!“

Už potřetí slyšel dnes konejšivou domluvu. Zatím měla Křovačka vždycky pravdu.

„Neboj se,“ opakovala Gazelí stopa. „Rozděláme oheň.“

VII. OHEŇ A VODA

Samozřejmě, musíme rozdělat oheň. Oheň zaplaší šelmy a potřebujeme taky péct zemní ořechy. Dřevo se najde, kdyby tak ještě byla sekera.

A sirky.

Petr začal honem prohledávat kapsy, ale věděl předem, že nenajde nic. Už když hledal po kapsách nůž, zjistil, že mu strážci nenechali nic než kapesník. Zkoušel ale popořádku každý šev, co kdyby se našla někde aspoň jedna zápalka.

Nenašla se.

Co teď? Snad Gazelí stopa spoléhala na to, že mu strážci sirky nechali. Když mu shodili i čutoru…

„Pomůžeš mi?“

Její výzva ho vytrhla ze zadumání a bylo jasné, že jeho domněnky nebyly správné. Oheň si vzala na starost sama, ostatně jako všechno. Jeho pomoc sotva potřebovala, vyžádala si ji, aby ho neurazila. Pomáhala tím spíš jemu, aby přestal myslet na nebezpečí a aby se zbavil strachu ze zlých překvapení. Vždyť ona oheň beztak dokáže rozdělat i bez sirek.

Sebrali zásoby a vydali se dál, právě směrem, odkud se ohlásila šelma.

Gazelí stopa kráčela rychle, nehledala nazdařbůh jako předtím, šla najisto, pospíchala. Do večera je čekala spousta práce. A za světla nemuseli mít strach ani z hyeny.

Byl to však jenom šakal. Uviděli ho, když vyšli ze skalní průrvy, jak přebíhal osvětlenou plochu a prchal do stínu. Vychrtlý, s vpadlými boky a řídkou srstí nemohl nahnat strach ani člověku beze zbraně.

Utíká před námi, zná tedy lidi, zaradoval se Petr. Nejsou někde nablízku?

Tahle naděje byla ovšem příliš přehnaná. Došli jenom k novému porostu trnitých křovisek, vyššímu a rozlehlejšímu, než bylo předešlé.

Prosekal se dovnitř, a máme přirozenou ohradu. Ale jak se prosekal bez sekery?

Jako by věděla, na co Petr myslí. Gazelí stopa se shýbla a zvedla dva silné klacky s ostrými kameny vevázanými do vidlice větví. Dokázala v době, kdy Petr odpočíval, vyrobit sekery. Provaz, kterým byla spoutána, brzy posloužil.

Petra zalil zvláštní pocit. Kamenné sekery – jako by se najednou octl v jiném čase, nebo ještě spíš vůbec mimo čas, v bezčasí, kdy se plynutí času teprve začíná rodit v prvních vynálezech, jako oheň, jako kamenný nůž nebo kamenná sekera, jakou svíral v ruce. Vůbec by ho neudivilo, kdyby se ze stínu vynořil lovec mamutů nebo šavlozubý tygr.

„Sekej tady,“ vyrušila ho ze snění Gazelí stopa. Křovačka se už dala do práce. Oháněla se pravěkou sekerou svižně a obratně, stačilo pár ran a kmínek křoviska odskočil, uťat, nebo spíš přeražen. Petrovi dal slabší keř mnohem víc námahy, ačkoli se snažil napodobit její pohyby a mířit své rány přesně jako ona.

Brzy se poškrábal o trny, a když konečně ve vzteklém úsilí keřík zmohl, sotva popadal dech. Bylo mu divné, že není zpocený, ale pak si uvědomil, že v suchém vzduchu se každá kapka potu hned vypaří.

Naštěstí nemuseli klučit dlouho, stačilo prosekat se k volnému místu uvnitř křoví a měli tábořiště chráněné ze všech stran, i dříví na večerní oheň.

„Bude to dost?“ zeptal se Petr. Byl už uondaný, ruce bolely, ale dříví nebude stačit na celou noc. „Doneseme lepší,“ utěšila ho Gazelí stopa. Lepší dřevo čekalo nepříliš daleko. Suchý keř, který Gazelí stopa objevila v době, kdy Petr spal, měl dřevo měkké, lámalo se snadno.

Jak se rokle plnila stínem hlubším a hlubším, žár citelně slábl a jenom rozpálené stěny vydechovaly horké vlny. Za chvíli spadne večer.

„Přijde noc brzy?“ chtěl vědět Petr. „Ne moc brzy,“

„Za hodinu?“

„Za víc,“ odpověděla. „Máme ještě práci.“

Práce už nadělala k neuvěření. Jenom co muselo dát námahy vyrobit dvě sekery, najít a odštípnout vhodný kámen, pouhým kamenem urazit a upravit obě násady, najít potravu a ty obdivuhodné okurky, zbavil je trnů…

„Spal jsem dlouho?“ zeptal se Petr. Bylo mu jí líto, že musí dřít i za něho, a připadal si jako nemehlo, nemehlo k ničemu.

„Dlouho,“ potvrdila.

Vůbec to neznělo jako výčitka, hovořila zase svým klidným, nevzrušeným tónem. Brala všechno jako nutnost, se kterou je třeba se vypořádat, a ostatně, citový přístup by tady byl asi zbytečný přepych. Petrova úcta a vděčnost jenom vzrostla.

Musím se rychle učit, umiňoval si. Nesmím jí být dlouho přítěží.

Gazelí stopa náhle jako by strnula. Dívala se do neurčitá a viditelně se celá proměnila v sluch.

Petr se taky nastražil, ale neslyšel nic než hučení krve v uších.

„Tam!“ ukázalo děvče a rozběhlo se tím směrem.

Petr pospíchal za ním.

Uběhli hezkých pár desítek metrů, když konečně zpozoroval něco okrouhlého, vypuklého jako obrácený kotlík. Kotlík se pohyboval po pruhu ztvrdlé půdy docela slušnou rychlostí. Želva!

Tohle bylo příjemnější živé překvapení než vyzáblý šakal, nebo dokonce hyena. Protože kde je želva, tam musí být někde i voda. Petr si aspoň neuměl představit želvu v krajině zcela bez vody. Nacházel je sice i v rozpálených skalách u moře, na safari ve východoafrických stepích také pěkně vyprahlých, ale i tam se našla vysychající louže na dně bahnité nádrže. A v bahnu mohly želvy přečkat dobu sucha.

Štěstí že Gazelí stopa neobjevila rychlejší zvíře, protože Petr by nebyl příliš platným pomocníkem při lovu. Překvapení ho na chvilku zastavilo a ta chvilka mohla všechno zmařit. Gazelí stopa nečekala, snadno želvu chytila a rychle ji zvedla do výše.

To bude večeře! Želví polévka…

Ještěže to neřekl nahlas, musel by se pak stydět. Jako by měli ve skále kohoutek vodovodu a stačilo by jenom sáhnout a pootočit.

Zase ho přepadla žízeň, právě proto, že si vzpomněl na vodu, na tu trochu vody v čutoře, která musí vydržet kdovíkolik dní. Ale snad je želva dovede ke skryté vodě – nebo je snad tahle želva nějaký zvláštní druh, co vydrží žít bez životodárné vláhy?

„To je tady snad někde bažina?“ zeptal se Gazelí stopy.

„Bažina?“ podivila se. „Ne,“ zklamala Petrovu naději.

„A jak tady může žít želva?“

„V noci líže rosu. A až bude horko, vleze do pisku a bude spát.“

„Až bude horko?“

Copak není horko už teď, v červenci?

Ale vzápětí mu došlo, nač zapomněl. Zatím žil stále na severní polokouli a loni o prázdninách i v rovníkové oblasti. Teď ho osud v podobě skupiny strážců přenesl na polokouli jižní. Červenec je na jižní polokouli doba zimy. Léto začne vrcholit až v prosinci.

Může člověk přežít na Kalahari léto? Tedy člověk, který není na poušť zvyklý?

Želva bezmocně pohybovala krátkýma šupinatýma nožkama.

„Ty jsi ji slyšela?“ odvracel se radši od trudných myšlenek. „Z takové dálky?“

„Ty ne?“

Divila se víc než on.

Jestli má tak jemný sluch, musela v letadle hrozně trpět hlukem, napadlo Petra. Možná že také kvůli tomu byla tak smutná.

Najednou by se byl chtěl vyptat na spoustu věcí, na kongres, na lidi, které strážci unesli, rád by byl věděl, jak se dostala z pouště mezi delegáty do Addis Abeby. Jenže to všechno bylo vlastně už tak dávno, tak daleko. Teď byla nejzajímavější želva.

Ba ne, nejzajímavější ze všeho byla ona, Gazelí stopa.

Vsadil bych se, že se na něj vykašle, slyšel v duchu znova pilotův hlas.

Vsadil by ses marně, pomyslel teď Petr.

Ani Křovák nevyjde živý z Mrtvé země, tvrdil ještě pilot. A to byl znalec pouště.

Vsadila by se s ním Gazelí stopa?

Gazelí stopa místo sázení upravovala hraničku dříví, které právě nalámali. Na vrcholek pak položila želvu nohama vzhůru a chvilku pozorovala, zda se zajatci nepodaří obrátit se na břicho.

„Kam půjdeme?“

Petr pochopil, že se do tábořiště ještě nevrátí

„Ukážu ti vodu,“ řeklo děvče.

„Cože?“

„Jen pojď!“

Nevšímala si jeho ohromení nebo dělala, že je nevnímá, že si nevšimla, jak její slova zapůsobila. Spíš to druhé byla pravda, natolik Ji už znal, aby věděl, že byla vnímavější než kdo jiný. Ale patřilo k jejím způsobům nedat najevo, co cítí, a zároveň měla vrozený takt, nedovolila si dotknout se nějak druhého v jeho citech. Bylo v ní něco vznešeného a ušlechtilého.

Putovali dál a dál vlažným vzduchem, horké vlny vydychované oslněným svahem přestávaly být nepříjemné.

Za chvilku se napijeme, těšil se Petr. Bažina tu není, říkala, musela ledy najít pramen.

Konečně dorazili na místo, kde dno rokle bylo nejhlubší. Dál potom, kam dohlédli, půda zase pozvolna stoupala.

V nejhlubším místě byla další prohlubeň a na jejím dně bylo vidět tu a tam jámy vyhrabané v načervenalém písku.

„Tady,“ ukázala Gazelí stopa na jámy.

Petr se těšil na pramen, na studánku a byl by se spokojil i s louží. Nakonec to mohlo být i vlhké bláto na dně vyschlé studně, viditelná přítomnost vody. Tady kdosi jenom vodu marně hledal, jámy to dosvědčovaly.

„Tady že je voda?“

Nedokázal se ovládat tak jako ona, neuměl potlačit černé rozčarování. Proč a nač ten krutý žert?

„Voda je pod pískem,“ slyšel její klidný hlas.

„Pod pískem?“ vzpamatoval se ze zklamání. „Můžeme se k ní dohrabat?,“

Přikývla.

„Ale až ráno,“ rozhodla. „Nejdřív rozděláme oheň.“

VIII. NOC POD JIŽNÍM KŘÍŽEM

Proč jsme se zbytečně táhli až sem, chtělo se mu postěžovat si, ale v okamžiku věděl, proč ho sem přivedla, a místo roztrpčení ho přemohlo dojetí. Chtěla ho povzbudit, dát mu naději, potěšit ho.

Když se vrátili k hromádce dříví, začalo se stmívat. Želvě se nepodařilo převrátit se, Petr se jí ujal a ještě si naložil náruč dříví. Děvče odseklo z pahýlu několik štěpin a po okolí sebralo hrst suché trávy.

Když se vrátili do tábořiště, zahradili vstup trním, které předtím vyklučili, a sotva byli s pichlavou prací hotovi, ozval se nablízku plačtivý hlas.

Hyena.

Petra zamrazilo. Nemůže se prodrat dovnitř? Nebo přeskočit přes hradbu?

„To je pták,“ konejšila ho Gazelí stopa. Zase poznala, že se vylekal.

Tma začala houstnout, na temnící se obloze vyskočily první hvězdy. Noční pták zavolal znovu.

Gazelí stopa si připravovala hraničku na podpal. Začala nejtenčími větvičkami, Petr se honem přidal a lámal silnější. Potom vystavěli pyramidku podle všech pravidel. Vespod čekal na podpal chomáč přeschlé stařiny.

Druhý chomáček si děvče nechalo stranou. Petr věděl, jak se rozdělává oheň třením, ale sám to zkoušel marně, třebaže vzal na pomoc tětivu luku, jak radí lesní moudrost. Gazelí stopa luk neměla, ale třeba si ho vyrobí z provázku, který zbyl z pout po výrobě seker.

Ale křovácké děvče se k zhotovení luku nemělo. Petr čekal tím napjatěji, jak ten zázrak dokáže.

Gazelí stopa si vybrala z hromádky dříví štěpinu širokou jako prkénko, položila ji na zem a pevně ji usadila. Potom vzala kulatou tyčku – byl to kousek prutu, který dal takovou práci, než ho ulomil.

„Bude na oheň,“ řekla tehdy Gazelí stopa. Tajemství je tedy ve dřevě, musí to být zvláštní, tvrdé dřevo.

Podložka byla zase z měkkého dřeva. Gazelí stopa opřela hůlku špičatým koncem o podložku – a začala cosi šeptat Pak zavrtěla tyčkou mezi dlaněmi.

Je to možné? Je to tak jednoduché? Jak dlouho bude muset vrtět dlaněmi?

Netrvalo to nijak dlouho. Za chvilečku se v důlku objevil dřevěný prach a za několik napjatých vteřin se v prachu rozežhnul ohnivý bod.

Tak to je celé kouzlo! Petr byl skoro zklamán.

Děvče přisunulo k žhnoucímu prachu chomáček stařiny, jemně dechlo dovnitř a už vyskočil plamínek.

To musím dokázat taky, říkal si Petr, když suché větvičky zapraskaly v malém ohýnku.

„Já to taky zkusím,“ požádal.

„Proč?“ podivila se Gazelí stopa.

„Chci to taky umět,“ přiznal se.

„Ale to přece nic není,“ usmála se. „Musíš jenom říkat prosbu v duchu ohně,“ dodala vážně.

Dělá si legraci, chtěl se zlobit. Ale jak se podíval na její upřímný obličej, padl na něj pocit jakéhosi tajemství jako odpoledne, když uviděl kamenné sekery, jako by se náhle a neslyšně přenesl zpátky přes tisíce let.

Najednou už se mu nechtělo zkoušet svou šikovnost jen tak ze zvědavosti. Počkám na ráno, řekl si, rozdělám oheň místo ní.

Plameny šlehaly výš a výš a kruh tmy náhle ztemněl. Petr si odsedí, žár ohně byl nepříjemný. Brzy přestali přikládat, Gazelí stopa potřebovala jen hromádku žhavých uhlíků na pečení ořechů, a tak udržovala oheň úsporně, šetřila palivem.

„A co želva?“

Petr se těšil na pečené maso, hromádka ořechů se mu zdála trochu malá na utišení hladu za celý den.

„Až ráno.“

Protáhl zklamaně obličej.

„Máš veliký hlad?“ zeptala se soucitně.

„Ale ne.“

Odmítl z hrdosti, ale také proto, že si uvědomil, jaká vzácnost je tady jídlo. Dnes měli štěstí, ale zítra nenajdou třeba nic.

„To byla jenom mlsota,“ vysvětloval.

Děvče se na něho vážně zadívalo.

„Co je to mlsota?“ chtělo vědět.

„Když je někdo mlsný. Rozumíš?“

„Ne.“

„Jak bych ti to vysvětlil – no, když někdo nemá hlad a má chuť jenom na nějakou lahůdku, jako jsou třeba tyhle ořechy.“

„Když mám hlad, je všechno lahůdka,“ řekla vážně.

Pečené zemní ořechy by však za lahůdku uznal i docela sytý labužník, říkal si Petr, když vychutnával jejich jemnou, zvláštní chuť. Po želví pečeni už netoužil, sotva mohla chutnat lip. Večeře z pečených kořínků s příkrmem z listů pouštní odrůdy pupavy vyvrcholila právě praženými ořechy a Petr ani neměl hlad. Když se ještě pořádně napil z čutory, byl navýsost spokojen.

I Gazelí stopa se napila po libosti a v láhvi už mnoho nezbylo na druhý den. Měli bychom víc šetřit, pro jistotu, říkal si Petr, když vracel čutoru, ale netrápil se tím, věřil, že ráno najdou vodu pod pískem.

Bylo mu dobře, cítil příjemnou únavu. Natáhl se na písku, obrátil na záda a zadíval se na černé nebe se záplavou hvězd. Mezi nimi zářilo pět velkých stálic jako diamanty.

Jižní kříž, hlavní souhvězdí jižní polokoule.

Tak přece se mi splnil můj největší sen, mihlo se mu hlavou. Díky jí se rozsudek smrti snad promění v úžasné dobrodružství.

Ani jsem jí ještě nepoděkoval, uvědomil si kajícně.

„Gazelko,“ začal, ale zarazil se. Slova jsou tady marná, a navíc zbytečná.

„Já jsem Gazelí stopa,“ opravila ho důstojně.

Musel se držet, aby se nedal do smíchu. Opravdu, místo poděkování ji urazil.

„Co jsi dělala na kongresu?“ zaváděl raději honem řeč jinam.

Otázka ji překvapila. A možná ještě spíš její tón. Byla zvyklá hovořit i o méně vážných věcech vážně a poznala, že se Petr ptá jen tak ze zvědavosti. Petr si to naštěstí hned uvědomil.

„Já vím, ptám se hloupě,“ omlouval se. „Mluvila jsi tam za svůj národ.“

Pokývla hlavou a čekala méně hloupou otázku.

„Kdo tě tam poslal?“

„Bílý přítel,“ odpověděla bez váhání.

To bude ten jejich záhadný muž, se kterým si mě spletli, uvědomil si Petr.

„Jsi mu podobný,“ potvrdila jeho domněnku. „Ale on je starší, ty jsi skoro ještě dítě. Já nevím, jak si tě mohli strážci s ním splést.“

Petr se zamračil. Vždycky mu lichotilo, když ho považovali za staršího, a teď má slyšet od takové holčičky, že je málem ještě dítě. Však se ke mně taky chová jako máma k synkovi, uvědomil si přitom.

„Asi vypadám starší, než jsem,“ prohlásil nasupeně.

„Proč se zlobíš?“ podivila se Gazelí stopa. „Víš, bílí lidé nemají takový zrak jako my,“ vysvětlovala trpělivě.

„Jak to víš?“ zeptal se už mírněji.

„Žili jsme u nich. Na stanici.“

„Na stanici?“ nechápal.

„U otců.“

Na misionářské stanici, u otců misionářů, to ho mělo hned napadnout.

„Byl zlý rok, moc zlý,“ vysvětlovala. „Byl hlad, veliký hlad. Matka umřela. Dali nám jídlo. Pracovali jsme u nich. Ale vrátili jsme se domů.“

Domů na poušť.

„Chodíme k nim na návštěvu. Na konci léta.“

Teď byl zticha i on. Těch pár vět vyjádřilo věrně a drtivě velkou tragédii.

Lpěli na domově, na svém způsobu života, na volnosti a pro to všechno se od pohodlného života vraceli na poušť, do nejistoty, do výhně rudých písků. Mohl to někdo pochopit?

Nad hlavami se jim klenula vesmírná báň, jiskry hvězd se chvěly závratí z černých hlubin, měkké ticho konejšilo vzrušené smysly, tajemství se skrývalo za kruhem světla ohýnku.

Byla to odpověď na jeho otázku?

„U otců ses naučila anglicky,“ vracel se k dřívějším otázkám. „A tam ses taky poznala se svým přítelem?“

„Ano.“

„Vašich bílých přátel není asi mnoho,“ zauvažoval. „Ale strážcům záleží hlavně na nich. To letadlo nakonec nejspíš unesli kvůli němu. Mysleli, že v něm cestuje, když si mě někdo z jejich zvědů spletl s ním.“

Gazelí stopa na to nic neříkala. Ale kdo mlčí, souhlasí.

„On měl letět s ostatními,“ pokračoval v úvahách Petr. „Ale letěli jen černí přátelé a já. A ty. – Proč zůstal bílý přítel v Addis Abebě?“

Zase žádná odpověď. Petr se setkal jen s posmutnělým, vyčítavým pohledem.

„Zas už se moc ptám,“ kál se rychle.

„Ty nevíš, že se o přátelích nesmi s nikým cizím mluvit,“ poučila ho Gazelí stopa.

Copak já jsem cizí, chtělo se vykřiknout Petrovi, ale včas se zarazil. Znova by se musel stydět a omlouvat.

„Ani na poušti?“ namítl místo toho.

„I na poušť přijedou někdy vojáci,“ zněla odpověď.

A tak už nebylo, na co se ptát. Alespoň tento večer ne. Byl ostatně čas jít spát.

Ale nebyl ještě konec událostem prvního dne v Mrtvé zemi.

Právě když se Petr začal ukládat ke spánku, všiml si, že Gazelí stopa zpozorněla. Petr také napjal sluch.

Neuslyšel nic, ale cítil, že se něco děje. Někdo se blížil k tábořišti.

Ve tmě žalostně zaplakalo dítě. Přicházejí lidé!

Petr vyskočil a přihodil na oheň.

„Lidé!“

Nechápal, proč Gazelí stopa zůstala netečná. Je dobře umět za všech okolností zachovat klid, ale tentokrát opravdu přehání.

Oheň zapraskal, větve chytily a plameny vyšlehly do výše. Docela blízko se někdo pekelně zachechtal.

A nový pláč. A zase chechot. A Gazelí stopa jenom klidně poslouchá.

Ve tmě zazářil rudý bod a hned se rozdvojil. Ve světle vzplanuvšího ohně se rozžehly dvě zvířecí oči.

Hyena. Hyena jako vystřižená z přírodopisu.

„Vydrží oheň celou noc?“

Petr se snažil, aby otázka zněla klidně, věcně.

„Já nasekám dříví na přiložení,“ nabízel se.

„Nemusíš,“ usmála se Gazelí stopa. „Přišla jenom na návštěvu. Lovit půjde jinam.“

A když nic neuloví, přijde znovu a bude za námi chodit tak dlouho, až se lovu dočká.

„Musíme mít zbraň,“ uzavřel Petr své černé myšlenky.

Gazelí stopa souhlasila.

„Luk, nebo oštěp?“ zeptala se.

„Oštěp.“

„Musíme najít strom. A teď budeme spát.“

Petr vyhlížel do tmy, ale červená světla očí se už neobjevila. ještě jednou se ozval chechot, ale už z velké dálky.

„Tak dobrou noc.“

Nad temnější linkou skály se vynořil měsíc. Nahoře stále zářil Jižní kříž.

IX. NA VELKÝ POCHOD

Když se Petr probudil, svítilo už do strže slunce. Gazelí stopa seděla u ohně a nastrkovala na prut pruhy masa. Z ohně se šířila vůně pečeně.

„Dobré ráno.“

Jeho pozdrav zněl mírně zahanbeně. Sliboval přece, že ráno rozdělá oheň sám.

„Co mám udělat?“

Podívala se na něho udiveně.

Samozřejmě, není zvyklá dávat příkazy k práci, u nich ví každý sám, co má dělat.

„Nasekám dříví,“ navrhl.

Neměla námitek, a tak došel pro novou zásobu ke keři s měkkým dřevem.

Když se vrátil, sušilo se želví maso na slunci a na želvích krunýřích byla připravena pečené. Ukázalo se, že to jsou vnitřnosti zvířete, maso se sušilo do zásoby.

Snídaně nebyla tak bohatá jako večeře a také vody bylo sotva na zahnání žízně.

„Napijeme se potom,“ slibovala Gazelí stopa. Všimla si, jak dlouho držel Petr prázdnou čutoru u úst.

Vzala želví misku i pruty s masem, které se sušilo, Petr zase sekery, zahradili vchod do tábořiště a vydali se k vodě. Gazelí stopa si ještě zastrčila za pas tlustý bezový prut.

Dole v proláklince nejdřív zapíchla pruty s masem do písku, pak připravila želví krunýře a čutoru.

„Potřebujeme vejce,“ řekla s povzdechem.

„Vejce?“

„Od pštrosa,“ dodala.

Pštrosí vejce vydá za čtyřiadvacet slepičích, pamatoval si Petr ze školy.

„To by bylo co jíst tři dny,“ mlaskl si.

„Dva,“ opravila ho věcně. „Ale hlavně na vodu,“ vysvětlovala.

Pravda, čutora nestačí na delší putování pouští. Pštrosí vejce by byla objemná zásoba na vodu.

„Musíme hledal,“ řekla Gazelí stopa.

„Tady žijí pštrosi? Na poušti?“

Přikývla.

„Můžeme najít prázdné,“ řekla potom.

A jako by toho už namluvila přespříliš, posadila se na paty, zadívala se do země a volně vydychovala a vdechovala.

Nerušil ji, věděl, že prosí ducha vody o pomoc.

Když dokončila tichý obřad, začala hrabat novou jámu v písku.

„Pomohu ti,“ nabídl se Petr.

Neměla námitky, hloubili tedy jámu společně jako dvě děti někde na pláži u moře. Když odhrnuli povrchový sypký písek, přišli na soudržnější vrstvu. Prorazili ji a dole konečně začal písek vlhnout. Hrabali dál, kam až to šlo, ale pramen ani pramínek nikde.

„Musíme udělat jámu o moc větší,“ povzdychl Petr.

Ztrácel naději, že vůbec narazí na vodu.

„Nemusíme,“ řekla Gazelí stopa.

Vzala prut s duší a foukla do něho. Prut byl dutý, musela předtím tedy vytlačit duši. Gazelí stopa tak vyrobila pěknou dlouhou trubici.

Trubici teď omotala na konci suchou trávou, zasunula ji do čerstvé jámy a nahrnula vlhký písek zpátky. Potom písek kolem vyčnívající rourky pěkně udusala.

Teď pronese zaříkání a voda vytryskne, začínal málem věřil Petr.

Gazelí stopa ho zklamala. Připravila čutoru a misku ze želvího krunýře, vzala tenký proutek a zase se tiše soustřeďovala.

Když uklidnila dech, zastrčila proutek do otvoru čutory, druhý jeho konec vzala do koutku úst a pak přiložila rty k rource trčící z písku.

Potom začala sát. Sála ze všech sil s krátkými přeryvy k nadechnutí, drobná ramena se zvedala nesmírnou námahou, na čele jí vytryskly krůpěje potu a řinuly se dolu celými potůčky. Uplynula jistě minuta, dvě, tři, už to nebylo k vydržení a pořád nic, ani náznak úspěchu.

Vodu, vodu, vodu, začal prosit Petr, nemohl už jen tak přihlížet k té nelidské dřině. Dej nám vodu, prosím tě, buď dobrý, ty, který vládneš vodou, prosím tě…

A najednou se stal zázrak. Petr vyjekl překvapením.

V koutku dívčiných úst zabublala čirá voda jako malý pramínek a po proutku stékala do hrdla čutory.

Když byla láhev plná, přesunulo děvčátko proudící vodu do želví misky.

Teď tak mít pštrosí vejce, zatoužil Petr. Co honem udělat, přemýšlel soustředěně, ale nic ho nenapadalo, až postřehl výzvu jejích očí.

Lehl si naznak, hlavu posunul k čutoře, v oteklém zátylí ho prudce bodlo, ale on si toho nevšímal a otevřel ústa. A už se řinul pramínek lahodné vody do žíznivého hrdla. –

Nakonec pila Gazelí stopa, která ten zázrak stvořila. A zázrak byl i to, že nepadla vysílením. Petr před ní sklonil hlavu v pokorném obdivu.

„Příště budu čerpat já,“ prohlásil.

Na unavené tváři se objevil úsměv.

Vodu odnesli do tábořiště, uložili do jámy a dobře zabezpečili. Potom se vydali na nový průzkum.

Žár prudce stoupal, nejlíp by bylo najít pod skálou proužek stínu a ležet tam až do večera.

„Můžeš si lehnout,“ řekla Gazelí stopa, jako by četla jeho myšlenky.

„Nemůžu. Musím udělat oštěp.“

Když konečně našil vyšší stromek nedaleko od podzemní vody, byl Petr docela spokojen. Kmínek na místě zhruba opracoval.

„Dokončím to doma,“ povídal a pak se zasmál. Vychladlé ohniště uprostřed trní je najednou domov.

Gazelí stopa byla nakonec spokojena. Nejenže našla plno kořínků a hlíz, ale před polednem, když už se vraceli, objevila keřík, nad kterým se celá rozzářila. Rostl v písku a Petrovi připadal stejný jako ostatní pouštní trniska. Když keřík bez námahy vytrhla, zabělaly se na koříncích tučné výrůstky. Náhle se jeden po druhém začaly pohybovat.

Larvy. Petrovi se z nich udělalo zle.

Gazelí stopa rychle larvy posbírala a ještě vyhrabala z písku další.

„Lahůdka,“ zářila.

Petr přimhouřil oči, nemohl se na tu hemživou změť ‚dívat. Tohle tedy do úst nevezmu, kdybych měl umírat hlady, zaříkal se.

„Nemáš radost?“

Velké hnědé oči se dívaly udiveně a potom zesmutněly.

„Musíme jít daleko, dlouho…“

Petr se zastyděl. Z tichých slov slyšel náhlou tíhu drtících obav. Gazelí stopa byla stále klidná a jistá, i když věděla, že jí její společník bude víc zátěží než pomocníkem na velkém pochodu pouští. Ale když odmítá i pochoutku, kterou dává poušť…

Bude zaležet na každé kapičce tekutiny, na každém soustu, když mají vydržet nekonečné putování vyprahlou, žíznivou a hladovou pustinou, když mají přežít

„Podívej.“

Ukazovala na tvrdou zem, ale Petr neviděl nic pozoruhodného, nerozeznával ani lupínek nebo čárku trávy.

Popošla tedy dál až k pruhu písku.

„Vidíš?“

Teď viděl. I pochopil. Cítil, jak mu v palčivém vedru naskočila husí kůže.

V písku nechala zřetelný otisk velká tlapa V uších mu zazněla ozvěna dětského pláče a divokého chechtotu včerejší noci.

Hyena.

„Chodi kolem.“

Poznala to ze stop. Rozezná stopy i na tvrdé půdě. Rozpoznala by i otisky kopýtek gazely na skále.

„Bude chodit za námi.“

A čekat, až zeslábneme, až nebudeme schopni udržet v ruce zbraň, rozdělat oheň.

Pak si zhluboka vzdychl, zamhouřil oči a sáhl do hemživé hromádky. Nesmí se mi zvednout žaludek, nesmí se mi udělat zle, přikazoval si

„Nech je!“

Ucítil její ruku na své. a když otevřel oči, viděl, že se Gazelí stopa směje.

„Počkej,“ říkala s úsměvem „Upečeme je.“

Oddechl si z hloubi duše a dal se sám taky do smíchu. Byl by málem zkazil pouštní lahůdku.

Teď už si budoucí pochoutku prohlížel se zájmem Až je vytáhnou z ohně, budou z nich nejspíš škvarky.

Večerní oheň rozdělával sám.

Připravil si náčiní, nasadil špici hůlky do důlku v měkké podložce a začal energicky vrtět

Gazelí stopa se zájmem přihlížela

V důlku se objevil hnědavý prach, hromadil se, Petr ještě zrychlil pohyb dlaní, pot se mu řinul po čele i po zádech, ale prach se nezažíhal.

Zdálo se mu, že se namáhá už celou věčnost, a pořád nic. Podíval se po ni a viděl v jejich očích nějakou pobídku.

Musím jenom říkat prosbu k duchu ohně, slyšel její hlas jako z dálky.

Dej nám oheň, prosím tebe, který vládneš ohněm, dej nám dobrý oheň, prosil naléhavě.

Dlaně se rozkmitaly jakoby bez jeho vůle a v důlku se objevil proužek dýmu. Petr ještě přitlačil a chomáček trávy začal doutnat. Opatrně zafoukal a vyskočil plamínek. Petr pyšně zvedl hlavu.

Gazelí stopa rychle podpálila hraničku. Když se střetl s jejím pohledem, neviděl ani známku obdivu. Pro ni byl obřad rozdělávání ohně něčím tak obyčejným jako pro Petra škrtnout zápalkou.

Pečené larvy zakončily večerní hody. Petr nebyl zklamali, chutnaly opravdu jako škvarky. Ale zemni ořechy byly stejně lepši pochoutka.

Želví maso vyschlo přes den pod žhoucím sluncem na troud. Do zásob jim přibyly další ostnaté okurky, nová hromádka ořechů, cibulky proti žízni, divoká mrkev a sladké brambory. Měli bohatý den

„Teď ještě najít pštrosi vejce,“ vyslovil Petr další svou myšlenku nahlas

„Půjdeme deset dni,“ řekla Gazelí stopa a ukázala pro jistotu nebo ze zvyku prsty obou rukou. „Deset dní Mrtvou zemí bez vody.“

Znělo to jako varování. I pro Křovačku, pro obyvatele pouště, byl přechod bezvodé pustiny smrtelně nebezpečný podnik. Teď bude mít navíc za průvodce nezkušeného bělocha.

Byl by div, kdyby se splnila pilotova předpověď?

Petr však za ty necelé dva dny prožité s ní měl jistotu, že nezůstane v poušti sám. Lidé jejího národa se nemusí učit držel pohromadě. Naučila je to už dávno poušť.

Věděl to i pilot, který tak dobře znal poušť i její obyvatele? Ale to by pak znamenalo, že jim zachránil život! A jeho řeči o pomalé a kruté přirozené smrti byly jen lstí, na kterou se jejich kat dal nachytat.

„Myslíš, že i mezi strážci se najde člověk s dobrým srdcem?“ ověřoval si Petr své úvahy u Gazelí stopy.

„Ty myslíš na muže, který řídil letadlo,“ Uhodla. „Ano, ten není docela zlý.“

„Ale proč potom je se strážci?“

„Nevím. Třeba se boji černých. A má rád nás.“

Ovšem, Křováci nejsou černoši. A lidé nejsou jen černí a bílí, žije mezi námi čím dál víc míšenců.

Pod Jižním křížem praskal tichounce ohýnek jako veliká pozemská hvězda. Když dohořel, rozprostřelo se od země až do nebes nekonečné vesmírné ticho.

Ta prosba k dárci ohně mi pomohla soustředit se vzpomněl si Petr na své čarování a byt rád, že přišel na vysvětlení úspěchu kouzla.

Ve tmě zavzlykalo dítě. Potom ho vystřídal chechtot.

Obchází kolem. Bude chodit stále za námi Musíme se připravit. Na ni a na velký pochod.

Na pochod života, nebo smrti.

X. MRTVÁ ZEMĚ

Když se naposled ohlédl dolů do strže, bylo Petrovi, jako by opouštěl domov, bezpečí. Vyschlé řečiště mu připadalo ponejprv jako past, ale teď věděl, že bylo jejich záchranou. Po řece, která zmizela v písku, zbylo kdesi dole trochu vláhy a vláha znamenala život.

Na druhé straně, před nimi, se táhla donekonečna červená země, zalitá spalujícím sluncem, chvějící se rozpáleným vzduchem, který ležel na rudé půdě jako těžká duchna na těle zachváceném horečkou.

Nikde v dohledu strom, keř se zbytky lístků jako dole ve strži. A až přijdou na zbytky porostu, budou beznadějně uschlé, protože ani houževnaté pouštní trniny nepřežijí tak dlouhé období sucha.

„Tady už nepršelo moc a moc let.“

Gazelí stopa jako by neslyšela.

„Vidíš?“ ukázala na svah o kus níž.

Tudy vystoupili na náhorní planinu. Výstup byl obtížný, na svahu strže se bořili do sypkého písku právě tak jako tehdy v místech, kde je strážci shodili z letadla. Teď odpočívali, nabírali dech.

Petr popadl oštěp. Vzápětí těžkou zbraň položil a rychle sundával luk.

V jejich stopách šplhala z rokle hyena. Žíhaná bestie uvízla v sesouvajícím se pisku a marně hrabala všema čtyřma, trčela na místě. Ideální terč po vyzkoušení čerstvě nabytého umění.

„Počkej,“ zadržela ho malá ruka.

„Neboj se, trefím.“

Byl si jíst, na tuhle vzdálenost trefil i menší terč.

Vytrhl se z jemného sevření a běžel vstříc živému cíli. Cestou vyjímal opatrně šíp s otrávenou špicí. Bude od tebe pokoj, bestie, těšil se. Konečně ukojí nenávist k mrchožroutovi, který chce čekat na jejich smrt po celou dlouhou cestu Mrtvou zemí.

Rychle a zároveň obezřetně nasazoval šíp. Stačilo by sebemenší škrábnutí a hyena by se velice brzy dočkala.

„Nestřílej!“

Zaváhal.

Zvíře ucítilo nebezpečí a dalo se na ústup. Dolu to šlo lip. Za chvíli bude mimo dostřel.

Petr natáhl luk.

„Nestřílej! Musí zůstat živá!“

Přestal mířit, ohlédl se a viděl, že musí poslechnout. Velké hnědé oči byly rozšířeny hrůzou, hněvem.

Vlastně má pravdu. Co bychom dělali s mrtvou šelmou, už tak sotva pobereme všechny zásoby. Jestli nás bude opravdu věrně sledovat, půjde s námi vlastně živá konzerva.

Petr se usmál.

Hyena sbíhala zpátky do rokle. Jestli dostala strach a zůstane tam, je po konzervě.

„Polekal jsem ji,“ omlouval se Petr. Už litoval, že se unáhlil. „Budu tě už poslouchat na slovo,“ sliboval. A myslel to upřímně a vážně.

„Půjde za námi, uvidíš,“ chlácholila ho Gazelí stopa. „Tam dole už dlouho lovit nebude.“

Zase má pravdu.

V uplynulých dnech vylovili všechno, co se skrývalo pod zemí v norách, co se zarývalo do písku, co nechávalo stopy na zrádné půdě. Jenom noční pták se nedal lapit a přicházel jim zanaříkat k večernímu ohni střídavě s hyenou.

Gazelí stopa znala způsobů lovu dost a dost. Třeba dlouhý prut s velkým trnem na konci, tím vytáhla z podzemí zvíře podobné jezevci jako rybu na udici. Tehdy přišla chvíle, kdy se konečně mohl uplatnit i Petr.

Bylo to v okamžiku, když se děvčátko chystalo stáhnout křivonohému tvoru kůži a nasazovalo kamenný nůž k řezu uprostřed hřbetu. Maminka stahovala králíka jinak, říkal si Petr a pak si na něco vzpomněl.

„Tak ne,“ zadržel malou ručku. „Tady,“ ukázal na podbřišek.

„Proč?“ podivila se Gazelí stopa.

„Co chceš udělat s kůží?“

„Rozřezat na provazy.“

„Na řemeny chceš říct.“

„Na řemeny.“

Řemeny potřebovali, ale ještě víc potřebovali nádoby na vodu. Když ulovili křivonožku, neměli ještě naději, že najdou něco vhodnějšího. Staré pštrosí hnízdo objevili až později.

„Stáhneme kůži v celku,“ navrhl Petr. Vzpomněl si totiž na Araby s měchem na vodu z kozí kůže. Pouštní jezevec byl sice velký sotva jako králík, ale každý litr vody bude dobrý na velký pochod pouští.

Vysvětloval svůj nápad Gazelí stopě s takovým zápalem, že se dala přesvědčit. Pomáhala mu pak kůži oškrabat, každý ždibec tuku byl ostatně pro ně vzácností. Zužitkovali každou část zvířete. Když Petr zahodil kost, zdvihlo ji děvčátko s káravým údivem, rozpoltilo ji, vysálo pečlivě morek a později ze štěpiny vyrobilo kostěnou jehlu. Ze střev zase byly nitě, spíš vlastně struny a zároveň tětiva luku. Jen žluč a obsah střev nebyl k jídlu ani pro pouštní národ, ale ani ten nezahodili. Polostrávené zbytky posloužily jako návnada do pasti, v které pak našli jinou malou šelmu. Její kůže potom opravdu padla na řemeny.

Z kůže křivonožky však byl docela slušný míšek. Petr byl šťasten, že konečně taky přispěl svou troškou do mlýna, stejně šťasten, jako když později vyrobili luk a šípy a on se začínal trefoval do cíle i na třicet kroků.

Když slunce a písek vysušily kůži jako pergamen, naplnili míšek při příštím čerpání vodou. Dřina s vysáváním vody zůstala na Gazelí stopě, Petr to nedokázal, namáhal se marně, třebaže měl mohutnější plíce. Nepomohly ani prosby k dárci vod.

Plný míšek nechali ležet celý den na slunci. Večer ochutnal vodu nejprve Petr. Byla odporná, páchla hnilobou.

„Musíme ji vylít,“ řekl zklamaně.

„Počkej,“ vzala si nešťastný míšek Gazelí stopa.

Ani jí voda nelahodila, ale přesto ji pila, nedopustila, aby vzácná tekutina byla zmařena. Petr se také přemáhal, až bude opravdu žízeň, budou pít i šťávy ze žaludků ulovených zvířat, musel tedy trénovat už led.

Gazelí stopa potom natřela vnitřek míšku pryskyřicí a chuť vody se zlepšila. Pryskyřice jim výborně posloužila i při tom hlavním.

Už ztráceli naději, když Gazelí stopa konečně našla staré pštrosí hnízdo. Jen jedno vejce bylo celé, byl to obrovský pukavec, zkažený vnitřek ztuhl za léta na kámen a dalo nesmírnou práci ponenáhlu ho vyškrabat ubohými kamennými škrabkami a nožem z kosti. Gazelí stopa však měla nezměrnou trpělivost a nakazila jí i Petra.

Z ostatních skořápek vyběhla před lety pštrosata a v hnízdě zbyly půlky a větší či menší úlomky. Jemné prsty děvčátka a pryskyřice dokázaly zázrak. Podařilo se jí slepit dohromady pět solidních nádob na vodu.

Petr se učil znát pouštní rostliny, ale hlavně se cvičil v lukostřelbě.

„Myslíš, že něco zastřelím?“ zeptal se jednou Gazelí stopy, když se mu dařilo zasahovat blízký cíl. „Tímhle šípem přece větší zvíře nezabiju.“

„Zabiješ, uvidíš.“

Měla pravdu. Brzy potom přinesla zase larvy.

„Pochoutka,“ těšil se Petr.

Stihl ho udivený pohled.

„To je jed!“

„Jed?“

„Ty to nepoznáš?“

Bylo jí nepochopitelné, že nerozezná oba druhy. Jedovaté larvy byly podstatnou částí šípového jedu. Gazelí stopa vyrobila šípy se špicí naříznutou tak, že se v ráně ulomila a zvíře se jí už nemohlo zbavit. Každý zásah pak znamenal jistou kořist.

„A můžeme jíst potom maso?“

Petr byl nedůvěřivý k jedům.

„Musíš hned vyříznout maso kolem rány.“

„A to stačí?“

Podívala se na něho shovívavě jako matka na dítě, které ji trápí hloupými otázkami.

„Uvidíš,“ zakončila rozhovor.

A tak, když teď řekla, že hyena půjde za nimi, a když připojila zase své „uvidíš“, věděl Petr, že je konec povídání.

Vypravili se nu dalekou, nebezpečnou cestu. Poputují mnoho dní, než potkají člověka, musí překonat Mrtvou zemi, kde po mnoho let nespadla kapka deště. Na osm, v nejhorším na deset, možná i na dvanáct dní mají zásobu vody. Do té doby musí objevit studánku, louži nebo aspoň ulovit zvíře, které má dost krve.

Vykročili.

Chvíli ještě šli podél rokle. Dole u úpatí skal se černaly proužky stínu. V nich odpočívali přes polední dobu, přes čas velké výhně. V Mrtvé zemi stín nenajdou. Skryjí sotva hlavy a ramena pod přístřešek z tyček a Petrova saka. Jinak sloužil Petrův kabát totiž také jako vak a v noci jako přikrývka.

Rokle ostře zahýbala, jejich cesta pokračovala dál přímo po slunci. Sluncem se bude Gazelí stopa řídit celou cestu. Podle něj pozná světové strany – vždyť jinak by mohli chodit v kruhu, v obrovském zničujícím kruhu.

„Už jsi tady někdy byla?“

„Byla.“

„Dávno?“

„V době dešťů.“

To tedy bylo hodně dávno. Kolik jí tehdy bylo? Pět, osm nebo deset.

„A to si pamatuješ krajinu?“

„Až bude slunce nahoře, přijdeme ke třem stromům,“ odpověděla.

„Opravdu?“

„Uvidíš.“

Tak tam budeme mít aspoň pořádný stín, zaradoval se Petr. Když mu takhle odpověděla, přestal pochybovat.

Kráčeli volným tempem, Petrovi se chtělo přidat do kroku, aby ušli co nejdál, dokud jsou ještě svěží, ale podřídil se.

Po hodině začal cítit únavu a malátnost.

„Ještě půjdem,“ řekla Gazelí stopa. „Stromy jsou daleko.“

Mimoděk se ohlédl zpátky, tam, kde zůstala útulná, pohostinná strž. V mihotavém vzduchu spatřil pohybující se se stín.

Hyena.

Půjde za námi, říkala Gazelí stopa ráno.

Měla pravdu. Má pořád pravdu.

XI. VĚRNÝ STÍN

„Co bude žrát? A co bude pít?“

Petr se ptal s takovou úzkostí, že se na její tváři objevil konejšivý úsměv.

„Bude lovit cestou,“ upokojila ho.

„Copak tady něco uloví?“

„Jistě.“

Když to říká tak určitě, nemá smysl se dál ptát.

„V noci může lízat rosu,“ dodala Gazelí stopa.

„Tady padá rosa?“

„Někdy.“

„Tak si ji taky nachytáme.“

„Když najdeme kámen, velký kámen.“

Ovšem, jinak se vláha ihned vsákne do písku

„A jak to, že ona kámen najde lip než my?“

„Běhá rychleji než my. Nos má taky lepší.“

To jsem mohl vědět sám, mračil se Petr.

„A co tady může ulovit?“

Na to sám přijít nemohl.

„Třeba noháče.“ Petr věděl, že to je hrabavý tvor, který žije v norách.

Vyprahlá červená půda byla dokonale mrtvá. Možná že Gazelí stopa rozezná nějaké pozůstatky života, které vzdorují po léta nebeskému ohni, ale Petr se bál zeptat. Nechtěl se setkat zase s mírně udiveným pohledem nebo vyvolat na drobné tváři konejšivý úsměv. Při něm měl vždycky pocit, že se musí přikrčil, aby na něho mohla shlížet shůry jako velký na malého.

Jednotvárná poušť unavovala stejně jako suché vedro. Kdyby se aspoň objevil mráček na šedomodrém nebi, kdyby se ukázala fata morgána, kdyby se kolem mihla hyena…

Rozhlédl se, ale neviděl nic.

Šli mlčky aspoň hodinu, když se Gazelí stopa zastavila.

„Podívej se,“ ukazovala stranou.

Petr by si byl té prohlubinky nevšiml. A kdyby, považoval by ji za přirozenou součást bezútěšné krajiny, splynula by mu s ostatní půdou rozpraskanou suchem, jednotvárně červenou, beznadějně pustou.

„To udělal vítr? Nějaký vzdušný vír?“

„Vítr?“

Zase nemohla uvěřit, že nevidí něco tak nápadného, co bije do očí.

„Tady se podívej.“

Ukázala zblízka na okraj prohlubinky. Byly tam znát hlubší vrypy. Mohly je vyrýt kamínky rotující s pískem, ale ještě spíš tupé drápy.

„To vyhrabala ona?“

Velké hnědé oči se údivem ještě rozšířily.

Petr se začal vztekat. Hrome, kdy pochopí, že nemůžu vidět všechno, co ona, že nemůžu vědět to, co ona

„Hyena má velkou nohu,“ napovídala mu jako nechápavému žáčkovi.

„Šakal,“ uhodl konečně. „Co vyhrabal?“

„Nevidíš?“

„Jak to můžu vidět? Já nemám takové oči jako ty. U nás nemá nikdo takové oči. Už jsem to říkal kolikrát!“

Něžná tvář zesmutněla. Ty výčitky Křovačku bolestně ranily.

Bylo mu jí rázem líto, nejraději by ji hned odprosil, pohladil nízká zrnka kučer, ale nic z toho nešlo udělat.

Sklonil se až těsně k zemi. Neviděl nic než drobné hrudky a prach, ale potom konečně rozeznal cosi jako nitky trčící tak na milimetr z hlíny.

„Nějakou cibuli. Nebo hlízu.“ Masožravec v ní hledal spíš vláhu než potravu.

Gazelí stopa řekla jméno hlízovité rostliny ve svém jazyce, ale ten byl tak bohatý na mlaskavé zvuky, že Petr nebyl s to slovo dobře rozeznat. Musím se učit její řeč, umiňoval si.

Pokračovali v únavné pouti. Plochá krajina se sotva znatelně zvedala do mírného návrší. Až přejdou plochý vrcholek, uvidí snad konečně tři stromy. Tam bude odpočinek.

Nesmím myslet na odpočinek, na únavu, na vedro, říkal si Petr. Věděl už, že tyhle myšlenky dělají vedro a únavu ještě horší, ale vynořovaly se znovu a znovu, když je vidí zaháněl a snažil se jít bezmyšlenkovitě jako stroj za děvčetem, které neslo stejný náklad a šlo přitom volně jako na procházce.

Kdybych s ní nebyl, určitě půjde rychleji, zahanboval sám sebe.

Pozoroval raději krajinu kolem dokola, prohlížel pudu pod nohama a hledal nějakou stopu po životě.

„Kde je hyena?“

Ohlížel se, ale marně namáhal zrak. Asi se vrátila do rokle, tam najde úkryt před spalujícím sluncem a vyčenichá nějakou pouštní myš.

„Běžela zpátky?“ ověřoval si svůj nápad.

„Uvidíš.“

Zase ta strohá odpověď. Škoda.

Pak si vzpomněl, že Gazelí stopa šetří každou kapičkou tekutiny, každým drobtem potravy. Setři i každý ždibínek energie, šetři i řečí. Jinak to na poušti asi nejde.

Kdybychom si ale řekli občas pár slov, cesta by lip utíkala. Náklad by tak netížil. Naštěstí ho bude den za dnem ubývat. A pak přijdou další dny a budu toužit po tom, aby nádoby byly plné.

Zase ty nesmysly, pokáral se.

Na něco se jí zeptat, na něco opravdu vážného, aby se rozpovídala.

„Co vzkázali tvému lidu z kongresu?“ zkusil to.

„Počkej, až přejdeme Mrtvou zemi.“

Ano, ta nejvážnější otázka je teď přežít tuhle cestu.

Petr se opět ponořil do neveselých myšlenek. Museli jsme tak pospíchal z koryta vyschlé řeky? Ani hyeně se nechtělo přes nejpustší místa pouště. Běžela jenom kousek a vrátila se.

Měli jsme napřed prozkoumat celé koryto. Prošli jsme jenom část, jenom malou část. Někde výš nebo někde niž je třeba taky voda a možná není ani tak hluboko pod pískem. Mohl bych ji pak čerpat sám, naučil bych se to, určitě bych se to naučil, přesvědčoval sám sebe Petr. Kde je voda, je život. Hyena to ví, a proto se vrátila do bezpečí. Mohli jsme tam přečkat léto a dočkat se dešťů. Jednou musí přijít deště i sem. A potom je hračka putovat pouští, je to přímo rozkoš.

„Znáš celou vyschlou řeku?“ zeptal se.

Přikývla.

Jistě nelže. Ale pak nemá smysl ptát se dál.

„A nenašli bychom někde dál zase vodu?“ zeptal se přece.

Určitě řekne, že ne, a bude se zlobit.

„Nevím,“ přiznala.

„Nevíš?“

Překvapila ho dokonale.

„A že bude voda tam dole, to jsi věděla?“

Neodpovídala. Uvažuje o odpovědi nebo nechce mluvit o zbytečnostech, hádal Petr.

„Věřila jsem. Je to místo, kde se voda našla vždycky.“

„A jinde je to moc nejisté?“

Přikývla.

„Stromy,“ ohlásila povzbudivě.

„Tři stromy? Kde?“

Petr neviděl před sebou nic než tetelící se vzduch.

„Nevidíš?“ Neznělo to udiveně, snad ani sama nic nevidí a řekla to jenom pro povzbuzení.

Šli ještě hodně dlouho, když konečně Petr rozeznal na obzoru jakýsi chomáček chrastí.

Nasadili bez domluvy velbloudí tempo. Karavana taky zrychlí krok, když ucítí vodu v oáze.

„Podívej se,“ ukázala Gazelí stopa dopředu.

Zase rozhrabaná půda.

„Ale tohle je čerstvá díra!“

Rozhrabaná hlína byla o odstín temnější než okolní půda, slunce ještě nestačilo vysát jí barvu.

„Tak vidíš,“ pochválila ho jako uznalá, učitelka.

Podlouhlá jáma mela na konci zřetelnou hladkou prohlubeň.

„Vyhrabala zvíře!“

Byla to určitě hyena. Vrypy drápu byly širší a hlubší než šakalovy.

„Předešla nás, potvora!“

„Co je to potvora?“

„Zlý, chytrý tvor,“ snažil se o vysvětlení co nejjednodušším způsobem.

„Chytrá je,“ souhlasila.

„Vybrala nám kořist před nosem. Mohli jsme mít čerstvou pečeni. Měl jsem ji přece jen zastřelit.“

Neřekla na to nic.

Stromy se rychle přibližovaly. Ale čím byly blíž, tím bylo jasnější že to, čemu se v Mrtvé zemi říká stromy, jinde by bylo nejvýš zákrskem.

Pod zákrsky se dal tušit řídký stín.

„Nesmíme ji zabil,“ řekla po dlouhé chvíli Gazelí stopa.

Tuhle odpověď čekal Petr už dřív.

Stín pod stromy se pohnul, když došli na dostřel luku. Byla to hyena. Vyskočila a neochotně přenechala stinné útočiště vetřelcům.

„Nesmíme ji zabít,“ opakovala Gazelí stopa. „Musí s námi jít přes celou Mrtvou zemi.“

Jako stín, jako věrný stín.

XII. HYENA A ŠAKAL

Den už dávno dohasl, purpurový požár na západě vybledl a zpopelavěl, až se docela utopil v modročerném moři hvězdného nebe.

Večerní ohýnek žhnul posledními uhlíky. Vzduch chladl rychleji než v rokli, plochá pláň vydychovala nastřádané teplo přímo do nekonečna. Vznešený hluboký klid stál jako průzračný sloup podpírající hvězdnou klenbu. Ani hyena se neopovážila porušit nehnuté ticho noci.

Petr nemohl usnout.

První den v Mrtvé zemi ho příliš rozrušil. Polední odpočinek pod směšnými zákrsky byl příliš krátký, neusnul jako Gazelí stopa. Byl příliš unavený, takový pochod s nákladem byl pro něj nezvyklý. Gazelí stopu snad ani nenapadlo, že takhle velký chlapec nemá ani zlomek její odolnosti proti vedru, proti námaze, proti beznaději.

Slunce žhnulo ještě mocně, když se vydali na odpolední pochod.

„Vždyť je moc vedro,“ zkusil Petr prodloužit polední siestu.

„Vedro?“

Pro ni je vlastně zima, musel si znovu připomínat.

Jak ale potom přežij u prosinec, vrchol kalaharského léta – na to radši nemyslet.

„Musíme jít,“– řekla Gazelí stopa. Musíme dojít k suchým křovinám, o kterých ví Gazelí stopa, věděl i Petr. Nejenom proto, že potřebovali dříví na večerní oheň a trní na ochranu zásob – hyena se určitě pokusí ukrást z nich něco, až budou spát. U tří stromů zůstat nemohli, nemohli tam přespat a udělat si z nich oheň. Ty ubohé bědné zákrsky byly důležitý orientační bod v Mrtvé zemi. Ale ještě důležitější bylo dodržet „cestovní rozvrh“, protože každá hodina zdržení hned na začátku mohla znamenat katastrofu na konci pouti.

K suchému trní došli při západu slunce. Do soumraku byly zásoby v bezpečí, oheň se rozhořel zásluhou Gazelí stopy, sušené maso, které Petr v poledne žvýkal s nechuti, v něm dostalo přijatelnou chuť. Petr se najedl, ale byl tak unavený, že se zmohl jen na přípravu topiva Na rozdělávání ohně však už neměl sílu.

A teď se převaloval z boku na bok, protože spánek ne přicházel.

Večerní vzduch zprůzračněl, obzor dostal jasné obrysy, zatímco za dne je rozmazávalo kmitavé vlnění horkého vzduchu. Na čáře obzoru se objevila zářící hvězda a poznenáhlu vystupovala výš.

Petr užasl.

Vždycky rád pozoroval východ slunce, když se mu podařilo vstát dost časně, a ještě víc ho snad okouzlovalo pozvolné vynořování oranžového disku měsíce, protože ten neoslňoval a člověk ho mohl sledovat tak dlouho, až tajuplný veliký terč zezlátl, menšil se a zestříbřel do obvyklé podoby. Teprve tady, na poušti, na nedozírné rovině mohl pozoroval východ hvězd. Nad čistý obzor vystupovala jedna za druhou a každá rozeznívala jeho nitro.

Nevadilo mu už, že neusnul naráz jako Gazelí stopa. Slyšel její tiché oddychování za svými zády, na druhé straně ohniště. Ležela hned u pokladu zásob, Petr si vymohl místo na přední hlídce.

Co kdyby se hyena opovážila.

„Dnes nepřijde,“ ujišťovala ho Gazelí stopa.

Krev úlovku ukojila žízeň, maso hlad žíhané šelmy, usoudila Gazelí stopa, když se hyena po celý zbytek dne neukázala. Petr však přesto naléhal, aby se střídali na hlídce v nočním bdění.

„Probudím se, až přijde,“ tvrdilo děvčátko.

Když teď nemohl usnout, bylo to taky asi proto, že by se byl rád dočkal důkazu.

A co šakal, napadlo ho znenadání.

Neviděl ho už ani jednou po prvním setkání hned prvního dne. Šakal si zřejmě netroufal jít za lidmi jako hyena, bál se jich a bál se právem Mrtvé země. Zůstal v korytu řeky, neměl dost sil je sledovat. Petr si vybavil jeho vychrtlé tělo, rozcuchanou řídkou srst, vpadlé boky i to, jak se pomalu pohyboval. Vypadal už tehdy, že mele z posledního.

Silnější sok mu asi loupil kořist před nosem, hyena ho možná okrádala i o úlovky. Teď hraje stejnou hru s námi, bestie. Petr si na ni nemohl pomyslet, aby se nerozzuřil.

„Šakal už nežije,“ ozval se za ním tichý hlas.

Už na to byl zvyklý, že poznala, na co on myslí, čeho se bojí, vždycky, když jeho myšlenky a city byly dost vzrušené, aby u ní rozezněly tajemnou odezvu.

„Já myslel, že spíš,“ obrátil se k ní. „Taky nemůžeš usnout?“

„Byla tady,“ odpověděla. „Probudila mě.“

„Hyena?“

Nemohl termu uvěřit. Sám nezaslechl vůbec nic, nic nezpozoroval.

„Ráno uvidíš stopy.“

Nepochyboval už.

„Šakala dostala ona?“

Zase se ptám na samozřejmost, zamrzel se sám na sebe.

„Šel taky za námi?“ napravoval chybu.

„Ne.“

„Ale.“

Chtěl jí připomenout stopy šakalích drápů v jámě, kterou mu ukázala cestou. Ale jáma byla mnohem starší, uvědomil si. Hyena tedy šakala ulovila ještě za jejich pobytu ve vyschlém řečišti. Gazelí stopa na to přišla.

„Proč jsi mi to neřekla?“

Zdálo se mu, že i ve tmě rozeznává na její drobné tváři úsměv.

„Litoval jsi ho,“ řekla. „I teď jsi smutný.“

Cítil smutek i dojetí. Od chvíle, kdy ji ponejprv spatřil, měl pocit, že ji musí ochraňovat. A zatím ona chrání jeho. Chrání ho před útrapami cesty, před hladem a žízní, dokonce i před zbytečným žalem.

„Nemusíš ho litovat,“ utěšovala ho. „On jí hodně ubližoval. To je starý boj mezi šakalem a hyenou.“

Vypadalo to, jako by chtěla vypravovat nějaký příběh. Nebo spíš bajku. Pohádku před spaním.

„Slyšel jsi o tom?“

„Neslyšel.“

Povídej, zaprosil v duchu.

„Tak poslouchej.“

Posadila se a zadívala se do černé dálky.

„Bylo to na počátku světa,“ začala slavnostně. „Na počátku světa byla zvířata hloupá. Slon byl hloupý, lev byl taky hloupý, šakal byl docela hloupý. I antilopa byla hloupá, hyena taky, i pštros byl hloupý. Pštros je hloupý dodnes. Lidé měli oštěpy a zabíjeli zvířata bez námahy. Gazela neutekla, když k ní přišel lovec, zebra neuhnula z cesty, po které šli lidé s oštěpy, pakůň šel pít z pramene, tam ho čekala smrtelná rána, a on se nezachránil útěkem.“

A já myslel, že nedokáže povědět opravdovou větu, žasl okouzlený Petr.

„Duch zvířat byl smutný, když viděl, jak jeho děti hynou. I vzal ranec, naložil do něj chytrost a donesl ho zvířatům na zem. Položil ranec s chytrostí pod strom a vrátil se do své jeskyně na nebi.

Pod strom přišla hyena se šakalem.

‚Vidíš ten ranec, bratře? Co v něm asi je?‘

‚Otevři ho, sestro, uvidíme.‘

Hyena ranec otevřela a vidí – v ranci je chytrost.

‚To nám dal duch zvířat,‘ zaradovala se, ‚vezmi si svůj díl.‘

Šakal si nabral velkou hrst a hned byl chytrý. Ošidím hyenu o její díl, říkal si.

A hned se chytil za břicho a naříkal a naříkal.

‚Co naříkáš?‘ ptala se hyena.

‚Ach, ach, ach, sestro, bojím se, že to byl jed, umírám.‘

Hyena se polekala a byla smutná.

‚Proč jsi mi dala jíst z rance, otrávila jsi mě! Běž pryč, zlá hyeno, běž pryč!‘ volal šakal.

Hyeně bylo šakala moc líto, jeho výčitky ji bolely.

‚Tak umřu s tebou,‘ řekla.

Nabrala si z rance plnou hrst a všechno naráz spolkla. A hned byla taky chytrá.

‚Tak ty jsi mě chtěl ošidit o můj díl!‘

Rozzlobila se a skočila na šakala. Šakal skočil za strom, hyena za ním. Ale šakal skočil znova k ranci a ukradl ještě jednu hrst. A to byl pštrosův díl.

Od té doby je šakal nejchytřejší ze všech zvířat, pštros zůstal hloupý a hyena nemá ráda šakala, chce se mu pomstít za to, jak ji málem ošidil.

Šakal nad ní obyčejně vyzraje, vždyť je chytřejší. Ale tím, hůř pro něho, když se mu hyena dostane na kříži.

Tak už ho taky přestaň litovat.“

Petr se zcela zaposlouchal do vyprávění Gazelí stopy. Tíha úmorného pochodu jako by z něho spadla, pokojně vdechoval vlahý čistý vzduch a díval se, jak nad obzor vychází hvězda za hvězdou.

Gazelí stopa prohrábla vrstvu popela a přiložila hrstku chrastí. Za chvilku zapraskaly plameny a osvětlily něžné rysy jejího drobného obličeje.

„Děkuji ti,“ zašeptal Petr.

„Můžeš spát,“ řekla Gazelí stopa a měla v tváři úsměv. „Já se probudím, když přijde. Věříš mi?“

To víš, že věřím, chtělo se mu říct, ale bylo to zbytečné.

„Ale vzbudíš mě, když přijde,“ řekl nahlas.

„Dobrou noc,“ zašeptal pak.

„Dobrou noc.“

Nad obzor vyšla veliká třpytivá hvězda.

Ale to už se možná Petrovi jenom zdálo.

XIII. ZLODĚJKA

Petr se probudil, právě když začalo svítat. Obloha na východě růžověla odleskem požáru zapáleného někde v Indickém oceánu, v nachu utonuly jiskry hvězd a zářily už jenom na západě, než se jedna po druhé ponořily pod obzor.

Gazelí stopa ještě spala. Ohniště zešedlo vrstvou popela, ale když ji Petr rozhrábl, zasvítily žhavé uhlíky. Rychle rozfoukal ohýnek, ušetřil si starobylý obřad i sílu. Bude jí třeba pro těžký den.

Děvče zřejmě udržovalo oheň po celou noc a teď dospávalo. Leželo stočeno do klubíčka, dlaň, nejměkčí podušku, pod hlavou. Dýchalo pokojně, volně v tvrdém předjitřním spánku.

Vzduch byl lahodný, příjemně svěží, jako by právě vypil ranní rosu. Nejlíp by bylo hned vyrazit, ale Petrovi bylo líto budit Gazelí stopu, a tak jen pozoroval jemnou tvář. růžovějící odleskem purpurové záplavy, rozlévající se výš a výš po nebi.

Pak se pohnuly lupínky víček a velké hnědé oči se střetly s jeho pohledem. Gazelí stopa se hbitě zvedla. „Dobré jitro,“ uvítal ji Petr. „Dobré jitro, otče!“ Petr jen zamrkal.

Gazelí stopa si protřela oči, rozevřela je dokořán a rozpačitě se usmála.

„Dobré jitro, Petře,“ opravila se. „Zdálo se mi o stanici,“ vysvětlila svůj omyl.

Mluvila ve snu s otcem misionářem, myslil si Petr. „Co se ti zdálo?“

„Přišli jsme k otcům, umírali jsme žízní.“

„Kdo? My dva?“

„Ano. Dali nám pít vodu z pramene. Pramen hlídalo žluté zvíře.“

„Hyena?“ Přikývla.

„Přišla v noci znovu?“

„Už ne.“

„Proč jsi tedy bděla?“

„Co je to bděla?“

„Proč jsi nespala?“

„Spala jsem. Probudila jsem se a přidala na oheň.“ Musela se budit každou hodinu. „Vždyť je v noci zima,“ dodala.

„Půjdeme?“ navrhl. „Než bude pálit slunce, ujdeme kus cesty. Kam až musíme dojít?“

„Ke skalám. U skal budeme spát.“

„A v poledne?“

„Dojdeme k močálu.“

„K vodě?“

„Močál tam byl dávno. Za doby dešťů. Voda vyschla.“

„Úplně vyschla?“

„Ano.“

„Najdeme něco cestou?“

„Snad u močálu.“

Našli jen cibulky proti žízni.

Bylo dobře, že vyrazili před východem slunce. Druhý tlen byl ještě tvrdší než prvý. U močálu narazili na známou stopu. „Zase tady byla před námi, potvora.“

„Hledá vodu,“ řekla Gazelí stopa.

Na močálu hledala marně. Jen rozpraskaná půda, spáry napůl zanesené prachem svědčily, že kdysi zde bylo bahnité dno. Močál se vytvořil na dně rozsáhlé mělké pánve, po deštích tu mohlo vzniknout slušné jezero. „Večer musíme dál pozor,“ dodala Gazelí stopa. „Na ni?“

Samozřejmě, jestli hyena nic neuloví, dožene ji hlad a žízeň k tomu, aby se pokusila ukrást něco lidem. „Tak proč ji –“

„Nesmíme.“

Pořád totéž. Není nakonec hyena pro její národ posvátná?

„Jak to, že zná naši cestu?“

Bylo opravdu divné, že hyena věděla, kudy půjdou.

„Je to hlavni cesta přes Mrtvou zemi.“

Na to jsem taky mohl přijít sám, zamrzel se Petr.

Kolem močálu rostlo křoví, našli dokonce i pár jedlých kořínků.

„Tady by se dalo tábořit,“ navrhl Petr. Děsil se odpolední cesty. „Třeba najdeme i čerstvou noru.“

„Musíme ke skalám.“

„Je tam trní?“

„Ano.“

„Tolik jako tady?“

„Tolik ne.“

„Můžeme lam udělat ohradu?“

„Uděláme oheň.“

„A ty budeš zase celou noc vzhůru. Copak to vydržíš?“

„Spím v poledne.“

„Nebylo by jednodušší…“ zabit tu potvoru zlodějskou. Ale to už se neodvažoval vyslovit.

„Nesmíme.“

Věděla, po čem Petr touží. „Pomůže nám přejít Mrtvou zemi.“ Konec hovoru.

Pohodlně ulehla, zavřela oči a za chvíli už tiše a pokojně oddychovala. Petr se taky natáhl.

Měl bych hlídat, říkal si, ale byl tak umořen suchým vedrem, že si musel odpočinout.

Usnout však nemohl. Co kdyby se přikradla žíhaná zlodějka, stačil by skok a bude po zásobách.

Přece jen začal dřímat, když ho náhlý popud přiměl, aby se zvedl.

Gazelí stopa byla vzhůru, stála a něco volala ve svém jazyce. Petr taky vyskočil.

Na dostřel šípu ležela hyena. Tiskla se k zemi, jako by se právě přestala plížit.

Chtěla je přepadnout ve spánku, o tom nebylo pochyb.

Petr popadl oštěp a napřáhl.

„Ne!“

Varovný výkřik ještě nedozněl a hyena vyskočila jako vymrštěna ocelovou pružinou, obrátila se a zmizela mezi křovím.

„To jsi udělal špatně,“ řeklo děvčátko smutně.

„Já ji nechtěl zabít, jenom zahnat.“

„Polekala se, nebude mi věřit.“

„Co ti nebude věřit?“

„Že ji nezabijeme.“

„Ona ti rozumí?“

„Ano.“

Je to možné?

„Tobě taky rozumí,“ řekla Gazelí stopa. „Viděl jsi, jak utekla.“

„To je jiná řeč. Když pohrozím oštěpem, tomu snad rozumí každý.“

„A co když nikdy oštěp neviděla?“ To ho nenapadlo. Vždyť lidé nebyli v Mrtvé zemi už mnoho let.

„Rozumí, že mám vztek a že jí můžu ublížit.“

„Vidíš, já jí slíbila, že jí neublížíme. Tomu taky rozumí.“

Má pravdu. Zvíře vycítí tón hlasu, náladu člověka. „Budeme muset v noci hlídat,“ řekla Gazelí stopa s povzdechem.

„Myslíš, že bychom byli nemuseli? Copak můžeš věřit zvířeti, když má hlad a žízeň?“

„Půjdeme.“

Už měla dost hloupých otázek.

Ke skalám se dotrmáceli ještě před západem slunce. ‚Ale Petr neměl nic z té nádhery, jakou může člověk zažít jen v nedozírné rovině.

Nemohl ani pořádně obdivovat bizarní skály, vyrůstající z písku jako náhrobky a sochy. Musel se z posledních sil vytrvale ohánět kamennou sekyrou, už hodně otupělou, aby nashromáždil dostatečnou zásobu paliva na dlouhou noc.

Zahájil pak zase noční hlídku. Seděl zády k ohni u hromádky zásob, oštěp po ruce a okouzleně pozoroval východ hvězd.

Hyeny se nedočkal. Neozvala se pláčem ani chechtotem, nezahlédl ani rubíny jejích očí v kruhu tmy.

Když se nasytil hvězdného kolotoče, začaly se mu klížit oči. Právě se odhodlával, že probudí děvčátko, když Gazelí stopa promluvila za jeho zády.

„Můžeš spát,“ řekla soucitně.

„Je tady?“

Jistě ji probudila zlodějka. Číhá v bezpečí ve tmě, vycítí, když bdělost hlídky poleví.

„Není daleko.“

„Kdyby přišla, vzbuď mě.“

„Vzbudím,“ konejšila ho.

Když ho probudila, stál jižní kříž už nízko nad západním obzorem.

„Kde je?“ křikl a chápal se oštěpu.

„Už nepřijde.“

„Tak proč mě –“

– budíš už nedořekl. Bděla místo něj skoro celou noc.

„Proč už nepřijde?“ zamlouval první otázku.

„Našla vodu.“

„Cože? Tak honem za ní!“

„Půjdeme. Dej mi kapesník.“

„Kapesník?“

Uslyšel tichounký povzdech. Už bych se měl konečně přestat hloupě ptát, říkal si zahanbeně.

„Tu máš,“ podávala mu spodní část krunýře. „Lízej.“

Poslechl bez ptaní. Na jazyku ucítil vlhkost.

„Rosa! Padá rosa!“

„Už spadla, za chvíli zase nebude.“

Odešla do tmy.

Země byla zavlhlá. Na východě se objevil proužek narůžovělé záře. Jakmile se oteplí, rosné kapičky se rázem vypaří.

I sako bylo na omak vlhké. Petr zkusil sát látku, ale neměl nijaký úspěch.

Musel bych najít hladký kámen, vzpomněl si na její poučení. Gazelí stopa hledá nějakou plochu, aby mokré zamžení vsála kapesníkem.

Hledá i hyena.

Petr přiložil na oheň. Plameny vyšlehly a ve tmě zasvítila dvě rubínová světla. Vzápětí zmizela.

Číhá, potvora zlodějská, pořád číhá a ceká.

Jednou se dočká.

XIV. PŘEPADENÍ

Východ plál nachovým požárem, slunce užuž mělo vystupovat na scénu, když se konečně Gazelí stopa vrátila.

„Tady máš.“

Podávala mu želví krunýř. Na dně misky se zaleskla loužička nahnědlé tekutiny.

Petr omočil špičku jazyka na ochutnání.

„Br,“ otřásl se, jako by si lízl žluči. V kapesníku ždímali vždycky šťávu z hořké cibulky, rosná voda proto chutnala po ní.

Hořkou vodu nalila do čutory.

„Napij se,“ vybídla Petra.

Udělal jediný lok. víc nemohl. Proč zkazila celou láhev, začal se zlobit, ale hned se ji v duchu omlouval, i když nenajdou už žádnou cibulku, mají v čutoře lék proti nejhorší žízni.

„Byla tady zase,“ hlásil návštěvu hyeny.

„Vím.“

„Když jsi hlídala, přišla taky?“

„Ne.“

„Tak to se tedy přiblíží, jenom když jsem u ohně sám.“

„Ano.“

„To bude trápeni,“ povzdychl si.

Trápeni přišlo dost a dost. Třetí den pochodu byl ještě tvrdší. Dostali se do krajiny nízkých skal, výheň jako by se tady zdvojnásobila. A ostatně třetí den je na cestách beztak nejhorší.

Čtvrtého dne se tahle stará zkušenost potvrdila, Petrovi se šlo když ne lip, tak aspoň ne hůř. Zvykal si na vedro, na náklad, tím spíš, že v ranci zásob ubývalo. Dokonce ani věrný žíhaný stín ho už tolik nerozčiloval.

Hyena kroužila kolem nich, sháněla kořist a zřejmě občas něco ulovila, protože se v noci objevila u tábořiště jenom jednou, zasvítila v černi noci rubínovými světly a zase zmizela.

Pátý den vyšli ze skal a měli před sebou rozlehlou planinu, většinou hlinitou, ale hlína byla spečená žárem a vysušená jako cihly před pálením. Gazelí stopa však i tady dokázala najít pár polosuchých kořínků.

Naděje, že překonají Mrtvou zemi, se stávala jistotou, když i v ni se zachovaly zbytky života.

K večeru překvapili hyenu, právě když zuřivě hrabala v zkamenělé hlíně. Šelma ustoupila jen nerada, ale neodvážila se bájit kořist téměř už ulovenou. Gazelí stopa pak vytáhla celkem snadno z nory napůl vyhrabanou malou zemní veverku.

„Tak vida, proč jsem nesměl zabít tu potvoru,“ usmál se Petr A vzápětí si uvědomil, že je to první úsměv po kolika dnech jenže potom přišel den šestý a ten je přivedl do moře písku. Dobrá nálada pátého dne se v tom moři utopila.

Dosud putovali vyprahlou zemí po tvrdé vyschlé půdě, střídavé pruhy ulehlého písku. Teď se konečně před nimi ukázala poušť, taková, jakou si ji Evropan obvykle představuje. Písečná poušť.

Museli vystupovat na písečné vlny, větry navršily písek do táhlých dun. Na strmém srázu duny byl písek sypčejší, nohy se do něj těžce bořily, chůze vázla, návětrné táhlé svahy měly povrch pevnější.

Ještě že je bezvětří, říkal si Petr. Gazelí stopa jistě říká prosby k duchu větru, aby nerozpoutal písečnou bouři. Z té by nevyvázli.

Petr se nemohl dočkat poledního odpočinku.

„Jak dlouho se musíme táhnout tím piskem?“ zaúpěl.

„Dva dny.“

Celé dva dny – to byla hrůza.

„My šli dva dny,“ zpřesnila odpověď Gazelí stopa.

Připomenula to oprávněně, Petr zůstával stále pozadu. Snažil se ztrátu dohánět na návětrných ulehlejších svazích, ale stalo ho to mnoho sil. V poledne padl do písku a chtěl jenom pít.

Hyena se neukázala a nepřišli ani na její stopu.

„Možná že se ji přes písek nechce, že se vrátila,“ zadoufal Petr.

Gazelí stopa jen zavrtěla hlavou. Neměla chuť do hovoru, byla taky zmožená. Táhla větší náklad, a tak cesta pískem byla úmorná pro oba.

Naštěstí ani písečné přesypy nebyly docela bez života Tu a tam vyrážela z písku šedivá stébla tuhé trávy podobné sítině. Uviděli dokonce i živého tvora. Po žhavém písku přeběhl drobný pavouk a nezdálo se, že by mu vedro příliš vadilo.

V poledne spali déle než kdy jindy. Když se Petr probudil, byla Gazelí stopa pryč.

Tak přece Petra až zabolelo při tě myšlence. Opatrné se rozhlédl a oddechl si, když ji uviděl.

Stála jako socha. Zřejmě něco uslyšela a číhala na další signál. Petr vstal, napínal sluch, ale marně.

„Co je?“ nedokázal zadržet otázku.

Děvče neodpovídalo. Po chvilce popošlo na okraj přesypu a rozhlíželo se po strmém spádu. Petr se došoural za ním.

„Co je? Co slyšíš?“ naléhal, když neviděl nic než horký písek.

„Nemluv!“ šeptla.

Zlobila se, Petr zbytečně poplašil kořist.

Dlouhou chvíli číhali bez hnutí. Slunce žhnulo, vzduch se chvěl nad rozpálenými písky, vteřiny míjely, míjely i minuty, a neviditelný tvor se neukazoval.

Pak se Gazelí stopa znatelně nadýchla a zatajila dech. A konečně i Petr uslyšel tiché, tichounké, sotva zřetelné zaharašení sypajícího se písku.

Zamířil rychle zrak za nepatrným zvukem a uviděl písečný pramínek sunoucí se po svahu.

Zrnéčka písku se musela uvolnit sama od sebe. protože nikde nebylo vidět nic, nikoho, kdo by uvedl v pohyb tu mizivou lavinu.

Gazelí stopa udělala opatrný krok, na vteřinu se zastavila a znovu opatrně pokročila.

Petr se neodvažoval pohnout z místa.

„Pojď.“

Pozvání ho potěšilo. Jako duch se přikradl za děvčetem.

„Vidíš?“

Neviděl pořád nic, pranic.

„Počkáme,“ rozhodla Gazelí stopa. „Dívej se,“ ukázala na svah pod sebou.

Nečekali dlouho, když se písek znovu pohnul, pruh písečné půdy se dal do pohybu a proměnil se v ohyzdného, krabatého tvora, podobného nejspíš šupinatému minkovi vymodelovanému z načervenalého písku.

Gazelí stopa skočila a podivný tvor zmizel. Rychlé hrábnutí do písku a ve zdvižené ruce se kroutila pískově zbarvená ošklivá ještěrka.

„Tohle se dá jíst?“

„Stáhnu kůži,“ řekla Gazelí stopa.

Petrovi se ulevilo.

„Bude večer oheň?“ staral se.

Ale v písku nestačil vyrůst sebeodolnější keřík, a tak stačili nasbírat každý jen větší hrst suché trávy.

„Upečeme ji, až přejdeme písek,“ utěšilo ho děvče.

Večer byli poprvé bez ohně. Uložili zásoby na hromádku a ulehli na noc každý z jedné strany.

Jako obvykle si Petr vzal první hlídku.

„Stejně neusnu,“ zdůvodňoval svůj návrh.

Utrmácel se v písku hůř než kdy předtím, nohy měl jako z olova, hlava třeštila, zanícené oči pálily. Spánek přijde až k půlnoci.

Gazelí stopa usnula okamžitě.

Poslední proužek světla na západě dohasl. Na východě se nad obzorem objevila hvězda za hvězdou. Vedro polevovalo, horečný tep krve se uklidňoval. Gazelí stopa oddychovala v prvním spánku.

Petr zívl. Tak vida, říkal si, budu tě asi muset vzbudit bohužel dřív. Bylo mu jí líto. Spala pěkně, zdravě, schoulena do klubíčka, jako by jí byla zima. Sáhl pro sako, ale zase ho položil. Mohla by se předčasně vzbudit.

Znovu se pohodlně usadil a zaposlouchal se do ticha. Copak asi dělají naši, vzpomněl si. Budou mít hrozný strach, vědí, co se může stát, když člověk zmizí v jižní Africe.

Udělají všechno možné, bude se protestovat, žádat pátrání, potrestání únosců, ale co to bude všechno platné. Teď je rozhodující, aby vyvázli z Mrtvé země. Potom se uvidí.

Za tři dny měli dojít k vodě. Křováci by došli. Jenomže dnes se poprvé zdrželi, nedošli tam, kam podle jejího plánu měli dorazit. V píscích ztratí přinejmenším jeden den. Vody zbývá jenom na tři dny, dobrá voda dojde už zítra. Pozítří načnou vodu ze zahnívajícího míšku. S tou se dá počítat na další dva dny a potom zbude jenom železná zásoba. Hořký nápoj v čutoře.

„Je tady,“ ozvalo se za ním.

Ani nezpozoroval, že se Gazelí stopa vzbudila. Ve tmě nerozeznal nic, žádný pohyb, neslyšel žádný zvuk. Popadl oštěp a vyskočil.

„Nerozděláš oheň?“ zašeptal.

Čekal, že uslyší šelest troucích se dřev. Místo toho začalo děvče volat do tmy.

Když zaříkávání doznělo, stáli oba chvíli bez pohybu. Potom Gazelí stopa vzdychla.

„Nešla pryč,“ zašeptala vzrušeně.

„Zapal oheň,“ naléhal Petr. „Kde je?“

„Oheň hned shoří a ona se bude zlobit ještě víc. Ona má žízeň.“

„Snad ji nelituješ?“

Gazelí stopa neodpovídala.

„Tak jí snad dáme svou poslední vodu,“ vztekal se. „Co říkáš?“

„Ona –“

Děvče se zarazilo.

Na chvíli zavládlo napjaté ticho a pak se to stalo.

Děvče vykřiklo, ve tmě se objevil temny stín, ozvalo se zlověstné cvaknutí hrozivých čelistí a stín zase zmizel.

Petr mrštil vší silou za stínem oštěp, a jak udělal výpad, něco mu křuplo pod nohou. Snad to byla ta prázdná, zadoufal, ale neodvážil se sáhnout na zem.

Gazelí stopa hlasitě vykřikla.

Když potom konečně vzplanul věchet stařiny, zlé tušení se proměnilo v jistotu.

Na písku klečelo děvče a v ruce drželo úlomek skořepiny s ubohým zbytečkem vody.

Míšek z kůže křivonožky zmizel.

Věchýtek dohořel a noc byla ještě černější.

Ve tmě se rozezněl pekelný chechot.

XV. ANTILOPÍ SKÁLA

Petr klesl na kolena, nahmatal vlhké místo, nabral mokrý písek a pokusil se vysát aspoň pár kapek vody. Nadarmo.

Znovu se ozvalo zachechtáni, už z větší dálky. Šelma jako by věděla, že už nemá co ukrást, šla zas po svých. Teď jí opravdu stačí čekat, až lidi zmůže žízeň.

Je konec. Proč se dál plahočit, lepší počkat na svůj osud tady.

Něco zažbluňkalo. Petr zdvihl hlavu a uviděl proti nebi drobnou siluetu. Gazelí stopa lila zachráněnou trošku do čutory.

Nevzdala se.

Co chce dělat? Nemůžeme přece vydržet tři dny pochodu pískem bez vody.

„Co budeme dělat?“

Snad má člověk z pouště ještě nějaký zdroj naděje, pomyslel si.

„Spi.“

Ucítil smrtelnou únavu. Nebránil se, na nic se neptal, lehl si a hned se propadal do nevědomí. Jed, napadlo ho v polosnu. Krátká bolest místo dlouhého trápení.

Probudilo ho jemné pohlazení.

„Co je?“ vyskočil. „Přišla zase?“

Nad obzorem visel poloviční měsíční terč. Písečné duny zaléval stříbrný jas.

„Půjdeme.“

Rance ležely sbaleny. Byly docela lehké.

„Půjdeme v noci?“

„Ve dne jdeš pomalu.“

Pokouší se o záchranu. Sama by prošla pouští snadno. Nebo aspoň snáz než s takovou přítěží.

„Najdeš v noci cestu?“

„Půjdeme za ní.“

Na stříbřitém povrchu duny se černaly velké stopy. Táhly se právě směrem, kudy vedla jejich cesta.

Tak proto ji chránila, proto musela hyena zůstat naživu, proto ji chtěla dál míšek s vodou.

Putovali až do východu slunce, pak pojedli ze zásob, polkli hořký hlt z láhve a šlapali dál. K polednímu Petr sotva vlekl nohy a málem usínal v chůzi. V ústech měl vyprahlo, v uších mu hučelo, top bušil ve spáncích jako kovářská kladiva.

„Odpočineme si,“ zastavila se Gazelí stopa. „Ještě hodinu, a bude konec písku.“

„Hodinu?“

Hodinu snad vydržím, pomyslel si s posledním kouskem vůle.

„Dej mi napit a jdeme dál.“

Sotva si navlhčili jazyk. Gazelí stopa začala hrabat v pisku.

„Co děláš?“

„Dole není horko.“

Pod povrchem byl písek skutečně chladnější. Vyhloubili dlouhou jámu a zastínili ji kabátem nataženým na oštěp.

„Lehni si.“

Poslechl. Byl tak ospalý, že neměl ani výčitky svědomí.

Náhle se zvedl vítr, přihnala se písečná bouře. Cítil, jak mu lavina písku zasypala ruce, nohy, tělo, obličej. Petr se začal dusil – a probudil se.

Sen však pokračoval.

Ležel pod vrstvou písku a vichřice hučela nahoře nad ním hlubokým duněním.

Petr pozvedl hlavu. Neviděl nic než písek, bouře pochovala i Gazelí stopu.

„Lež,“ ozvalo se z písečné závěje vedle něho.

Vždyť se udusíme, chtěl vykřiknout, ale písek už nepadal a hukot slábl, až úplně ztichl.

„Už je po všem,“ řekl s úlevou.

„Lež!“

Gazelí stopa čeká nový nápor bouře. Ve středu orkánu je vždycky bezvětří, po něm se vichřice rozběsní ještě hůř.

Leželi bez hnutí dlouho. Polom se děvčátko vynořilo z návěje a začalo se otřepávat z písku.

„Je pryč.“

Petr se také zvedl. Slunce viselo nevysoko nad obzorem.

„Půjdeme,“ řeklo děvčátko. „Už se to nevrátí.“

Zanedlouho bude večer. Bouře tedy zuřila celé odpoledne, a uteklo to Jako okamžik.

„Podívej se, stopy!“ užasl.

Byl docela zmaten. Po písku se táhla řádka otisků hyeních tlap. Jak to, že je bouře nezavála?

„Co se stalo? Nezdálo se mi to všechno?“

„Co se ti zdálo?“

„Ta bouře, ta písečná bouře! Zasypala nás přece.“

„To já. Žádná bouře. Letělo letadlo.“

„Cože?“

„Nesměli nás vidět. Asi nás hledali.“

Hledali nás. Petr si tím byl jist. Rodiče udělali poplach a vláda musela vyslat letadlo, aby je našli.

„Už jsme mohli být –“

Nedotekl. V bezpečí by byl jen on, pro Gazelí stopu bylo bezpečí tady, na poušti. Letadlo by snad jeho zachránilo, ale jí by přineslo vězení a vězení je pro člověka pouště smrt.

„Neboj se,“ uklidňovalo ho děvčátko. „Večer bude oheň.“

„S tebou se nebojím.“

Musel jí aspoň takhle poděkovat.

Kráčeli proti slunci. Nezapadlo, objevily se první keříčky. Vlny dun byly plošší a plošší, písek víc slehly, šlo se docela dobře. Při západu slunce našli tábořiště uprostřed trní. Oheň může hořet celou noc.

„Dnes nepřijde,“ prohlásila Gazelí stopa.

Měla pravdu. Spali klidně až do rána. Ráno se Petr probudil první. Hrábl do popela, neukázala se ani jiskérka. Gazelí stopa tedy v noci nepřikládala jako jindy. Písek vyčerpal i ji.

Když se děvče probudilo, oheň už hořel.

„Dobré jitro,“ vítal ji Petr. „Co si dáme k snídani?“

Gazelí stopa zdravila trochu zahanbeně, zato Petr měl náladu jako ještě nikdy od chvíle, kdy poprvé uviděl děvčátko s meruňkovou pletí v koutku zadního křesla u okna letadla.

„Upečeme ještěrku?“ navrhl. Měl chuť na sousto čerstvého masa, sušené řízky chutnaly jako podešev.

Na pečeni si náramně pochutnali, měla chuť jako mandle.

Než začala výheň, ušli pořádný kus. Ranní elán vydržel až do polední přestávky, ale potom zase prudce zaútočila žízeň.

„Ta je lehká,“ polekal se Petr, když vzal do ruky čutoru. „Nevytekla?“

Čutora byla v pořádku.

„Moc pijeme,“ povzdechlo si děvčátko. „Musíme šetřit.“

„Je to moc daleko?“

„Večer budeme u vody.“

„Určitě? Tak to dopijeme!“

Podívala se na něj s mírnou výčitkou.

„Nemůžeme,“ řekla přísně.

„Tak ta voda večer není docela jistá.“

„Není,“ přiznala. „Ale bude tam. Voda u Antilopí skály nevysychá.“

„Kdy jste tam byli naposled?“

„To už je dlouho.“

„A od té doby nepršelo.“

Padl na něho strach. Gazelí stopa se málokdy mýlila, ale všechno také nepředpověděla správně. Jako třeba s hyenou.

Stopy šelmy vedly pořád rovně na západ. Nezahlédli už zlodějku, pospíchala zřejmě za vodou.

Nemůže zvířecí pud selhat, chtěl se zeptat, ale Gazelí stopa už dřímala. Zkusil taky usnout.

Odpolední pochod byl trudný. Žízeň trápila hůř a hůř, naděje se střídala se zoufalstvím, prázdný ranec tížil a oštěp v ruce ztěžkl.

Vyprahlá planina se začala vlnit, objevily se balvany. Na obzoru vystoupil ostrý pahorek.

„Antilopí skála,“ hlásilo děvčátko radostně.

„Je daleko,“ zabručel Petr.

„Není, uvidíš.“

Došli ke skále před západem slunce. Měla zajímavý tvar, stěny vystupovaly z pláně strmě jako zdi a místy vytvářely skalní převisy.

„Antilopa!“

Pod velkým převisem se objevila nádherná kresba. Tady, uprostřed pouště, působila jako zázrak.

Dávný malíř zachytil přesnými, ladnými tahy velkou antilopu ve střehu. Barvy nevybledly v krutém slunci pouště, zářily jako čerstvé. Třeba byl obraz namalován nedávno, umění malovat snad mezi Křováky dodnes nevymizelo.

„Jak je ten obraz starý?“ zeptal se Petr. „Nevíš, kdy byl namalován?“

„Nikdo to neví.“

Právě takové obrazy znal Petr z reprodukcí jeskynních maleb.

A zase se ho zmocnil pocit tajemna, jako by přestoupil práh času a ocitl se v pradávné době.

Stál v ustrnutí před dokonalým dílem, zapomněl na žízeň, na hlad, na únavu, na čas, na všechno.

Když se konečně vytrhl z očarování, zjistil s úlekem, že je sám. Teď se nebál o sebe, přepadla ho bázeň o ni.

Pro ni byla antilopa především strážcem pramene. Její krása ji nepřemohla natolik, aby zapomněla na nejdůležitější, na vodu. Pospíchala k prameni a u pramene číhá hyena, šelma se dosyta napila a její hlad se jen zvýšil. Čeká na kořist a ta se už blíží.

Dal se do běhu.

Pádil z posledních sil ke skalnímu výběžku, za kterým jedině mohla zmizet. Klopýtl, taktak že neztratil rovnováhu, sotva vnímal tupou bolest v noze, letěl dál až za výběžek. Tam se udýchaně zastavil.

Mohl si oddechnout, všechno bylo v pořádku. Gazelí stopa stála na kraji nevelké prohlubně živá. Po žíhané šelmě nebylo potuchy.

Napětí opadlo a najednou mu bylo do smíchu. Vždyť v tom šíleném spěchu si ani nevzpomněl na oštěp, na zbraň! Jak by asi statečný zachránce zápasil s šelmou, zuřivou hladem, když si do boje nevzal než holé ruce…

Už se chtěl vrátit pro věci, když mu zrak sklouzl do mísovitého dolíku. A všechen smích ho rázem přešel.

Nic nebylo v pořádku, nádrž byla prázdná. Antilopa, strážná antilopa pramen neuhlídala.

A to je konec.

Zdrceně se došoural až k děvčeti.

„Vyschla,“ řekla Gazelí stopa, jako by se omlouvala. „Ale ona tady byla a šla dál.“

„Hyena?“

Ani se nepohoršila nad jeho otázkou.

„Půjdeme za ni,“ řekla klidně.

Petr zavrtěl hlavou.

„Já už nemůžu,“ vzdával se vší naděje.

Nač se znovu trmácet k novému zklamání, k poslednímu zklamání. To už je lepší zůstat u obrazu, těšit se z něho, dokud nepřijde smrt.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Zůstaň tady.“ A vracela se k Antilopí skále.

„Kam jdeš?“ nechápal.

„Pro skořápky.“

Nádoby na vodu! Věří, pořád věří.

„To ne,“ vzepřel se. „Nemůžeš jít sama.“

Znamenalo to zároveň: Nechci zůstat sám.

Když pak šli se všemi svými ranci dál po stopách šelmy, barvilo nízké slunce skálu do nachova. Postupovali v jeho záři rychle, Petr sbíral poslední zbytky sil, aby stačil neúmornému poutníkovi.

Zrudlý terč slunce se dotkl čáry obzoru, když docházeli k nehluboké kotlince. Na jejím dně se rudě zalesklo kovové zrcadlo.

Přes obzor přeběhl rychlý stín. Stín se brzy zastavil a jeho odraz se zrcadlil na kovově vyleštěné rudé ploše.

Hyena stála nad pramenem.

Slunce rychle zapadalo.

II. VLÁDCI MODRÝCH HOR

XVI. STOPY U PRAMENE

„Byli tady,“ řekla Gazelí stopa.

V slábnoucím světle hasnoucího dne se daly ještě dobře rozeznat v měkké půdě kolem pramene stopy návštěvníků.

„Gazela?“

Petr ukázal na otisk kopýtka, podobný těm, jaké doma v lese nechává v bahnité cestě srna.

„Ano.“

„A tohle?“ Vedle malé stopy zanechalo svou velké kopyto. „To je antilopa?“

„Kudu.“

Je kudu antilopí druh? Petr horečně vzpomínal. V každém případě to musí být velké zvíře, aspoň jako jelen.

Gazelí stopa klečela na vyšší, části břehu a prohlížela cosi v místě, kde půda zůstala tvrdší.

„A tohle je –“

Petrovi přejel po zádech mrazivý záchvěv. Vedle antilopí stopy objevil dva okrouhlé otisky tak veliké pracky, že nemohl být na pochybách.

„Lev,“ potvrdila Gazelí stopa jeho obavy.

Snad budeme v tábořišti v bezpečí, uklidňoval se Petr, když objevili starou opuštěnou ohradu z trní hned pod skálou. Když se po libosti napili, stačilo ji trochu vylepšit. Byli šťastni, vždyť vyvázli šťastně z pekla Mrtvé země. Šli si k prameni vybrat budoucí kořist, stačí si před úsvitem počíhat u napajedla a budou mít čerstvé maso. A teď je po idyle.

„Kde je?“

Gazelí stopu to příliš nevzrušilo.

„Daleko není,“ řekla klidně.

„Já jdu na dříví,“ nabídl se Petr.

Bude zapotřebí hodně paliva, oheň musí hořet celou noc, když místo hyeny bude kolem obcházet veliký lovec.

„Bauxhau a Nxou,“ řekla Gazelí stopa. V křováckých názvech zamlaskaly příznačné hlásky.

„Co je to?“

„Kamenná sekera a Mísa jídla.“

„Mísu máme. Ze želvy.“

„Nxou je mísa ze dřeva.“

„Nač ji potřebujeme?“

„Mísa jídla je lovec. Velký lovec.“

„No a?“

„Byli tady,“ vysvětlovalo děvče. „Nxou i Bauxhau.“

„To jsou lidé? Vaši? A ty poznáš ze stop, kdo to byl?“

„Ano. Každá stopa je přece jiná! Ty to nevidíš?“

Teď se zase ona dívala udiveně. Pořád ještě si nemohla zvyknout na to, že Petr nezná samozřejmosti.

„Pozor!“

Gazelí stopa zadržela chlapce vší silou. Stalo se to, když kráčeli už zpátky ke křovinám nad pramenem – byl nejvyšší čas na rubání paliva, světlo soumraku rychle sláblo. A tu v hasnoucím narudlém světle zpozoroval Petr teprve teď na zemí plazivý pohyb. Rychle couvl.

Před ním se vztyčila silná hůl a nahoře se rozšířila.

Kobra.

Švih oštěpem srazil hada. Petr jednal bez přemýšlení, dalším bleskovým pohybem přibodl hlavu kobry k zemi.

„Dobře,“ pochválila ho Gazelí stopa.

Odsekla hlavu s nebezpečnými zuby a odnesla ji spolu s hadím tělem do tábořiště.

Když přišel Petr s náručí chrastí, plápolal už velký oheň. Gazelí stopa vymačkávala z dásní kobry kapičky jedu a nechávala je kanout do jedovaté směsi pro hlavice šípů.

„Teď má sílu,“ řekla spokojeně.

„Usmrtí i lva?“

„Ano. Ale než lev zemře, trvá to dlouho.“

Takže lva radši ne, hasil Petr svůj lovecký zápal. Teď jenom, aby nechal na pokoji on nás.

„Přinesu ještě dříví.“

Ohrada z trní mu připadala najednou příliš nízká. Lev dokáže přeskočit vyšší překážku.

Oheň musí hořet po celou noc, rozhodl se. A pořádný oheň.

Tma rychle houstla, větve sekal skoro po paměti. Když se vracel, poslouchal napjatě, zda se v dálce neozve hrozivý řev. Když se zadíval k napajedlu, zaleskla se na hladině hvězda. Náhle hvězda zmizela.

Někdo ji zastínil. První večerní návštěvník výčepu U antilopy.

Petr marně napínal zrak, v kotlince u pramene střiží rozeznal jakýs takýs stín, a to ještě mohla být hra fantazie. Pro jistotu si pospíšil, aby už byl u ohně, a velice pečlivě vrstvil trnitý zátaras před vchodem do tábořiště.

U ohně ho přivítala vůně pereně. Gazelí stopa otáčela nad plameny válec hadího těla na rožni a další kus se pekl na žhavých uhlících.

„Nepřijdou sem?“ zeptal se s nadějí. „Vaši lidé,“ dodal.

Bylo by po starostech, kdyby dostali posilu zkušených lovců.

„Nepřijdou,“ zklamala ho Gazelí stopa. „Přišli náhodou. Hledají velké loviště.“

„A tady není velké loviště? Je tady voda, chodí sem i lev, musí tady být zvěře dost.“

„Pramen v létě vyschne. U skály už vyschl.“

A zvěř to ví předem. Přebyteční odtáhnou pryč, za vodu.

„Co kdyby nás kobra uštkla?“ napadlo ho. „Musel bych umřít.“

„Proč? Ránu bych vypálila ohněm a našla bych hadí bylinu.“

„A co když hadí bylinu nenajdeš?“

„Roste u pramene.“

Věděla si rady se vším.

Kobří pečeni udělala znamenitě, hadí maso chutnalo lépe, než Petr čekal. Zbytky sušeného masa zůstaly jako železná zásoba v ranci.

Po večeří přenechal hlídku bez protestu Gazelí stopě. Únava na něj padla hned, jak si naplnil žaludek.

Když se probudil, byla jasná noc. Měsíc dorůstal do úplňku a stříbřil temně rudou půdu pouště.

Gazelí stopa přikládala na oheň.

„Šel kolem,“ zašeptala.

V jejím hlase zněl tón úcty. Ani se nemusel ptát, kdo prošel kolem ohrady.

Zadíval se k napajedlu, ale nikde se nepohnul ani stín. Vznešený návštěvník se asi skryl ve stínu u paly skály.

Snažil se marně vypátrat jeho úkryt. Když se znovu podíval k prameni, zatajil dech.

Jako půvabní duchové se u vody objevila čtyři zvířata štíhlých tvarů, ladná jako srnky.

„Gazely,“ vydechl v obdivu.

Gazely pozorně jistily směrem k ohradě. Oheň nebyl od pramene vidět, ale citlivý čenich zpravil ostražité zvíře o nebezpečí, které se tam znovu objevilo.

Lev toho využije, začal se o ně bát Petr.

Krajní gazela se pootočila ke stínu u skály, za ní druhá. Dlouhou chvíli zůstaly všechny čtyři v chvějivém napětí a Petr s nimi. Potom tři gazely sklonily hlavy k vodě. Když se napily, převzaly stráž a teď teprv se napojila i gazela, která je vedla. Pila dlouze, a když zvedla hlavu, pohnul se mimoděk i Petr. Gazely stočily uši jako radary, škubly sebou a skokem zmizely, rozplynuly se v měsíční záři stejně tajemně, jako se objevily.

Lev přišel zkrátka, zaradoval se Petr.

„Přijde kudu,“ šeptlo děvčátko.

„Teď hned?“

Petr zívl. Vzrušeni přešlo, přihlásila se ospalost.

„Nevím,“ přiznala Gazelí stopa. „Možná až ráno. Je už starý, moc opatrný.“

„Starý? Jak to víš?“

„Ze stop přece.“

„To se dá všechno poznat?“

Neodpověděla. Neodpovídala na takové otázky.

„Lev čeká na něj?“

Přikývla.

„Tak já budu ještě spát.“

Probudil ho hromový řev.

„Co se stalo?“

Nové zařvání. Hrozivé, vítězné.

„Zabil ho,“ řekla Gazelí stopa pokojně.

„Kudu?“

„Ano.“

Škoda že jsem to zaspal, zalitoval Petr. To muselo být napětí, když velká antilopa přicházela ve strachu k životodárné vodě a když lev zaútočil.

„Kde je?“

„Tam,“ ukázala do stínu.

Zatáhl kořist do úkrytu a teď hoduje. Petrovi se zdálo, že slyší praskání drcených kostí, ale to byl asi jenom přelud jeho obrazotvornosti.

Ještě jedno dvě zařvání, spíš ještě zamručení, spokojené, uklidňující.

Až se nasytí, bude spát.

Můžeme spát taky.

XVII. VIDĚL JSEM TĚ Z DÁLKY

Když se Petr probudil, zašimrala ho v nose neobyčejná vůně. Otočil se k ohni a užasl. Gazelí stopa pekla veliké kusy masa. To nebyly kobří salámy, ale pořádné řízky z kýty mohutného zvířete.

Slunce už vyšlo, nízké paprsky vrhaly dlouhé stíny a ty se na rudé půdě barvily do zelena.

Kdy zase uvidím kousek opravdové zeleně, zatoužil.

„Dobré ráno,“ pozdravil. „Ty jsi byla na lovu?“

„Dobré ráno,“ odpověděla s úsměvem.

„Co jsi ulovila?“

„Já nic, lev.“

„Ty ses odvážila?“

Vzít šelmě kořist přímo před nosem – Petr na to v noci taky pomyslel, ale sám by neměl odvahu přiblížit se ke kořisti lva, který jistě odpočívá někde poblíž.

„To není nebezpečné,“ uklidňovala ho Gazelí stopa. „Hyena uteče, když je světlo.“

Tak se musela o zbytky kořisti utkat ještě se žíhanou zlodějkou.

„A co lev?“

„Lev spí. Lvice taky spí.“

„Jsou tu dva?“

„Brzy odejdou.“

„Musíme hned pryč.“

Když si představil, že místo hyeny by s nimi putoval párek obrovských koček, měl náhle sucho v krku

„Kdy najdeme vaše lidi?“ zeptal se co nejklidněji. Potlačoval ze všech sil rostoucí úzkost.

„Brzy.“

„Ještě dnes?“

„Dnes ne. Jsou daleko.“

„Tak to je jen tak nedoženeme.“

„Půjdeme tři dny a potom uvidíme.“

„Půjdeme po jejich stopách?“

„Ano.“

„Ale to pak sotva narazíme na zvěř, když půjdeme cestou, kudy prošli tak dobří lovci.“

„Oni loví pro sebe, ne pro všechny. A nejsme už v Mrtvé zemi.“

To je pravda. Mrtvá země zůstala vzadu. Teď pocestují krajem, kde spadly deště. Ve srovnání s mrtvou pustinou budou v zemi hojnosti.

Když odcházeli, živili se u lví kořisti dva šakali a sup. Další mrchožroutský pták právě přilétal.

Petr se ještě pořádně napil z pramene a pak si hodil ranec přes rameno. Zásoby vážily zase dost, ale tíha byla příjemnější než lehké rance v poslední dny pochodu Mrtvou zemi.

Chtěl se ještě vrátit k antilopí skále, potěšit se naposled krásou obrazu, ale Gazelí stopa byla proti zbytečnému zdržení.

„Uvidíš jich ještě moc,“ slibovala.

„Kde?“

„V Modrých horách.“

„Kde to je?“

Ukázala na sever.

„Moc daleko,“ řekla.

„Co tam budeme dělat?“

„Chodíme tam vždycky po době dešťů.“

Národ kočovníků nevydrží na místě. Ani nemohou zůstat déle na jednom místě, musí putovat dál a dál za zvěří, za potravou, za vodou.

„Musíme se poradit s vládci,“ dodala ještě.

„Vy máte vládce? Já myslel, že jste svobodný národ.“

„To nejsou naši vládci, to jsou vládci Modrých hor. Jsou moudří a mocní.“

Budou to jejich kouzelníci, knězi, myslel si Petr. Snad oni jsou tvůrci, a třeba i strážci skalních hradeb. Modré hory, to je něco jako jejich chrám.

Chtěl se ještě zeptat, o čem se budou s vládci radit, ale cítil, že hovor je už u konce.

„Půjdeme,“ vyzvala ho na pochod.

Zamířili na severozápad.

Petr se po chvíli otočil. Antilopí skála se ostře rýsovala proti modrému nebi, obraz se z té dálky nedal rozeznat. Antilopa bude věčně střežit vyschlý pramen.

Zabloudil zrakem k tábořišti a sklouzl ke zbytkům lví kořisti. Šakali a supi ještě hodovali.

Najednou odskočili a supi poodlétli. Vzápětí k ním dolehl výhrůžný řev. Král se probudil.

Ze stínu pod skálou vyšel majestátně velký lov. Potřásl hlavou a znovu zařval.

Brání kořist, bude čím dál vzácnější.

Kdyby se tak rozběhl za námi, zatetelila se v Petrovi mrazivá úzkost.

Hromová výhrůžka se ozvala do třetice. Lev potom došel k mrtvé antilopě, očichal ji a pomalu se obrátil. Když zase zašel do stínu, spadl Petrovi kámen ze srdce.

Země hojnosti jim brzy dala novou zásobu kořínku a hlíz, a dokonce i melouny. Nabrali jich, co unesli, a cestou ještě nacházeli nové. Mít aspoň jeden v písečné poušti!

V poledne zahnali žízeň melounem a ušetřili vodu.

„Večer dojdeme k prameni?“ ptal se Petr.

„Snad.“

Petr by byl rád vyzkoušel silnější šípový jed, ale do večera nebyla příležitost. Bylo vidět, že tudy nedávno prošli lovci, zvěř se ukázala jenom na velikou dálku.

Odpoledne změnili směr. Stopy lovců odbočily přímo na západ.

„Šli k močálu,“ usoudila Gazelí stopa.

K močálu dorazili až za soumraku. Zelené listy keřů kolem blátivé kotliny visely povadle na větvích, močál byl napolo vyschlý. Vodu našli jenom v hlubokých dírách, které vyhloubili jejich předchůdci.

Zvěř nepřišla.

Ráno prohlédlo děvče okolí.

„Večer je uvidíme,“ prohlásilo s jistotou.

„Tak nepůjdeme tři dny.“

„Ne. Podívej se.“

Konečně viděl pořádnou šlépěj. Ve vlhké hlíně se otiskla malá nožka, sotva větší než noha děvčete.

Petr se podivil. Gazelí stopa se podívala na jeho botu a chápavě se usmála.

„My máme všichni malé nohy,“ řekla, jako by se chlubila. Stopa byla čerstvá, poznal to i on.

„Odešli včera ráno,“ potvrdila Gazelí stopa. „Odešli k Malé vodě. Tam budou lovit ještě dnes.“

Čím víc se blížili k Malé vodě, krajina znatelně oživovala. Přibývalo zeleně, sice pořád ještě našedlé a povadlé žárem slunce, ale už to nebyly bědné zkroucené lístky spálené až do hnědá, jaké nacházeli tu a tam na kraji Mrtvé země. Ani tráva nebyla ještě docela sežehlá a konečně zastihli na pastvě menší stádo antilop.

Petr sotva věřil zraku. Krásná světle hnědá zvířata se nedala hned na útěk, klidně se popásala. Samec občas zvedl hlavu ozdobenou stočenými rohy a pozoroval příchozí.

Když přišli téměř na dostřel, Petr se neovládl a strhl z ramene luk. Než stačil nasadit šíp, nastal tanec.

Vůdce stáda vyskočil do výše a za ním začala vyskakovat ostatní zvířata. Vymršťovala se na místě, jako kdyby je posedlo šílenství, a Petr na ně civěl jako zkamenělý.

Konečně se probral z ohromení, sáhl po šípu, ale vtom se dalo stádečko na útěk. Ohromnými skoky se antilopy dostaly bleskurychle z dostřelu. Jejich běh udivoval lehkostí, zdálo se, že ve vzduchu plavou. Vysoké křoví přehouply jediným obrovským skokem, neuvěřitelným u tak velikého zvířete, a zmizely v bezpečí.

„Impala,“ usmála se Gazelí stopa, když viděla Petrův ohromený obličej.

Polední přestávku zkrátili, popoháněla je touha uvidět co nejdřív lidi, přátele.

„Jak je mám pozdravit?“ zeptal se Petr.

„Řekni: Viděl jsem tě už z dálky!“ radila Gazelí stopa.

„Zvláštní pozdrav!“

„Půjdeme.“

„Co to –“

Nedomluvil. Nemá smysl se vyptávat, co jejich zajímavý pozdrav znamená, jaký má smysl. Dostal by v odpověď její věčné „uvidíš“ nebo by ho stihl nechápavý pohled, jak to, že na tak samozřejmou věc nemůže přijít sám.

Viděl jsem tě už z dálky… Z dálky vidíme velké věci, velké lidi. Tak tohle že by byl smysl jejich pozdravu?

Jsou jistě malí, budou stěží o hlavu větší než ona, snad ani to ne. I když zrovna nemá postavu košíkáře, je proti nim Petr obr. A jak se cítí malý člověk před obrem? Jak jinak než špatně. –

Viděl jsem tě už z dálky – to znamená, jsi velký člověk, ctím tě a neskláním se k tobě ze své výšky shovívavým pozdravem podle svého obyčeje. Ctím tvůj obyčej, když tě zdravím tvým pozdravem.

Tak to jistě bude. Takový jedině může být smysl pozdravu malých lidí.

Byli ještě menší, než si je Petr představoval. Alespoň ten první, kterého skutečně uviděli už z dálky. Dostihli ho nedlouho před západem slunce.

Když přišli dost blízko, udivila Petra barva jeho pleti. Udivila ho zbytečně, meruňkový odstín kůže nemohla mít jen Gazelí stopa sama. Ale pro Petra bylo děvčátko s meruňkovou pletí jedinečné na celém světě a bral dost nerad na vědomí, že stejně jedineční jsou všichni lidé jejího jedinečného kmene.

Malý mužík se skláněl nad něčím v trávě, pracoval tak usilovně, že nevnímal příchozí. Je pravda, že oba šli nehlučně, pro Gazelí stopu to byl přirozený způsob chůze a Petr se přizpůsobil.

Přiblížili se až na pár kroků. V trávě ležela mrtvá antilopa, nějaký menši druh. Malý lovec právě dokončoval stahování kůže.

Petr našlapoval co nejopatrněji, ale tečí přestal na okamžik dávat pozor a tráva zašustila. Lovec se naráz vymrštil jako kobra, zvedl a sevřel oštěp a obrátil se čelem k vetřelcům.

„Viděl jsem tě už z dálky,“ pozdravil slavnostně Petr.

Napjatý obličej roztál v zářivém úsměvu.

„Byl jsem mrtev, ale teď, když jste přišli, zase žiju.“

XVIII. HRDOST MALÝCH LIDÍ

Gazelí stopa se radostně smála, ale Petr cítil, jak se mu oči zalévají slzami. Slova na uvítanou zněla prostě a zároveň vznešeně, byli přijati jako zachránci trosečníků, třebaže záchranu hledali a našli oni dva. Já sám, opravil se hned v duchu Petr

„Přešli jsme přes Mrtvou zemi,“ pochlubila se Gazelí stopa. „Petr šel dobře. Má mocné jméno.“

Petr se nad nečekanou chválou začervenal.

„Před tebou stojí Nxou. Mísa jídla, to jsi jistě poznal,“ představovala Gazelí stopa malého lovce.

Nebyl opravdu o mnoho vyšší než ona, byl ovšem mnohem starší. Mel sympatickou tvář a hlavu porostlou stejnými pepřovými zrnky drobných kudrn. Ty zvláštní vlasy byly výrazným znakem malých lidí pouště.

„Kdy bude velký lov?“ zeptala se Gazelí stopa.

„Malá voda vysychá,“ odpověděl lovec vážně. „Musíme k Velké vodě. Letos přišlo málo dešťů.“

To je strašně zlé. Málo deště znamená málo jídla. Přijde dlouhá doba sucha a já jim přibudu na starost. Kdybych aspoň měl pušku, zatoužil zoufale.

Gazelí stopa složila náklad a přiklekla spolu s Nxouem k polostaženému zvířeti. Petr se rozhlížel, čeho by se mohl také chopit, a pak se chopil kůže. Natahoval ji, odtahoval od masa, aby ti dva mohli lip odkrajoval podkožní blány.

Nikdo nic neřekl, vzali jeho pomoc jako samozřejmost. Bylo to mnohem příjemnější, než kdyby ho pochválili jako předtím Gazelí stopa. Byl jim vděčný za jejich jemnocit, za to, jak ho samozřejmě přijali a ani za mák nedali znát, že jim vděčí za svůj život.

Když pak rozčtvrtili úlovek, naložil si k ranci ještě celou zadní čtvrtku. Třebaže pracovali pilně a Nxou s Gazelí stupou vládli kamennými nástroji zručně, byla už tma, když přišli k večernímu ohni.

Petr uviděl nejdřív drobná záda a hlavu skloněnou nad plamenem. Nějaké dítě, byl jeho první dojem. Ale byl to zase dospělý muž, dál jistě neporoste.

Človíček u ohně zaslechl kroky a obrátil se.

„Viděl jsem tě už z dálky,“ zdravil Petr.

„Byl jsem mrtev, ale teď, když jste přišli, zase žiju,“ zazněla obřadná odpověď.

A opět nedal najevo, že ho nečekaný příchod podivuhodné dvojice překvapil. Museli mu připadat, jako by spadli z nebe – a ve skutečnosti taky spadli –, ale nedal na sobě nic znát, přijal je se stejnou samozřejmostí jako předtím Nxou.

„Před tebou stojí Petr,“ ujal se představování Nxou. „je silný a přišel nám na pomoc. S Gazelí stopou přešli Mrtvou zemi.“

Slova chvály zněla vážně a slavnostně a Petrovi bylo líto, že neví, jak se má odvděčit.

„Gazelí stopa mi zachránila život,“ odpověděl s dojetím. „Můj život je váš.“

„Bránil mě před strážci,“ chválila ho Gazelí stopa na oplátku. „Zabil kobru, když mě chtěla uštknout.“

„Náš život je tvůj,“ prohlásil Nxou. „Před tebou stojí Bauxhau, Kamenná sekera.“

Petr se zaradoval. Nxou opakoval jeho větu, znamená to, že se mu bezděky podařilo mluvit jejich způsobem.

„Dáme péct víc masa,“ vrátila se Gazelí stopa do střízlivé skutečnosti. „Nxou měl dobrý lov.“

Nadarmo nenese své jméno, zaručuje všem plnou mísu jídla.

Oheň vyšlehl vyššími plameny, když Gazelí stopa přiložila Bauxhau zmizel ve tmě s nástrojem, jehož jméno nesl, a za okamžik bylo slyšet údery, jak kácel dřevo. Nxou odkrajoval z kýty řízky a na Petra nezbyla žádná práce. Rozpačitě se rozhlížel, potom vytáhl z rance melouny a nádoby s vodou, ale zase nevěděl, co dál.

„Sedni si,“ vyzvala ho Gazelí stopa. „Odpočiň si.“

Poslechl, neboť cítil velikou únavu. Pochodovali celý den velmi usilovně a po setkání s Nxouem nesl ještě úlovek.

Nxou se podíval udiveně na Gazelí stopu.

„Petr je unavený,“ vysvětlovalo děvče. „Není zvyklý na poušť.“

Lovec vrtěl nechápavě hlavou.

„Nesluší se, abys hostovi říkala, co má dělat,“ řekl káravě. „To tě naučili v cizí zemi?“

„Tam je to zvykem,“ bránila se Gazelí stopa.

„Ano,“ přispěchal jí Petr na pomoc. „A já jsem rád, když mi poradí, co mám dělat. Neznám ještě vaše zvyky.“

Malý lovec chvíli uvažoval.

„Poradit hostovi je dobré,“ řekl usmířeně. „Ale zvyky zachovávat musíme. Co z nás bude, když na ně zapomeneme?“

Gazelí stopa chtěla něco odpovědět, ale střetla se s přísným pohledem a beze slova sklopila hlavu. Petrovi jí bylo líto, ale neřekl také nic. Nechtěl se dostat do sporu hned v prvních společných chvílích a zapůsobil na něho i vážný tón Nxouových slov.

Zatím se vrátil Bauxhau s náručí paliva.

„Vody je málo, zvěře je málo,“ řekl, když se usadil u ohně. „Půjdeme hledat k Velké vodě.“

„Nebyla tam letadla?“ zeptala se Gazelí stopa.

„Ne,“ odpověděl Nxou. „Letadla loví za velkými bažinami. Zvěř zůstává u Veliké řeky.“

„Ano,“ přikývl Petr. „Viděl jsem to.“

Vzpomněl si ještě, jak se strážce domlouval s pilotem na lovu z letadla. Chtěl se o tom zmínit, ale zarazil se. Malý lovec nebyl zřejmě nijak potěšen, že cizinec jeho slova potvrdil.

Není tady zvykem pochybovat o slovu muže, a není tedy ani dobře potvrzovat to, co je samozřejmé. Ti malí lidé jsou zatraceně citliví, hlavně vůči cizincům, kteří je převyšuji růstem.

„Jak se daří starému otci a staré matce?“ zeptala se Gazelí stopa. Honem zamlouvala Petrův prohřešek.

„Ještě chodí,“ řekl Bauxhau.

„Ať chodí ještě dlouho, hodně dlouho!“

Gazelí stopa měla stařečky jistě ráda, její přání znělo vroucně, dojatě.

Co se stane, když starým lidem v poušti přestanou nohy sloužil? napadlo Petra. Co tomu říkají zvyky, které se musejí zachovávat? Zatrnulo mu z toho pomyšlení.

„A co –“

Gazelí stopa vyslovila několik jmen plných těch zvláštních, mlaskavých zvuků.

„Jsou živí a zdraví,“ odpovídal Kamenná sekera, „jenom – „ nyní zase pronesl pro Petra nezachytitelné jméno – „kousla kobra, ale našla včas hadí bylinu a brzy se uzdravila.“

„Ona umí hledat byliny nejlíp ze všech,“ řekla Gazelí stopa s uznáním.

Teď se konečně zeptají, co zažila v cizí zemi, čekal Petr. Sám by byl moc rád slyšel o jejím poslání na kongresu.

„U Velké vody bude velký lov,“ prohlásil Bauxhau se značnou nadějí.

„Naše stěhování tam ještě nezačalo,“ řekl Nxou. Konečně taky promluvil, snad už se tedy přestal zlobit. „Půjdeš s námi?“ zeptal se Petra zdvořilým tónem.

Petr se podíval tázavě po dívence a ta neznatelně přivřela oči.

„Ano,“ přikývl Petr. „Snad vám nebudu na obtíž.“

„Naučil se brzy střílet lukem,“ zasáhla zase Gazelí stopa. Nejspíš zase zamlouvala Petrův prohřešek proti zdvořilostním pravidlům malých lidi.

„Vítáme tvou pomoc,“ řekl malý lovec usmířeně. „Usušíme maso a půjdeme.“

Výměna zpráv tím zřejmě skončila, protože dál se už neptal nikdo na nic. Copak nejsou ani trochu zvědaví na zážitky Gazeli stopy v cizině? Třeba je pod důstojnost mužů vyptávat se ženy. Ale vždyť ji vyslali na kongres… Sám se střežil něco poznamenat, na něco se zeptat, aby zase nějak nerozladil důstojného malého lovce. Gazelí stopa nevnímala tak citlivě jeho prohřešky vůči křováckým zvyklostem, a uměla to dát najevo.

Dali se do jídla. Maso, které otáčel nad ohněm Kamenná sekera, už změklo, a než se dopeklo další, dojídali zásoby, které přinesli Petr s Gazelí stopou.

Masa a různých kořínků snědli malí lidé neuvěřitelné množství, Petr s nimi nestačil držet krok. Velkolepé hody zakončili lahůdkami. Když se děvčátko vytasilo s hrstí larev, rozzářil se i zdrženlivý obličej malého lovce.

Když dohodovali, padla na Petra ospalá únava. Kupodivu se ostatní ještě nechystali ke spánku. Přemáhal tedy ospalost, jak mohl, pozoroval hru plamínků v usíná jícím ohni a shraboval uhlíky na menší hromádku.

Náhle zazněla zvláštní jemná hudba. Začala hlubšími tóny, zvedala se a melodicky klesala, znovu stoupala do výše a zněla radostně a pak se vracela k temným tónům smutku.

Petr se otočil po hudebníkovi. Hrál Nxou na nástroj stejně podivuhodný, jako byla hudba, kterou vyluzoval. A zase byl Petr najednou uprostřed kamenného věku.

Viděl nejstarší hudební nástroj světa, dlouhý luk s jedinou strunou s uzlem uprostřed. Malý lovec podpíral konec luku rukou, druhý konec se dotýkal úst a ústa také přetvářela v tóny chvěni struny, kterou hudebník rozezníval lehkými údery dřívka. Bylo až zázračné, jak melodicky bohatou hudbu vytvářel Nxou tak prostým nástrojem.

Na obzoru vyplouvala hvězda za hvězdou z hlubin noci a pravěká hudba je doprovázela na věčné pouti. Mír noci a mír hudby konejšil mysl i smysly a přinášel lidem nesmírný klid.

Na nebi je střežil Jižní kříž.

XIX. K VELKÉ VODĚ

U Malé vody odpočívali dva dny a Petrovi odpočinek svědčil, potřeboval oddech jako sůl. Všichni čtyři hodovali, sušili maso na cestu k Velké vodě a zdokonalovali Petra ve střelbě lukem.

Už se mu podařilo sblížit se s malými lidmi. Nebylo to. tak obtížné, jak se mu zdálo v první večer. Stačilo dávat si pozor, aby se velký cizinec nedotkl zbytečným slovem hrdosti lidi malého vzrůstu, bylo třeba ovládat svůj jazyk aspoň zpolovice tak jako oni. A hned se ukázalo, že není lidí dobrosrdečnějších, obětavějších, velkorysejších než v pradávném národě trpasličích postav a meruňkové barvy pleti.

Křováci si hrozně rádi hráli, v tom byli jako děti, které připomínali nejen velikosti. Petr hrál s nimi křovácký druh zaháněné a vyvolával salvy smíchu, když nedokázal chytat a házet tvrdý meloun, který jim sloužil místo míče, tak dobře jako oni. A právě ten smích smazal poslední zbytky nedůvěry malých lovců k velkému mladíkovi. Kdo se nebojí ukázat se i ve směšném světle, vyhrává u prostých, velkodušných povah.

Když skončili hru celí udýchaní, navrhla Gazelí stopa, aby závodili ve střelbě lukem.

Teď se zesměšním dokonale, říkal si Petr. A opravdu, když jeho šíp minul malý terč, mohli se oba dokonalí lukostřelci uřehtat.

„Moc dobrý vtip,“ smál se Mísa jídla uznale.

Když nakonec pochopili, že Petrova chybná střela nebyla žertem, vzali si ho do škol v lukostřelby. Učili ho trpělivě, jak mířit, jak vypouštět šíp, řídili jeho cvičení a neunavovalo je opravovat znovu a znovu jeho chyby. Za dva dny dokázal potom pilný a vytrvalý žák trefit aspoň pevný cíl s dostatečnou přesností a byla naděje, že uloví antilopu, přijde-li na dostřel a zůstane několik okamžiků bez pohybu.

Misa jídla i Kamenná sekera zasahovali ovšem každým šípem naprosto přesně a jakoby samozřejmě meloun házený jakýmkoli směrem Pro ně bylo stejně samozřejmé, že musí umět zasáhnout antilopu v plném trysku.

Petr se o tom přesvědčil na vlastní oči, když dorazili do údolí Velké vody.

Vydali se na pouť třetí den a putovali dalších pět dní. Proti cestě přes Mrtvou zemi bylo tohle putování pohodlnou procházkou, třebaže šli na Petrův vkus příliš rychle.

„Musíme tolik pospíchat?“ obrátil se na Gazelí stopu. S ní mohl mluvit bez nebezpečí, že ji urazí nešikovnou větou, netaktní otázkou. Už si zvykla na to, že se cizinec ptá hloupě.

„Pospíchat? Co je to?“ Zase neznala méně obvyklé slovo.

„Chodit rychle.“

„My nejdeme rychle! Jdeme pomalu, kvůli tobě!“

Ještě že se ptal ji, a ne Mísy jídla. Ale i tak se cítil dost hloupě. Není lepší držet jazyk za zuby? Kdybys byl mlčel, byl bys považován za filozofa, říkali už staří Římané.

Ale stejně nedokázal zadržet otázku, která ho už dlouho pálila na jazyku. Když oba lovci odběhli za stádem skákavých antilop, které se ukázalo na obzoru, začal se ptát.

„Budou lovit?“ předeslal nezávazně.

„Ne, máme zásoby.“

Ovšem, lovem by se jenom zdrželi. Tak proč se vydali za stádem? Nudí se při pochodu, který je pro ně příliš pomalý?

„Chtějí vědět, jestli zvěř jde od Velké vody nebo k Velké vodě,“ dostal odpověď na nevyslovenou otázku. Ani ho to neudivilo.

A proč je zajímá směr putováni zvěře, na to si dokázal odpovědět sám. Opouští-li zvěř území Velké vody, je zle. I Velká voda vysychá. Doufejme, že se lovci přesvědčí o opaku.

Jednu palčivou otázku však musel vyslovit, na tu mohla dát odpověď jen ona.

„Proč se tě nezeptají, jak jsi pořídila na kongresu?“ vyrukoval nakonec s tím hlavním. „Vědí přece, žes tam byla.“

„Vědí.“

Nepatrně se zachmuřila, ale nebylo to tak zlé, jak se Petr obával. Odvážil se tedy dál.

„Snad nejsou moc rádi, že tam poslali tebe, ženu?“

Gazelí stopa stáhla obočí ještě víc, vzdychla si a divili uvažovala.

„Vybrali mě přátelé, odvezl mě bílý přítel. Naši souhlasili,“ řekla potom.

„A oni nejsou ani zvědavi?“ podíval se směrem, kterým odběhli oba lovci.

Děvče zase přemýšlelo.

„Ptali se mě,“ přiznalo nakonec.

Nechtěli mluvit před cizincem, uhodl Petr. Mohli se klidně ptát před ním ve svém jazyku, aby nerozuměl, ale na to byli příliš taktní a ani je nenapadlo, aby se dopustili takové nezdvořilosti vůči hostu.

„A mně bys to ani teď neřekla?“ odvážil se Petr.

„Smím to říct jen svým lidem. Je to tajemství,“ odpověděla tentokrát bez přemýšlení.

„Odpusť,“ omlouval se honem. „Vidíš – a já už jsem si myslel –“

Zarazil se Mohla by se přece jenom urazit, kdyby se přiznal nahlas, že podle toho, jak s ní Nxou jednal, musel usoudit, že křováčtí muži neberou ženy jako sobě rovné.

„Vypravuj nu zase nějaký příběh,“ poprosil, aby odvedl řeč jinam.

„Nemohu.“

„Jak to?“

„Nesmím.“

„To je taky váš starý zvyk?“

„Ano. Ale smím ti to vyprávět, když budeš zasvěcen do tajemství tance.“

Petr zesmutněl.

„Ale vždyť jsi mi vyprávěla o hyeně a šakalovi,“ vzpomněl si na první večer v Mrtvé zemi.

Gazelí stopa bázlivě pohleděla k obzoru. Lovci se už vraceli.

„Neříkej o tom nikomu,“ poprosila. „Tys chtěl hyenu zabít,“ řekla vyčítavě. Co jsem mohla jiného dělat, slyšel v její výčitce.

A hyena je opravdu dovedla k vodě.

Lovci se vrátili. Petr se pátravě zadíval do jejích obličejů a zdálo se mu, že se tváří spokojeně.

„Zvěř táhne k Velké vodě,“ hádal.

Nxou jenom přikývl.

Cesta pokračovala poklidně dál. Procházeli územím, kde rostly melouny, kterým říkali tsamma, bohaté šťávou, kterou hasili žízeň a šetřili tím zásobu vody. Třetí den však narazili na území, kde zřejmě už dlouho nepršelo, a bylo po melounech. Lovci zrychlili krok a Petr nestačil. Přizpůsobili se mu tedy – a smířili se s tím, že cesta potrvá déle, než předpokládali. Čtvrtý den pak dopili zásobu vody. Pustá planina naštěstí skončila.

„Zítra dojdeme k Velké vodě,“ povzbuzovala Gazelí stopa Petra, když se tvářil poněkud vyděšeně nad prázdnou čutorou.

Jeden den žízně snad vydržím, přesvědčoval se Petr. V nejhorším pomohou cibulky s hořkou šťávou. Naříkat nesměl, když zdržení na cestě zavinil sám.

Pátý den pražilo slunce zvlášť nemilosrdně, alespoň se to Petrovi tak zdálo. Před polednem narazili na první keře, ale po melounech ani po antilopích okurkách nebylo ani vidu.

„Naškrabej mi cibulku,“ poprosil Gazelí stopu, když už ho žízeň mučila přespříliš.

„Počkej chvíli,“ domlouvala mu, chtěla se vyvarovat zbytečného zdržování. „Napijeme se všichni.“

„Je tady studánka? Někde blízko?“

„Ne.“

„Tak voda pod pískem?“

„Ne.“

Jiný zdroj vody na pouští neznal. Že by narazili na nějaký zbytek močálu, na to ráz krajiny neukazoval. Plaň byla jednotvárně plochá, bahnisko by jistě leželo na dně větší nebo menší kotliny.

Stiskl ledy okoralé rty a odevzdaně kráčel dál.

Netrvalo dlouho a Nxou zamířil k nevelkému keři, který se prodral návějí písku. Takových keřů už minuli několik a podobaly se jeden druhému tak, že měl Petr pocit, jako by přicházeli vždy znovu na totéž místo. Aby tak začali bloudit v kruhu! Ale to se snad Křovákům stát nemůže!

U keře Nxou přiklekl a začal hrabat rukou v písku. Když odhrnul nános do hloubi lokte, objevila se bělavá skořápka.

Pštrosi vejce!

Na vrcholu skořápky trčela zátka ze suché trávy. Nxou hrabal dál a odkryl postupně pět pštrosích vajec zazátkovaných trávou. Když se přesvědčil, že zásobárna je v pořádku, vytáhl první vejce z písku, otevřel zátku a skořápku podal Petrovi.

Gazelí stopa zase měla pravdu. Napili se všichni a dosyta. Voda nebyla ani příliš teplá.

Jak může ten keř najít s takovou jistotou, nestačil se divit Petr, ale raději si nechal svůj údiv pro sebe.

„Takovou zásobárnu vody jsme měli najít v Mrtvé zemi,“ povzdychl si.

„Mrtvá země není naše,“ řekla Gazelí stopa.

„Mohla by to být třeba cizí zásobárna,“ namítl Petr bez rozmýšleni. A hned poznal, že řekl něco hrozného.

Černohnědé oči se rozšířily zděšením.

„Copak bys mohl vzít cizí vodu?“ zašeptala nevěřícně.

„Kdybych měl bez ní umřít žízní,“ pokoušel se o obranu „A ti Antilopí skály jsme pili vodu. A ve strži taky.“

„Antilopí skála je naše. Ve strži jsme vzali jen málo vody. všechna tam zůstala.“

Tak proto tolik pospíchala odtamtud. Nechtěla zůstat na cizím území a čerpat vodu déle, než bylo nezbytně nutné.

„Ale vypít cizí zásobu,“ Gazelí stopa se úzkostně rozhlédla, oba lovci však byli naštěstí z doslechu, „vypít cizí zásobu –“

„To znamená zavinit smrt těch, kdo na ni spoléhají,“ dopověděl sám, když se odmlčela.

„To znamená – válku,“ zašeptala.

„Válku?“ Teď se vyděsil i on. Lovci se vrátili z krátké obhlídky, Petr se už nemohl dál přít. Ale celý zbytek cesty musel myslet jen na tuhle věc.

Válka kvůli troše vody! Ale koneckonců, co je na poušti cennějšího? Nevysychající studánka je poklad, je záruka života, je to život sám. I na nekonečné poušti jsou hranice, které soused nesmí překročit, leda jen výjimečně, v životním nezbytí. Ovšem vzít cizí zásobu vody, to je víc než krádež, to je zrada, to je urážka. A národ malých lidí je ve své hrdosti nadmíru citlivý, to už Petr poznal.

Ale jak by majitelé poznali, kdo jim vzal vodu ze zásobárny? Jak jinak než ze stop. Pro ně jsou stopy bosých nohou totéž, co pro daktyloskopa otisky prstů. Co všechno dokáží rozeznat a udržet v paměti – stopy lidí, ale i stopy zvířat, podobu krajiny do takových podrobnosti, že by snad našli i pověstnou ztracenou jehlu ve své nekonečné hromadě písku. Znají celý svůj chudý domov do nejmenší podrobnosti – a na té znalosti závisí vlastně i jejich život. Jinak by na poušti nepřežili.

Už se ničemu nebudu divit, umiňoval si Petr.

Pozdě odpoledne zase porušil tento slib, který si dal.

Už po poledni vstoupili do oblasti, kde občas sprchlo, a i když letos deště přinesly málo vláhy, život dokázaly probudit. Rylo po žízni, brzy měli šťávy z melounu tsam-ma co hrdlo ráčilo. Objevovaly se i zakrslé stromky a potkávali plno zvěře. Drobné i větší antilopy se držely za hranicí dostřelu luku, měly jistě dostatečnou zkušenost s lovci.

Konečně vystoupili na mírné návrši, na jehož nejvyšším místě byly nakupeny balvany. Lovci i Gazelí stopa začali šplhat na skalisko a Petr je rád následoval. Miloval daleké výhledy a vyvýšená rozhledna slibovala právě to.

Nebylo divu, že porušil nedávný slib, že se musel divit – vždyť to, co měl najednou před očima, byl ráj, především ráj zvěře:

Z vrcholu přirozené pozorovatelny byl široký rozhled na rozlehlou mělkou kotlinu porostlou bušem. V podvečerním průzračném vzduchu se na obzoru ostře rýsoval Vzdálený hřeben, který uzavíral celý úval obklopený kolem dokola pásmy skalisek.

Asi uprostřed úvalu se na dně kotliny zapadajícím slunci leskla hladina Velké vody. Na travnatých plochách se pokojně popásala stáda velkých i malých antilop, pakoňů, gnu, přímorožců i gazel. Mezi zvěří se vážně procházel i pár velkolepých pštrosů. Ve stínu nízkých stromů odpočívala lví rodina, kus dál přeběhla volné prostranství hyena, ukázal se i chytrý příživník šakal. Vysoko na nebi kroužil osamělý pátrač sup.

Chyběli tady už jen sloni, nosorožci, žirafy. A to bylo štěstí. Štěstí pro pouštní národ. Kořistníkům to bohatství nestálo za leteckou výpravu.

Velká voda nezklamala. V jezírku uprostřed úvalu se nashromáždilo dost vody a bude trvat ještě dlouho, než ji kruté letní slunce vypije. Zatím ještě zvěř nemusí hledal útočiště za hranicemi pouště a malí lovci budou mi? bohatý lov.

Lov začal hned, jak sestoupili z pozorovatelny.

Něco nebo někdo, snad lev nebo hyena, vyplašil stádo antilop. Skákavé antilopy, uvědomil si Petr, když tajil dech nad úžasnými skoky krásných zvířat, vysokými a lacinými, kterými se lehce přenášely přes porost buše.

Zadrnčela tětiva, Mísa jídla vypustil z luku šíp. Petr zatajil dech podruhé, když letící šíp našel cíl a zasáhl nejbližší antilopu, přímo ve skoku, jako by si zvíře samo skočilo do rány.

Raněná antilopa se vrhla do křoví a šíp vypadl na zem. Vypadl z rány nebo spíš ho zvíře z rány vytrhlo, jak dralo raněný bok o tuhé větve.

Petr musel obdivovat chytrost zvířete. Běžel pro šíp, ale když jej zvedl, bylo po obdivu. V ruce držel jenom dřík šípu, to hlavní, jedem natřená špice, zůstala trčet v ráně. A hned si připomněl to, co znal zatím pouze z vyprávění Gazelí stopy – hlavice šípů jsou oddělitelné právě proto, aby se jich raněné zvíře nemohlo zbavit.

Kořist už neunikne, lov se podařil.

Podařil se ovšem zatím jen jeho začátek, lov zdaleka nekončil, skutečně teprve začínal.

„Půjdeme,“ vyzval Nxou hosta.

S Kamennou sekerou se rozběhli po stopách, ale brzy museli zpomalit, Petr jim nestačil.

„Běžte sami,“ vzdával se honu.

Kamenná sekera, Bauxhau, zůstal s ním stát.

„Jsi nemocný?“ ptal se starostlivě.

„Ne.“ oddychoval těžce Petr. „Já neumím prostě běhat tak rychle jako vy,“ přiznával nešťastně.

„Půjdeme pomalu,“ svolil Bauxhau.

Pustili se za Misou jídla, ale lovec byl už z dohledu. Petr se marně snažil nalézt stopy raněného zvířete.

„Najdeme ji?“ zeptal se nejistě.

Bauxhau se zatvářil udiveně a potom vybuchl překvapivým smíchem.

„Děláš zase vtipy,“ řekl s uznáním.

Petr se rozhlížel kolem dokola, bylo mu hanba, cítil se bezmocný.

„Ty nic nevidíš?“ nechtěl věřit malý lovec.

Konečně zpozoroval Petr na listě trávy temně rudou kapku.

„Krev!“ vykřikl s ulehčením.

„A co stopa?“

Petr propátrával v trávě pudu píď po pídi, až konečně objevil otisk kopýtka.

„Tady je!“

Kamenná sekera zavrtěl hlavou.

„To je přece jiná, zdravá,“ vysvětloval s nedůvěrou.

„Jak to poznáš?“

Ale malý lovec neměl čas na vysvětlování něčeho, co pro něho byla samozřejmost. Táhlo ho to za kořistí.

„Dívej se,“ přikázal jenom.

Petr se však díval marně.

„Tady je raněná,“ ukázal Bauxhau kus stranou na jinou stopu.

Ať se namáhal jak chtěl, bez vysvětlení Petr žádný rozdíl mezi oběma otisky nezpozoroval. A jeho učitel se vzdal pokusu o učení a vydal se po stopách.

Klikatily se podivuhodně, před každým křovím končily, ale malý lovec našel vždycky hned jejich pokračování, i když někdy museli překážku obcházet. Antilopa se snažila mást stopy, měnila směr, kličkovala, ale Bauxhau sledoval neznatelné stopy se stejnou jistotou, jako Nxou běžící před ním. Možná že jde prostě po jeho stopách, napadlo Petra, ale to byl nesmysl. Kopýtka zanechala v půdě určitě výraznější stopy než bosá noha.

Už se stmívalo, když Mísu jídla dohonili. Zastihli ho nad ležící antilopou. Právě otáčel oštěpem v ráně, kterou zvíře proklál. Hnědé tělo sebou škublo a pak už leželo nehnutě.

Je to surovost, otřásl se Petr. Proč ji ještě mučí?

„Konec,“ řekl Nxou.

Petr se mu zadíval do tváře, ale nenašel v ní žádné známky potěšení nebo rozkoše ze zabíjení. Viděl obličej klidný, spíš smutný, jako by lovec vykonával nerad trudnou, ale nutnou povinnost.

Nebylo to mučení, ale rána z milosti, uvědomil si Petr. Bylo by se jinak dlouho trápilo, jed raněné zvíře jenom ochromí. Nesmím soudit a odsuzovat, když nevím, o co jde. Už to neudělám, zaříkával se.

Kolikrát se budu ještě takhle zaříkávat, posmíval se sám sobě vzápětí.

Den dohasínal, padala tma. Už ve tmě se vydali na další pouť, každý čtvrtku zvířete na zádech.

Proč se neutáboříme tady, chtěl se zeptat Petr, ale podařilo se mu ovládnout se. Křováci jistě vědí, proč cestují dál i za houstnoucího soumraku.

Když tma zhoustla docela, problesklo před nimi v dálce světlo ohně.

„Jsme doma,“ řekla Gazelí stopa.

Za nimi zavyl šakal.

Ano, byli doma.

Tam, za Mrtvou zemí, ve strži, šakal nikdy nezavyl.

XX. VELKÁ RODINA, MALÝ ROD

Když se Petr ráno probudil, stálo už slunce vysoko. Zvědavě se rozhlížel – večer dorazil do tábora tak unaven, že vnímal jenom světla drobných ohýnků roztroušených na nevelkém prostranství mezi trním buše. Ani ne večeřel, dojedl jen zbytek ořechů, železnou zásobu z cesty, a když se pořádně napil vody, ulehl poblíž ohně a rázem usnul.

Tak tohle je Gazelčin domov, říkal si trochu udiveně a trochu zklamaně. Tři, čtyři, pět ubohých bud z trní a trávy, chatrných a děravých na všech stranách. Když jsme si hráli na partyzány, stavěli jsme solidnější přístřešky proti dešti. Jenomže tady zrovna moc neprší, uvědomil si vzápětí.

Indiáni měli teepee, stan z kůží, kožené stany mají i jiní kočovníci. Ale kůže a tyče si pro cestu naloží na koně – a jak by se uživil třeba jen mezek nebo oslík na poušti? Tyhle chatrné chýše se přenášet nemusejí, kus roští a tráva se najdou na každém tábořišti.

Za zády se mu ozvaly rychlé rytmické údery jako bubnování. Honem se otočil po bubeníkovi, ale uviděl jenom starší ženu sedící před další, šestou chatrčí, jak vytrvale buší tupým kolíkem do vyhloubeného dřeva. Něco roztlouká v křováckém hmoždíři, uhodl Petr.

Do nosu ho zašimrala příjemná vůně. Pootočil se po zdroji a uviděl Gazelí stopu, která seděla ti ohně, jenž hořel před největší chýší, a opékala kus masa napíchnutý na tuhém prutu.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji vesele. „Dobrý den,“ opravil se hned.

„Spal jsi dlouho,“ řekla Gazelí stopa s mírnou výčitkou. „Lovci už odešli.“

Jedna antilopa nestačí pro celý rod, uvědomil si Petr.

„Hledají velkou antilopu,“ pokračovala Gazelí stopa.

„A kde jsou ostatní?“ rozhlížel se Petr. „Kolik lidí má váš rod?“ Musí jich být hodně, když potřebují na obživu největší z antilop, antilopu losi.

„Náš rod je malý,“ řekla Gazelí stojící smutně. „Maso potřebujeme na cestu k Modrým horám.“ Bázlivě se porozhlédla a vzdychla si, jako by spáchala nový prohřešek. „Lovcům o Modrých horách neříkej nic, je to tajemství.“

Přece jen porušila jeden velký příkaz svého národa. Už podruhé. Poprvé, když vyprávěla pohádku o hyeně a šakalovi. Tehdy k tomu měla silný důvod, teď se prořekla jen tak mimoděk. Znamená to snad, že si zvyká na cizince? Ale možná, že po tom, co zažila na kongresu, už tak nelpí na zvyklostech svého kmene.

„Proč půjdete do Modrých hor?“ odvážil se zeptat.

„Neptej se,“ přikázala přísně. Tak přece porušila tajemství jen náhodou. „Všechno se dovíš, až budeš zasvěcen do tajemství tance,“ utěšovala ho. „Zítra tě vzbudím, abys mohl jíl s lovci,“ dodala.

„Lovcům nejsem nic platný,“ řekl Petr trpce. „Střílím špatně, běhám pomalu a ve stopách se nevyznám.“

„Musíš se učit.“

„Nikdy nedokážu rozeznat stopu jedné antilopy od druhé. Pro mě jsou všechny stejné. Pro vás je každá jiná.“

„Bauxhau to taky říkal,“ pokývala hlavou. „Tak se uč střílet a běhat.“

Tlukot hmoždíře dozněl. Stará žena vysypala do dřevěné misky hnědavý prach a odešla za přístřešek.

„Kdo je to?“ chtěl vědět Petr. „Co to roztloukala?“

„To je Červený korálek,“ přeložila mu křovácké jméno, které pro spoustu mlaskavých zvuků nedokázal pořádně vnímat. „Roztloukla sušené maso pro staré rodiče.“ Už o nich byla řeč, když se poprvé setkali s lovci. Gazelí stopa se ptala, zda ještě chodí.

„Smím je vidět?“

„Ano.“

„A mluvit s nimi?“

„To ne, neumějí cizí řeč.“

„A kdo z vás umí cizí řeč? Kromě tebe, Mísy jídla a Kamenné sekery?“

„Jenom Tsexchi, Mocný gnu, otec.“

„Vy jste všichni příbuzní?“ hádal.

„Nxou je bratr otce,“ vykládala Gazelí stopa.

„A Bauxhau?“

„Bauxhau je muž matčiny sestry.“

Tedy také strýc. Zatím vím o deseti členech rodiny, počítal Petr. Gazelí stopa s rodiči, prarodiče, Kamenná sekera se ženou, Nxou a Červený korálek s mužem.

„Červený korálek je teta?“ ověřoval si předpoklad.

„Červený korálek je žena matčina bratra,“ potvrdila po svém Gazelí stopa. „Zná nejvíc bylin, které léčí.“

„To je malý rod,“ uznal Petr, „ale velká rodina. A jsou tu jistě i děti. Kde jsou?“

„Je tu taky Tichý zpěv, sestra Mísy jídla, jejího muže zabil slon. Tichý zpěv má holčičku, Bílý kvítek. Ženy s dětmi šly hledat ořechy,“ vykládala Gazelí stopa. „Já mám malého bratra, Červený korálek dceru a Bauxhau taky dceru.“

Tak tedy celkem patnáct lidí. Z toho jen pět děti. To je nejsmutnější.

„Teď uděláme bydlení pro tebe,“ vrátila se Gazelí stopa k tomu, co bylo životně nezbytné. A stinný přístřešek pro polední spánek byla teď nejdůležitější věc pro Petra, nezvyklého na prudký sluneční úpal.

Nasekali v buši větve, natrhali trávu a Gazelí stopa pak řídila práci při stavbě boudy. Konstrukci z větví opřela o kmen stromku, ukázala mu. jak upevnit nahoru snopky trávy, a nakonec spolu urovnali a udusali hlínu podlahy. V podlaze vyhloubili ještě důlek, aby se na ní pohodlněji spalo.

Úplný přepych, ocenilo dílo Petrovo posměvačné já.

Mohl své přepychové lože hned vyzkoušet, protože díky zkušenosti křováckého děvčete byli s přístřeškem hotovi do chvíle, než slunce vystoupilo k nadhlavníku. Usnul hned a spal lip než kdy předtím.

Když se probudil a vyšel ven, hledal hned Gazelí stopu. Děvče sedělo před chatou rodičů a soustředěně se zabývalo jakousi ruční prací. Petr se přiblížil a uviděl, že ostrou kostí oťukává opatrně a trpělivě úlomek skořápky pštrosího vejce. Pozoroval se zájmem jemné pohyby obratných prstů, až se dočkal posledního lehkého úderu a z křehké a lámavé hmoty se oddělil malý bílý kotouček.

„Korálek!“ vydechl obdivně.

„Ještě ne,“ opravila ho Gazelí stopa. „Ještě dírku.“ Vzala jinou kost s ostrou špicí a začala rýt, ale škrábala jen chvíli a položila nástroj. „Až zítra,“ odložila nejchoulostivější část díla.

Mně by se taky špatně dělalo, kdyby mi někdo koukal na ruce v tom nejnapínavějším, uznával Petr. ale bylo pozdě se kát.

„Pojď,“ vyzvala Gazelí stupa Petra, když uložila ne hotový korálek a nástroje do chaty. Na hrdle měla celý bílý náhrdelník, ale když potkali Červený korálek, musel Petr uznat, že ta má ozdobu mnohem bohatší. Nebylo divu, že se jí děvče chtělo vyrovnat. Uprostřed velkého náhrdelníku z bílých korálků se zvlášť vyjímal prostřední, červený.

Už bylo jasné, jak vzniklo její jméno. „Kde vzala ten červený korálek?“ chtěl vědět Petr. „Vyřezala ho z červeného kořene.“

„A ten je tak vzácný? Těžko se najde?“ Gazelí stopa jen přikývla a přidala do kroku. Snad nezávidí, napadlo Petra, ale přestal na to hned myslet, protože se octli před dvojicí lidi, která v něm ihned vyvolala silné a hluboké dojetí. Ve stínu nízkého stromu seděli dva drobní staroušci, na nichž i cizinec poznal, že jsou něčím výjimečným mezi lidmi pouště, kde se málokdo dožije vysokého věku.

Co ho nejdřív udeřilo do očí, byla barva jejich pleti. Jejich kůže ztratila svou meruňkovou barvu, kalaharské slunce ji za dlouhá a dlouhá léta stačilo opálit do hnědá, vysušilo ji a pokrylo sítí hustých drobných vrásek, až připomínala starý pergamen pokreslený tajemnými značkami.

Hned vzápětí ho zaujaly jejich oči. V jedné galérii viděl podobné oči na Rembrandtově portrétu starce. Jako on měli oba staří lidé výraz hlubokého klidu, z jejich očí jako by se dívala věčnost.

Petr se na pozdrav hluboce uklonil. Stařec pomalu obrátil zrak k návštěvě a mírně mhouřil oči, jako by se snažil zaostřit pohled na něco nesmírně vzdáleného. Stará žena se dívala nepokrytě zvědavě, ale ihned stydlivě odvrátila oči, jakmile se střetla s cizincovým pohledem.

Gazelí stopa jim vykládala cosi svým jazykem, nepochybně představovala hosta. Když domluvila, stařec mlčky mírně přikývl a jeho vnučka se obrátila k odchodu.

„Ptala ses, jestli tu smím zůstal?“ ptal se Petr, když se vraceli na prostranství mezi přístřešky.

„Jestli tu smíš zůstat?“ Gazelí stopa nevěřila sluchu. „Jsi host!“

A tím jako by bylo řečeno vše Petr se znova musel stydět za hloupou otázku. Každý trosečník nebo zbloudilec byl hostem, se kterým se s naprostou samozřejmostí dělili o všechno, protože odmítnout cizince, poslat ho samotného na poušť, znamenalo odsoudit ho k smrti.

„Půjdu nasekat dříví,“ zamlouval Petr honem trapnou záležitost. Aspoň nějak chtěl být užitečný.

Když se činil s kamennou sekerou u suchého keře, míjely ho jedna po druhé ženy, vracející se s koženými vaky plnými nasbírané potravy. Měly jediný nástroj, špičatou hůlku na vyrývání kořínků a hlíz. Petr je zdravil pokývnutím a sklízel v odpověď plachý úsměv, jinak mu nikdo nevěnoval zvláštní pozornost, neslušelo se to zřejmě. I děti, když se domu vlekly se svou kořisti, kožené uzlíky plné bobulí a ořechů, s melouny pod paží, se spokojily zvědavými pohledy a nejmenŠÍ děvčátko se v chůzi ještě několikrát pootočilo za tím podivuhodným dlouhánem s narudlým obličejem.

Když dovlekl k ohni poslední náruč chrastí, vrátili se i lovci. Nxou kráčel první, v ruce oštěp a luk, přes rameno toulec se šípy, za ním Bauxhau a další starší muž a nakonec druhý neznámý s malou chocholatou antilopou na zádech. Odpověděli postupně stejným pokývnutím na Petrův pozdrav a odešli ke svým chatrčím, aniž mu věnovali zvědavý pohled, jako by žil mezi nimi odedávna.

Sotva usedl, vzal Nxou svůj oblíbený hudební nástroj a začal z jediné struny vyluzovat podivuhodné melodie. Muž s antilopou se dal do stahování kůže kořisti, Bauxhau mu pomáhal a druhý neznámý usedl před přístřešek rodičů Gazelí stopy a ostrou hranou kamene přibrušoval hrot svého oštěpu.

To je její otec. Mocný gnu, a ten s antilopou je muž Červeného korálku. Jako jediný z mužů nosil na krku náhrdelník s velikým špičákem. Proto nosí své jméno, Lví zub, pochopil Petr.

Gazelí stopa ukládala do žhavého popela zemní ořechy. Petr chvíli odpočíval a potom vzal svůj luk a dva šípy a poodešel do buše cvičit střelbu. Pomalu končil jeho první den v nové rodině. Tady se skutečně mohl cítit jako doma a věčný posměváček v něm neměl k tomu co říct.

Stejně pokojně a klidně plynuly všechny další dny v táboře u Veliké vody. Cvičil se v běhu a ve střelbě, chodil s lovci na výpravy za zvěří, nosil domů kořist, když neuměl jinak pomoci v lovu, přivykal kalaharskému slunci, jen ve čtení stop se ukázal jako málo schopný žák. Dokázal sice určit druh zvěře podle otisků, když byly v měkčí půdě dost výrazné, ale nebylo naděje, že by si mohl někdy osvojit křováckou schopnost rozeznat v stejnorodém stádu každé jednotlivé zvíře, poznat, zda jde o starý nebo mladý kus, o kus zdravý, nemocný nebo raněný, o samici nebo samce.

Ale život křováckého lidu nebyl jen střídáni práce, jídla a odpočinku. Malí lidé často provozovali různé hry. Nejen zaháněnou melounem, kterou si s nimi zahrál u Malé vody. Znali plno her a Petr měl nejradši křováckou odrůdu badmintonu. Místo opeřeného míčku používali načechrané pero velkého dropa, přivázané dlouhým řemínkem k zvláštnímu druhu těžkého ořechu. Za pálku jim sloužil dlouhý ohebný prut.

První hráč pověsil řemínek s pérem a ořechem na konec prutu, švihl nahoru a vymrštil péro co nejvýš. Když se pak snášelo dolů jako padáček, hnali se hráči za nim, až se jednomu podařilo zachytit řemínek bočním švihem, a hned pak zase vymrštil úspěšný hráč péro jinam, pokud možno směrem, kde nikdo nečíhaL

V tomhle svérázném badmintonu se Petr brzy téměř vyrovnal ostatním a malí lidé hráli s ním pak tu hru častěji než jiné. Byly však i hry, ve kterých hrát nemohl. Třeba hru na válku.

Hra na válku ovšem nebyla obyčejná hra, byl to spíš tanec. Beze slov, gesty, mimikou a pohyby napodobovali herci děj nejspíš skutečné události.

Na začátku války byl únos a Petrovi to připomenulo trojskou válku. I u Křováků mladý lovec z jedné rodiny zlákal krasavici z druhé rodiny, aby s ním utekla od manžela. Rozpoutala se válka mezi rodinami, střílelo se z luků, vrhaly se oštěpy, útočilo se kyji, až byla krásná uprchlice vrácena manželovi a únosce zabit. A tím válka skončila, protože mstitele i provinilé zachvátil děs z toho, co se stalo. Všichni usedli a slavnostně uzavřeli dohodu. Rozdělili poušť na dvě území a stanovili, že nikdy nepřekročí smluvenou hranici.

Hru mohli předvést, když byl pohromadě celý rod, totiž když přišla na návštěvu i druhá část příbuzenstva, druhá rodina, která měla svůj tábor vzdálený asi den pochodu dále v kotlině Velké vody. Nebylo jich o mnoho víc než v rodině Mocného gnu, a tak byl pochopitelný smutek Gazelí stopy, když si postěžovala, že jejich rod je malý. Ale ani rod za hranicí nebyl zřejmě mnohem početnější a Petr pochopil hrůzu ze zabití, kterou pocítili účastnici tance, i přísné dodržování hranic, aby se zabránilo nové válce. Vždyť další život malého rodu byl těžce ohrožen i bez vzájemného zabíjeni.

Hranice mezi oběma rody vedla kotlinou a dělila území kolem Velké vody na dvě stejně velké části. Bylo to spravedlivé rozdělení a hranice nebyla nikdy překročena, ani když přes ni přeběhlo pronásledované zvíře. A velké antilopy, jako by to věděly, se držely stále při hraniční čáře.

Malí lovci museli čekal, až začne nový tah zvěře, a čekali trpělivě. A Velká voda rychle vysychala, jarní deště stále nepřicházely. Petr sám cítil neklid a musel obdivovat odevzdanost osudu, která dala Křovákům schopnost pokojně čekat, co sudba přinese.

Až konečně přišel večer po dni, kdy Petr odpočíval a jenom vytrvale trefoval šípem malý cíl. Lovci se vrátili a v táboře nastalo neobvyklé vzrušení. Gazelí stopa ani nemusela překládat tu zprávu:

Velké antilopy přicházejí!

XXI. VELKÝ LOV

A zase měl Petr daleký rozhled na ráj zvěře v kotlině Velké vody. Stál na pahorku pohodlně opřen o kmen prastaré akácie, přes rameno luk a toulec šípů s otrávenými hroty, v ruce oštěp. Oštěp brzy odložil, dnes ho sotva bude třeba.

Bylo svěží ráno, v noci padala rosa, drobné listí zářilo svěžestí – zešedne však v žáru kalaharského slunce. Stáda zvěře vyšla na pastvu, prořídla od doby, kdy je z podobné pozorovatelny obdivoval ponejprv, ubylo, jich nejen o ulovené kusy, zvěř začala odcházet, když deště stále nepřicházejí a hladina vody v napajedle se valem snižuje, teď se daly i velké losi antilopy na pochod a je poslední příležitost k velkému lovu.

Lví rodina už svůj velký lov měla. Nebál se lvu jako pří setkáni u Antilopí skály, leželi sice jen pár set metru opodál a stačila by minuta dvě běhu a velký skok a byli by tady, ale věděl, že lev člověka nenapadne, nechá-li ho lovec na pokoji, a sytý lev nenapadne vůbec nikoho.

Lvi vyspávali ve stínu a trávili po bohatých hodech, na mršině se už nasytily i hyeny a teď se o zbytky rvali šakali. Petr ještě jakžtakž rozeznával pohyb jejich těl.

Velký lví samec s mohutnou hřívou náhle vstal a Petr se navzdory všemu vědění mimoděk nastražil. Ba ne, jde zahnat příživníky od kořisti, uklidňoval se hned. Přesto napjatě sledoval pohyby velké šelmy.

Lev se protáhl, popošel pár kroků a zase se vrátil do polostínu. Kdyby byl měl Petr oči jako Mísa jídla nebo Gazelí stopa, byl by uviděl, jak lev dlouze zívl. Sám to mohl jenom tušit.

Líné šelmy budou jistě odpočívat celý den. Lovci to věděli a pojali je taky jako důležitou součást do svého plánu. Až budou hnát velkou zvěř, vyhne se stádo lví rodině a přitáhne sem, čekajícímu cizímu lovci přímo do rány.

Někde u napajedla začal jakýsi pohyb, malí lovci se tam zřejmě pokusili zvěř překvapit. Povedl se jim přepad? Antilopy jsou čím dál opatrnější a velké antilopy dvojnásob. Bylo by dobře, kdyby, měli úspěch – jinak bude všechno záležet na tom lovci, který čeká v záloze.

Petr si zoufale přál mít oči jako Křováci.

Pohyb tam dole nepřestával, spíš naopak. Zneklidněla i stáda bližší a brzy také několik kusů tak velkých, že je na tu dálku rozeznaly i Petrovy oči.

Velká antilopa. Největší z antilop vůbec, mohutná jako los. Antilopa losi, touha všech malých lovců.

Křováci obklíčili stádečko losích antilop a tlačí je opatrně k ukrytému lovci. Velký lov začal.

Teď nesmím zklamat. Nesmím zklamal, opakuje si Petr. V úkrytech na pahorku číhají ještě další lovci. Lví zub a Mocný gnu, ale nejlepší místo dostal host a toho souží pomyšlení, že zdar cesty k Modrým horám záleží na něm, na jeho šípu, na jeho. umění, na jeho štěstí.

Pohyb dole u napajedla ustal a Petr si oddechl. Hodina rozhodnutí je daleko a možná že už je rozhodnuto, Nxou je mistrný lučištník. Veliké antilopy zmizely za pahorkem, jestli se neobjeví za několik okamžiků blíž, znamená to, že Nxou nebo Bauxhau zasáhli vybrané zvíře a sledují teď jenom je, ostatní nechávají na pokoji.

Kdyby tady se mnou byla Gazelí stopa, pomyslel si.

Žádná z křováckých žen neměla tak milou tvář, ani Tichý květ, věkem děvčeti nejbližší. Ale to nebylo to nejdůležitější.

To hlavní a nejdůležitější bylo, že si s nikým tak nerozuměl. Už přestal mít pocit, který ho na začátku často soužil, že je své nové rodině na obtíž. Lovci i jejich ženy a děti se k němu chovali přívětivě, docela přirozeně, a střetnutí, jaké měl první den s Misou jídla, se už víckrát neopakovalo. Ostatně možná, že si je sám ve svých představách zbytečně zveličil. Se všemi vycházel dobře, rozhodně lip než často doma se svými vlastními příbuznými.

Tato křovácká rodina měla pro sebe ovšem mnohem víc, ba nadbytek prostoru, třebaže byla početnější. Byl v ní hostem, pravda, jenže ani to snad nebylo rozhodující, host neměl víc práv než hostitelé. Podstatné a nejpodstatnější asi bylo to, že národ malých lovců si zachoval nejcennější zvyky z pradávných dob a velkorysost, a nejen v pohostinnosti. Křováci byli odkázáni na skoupou přírodu pustiny po velkou část roku a mohli přežít jen díky zázračným znalostem a díky soudržnosti. Uměli si vážit jeden druhého i se všemi odlišnostmi povah, protože byli odkázáni jeden na druhého.

Petr by bez nich nutně zahynul, oni to věděli, ale nikdo mu to nedal ani stínem najevo, bylo to pro ně něco běžného. Brzy byl jako jeden z nich a zbývalo už jen aby byl zasvěcení do tajemství tance. Pak bude moci s nimi sdílet všechna kmenová tajemství.

Třeba to, proč putují každoročně k Modrým horám a co se tam děje. Nebo o čem vyprávějí jejich pohádky a legendy, jak chápou život a svět. A jaký je osud lidí, kteří už nemohou putovat pouští.

Znova a znova musel myslet na oba staré lidi.

„Už jdou,“ ozvalo se za ním.

Vytrhl se ze zadumání, obrátil se a šťastně se usmát. Jeho přání se nečekaně splnilo. Gazelí stopa přišla.

Tak přece jenom si vydobyla ústupek proti starým zvykům. Ženy měly svou práci, sbíraly plody pouště, staraly se o domácnost, ale neúčastnily se lovu. Gazelí stopě povolili výjimku. Vždyť ona měla ve svém kmeni zvláštní postavení – vyslali ji dokonce i na cestu do daleké země.

„Kde je vidíš?“ zeptal se Petr. Sám marně prohlížel krajinu před sebou.

„Dohře že jsem přišla,“ řekla s uspokojením. „Věděla jsem, že potřebuješ moje oči.“

„Jsou ještě daleko,“ omlouval se.

„Vím.“

Teprve když se zahleděl směrem, kam se dívala, zaznamenal jakýsi pohyb na velké pastvině s vysokou trávou. Velká zvířata občas popošla, jak vyhledávala chutnější sousta.

„Pasou se,“ hlásil děvčeti. „Pasou se klidně jako obyčejně.“

„To je dobře.“

Ovšem že je to dobře. Kdyby lovci antilopy poplašili, kdyby je hnali neopatrně, dalo by se stádo na útěk a nedalo by se řídit tak, jak potřebovali. Ale zkušeni honci postupovali obezřetně a nenápadně.

„Tak máme času dost,“ oddechl si Petr. Teď zvlášť mu to docela vyhovovalo, s Gazelí stopou bude čekat klidně až do večera. „Třeba už vůdce stáda mají,“ přiznal se ke svému tajnému přání.

„Nemají.“

Už dávno přestal pochybovat o jejích slovech.

„Sem k nám asi vůbec nepůjde,“ vyslovil nahlas druhé přání.

„Bojíš se?“

Vůbec to neznělo výsměšně. Gazelí stopa se ptala, jako by si ověřovala, že dobře čte jeho myšlenky.

„Hrozně nerad bych ho minul,“ přiznal se.

„Bylo by správnější, kdyby ho hnali před zkušenější lovce,“ dodal.

„Půjde sem,“ řekla klidně.

Jak to víš, chtělo se mu namítnout, ale po dlouhých zkušenostech se mu už dařilo zadržet nepatřičná slova na jazyku.

„Povedou ho sem,“ zpřesnila Gazelí stopa svou předpověď. „Chtějí ti dopřát čest střelit velkou antilopu.“

Tak je to tedy.

„A proč?“

Přece jen mu zase jednou ulekla marná otázka.

„Všechno se dovíš,“ těšilo ho děvče, „všechno.“

„Ale kdy?“

Marně se kousl do rtů, zase už byla otázka venku.

Gazelí stopa neodpovídala.

Proč dělám pořád tutéž chybu, vztekal se sám na sebe Petr. Vím přece dobře, že nesmím nic vymáhat, že musím mít trpělivost, stejnou trpělivost jako oni.

„Až po tanci lovců,“ přišla nečekaná odpověď.

A jako by se polekala, že prozradila tajemství, Gazelí stopa ztuhla a zadívala se do dáli.

Náhle její tvář oživla. A Petr taky brzy zpozoroval, co ji zaujalo.

Stádo velkých antilop přešlo pastvinu a postoupilo blíž. Ve vzduchu rozechvělém stoupajícím žárem rozeznával zatím jen světlé a žlutohnědé skvrny. Teď už jasně viděl mohutná těla, která připomínala spíš tura než antilopu. Ale koneckonců i pakůň gnu je druh antilopy.

Velké antilopy se blížily stále rychleji.

„Za chvíli jsou tady,“ vydechl Petr.

„Neboj se,“ konejšil ho klidný hlas. „Teď budou spásat listí.“

Trávu příliš nemilují, vzpomínal si Petr, co se od lovců dověděl o velkých antilopách. Proto taky přešly rozsáhlou travnatou pastvinu poměrně rychle a lovcům nedalo tak velkou práci tlačit je nenápadně přes ni k buši, kde čekaly keře s listím ještě dost svěžím po noční vláze. Nízká i vyšší křoviska se táhla skoro bez přerušení až k Petrovu úkrytu, lovci si tedy mohli být jisti, že vůdce stáda potáhne právě tudy.

A Petr pochopil, že bude muset vystřelit rozhodující šíp. Nesmím minout, nesmím zklamat, opakoval si naposled. A s jistotou, že ho nemine povinnost a nutnost splnit čestný úkol, přišel i velký klid.

Bylo po napětí, dýchal volně, strach zmizel. Petr sledoval vůdce stáda, jak přechází zvolna od keře ke keři, asi s takovým vzrušením, jako kdyby se díval na film o pasoucím se stádečku někde v biografu.

A v té chvíli uvolnění si najednou, aniž věděl proč a jak, vzpomněl zase na oba staré lidi. Jistě svorně sedí před svou chýší, kterou jim pomohli vystavět z trní a trávy jejich děti a vnuci. Stará žena občas na sebe hodí hrst písku na ochranu proti vedru a pohyb její ruky je stejně půvabný a důstojný, jako když se vznešená dáma ovívá vějířem. A čas od času se oba na sebe podívají a pak zas hledí před sebe do nedozírných dálek očima, v kterých je klid a mír.

„Co bude, až nebudou moci chodit?“ začal znenadání myslet nahlas.

Zdálo se, že Gazelí stopa tu nahlas vyslovenou myšlenku nevnímala.

Vedoucí antilopa se v kruhu svého stáda opět přiblížila. Teď už nebude trvat nijak dlouho, a přiblíží se až na dostřel.

„Povím ti to,“ řekla Gazelí stopa do ticha.

Kupodivu ho její nečekaný slib ani tolik nepřekvapil. Nastává hodina zázraků a divů, hlásil mu slavnostní a radostný hlas.

„Až vyšleš čestný šíp.“

Samozřejmě.

Všechno, co přicházelo, bylo samozřejmé. Jeho šíp se smrtící hlavicí poletí jistě do cíle. Věřila tomu.

Minout tak obrovský cíl by nedokázal snad ani nejubožejší začátečník, pokusil se mírně zevšednit slavnostní náladu jeho vnitřní posměvačný hlas.

„Děkuji ti,“ řekl upřímně.

Teď bych se měl ještě zeptat na Modré hory.

Nic.

Všechna zvědavost náhle zhasla, rozplynula se v silné, tiché radosti.

Podíval se na Gazelí stopu. Měla ve tváři jasný, klidný výraz, dívala se do dálky pokojnýma zářícíma očima.

Vrátil se pohledem k antilopímu stádu. Neviděl nic než míhající se vzduch nad bušem zaplaveným žhavým bílým světlem.

Oni přijdou, vnímal tichý, klidný hlas. Přijdou, určitě přijdou.

XXII. SKON BOJOVNÍKA

Moje chvíle přichází, říkal si Petr. Čekali už dost dlouho, ale možná taky, že uplynulo sotva několik minut. Ale ať čas ubíhal bláznivě rychle nebo zvolnil svůj proud, Petr věděl, že prožívá nejúžasnější hodinu svého života.

Stáli bok po boku v polostínu, očima klouzali pomalu po krajině, buš hořel planoucím světlem a nahoře pomalu kroužila osamělá tečka, strážný sup.

Ve stínu akácií poklímávala dál lví rodina.

Tak proto zmizely obří antilopy z obzoru. Větřily ostrý pach šelem a vyhýbaly se nebezpečí, obcházely akáciový hájek širokým obloukem. Vyšší porost je kryl a tím se ztratily pozorovatelům z očí. Až se příště znenadání objeví, budou už docela blízko. Ale kde se pak vynoří z houští, bude to vpravo, nebo vlevo?

Lehounký vánek proudil ze dna kotliny proti povlovným svahům a jen časem ucítil Petr na tváři teplý závan. Antilopy jdou po větru a nemohou zvětřit lovce na čekané. Plán malých lovců také počítal s tím pravidelným denním prouděním vzduchu. Lovci velké zvěře se nemuseli ukazovat a kořist zbytečně plašit, stačil lidský pach přinášený vánkem a stádo ustupovalo tam, kam lovci chtěli.

Lovce, kteří pro dnešek přijali úlohu honců, nebyla nikde vidět. Nxou i Bauxhau ovládali své umění, dokonale se kryli. Snad ani Gazelí stopa je nevypátrala mezi keři a ve vysoké trávě.

Od velké pastviny přicházela nová stáda drobnějších antilop a před nimi si hledala potravu dvě odrostlejší pštrosí mláďata. Nějak brzy se osamostatnila, usmíval se Petr. A bylo proč se usmívat, obě malé kopie velkých dospělých ptáků si vykračovaly tak obřadně, skláněly dlouhé krky k zemi a zase je ostražitě zvedaly tak pilně, že připomínaly karikatury starých. Gazelí stopa stiskla Petrovu ruku, ukázala pohledem k pštrosímu dorostu a na tváři se jí rozehrál úsměv. Petr jen přikývl.

Bylo mu pak málem líto, když pštrosi zašli mezi buš a na scéně zůstala jen blížící se stáda gazel, skákavých antilop a přímorožců. Ale co kdybych kvůli té směšné podívané propásl rozhodující okamžik, polekal se.

Jeho úlek se rychle rozplynul.

Ba ne, v hodině zázraků se nemůže stát nic zlého

Ale co když – kde vězí pořád ty největší kusy, ozvala se tichá pochybnost. Nakonec se stádo přece jenom stočilo stranou.

Chtěl se svěřit s nepokojnou myšlenkou Gazelí stopě, když ucítil silný stisk. Její malá ruka sevřela jeho překvapující silou. ‚A jako by ani to nestačilo, ještě rukou krátce škubla.

Petr se k ní otočil a strnul.

Přišla.

Ohromná antilopa stála jako socha, větřila. Jak se tak náhle objevila, zdála se na dosah ruky. Obrovité, majestátní zvíře vzbuzovalo úctu, hrozivě silné šroubovité točené rohy naháněly strach a vyvolávaly zároveň obdiv podivuhodným tvarem. Mezi rohy přerůstala až na široké čelo tmavá hříva.

Petr se musel pousmát a pak se volně nadechl. Rozrušení polevilo, mohl bleskurychle reagovat.

Pozorně odhadoval vzdálenost a přitom si opatrně připravoval luk a šíp. Jedinečný, převzácný cíl byl na dostřel, ale možná, že za okamžik postoupí ještě bliž. Antilopa větřila dozadu, odtamtud čekala nepřítele, tam hrozilo nebezpečí, o němž přinášel zprávu vánek z údolí.

Ale co když znenadání zmizí skokem mezi akáciemi a proběhne řetězcem střelců?

Petr se rozhodl.

Napjal tětivu, trochu zvedl šíp do výšky, zamířil, poopravil směr. ještě zvětšil sklon šípu a pustil tětivu.

Struna zadrnčela a antilopa se vzepjala neuvěřitelným skokem. Tímto skokem se vymrštila váha nejtěžšího kusu do výše jako impala, a když zvíře dopadlo, země zaduněla a zpod kopyt antilopy vyletěl oblak červeného prachu. To už se ale kolos řítil pryč tak rychle jako nejrychlejší závodní kůň.

Antilopa se stačila vzepnout ještě dřív, než šíp doletěl, ale střele přece jen neunikla. Šíp mířil dost vysoko a zabodl se do slabin.

Petr si oddechl. Čestný úkol splnil.

S uspokojením přišla však najednou lítost. Odsoudil přece nádherné zvíře k pozvolné smrti, protože i prudký šípový jed udolá obrovité tělo nabité životní silou jenom pozvolna až za mnoho hodin.

„Bude tanec, tanec lovců!“ Vzrušená slova Gazelí stopy ho vytrhla z lítostných myšlenek. Ano, teď mají slovo lovci. Poženou se po stopách vzácné kořisti, až umdlévající zvíře dostihnou a ukrátí jeho utrpěni.

Místo lovců se na scéně objevil mladý pštros.

„Mám ho taky střelit?“

Gazelí stopa se rozesmála.

Pštrosí mládě zůstalo stát, náhle z něho spadlo načechrané peří a Petr se dal taky do smíchu. Místo pštrosa tady stál Nxou a hned se rozběhl po stopě.

Druhé pštrosátko odhazovalo péřovou pláštěnku ještě v běhu, Bauxhau taky pospíchal na dějiště velké události. Petr se pustil za nimi a doběhl, když lovci prohlíželi zem rozrytou kopyty.

„Dobře jsi střelil,“ řekl Nxou s uznáním.

Výstřel neviděl, ale uměl vyčíst ze stop, co se tu odehrálo.

„Čekej tady,“ vybídl Petra a vyrazil. Kamenná sekera za ním.

Začne pronásledování.

Petr by se byl nejraději rozběhl za nimi. Podíval se na Gazelí stoupu, ale ta zavrtěla hlavou.

Vrátili se tedy na své místo, na svou pozorovatelnu.

Oba pronásledovatelé byli už daleko. Přes všechna cvičení, a třebaže už stačil lovcům při stíhání kořisti podle stop, Petr musel uznat, že dnes by se jim nevyrovnal. Nxou běžel jako vítr, Kamenná sekera s ním udržoval krok. Pádili dlouhými lehkými skoky, přeskakovali nižší keře a hnali se nepolevujícím tryskem cestou prchající antilopy.

Tohle nebylo obvyklé stíhání podle stop raněné kořistí, to byla štvanice. Chtějí urychlit skon obrovského štvaného zvířete. A zabránit, aby přešlo hranice. Pravděpodobně je poženou velikým obloukem zase až sem na pahorek a potom přijde ke slovu také oštěp.

Kdyby tak byla kulovnice, pomyslel si Petr. Taková puška na slony. Antilopa by padla na místě a lovcům by se ušetřilo nadlidské vypětí nekonečného honu.

„Nemohli bychom všichni počkat, až ji ochromí jed?“ zeptal se děvčete.

„To bude až v noci.“

Slunce viselo na vrcholu své dráhy, minulo poledne. Stmívání začne za pět hodin, zimní den je kratší. Raněný kolos za tmy zalehne a puk ho napadnou hyeny. Možná i lvi. To by pak z kořisti mnoho nezůstalo, než by ráno dorazili k místu posledního zápasu stopaři.

„A šla by asi přes hranici,“ dodala Gazelí stopa, taky si uvědomovala tohle nebezpečí.

„Uštvou ji do setmění?“

„Jistě. Podívej se!“

Gazelí stopa ukazovala ve směru, kudy se dal na útěk raněný kus. V chvějícím se vzduchu zahlédl Petr ve velké dálce sotva znatelný pohyb.

Je to možné, že by už uběhli takovou vzdálenost? Ale to by potom byl určitě nový světový rekord v běhu na dlouhé trati.

„Běží k vodě,“ hlásilo děvče.

„Nic nevidím,“ posteskl si Petr. „Chce snad pít?“

„Chce se napít a ochladit.“

Jed se dostal do krve a krev proudí horečnatě, když se raněný obr musí hnát bez odpočinku, když nemůže zalehnout, vyčistit ránu drsným jazykem. Rána žhne, bolí, jed vyvolává palčivou žízeň – Petr znovu prožíval všechno utrpení se svou obětí.

„Něco jsi mi slíbila,“ vzpomněl si na dopolední rozhovor. Docela rád by byl chtěl odvrátit myšlenky od trpícího zvířete.

Zdálo se, že neslyšela. Dívala se upřeně do dálky, jeho oči tam stačily vnímat jenom tetelivé chvění vzduchu nad rozpáleným bušem.

„Vrací se,“ ohlásila vzrušeně.

Lovecká horečka přeskočila rázem i na Petra.

„Tak to nepřejde hranici,“ ulevil si. „Že by se chtěla vrátil? Ale proč?“

„Nepustili ji k vodě.“

„Cože?“

Nemohl uvěřit, že by to bylo v lidských silách. Nejen vydržet hodiny v plném trysku, ale ještě dokázat nadběhnout štvanému zvířeti a obrátit je novým směrem, to bylo nepředstavitelné. A ke všemu ještě takový výkon v době nejhoršího úpalu.

„A nespletla ses?“ nedokázal se ovládnout.

„Uvidíš.“

Patřilo mu to, proč zase zapochyboval. Teď se jí hezkou chvíli nesmí na nic zeptat.

Nemusel se ani ptát, protože za nějakou dobu uviděl sám na travnaté savaně žlutohnědou skvrnu. Vznikl tam rozruch, poplašená zvěř ustupovala lovcům z cesty. A tu zpozoroval také dvě větší tečky po obou stranách štvané kořisti.

Všechno pak zase zmizelo v buši. Petr už věřil, že štvanice skonči zde na pahorku.

Sáhl po oštěpu a potěžkal ho v ruce.

Dlouho se nic nedálo.

Lví rodina vyspávala dál pod svými akáciemi, poplašená zvěř se uklidnila. Objevili se i pštrosi, dva staří, opravdoví pštrosi, a hledali potravu pro nenasytné žaludky skoro právě tak pilně jako jejich malí napodobitelé.

„Chtěl jsi něco vědět,“ řekla Gazelí stopa do ticha

„Ano.“ vydechl překvapeně.

„Musíš to vědět?“

Když se takhle zeptala, pak mohl dál jen jedinou od poveď.

„Nemusím.“

Najednou si uvědomil, že ani nechce vědět, jaký osud čeká staré lidi v poušti.

„Počkám,“ řekl po chvíli. „Počkám na tanec lovců.“

Ve velkých hnědých očích viděl souhlas. „To je dobře,“ řekla Gazelí stopa spokojeně.

Jestlipak se i ona dožije takového stáří, napadlo ho znenadání Ale ať se snažil sebevíc, nedokázal si před stavit její svěží pleť, její něžnou tvář rozrytou spletí vrásek a zhnědlou jako starý pergamen

A kdo bude jejím starým mužem? Nepamatoval se na nikoho z druhé části rodu, z příbuzné rodiny, kdo by se k ni hodil. Měla by dostat dobrého muže, zaslouží si dobrý život. A co když si pro ni přijde její bílý přítel?

„Přicházejí,“ zaslechl Gazelí stopu.

Vytrhl se hned z myšlenek, zapátral očima, ale neviděl nic. Musela je uslyšet.

Konečně i Petr zaslechl praskání větví a dusot kopyt. Vzápětí se z křoví vynořilo štvané zvíře.

Supělo v chraptivých výdeších, boky a plece mělo zalité potem, běželo s námahou, ale nepovolovalo bolesti a únavě. Hnalo se ze všech zbývajících sil, odmítalo vzdát se.

V krátkém odstupu vyrazili z buše i oba lovci. Petr užasl ještě víc než předtím.

Už se přesvědčil, jak umějí pronásledovat, jak dokáží běžet rychle a vytrvale, ale nemohl pochopit, že po nekonečném trysku jsou schopni ještě takového výpadu. I jejich těla se leskla potem, ale na ně jako by neplatila únava, vedro, jako by jejich drobná těla skrývala nevyčerpatelné zásoby síly.

Antilopa zpozorovala nového nepřítele a prudce uhnula. Petr ale ještě stačil vrhnout oštěp a zasáhl hřbet zvířete. Velká antilopa však vyrazila proti křoví a přitom jí vypadl oštěp z rány. V příštím okamžiku zmizela v buši a za ní její pronásledovatelé.

Petr šel rozmrzele pro oštěp a zahanbeně se vracel na své stanoviště. Propásl příležitost zasadit rozhodující ránu

Od nedaleké velké akácie přicházel Mocný gnu, z druhé strany se z buše vynořil Lvi zub.

Proč nevystřídali unavené lovce?

„Přijde znovu,“ řekla Gazelí stopa.

Je to možné, že ti dva vydrží nový okruh?

Mocný gnu i Lvi zub s tím nepochybně taky počítali. Beze slov se rozestavili po obou stranách Petrova stanoviště, opřeli se o oštěpy a klidně čekali.

Druhý okruh bude jistě menši, jed už musí oslabit poslední síly štvaného zvířete Slunce vytrvale putovalo k obzoru a Petra se začínal zmocňovat nový nepokoj. Co když zvíře uštve své pronásledovatele, co když na konec přeběhne přes hranici?

Slunce už se téměř dotýkalo hřebenu za úvalem, když lovci náhle ožili a připravili si oštěpy.

Velká antilopa vyběhla z buše na místě, kde ji zasáhl otrávený šíp. Když uviděla řadu lovců, neotočila se, jenom změnila směr a řítila se rovnou na Petra.

„Za strom!“ křikla Gazelí stopa.

Nxou se objevil zvířeti po boku a v běhu v bodl oštěp do mohutné hrudi Zvíře zakolísalo, ale běželi dál. Za svištěl další oštěp a ještě jeden, hlava antilopy se sklonila, napřáhla hrozivé rohy a stále se blížila Petr se nedokázal pohnout z místa, držel jen oštěp připraveny k ráně, když tu zvíře kleslo náhle do trávy.

Je konec.

Petr se odvrátil. Někdo mu vytrhl oštěp z ruky, a když se Petr znovu odhodlal podíval se na statečného soupeře, Nxou už dokončil dílo milosrdenství. Z poslední rány se vyhrnula pěnivá krev.

Bojovník skonal.

Zrudlý kotouč slunce se dotkl obzoru

XXIII. K MODRÝM HORÁM

Lovci obklopili padlého velikána a na tvářích měli slavnostní výraz. Nxou vyhledal pohledem Petra a clila pec vstoupil do kruhu lovců.

Zíral jako očarovaný na mohutné rohy. Proč tu vražednou zbraň nepoužila antilopa dřív, proč zaútočila, až když neměla jinou cesiu k úniku? Je zbraní tohoto zvířete vytrvalost v běhu nebo se bojí lidí tak. že je napadne až ve chvíli zoufalství? Ať tak nebo tak, bojovala do posledního dechu.

Petr se obrátil k Nxouovi.

„Děkují ti,“ poklonil se mu. „Zachránil jsi mi život.“

„Já ne,“ odmítl dík malý lovec. „To Bauxhau.“

Kamenná sekera? Vždyť vůbec nebyl nikde viděl!

Nxou ukázal na zadní běli zvířete. V ohybu pod těžkou kýtou vězela hluboká rána. Druhý lovec běžel těsně za antilopou a přeťal jí v rozhodujícím okamžiku šlachy.

„Děkuji ti,“ poklonil se Petr i jemu.

Díval se na oba lovce s bezmezným obdivem. Divil se ještě víc, když po krátkém tichém obřadu na počest padlého bojovníka-antilopy začali Nxou i Kamenná sekera stahovat kůži. Místo odpočinku se pustili s ostatními do namáhavé práce. Jejich životní síla byla snad nevyčerpatelná.

Když otevřeli antilopě hrudník, vyřízl Nxou ohromný kus jater, vstal a nabídl je Petrovi.

„Uřízni si kus,“ šeptala Gazelí stopa.

Petr poslechl, ale nevěděl, co s tou teplou měkkou hmotou.

„Sněz je,“ zachránila ho dívenka z rozpaků.

Ochutnal nejistě první sousto, ale syrová játra chutnala dobře, a tak polykal šťavnatá sousta s rostoucí chutí, protože utišovala hlad i žízeň.

Zatím Nxou rozdělil játra ostatním lovcům a brzy všichni žvýkali plnými ústy. V posledních paprscích slunce zářily rudozlaté obličeje blaženým uspokojením.

Petr se ohlédl po děvčeti, ale Gazelí stopa zmizela. Zapomněli jsme na ni a urazila se, polekal se Petr. Za chvíli se však Gazelí stupá objevila s náručí dříví. Od ‚dolních akácií zazněl lví řev.

Ovšem, oheň musí hořet, co kdyby se lvi chtěli podělit o kořist. Když shodila náklad, vyskočil a nabídl jí ze své porce. Děvčátko v úleku ustoupilo.

Podívalo se rychle kolem, zda si nikdo Petrova prohřešku nevšiml.

„Je soxa,“ šeptala vzrušeně.

„Cože je?“

„Soxa, zákaz.“

Zase starý zvyk, který se nesmí porušit.

„Zákaz? Tabu?“ vzpomněl si na pravé slovo. „Ty nesmíš? Proč?“

„Je soxa pro všechny ženy.“

„Tak pojď, jdu s tebou na dříví a dám ti kus tajně.“

„Nesmíš. A já jíst nebudu.“

Viděl, že ona nepovolí, nijak tedy nenaléhal. Nxou se po nich ohlédl a Petr honem strčil do úst velké sousto.

Když se pak rozhořel velký oheň, shromáždila se tu celá rodina.

„Copak běželi celou cestu?“ ptal se Petr užasle. Nezdáli se nijak udýchaní. Ale pak užasl dvojnásobně. Oheň přece vzplanul nedávno, za tu chvilku nemohli ani tryskem doběhnout z tábora až sem.

Do kruhu světla vstoupily dvě drobné postavičky s pletí temnější, než měli ostatní. Petr nevěřil vlastním očím. I nejstarší lidé kmene dorazili.

„Vyšli hned, když skončil lov,“ řekla Gazelí stopa, když Petr kroutil nechápavě hlavou.

„Tys jim dala znamení?“

Ženy přinášely nádoby na přípravu jídla a muži zas nástroje na zpracování kůže.

„Ne,“ odpověděla. „Proč? Věděli, že lov skončil.“

Tak nejenom Gazelí stopa má schopnost číst myšlenky na dálku.

„Kdo to věděl?“

Už se ani nepozastavila nad jeho otázkou.

„Všichni.“

Usmála se, když viděla, jak se tváří.

„Vy máte telefon,“ řekla potom zase vážně. „My máme svůj telefon tady,“ ukázala doprostřed hrudi.

Nastal čas velkého hodování, kůže obrovského zvířete už byla stažena, všichni se mohli dát do hory masa.

Ale kupodivu, nikdo se neměl k jídlu. Příchozí se usazovali do kruhu kolem ohně, lovci se posadili také. Nxou vyřízl veliký kus masa kolem špice šípu a hodil ho do tmy. Polom uřízl pěkný řízek ze hřbetu a podal jej nejstaršímu z lovců.

Mocný gnu je náčelník, věděl Petr. Svou moc nijak zvlášť neuplatňoval, ale vážili si ho, jak bylo vidět. Dostal nejlepší kousek ze svíčkové.

Náčelník Mocný gnu hned ukousl malý ždibec, se žvýkal syrové maso a polkl. Mezitím Nxou uřízl druhý řízek svíčkové z druhé strany, pak po řízku z každé kýty a nakonec ještě z pravé i levé hrudi. To všechno byl podíl náčelníkův. Náčelníkova žena začala hned maso péct.

Stejně obřadně podělil Nxou lovce, starší muže, oba staré lidi, ženy a děti. Každý dostal maso jen z určité části zvířete, ženy a děti jen ze zadních čtvrtí, větší chlapci maso z břicha a ledvinky. Všechno přesně určovaly staré zvyky.

A pak konečně nastaly hody. Rodiny si založily vlastní ohně, peklo se v plameni, ve žhavém uhlí i v jamách vyložených rozpálenými kameny. Petrovi chutnalo nejvíc maso dušené v těchto „podzemních hrncích“.

Druhý den byl věnován sušení masa, ale hody přitom pokračovaly. Malí lidé jedli do zásoby, dokonce i děti zmohly víc masa než Petr.

Třetí den zbyla z obrovského zvířete rozpolcená lebka a roztříštěné kosti. Když k večeru polevil žár odpolední výhně, vrátili se všichni do tábora.

Lovci a starší muži se hned vytratili z tábořiště, ženy usedly před rodinnými přístřešky z trní a trávy, ve vzduchu bylo cítit napětí jako před vzrušující událostí.

Gazelí stopa přiběhla s rozzářenou tváří.

„Budeš taky tančit,“ šeptala tajuplně.

„Tančit?“

„Bude tanec lovců.“

Překvapující novinka uvedla Petra do rozpaků.

„Co budu tančit?“ ptal se polekaně. „Vždyť já vaše tance neznám!“

„Budeš tančit sám sebe,“ řekla, jako by to byla samozřejmost.

Oddechl si. To snad nebude tak těžká úloha.

„A co budeš tančit ty?“

Velké hnědé oči byly zase plné údivu.

„Tanec lovců tančí jenom muži!“

„To je škoda. Mohli bychom tančit spolu.“

„Spolu?“ Teď se polekala ona. „A co?“

„Já lovce a ty gazelu,“ zasmál se.

Gazelí stopa se opatrně rozhlédla.

„Tak nesmíš mluvit,“ řekla přísně. „A neříkej Nxouovi, že jsem s tebou mluvila o tanci.“

„Mísa jídla bude se mnou mluvit?“

„Svěří ti tajemství tance.“

Znovu se rozzářila. Přála Petrovi jeho úspěch.

„Počkej – to znamená –“

Ale děvčátko už běželo pryč.

O tajných věcech se smí hovořit jenom s tím, kdo byl zasvěcen do tajemství tance, slyšel Petr její poučení.

Když se muži zase objevili, pokynul Nxou Petrovi.

„Bude tanec lovců,“ řekl. „Chceš tančit?“

Dobře že ho Gazelí stopa včas připravila.

„Ano,“ odpověděl bez váhání.

Nxou byl s odpovědí spokojen. Teď přijde zasvěcení. Petr byl plný napětí. Zasvěcení bylo docela prosté.

„Budeme tančit dnešní lov,“ řekl lovec. „Budeš čekat tam,“ ukázal k velké akácii. „Jdi!“

To bylo všechno.

Když se Petr postavil na své místo, videi, že se obecenstvu už rozsadilo do půlkruhu kolem tanečního prostranství. Rozhlížel se rozpačitě po ukrytých tanečnících a obecenstvo pochvalně zašumělo.

To nedorozumění ho pobavilo, pátral dál a z buše vycházeli jeden po druhém muži, vlastně antilopa, pštros a velká antilopa. Lví zub tančil lovené zvíře tak přesvědčivě, že nijak nevadila jeho drobná postava.

Petra hra rázem strhla.

Herců bylo málo a museli měnit své úlohy, ale vůbec tu nerušilo dojem. Jen Petr a velká antilopa zůstávali na scéně stále ve své roli, ostatní se proměňovali z velkého v malého pštrosa, z antilopy v gazelu nebo v přímorožce.

Také Petr se postavil na smyšlený pahorek a začal sledovat napjatě antilopy, gazely, pštrosy. Objevila se velká antilopa a za ní dva mladí pštrosi. Kolem přešel i velký pštros a třebaže nebyl o nic větší než oba malí, přece každý hned poznal, že přišel dospělý ptačí obr. Jak to dělají, žasl Petr. Mají stejné pohyby, starý i mladí, ale mladí měli pyšnou chůzi o něco směšnější, o něco rychlejší, o maličko, a to maličko stačilo.

Obecenstvo bylo stále nadšenější, každou chvíli se ozval smích nebo obdivný šum.

Velká antilopa ostražitě ustupovala před mladými pštrosy, vybírala si v trávě, pochutnávala si na listí, až konečně stanula před Petrem. Petr vší silou napínal luk, namířil, opravil směr a pak vystřelil. A znovu ho ohromil nevídaný skok.

Pronásledování naštěstí proběhlo v hutné zkratce, Petr vrhl oštěp, když se zvíře přiřítilo, a byl znovu nešťastný ze špatného zásahu. Když pak statečný bojovník přiběhl podruhé a napřáhl rohy, Petr znovu v hrůze zkameněl, leště jednou prožil a předvedl poslední výstup, vkročil s lítostí v srdci do kruhu lovců a složil padlému bojovníku uctivý hold. Sklonil se pak před Mísou jídla, před Kamennou sekerou i před náčelníkem.

Velký lov skončil podruhé.

Večer u ohně seděl pak Petr po boku Gazelí stopy a byl šťasten.

„Až maso uschne, půjdeme k Modrým horám,“ řeklo děvče slavnostně.

„Já taky?“

Teprve tečí si uvědomil, že dosud neměl vůbec jistotu, že bude smět putovat s nimi.

„Jistě,“ zněla odpověď. „Tančil jsi dobře.“

„A proč putujete k Modrým horám?“ využil nového práva na otázky.

Zvolil si nepochybně jednu z nejožehavějších otázek, protože Gazelí stopa v úleku zamhouřila oči.

„Je to tajemství?“ zeptal se omluvně.

Gazelí stopa soustředěně vdechovala a vydechovala, uklidňovala se nebo hledala odpověď. Nakonec se odhodlala.

„Radíme se s vládci,“ zašeptala. „Jsou moudří, mocní.“

„Děkuji ti,“ řekl Petr dojatě. Zatím se nemohl dál ptát. „Děkuji ti,“ opakoval. A hluboce se jí poklonil.

Nikdo to naštěstí neviděl.

XXIV. TAJEMSTVÍ ZASVĚCENÝCH

„Co by se se mnou stalo, kdybych nesměl s vámi?“ zeptal se Petr příští den. Slavnostní nálada už dozněla.

Gazelí stopa se pomalu podívala vpravo a vlevo i dozadu.

„Mluv šeptem,“ nařídila potichu.

„Copak –“

Zarazil se před přísným pohledem.

„Na to se snad můžu zeptat,“ zašeptal opatrně, „když už mám právo na tajemství?“

„Mne se můžeš ptát.“

„Jenom tebe?“

Povzdychla si.

„Já už tě znám,“ řekla shovívavě. „Vím, že chceš všechno vědět a neumíš čekat.“

Vystihla ho dokonale. Ale to znamená, že druzí by se urazili, kdyby neuměl čekat, až mu svěří tajemství.

„Tak co byste se mnou udělali?“ zašeptal.

„Čekal bys tady.“

„Sám?“

„Ano.“

Zamrazilo ho.

„Ty bys tu se mnou nesměla zůstat?“

„Ne. Musím s našimi. – Ty by ses bál?“

„A ty by ses sama nebála?“

„Proč? Je tu voda, jídlo. Voda vydrží dlouho.“

„A co lvi? A hyeny?“

„Udělá se ohrada. Jako pro ně.“

„Jako pro ně? Pro koho?“

Pro koho jiného, pro prarodiče, až nebudou moci chodit.

Petr zamhouřil úzkostí oči, hrůza mu stáhla hrdlo.

Takový je tedy osud starých lidí na poušti. Dostanou vodu a zásoby a ochranu proti šelmám. Když voda dojde, nastane pozvolný konec. To by snad bylo lepší, kdyby šelma skončila pomalé trápeni naráz.

„Kdyby se hyena prodrala dovnitř, ty se můžeš bránit.“

Gazelí stopa zdůraznila „ty“. Oni se už bránil nemohou. Opravdu, tohle tajemství jsem vědět nemusel, pomyslel si trpce.

„Co chceš ještě vědět?“

Už nic, radši už vůbec nic.

„Kdy vyrazíme?“ zeptal se nakonec.

„Zítra.“

„Už zítra?“

„Máme masa na celou cestu, máme zásobu ořechů. Je čas na putování.“

Petr téměř nevnímal její odpověď, horečně přemýšlel.

„Proč je nedovedete k otcům?“ zaútočil.

To by bylo přece řešení. Misionáři se jistě rádi ujmou starých lidí, když se předtím ujali žíznivých.

Gazelí stopa zesmutněla.

„Nebudou chtít,“ řekla tiše.

„Jak to, že nebudou chtít? Copak nevědí, co je čeká?“

„Tiše,“ šeptalo děvčátko varovně.

Je to starý zvyk. Petrovi se jejich staré zvyky náhle zprotivily.

„Nebudou chtít,“ opakovala Gazelí stopa smutně. „Zeptáme se jich.“ Zavrtěla hlavou. „Chtějí umřít doma.“

Doma, na poušti. Podivný domov. Ale jiný nemají. Petrovo rozhořčení se uklidnilo, proměnilo se v teskný smutek.

„Když jsme šli k otcům tenkrát, zůstali tady taky,“

„Sami?“

„Ne. Bylo jich víc.“

„Tak vidíš. A teď zůstanou sami.“

„Ještě ne. Ještě půjdou s námi.“

„Ale možná už naposled. Příště… Letos by ještě došli na stanici?“

„Došli.“

Zdálo se, že se mu podařilo zviklat ji.

„Tak vidíš! Zeptáme se jich,“ naléhal vzrušeně.

Zase zavrtěla nesouhlasně hlavou.

„Tak se jich zeptám sám.“

Smutně se usmála.

„Nebudou ti rozumět,“ řekla.

Ovšem, nebyli nikdy u misionářů, neumějí cizí řeč. „Tak mě nauč, jak se to řekne,“ naléhal.

„Dobrá,“ vzdala se. „Já se jich zeptám.“

„Jsi hodná,“ pochválil ji dojatě. Nebylo pro ni snadné jednat proti starým zvykům.

„Ale až potom,“ dodala rychle. „Kdy potom?“

„V Modrých horách.“

Z Modrých hor je na stanici blíž než od Velké vody. „Máš pravdu,“ řekl spokojeně.

„Poprosím o radu,“ řekla víc pro sebe.

„Koho? Kouzelníka?“

Petr se zlobil. Všechno je marné, kouzelník bude proti.

„Jakého kouzelníka?“ podivila se.

„Přece vládce! Říkala jsi přece, že se radíte s vládci.“

„Tiše,“ zašeptala zděšeně. „Vládci nejsou kouzelníci,“ šeptala po chvíli sotva slyšitelně. „Tak kdo jsou? Náčelníci?“

Rozhlédla se bázlivě kolem sebe. Naštěstí nikdo neposlouchal jejich rozhovor. „Vládci nejsou lidi.“

Užasl. Tak kdo jsou? Posvátná zvířata, napadlo ho náhle. Uctívají nějaká zvířata, která žijí jen v horách. Znovu se podívala kolem dokola. „Jsou –“

Nezaslechl, co jsou, vydechla to slovo docela bezzvučně. Naklonil ucho k jejím ústům. „Du-cho-vé,“ slyšel konečně.

Jsou moudří, mocní, říkala jednou. Malí lidé věří na mocné duchy a jdou se s nimi radit. Petrovi to bylo najednou k smíchu, ale neodvažoval se něco namítnout, na děvčátku bylo vidět, že je jímá posvátná hrůza, jen když na ně pomyslí.

„Jsou mocní,“ slyšel ji znovu. „Potrestají tě.“

„Potrestají? Proč?“

„Když je rozzlobíš.“

„Jak mě můžou potrestat –“

– když na ně nevěřím, chtěl říct, ale radši si to nechal pro sebe.

„Pošlou na tebe neštěstí.“

Zavrtěl pochybovačně hlavou.

„Musíš věřit.“ šeptala naléhavě Gazelí stopa. „Nesmíme vládce rozzlobit.“

Bylo mu jí lito, ale nevěděl, co na to říct.

„Neboj se,“ chlácholil ji. „Udělám všechno, co mi řekneš.“

„To musíš.“

Řekla to nahlas, byla silně rozrušena.

Nic nemusím, vzepřelo se v něm něco, co nesnášelo příkazy pronášené takovým tónem.

„Nebo se stane neštěstí.“

Dobrá, chtěl se vzdál, ale nemohl povolit tajemným hrozbám. Nic se nestane, žádné neštěstí. A oni aspoň uvidí, že jejich pověry jsou falešné.

„Jinak s námi nesmíš.“

„Cože?“

Tak nepůjdu, chtělo se mu vykřiknout navzdory.

„Chceme od nich radu,“ šeptala úzkostně. „Budou mlčet.“

Byla tak vystrašená, dýchala vzrušeně, ve velkých hnědých očích viděl bázeň, hrůzu. Nemohl ji už trápit, pocítil zase lítost.

„Slíbil jsi –“

„Neboj se,“ uklidňoval ji. „Řekni, co mám dělat.“

Seděla chvíli bez hnutí, dívala se do ohně a malé plamínky tančily v očích, které nic neviděly.

„Na cestě k vládcům nesmí nikdo nic živého zabit,“ řekla slavnostně.

Přikývl.

„Nic,“ zdůraznila. „Nic živého. Ani mouchu, ani mravence, ani štíra.“

„Rozumím.“

„A nikdo nesmí v srdci chovat nenávist k druhému.“

S tím souhlasil ještě raději.

„To je všechno.“

Znělo to jako konec přísahy.

„Slíbil jsem ti to a slib dodržím,“ řekl Petr vážně.

„Věřím ti.“

„Smím se něco zeptat?“

„Ptej se.“

„Jakou radu chcete od vládců?“

Přimhouřila velké oči, jako by náhle nesnášela světlo kalaharského slunce.

„Máme bojovat?“

Otázka ho rázem vzrušila, jako by se ptala jeho samotného. Ovšem, na kongresu se jistě jednalo o společném boji proti bílým rasistům.

„Samozřejmě,“ odpověděl. Na to se nemusíte ptát duchů, pomyslel si ještě.

„To není samozřejmá věc,“ řeklo děvčátko tiše.

Má pravdu. Je těžké bojovat luky a oštěpy proti puškám a kulometům, proti granátům a bombám.

„Umíme bojovat a budeme bojovat, když přijdou sem, ale máme bojovat i tam?“

Mimo poušť, mimo domov, pochopil Petr.

„To chtějí přátelé?“

„Ještě ne. Ale budou to chtít.“

„Brzy?“

„Ne.“

„Tak proč tě to trápí už teď?“

Podívala se na něho tak udiveně, že se zastyděl. Nemohou se vyhýbat rozhodnutí, odkládat je, to bylo jasné.

„Nezlob se,“ omlouval se.

„Ty nevíš, co nám udělali,“ řekla trpce.

Netroufal si něco říci, na něco se zeptat.

„Bílí, černí, všichni.“

Byla plná hořkosti a nekonečného smutku.

„Byla to naše zem, celá Afrika byla naše zem. Černí nás zahnali na jih, bílí nás hubili jako zvěř. Je nás už málo, zůstala nám jenom Kalahari.“

Petr sklonil hlavu. Vlna černého stesku zalila i jeho.

Najednou viděl, co je zvláštního v jejích očích, ve všech očích, v očích starých i mladých, když se dívali ve chvílích ticha do nekonečna. Když odpočívali po lovu, po práci, když usedli po hře před chatrče z trní a trávy, když se zahleděli do plamenů a skrz plameny do neznáma jako před chvílí Gazelí stopa. Viděl v nich hluboký smutek, nekonečné zoufalství.

Ten zoufalý smutek zaháněli hudbou, tancem, hrou. Proto se tak rádi vesele smáli při sebemenší příležitosti, jejich hrdé duše nemohly ani po staletí snést porážku, zapomenout na nekonečné křivdy.

Nebylo snadné odpovědět na jejich otázku. Nic nebylo samozřejmé.

Dobrá, ať na ni odpovědí vládci Modrých hor.

XXV. ČERNÝ PAVOUK

Rudé písky hořely šarlatovým ohněm, lístky křovin řídkého buše visely povadle v poledním žáru. Stará žena odhrabala pomalými pohyby žhavou vrstvu, ponořila prsty do chladnějšího písku, ale jako by už neměla sílu k dalšímu pohybu, zůstala sedět s nehybnou tváří.

Zastávku udělali kvůli starcům. Petr by byl vydržel pochodovat i přes dobu polední výhně, už ji snášel, zvykl si na suché vedro. Vlhké vedro rovníkových oblastí bylo horší.

Byla vlastně ještě kalaharská zima, nejvhodnější doba na dlouhé putování bez lovu. Byli na cestě už druhý týden, brzy dojdou k cíli. Večer, až vzduch ochladne a z průzrační, budou vidět na obzoru obrysy Modrých hor. Za tři denní pochody se zastaví u jejich úpatí.

Petr pozoroval starou ženu s hlubokým, téměř něžným obdivem. Škoda že jejich řeč byla tak obtížná. Dosud pochytil jen málo. Drobky slov, která znal, nestačily na rozhovor s lidmi, kteří mluvili jen svým jazykem, ‚teď už směl poslouchat stařenčiny pohádky, ale stejně mu je Gazelí stopa musela tlumočit.

Nejvíc ho dojala pohádka o velkých černých mužích. Byla smutná, byl to příběh o velké křivdě.

Seděli tehdy u večerního ohně, stará žena hleděla přes plameny do nekonečna noci a z bezzubých úst plynula pomalu věta za větou.

„Dávno, dávno a dávno žili naší lidé v krásné zemi,“ překládala Gazelí stopa. „Žili šťastně, pili vodu z Velikého jezera, lovili ryby a zvěř.“

Petr se poddal rytmu vyprávění.

„Do krásné země však přišel strašlivý obr. Měl tři hlavy a jenom jedno oko. Měl šest rukou a chytal naše lidi a pojídal je. Naši lidé s obrem bojovali, ale obr vyrval strom, na ohni opálil větve a tím hrozným kyjem všechny bojovníky pobil. Všichni, kdo zůstali naživu, utekli od jezera k Veliké řece.“

Jezero, řeka, voda a voda. Zůstaly pro pouštní národ jenom v pohádkách.

„Naši lidé pak žili na břehu řeky. Žili šťastně, pili vodu z Veliké řeky, lovili ryby a zvěř. Ale přišli velcí černí muži, nesli kopí, nože, oštěpy a štíty z hroší kůže. Velcí černí muži řekli: ‚Země u řeky je naše. Naši lidé odpověděli: ‚Nemáme kam jít, za řekou je prales. Ale máme luky a šípy, budeme bojovat.‘ A bojovali.

Boj byl marný. Šípy malých bojovníků zachytily štíty z hroší kůže, kopí černých mužů kosila muže, ženy i děti. Padli i mnozí velcí černí muži.

Naši lidé řekli: ‚Půjdeme pryč, hynou ženy i děti,‘“ pokračovalo pomalé vyprávění. „Ženy nabraly vodu, jídlo a vzaly děti a šly. Bojovníci kráčeli vzadu, odráželi útoky. Tak přišli do pralesa. Zastavili se a řekli: ‚Tady nikdo nechce žít, zůstaneme tady.‘

V pralese našli bahnitou vodu, ukrytou zvěř a tak se dalo žít i tam, kde nikdo žit nechtěl. Museli se uskrovnit, ale dařilo se jim celkem dobře.

Masa bylo dost, ženy je pekly v ohni; jeho kouř stoupal až nad koruny stromů. Velcí černí muži uviděli kouř a řekli si: ‚Našli dobrý kraj, mají velké ohně, v ohních hodně masa.‘ A znovu přišli s noži a s kopími a se štíty z hroší kůže a řekli: ‚Země v pralese je naše.‘ Naši odpověděli: ‚Nemáme kam jít. za námi jsou jen hory. Zůstaňte u Veliké řeky, tam je dobrá voda, tam je hodně ryb a zvěře.‘

Ale chamtiví černí muži začali boj. Boj byl krutý, smrt kosila bojovníky, ženy i děti. Malí lidé nakonec ustoupili do hor.

Řekli si: ‚Zůstaneme tady. Banány se tady nerodí, zvěře je tu málo, vody ještě méně. Sem už nikdo nepřijde.‘ Ale zase přišli velcí černí muži a řekli: ‚jak tu žijete? Nic tu neroste, zvěř tu vidět není. Budete nám krást úrodu, zvěř i ryby. Jděte pryč!‘ Naši lidé řekli: ‚Za námi je poušť. Kam máme jít?‘ Ale velcí černí muži začali boj. Naši bojovali do posledního šípu.“

Z jiskřivého černého nebe padala dolů temná beznaděj.

‚Boj byl marný. Naši lidé odešli na poušť, na poušť bez vody. Než se naučili hledat vodu pod pískem, mnoho a mnoho jich zahynulo žízní Jen jednou do roka přicházely deště, tráva se zazelená a zvěř přichází. Ale potom zase slunce vypije vodu a my ji sajeme z hlubokého pisku, až srdce bolí.

Černý smutek drtil duši. Petr dlouho seděl beze slova.

„Máte pohádky i o velkých bílých mužích?“

Gazelí stopa neodpovídala.

Zase jsem se zeptal hloupě, měl na sebe vztek Petr.

„Ty ti přece nebudeme vyprávět,“ uslyšel potom odpověď. Zasloužil si ji.

Teď se díval na pomalé pohyby staré ruky a znovu se styděl jako tehdy v noci. Měl zde často pocit neohrabance mezí jemnými lidmi. Nikdy jim nebudu moci oplatit, co pro mě udělali, opakoval si znovu.

Polední slunce žhnulo, stín pod akácií byl řídký, spíš polosvětlo než polostín. Petr se zvedl a šel natrhat pár hrstí stařiny, zesílil kryl větví nad starou ženou.

Co kdyby přiletěla tse tse, napadlo ho znenadání. Moucha, která přenáší spavou nemoc. Ani tu bych nesměl zabít? Asi ne, nejvýš odehnat ji.

Pomalu skončil svou práci, stín byl větší a stará žena na něho vděčně pohlédla. Petra zabolelo srdce.

Co když Gazelí stopa řekne, že vládci jí nedovolili zeptat se starých lidi na tu rozhodující věc? Poslední dny bylo děvče málomluvnější než kdy předtím. Zdálo se, že se něčeho bojí, že na ně doléhá neznámá tíseň. Bojí se vládců? Boji se zeptat, zda smí porušit staré zvyky?

Petr popošel dál a zastavil se u Gazelí stopy. Ležela stočená do klubíčka, spala, ale velké oči se otevřely, když na ně padl jeho stín.

„Já tě vzbudil,“ omlouval se pokorně.

„Nespím. Mám jen zavřené oči,“ usmála se.

Její malý úsměv mu udělal velkou radost. Mám zbytečně černé myšlenky, říkal si ulehčeně.

„Babička taky nespí,“ oznamoval.

Gazelí stopa se posadila a znovu se usmála.

„Já vím,“ pokývala hlavou.

Petr se začervenal.

„Co víš,“ bránil se.

„Chceš pohádku.“

„Ty všechno uhodneš,“ musel se přiznat.

„Počkej až večer. Teď je babičce moc horko.“

„Tak dobrá.“

Neodbytná myšlenka se však znovu vrátila.

„Ty –,“ začal nesměle.

Rázem zvážněla a Petr už litoval, že pokazil pohodu té chvíle.

„Co jsi chtěl?“

„Už nic.“

„Nic?“

Dívala se zase nepřítomně do prázdna.

„Nebudeme se ptát,“ řekla potom.

„Vládců?“

Petr byl nadšen. Poznala, na co myslí, a vyhověla jeho přání. Dovedou stařečky k otcům.

„Tak se jí zeptáme hned,“ navrhl radostně.

„Nebudeme se ptát.“

„Co?“

Zvýše nadšení se Petr zřítil do hloubi žalu.

„Nebudeme jim dělat bolest,“ odpovídala na otázku, kterou ještě nevyslovil.

„Že je chceme zachránit, to že jim udělá bolest?“

Zhluboka vzdechla, ale neodpovídala. Copak ty kdy něco pochopíš, říkalo její gesto.

Petr se obrátil, aby neviděla jeho obličej. Stoupal v něm lítostivý vztek a ort nechtěl, aby si v Jeho tváři přečetla, na co mysli.

„Nechoď pryč,“ uslyšel tichý příkaz.

Kdyby to byla prosba, byl by určitě poslechl. Ale takhle jenom škubl vzdorovitě rameny a odkráčel zpátky k dvojici starců.

Přišel právě včas.

Stará paní konečně zdřímla a ležela s rukou v pískové jámě. K uschlé hnědavé dlani se sunul velký černý pavouk.

Tyhle bestie Petr znal. ještě když tábořili u Veliké vody, jednou si málem na jednu sedl a z výrazu očí Gazelí stopy poznal, jakému nebezpečí ušel. Tehdy zabili jedovatou potvoru klackem.

Měl štěstí, kus dřeva ležel i teď na dosah ruky. Petr ho popadl, rychle udeřil a v poslední vteřině pavouka rozdrtil.

Než stačil zahrabat nebo odhodit to, co z pavouka zbylo, stará žena se probudila. Když její zrak padl na mrtvou chlupatou kouli, zděšeně vykřikla a zírala na ni jako na blížící se smrt.

A co kdyby byl pavouk ještě živý, pomyslel si Petr, ale zároveň se za ním ozval pláč. Ohlédl se a uviděl dlaně, které se svíraly na drobném obličeji. Mezi prsty stékaly velké slzy.

„Neplač,“ těšil vyděšené děvče, „babičce se nic nestalo, vůbec nic.“

Pláč pomalu utichl. Gazelí stopa spustila dlaně z uplakaných očí, ale když spatřila zabitého pavouka, zavřela zase oči v hrůze.

Petr začal tušit velké neštěstí.

Na cestě k vládcům nesmí nikdo nic zabít, slyšel v duchu slavnostní příkaz. Nic živého. Ani mouchu, ani mravence, ani štíra.

Slíbil jsem ti to a slib dodržím, zavázal se tehdy stejně slavnostně.

Slyšel ji i sebe. Ale copak jsem měl nechal babičku zemřít, bránil se sám před sebou. Mohl jsi přece pavouka jen odhodit, namítal jiný vnitřní hlas.

Kdyby ho byla aspoň nespatřila ona, podíval se na stařenku a rychle zahrnul odporného tvora pískem.

Stará žena seděla už zase nehnutě, ale smutek v jejích očích byl hlubší než kdy jindy.

Gazelí stopa stála jako zkamenělá.

„Neříkej to nikomu,“ zaprosil úpěnlivě. „A babička ať taky nikomu nic neříká.“ Děvče si zakrylo tvář.

„Nikdo jiný nic neviděl,“ naléhal prosebně. Když znova uviděl oči Gazelí stopy, věděl, že prosil marně

„Neřekneme nic,“ slyšel tiché ujištění. Neřekneme nic, ale co to bude platné? Přijde trest. Přijde neštěstí.

XXVI. NEŠTĚSTÍ

Když se v sedavé dálce objevily obrysy hor, temně modré nad karmínovou zemí, pochopil Petr, proč dostaly své jméno i proč jsou pro pouštní národ posvátné.

Po tolika týdnech putování plochou krajinou s mírnými vlnami nízkých návrší a mělkých úvalů se najednou země vzpíná do výše, vzhůru k obloze, jako v touze po nebi, a síla toho vzepětí budí obdiv a úctu.

Vzpomněl si na Antilopí skálu. Tam také vystupovalo strmé skalisko z roviny. A třebaže bylo jenom zmenšeninou hor, obdařil je velký umělec podobou strážné antilopy. Petr si připomínal slib Gazelí stopy – kolik asi bude tady obrazů v ohromné skalní galérii!

Těšil se na ně, nemohl se dočkat. Upínal k nim celou mysl, aby nemusel myslet na hrozbu, která visela nad nim a nad celou výpravou.

Radostná nálada všech se náhle změnila. Petr si byl jist, že děvčátko neprozradilo, čeho se dopustil, a stará žena od osudné chvíle nepromluvila. Seděla ještě drobnější, jako by jí drtila nesmírná tíha, a její muž byl zdrcen s ní, jako by opravdu byli oba jedno tělo a jedna duše.

A stejná tíha jako by padla na všechny. Nxou přestal hrál na svůj pravěký nástroj a bez hudby byly večery tíživé. Večerní ticho porušil jen hlas nočního ptáka, podobný houkání sýčka, který věští neštěstí.

Vždyť je to nesmysl, hloupá pověra, říkal si Petr znovu a znovu. Dojdeme do hor a nit se nestane. Potom všichni uvidí, že věřit na duchy je nesmysl.

Co by se tak strašného mohlo stát lidem, kteří se s pouští sžili tak, že je nemůže ničím překvapit, uvažoval. Jídla je dost, a i když nesmí nikdo nic zabít, mohou sbírat pouštní mrkev, ředkev, melouny a okurky, aby každý večer bylo dost zeleniny k masu.

Mohla by snad někoho přepadnout šelma. Ale šelmy se člověku vyhýbají a hlouček lidí už teprve nenapadnou. Proti hadímu uštknutí mají v bylinách protijed. Jedině nějaká nemoc by mohla přijít, ale jakápak nákaza na poušti, kdo by ji přenesl – nejvýš snad nějaký vzteklý šakal nebo moucha tse-tse. „Jsou v Modrých horách tse-tse?“ zeptal se děvčátka. „Nejsou.“

„Určitě ne?“

„Ne. Není tam les.“

„Copak žijí jenom v lese?“

„Chtějí stín. A pastviska. Nejvíc jsou na kraji lesa.“

Věřil jí a uklidnil se.

„Znáš bylinu proti uštknutí?“ zeptal se potom. „Proti jedu pavouka,“ zpřesňoval.

Podívala se na něho s výčitkou, uhodla, proč se ptá.

„Na pavoučí bodnutí se neumírá,“ řekla smutně.

Zabil jsem ho tedy zbytečně, vylekal se Petr.

„A proč ses ho tak bála?“ připomněl jí příhodu u Veliké vody.

„Kousnutí moc bolí. Ty snášíš bolest špatně.“

Výčitka ho zamrzela. Ale nic naplat, musel uznat, že oni snášejí bolest statečně.

„A co dítě,“ napadla ho nová obrana. „Nemohlo by dítě umřít na pavoučí jed?“

Chvíli uvažovala.

„Stalo se to,“ přiznala.

„A starý člověk? Starý člověk je jako dítě.“

Znovu se na něj podívala, přemýšlela, vzpomínala na dlouholeté zkušenosti.

„Nevím,“ řekla nakonec. „Neslyšela jsem o tom.“

„Tak vidíš.“

Přece jen jsem zachránil babičku před smrtí, zaradoval se.

„Myslíš, že budou vládci trestal někoho, kdo chtěl zachránit život druhému?“ zaútočil na děvče.

Na takovou otázku nebylo připraveno, polekalo se ji. Dlouho mlčelo.

„Nesmíme zabíjet živé tvory, když jdeme k vládcům,“ zněla odpověď. Příkaz starých zvyků byla poslední autorita.

„A pavouk smí zabíjet?“

Odpověď přišla bez rozmýšlení.

„Poslal ho vládce.“

Řekla to tiše, tlumeně, s bázní, že prozrazuje posvátné nauky.

„Jaký vládce?“

Petr taky mimoděk ztlumil hlas.

„Vládce pavouků.“

Zavrtěl nevěřícně hlavou. Vládce je duch. Má snad každé zvíře svého ducha v Modrých horách?

„V Modrých horách bydlí vládci všech zvířat.“

Slyšel právě veliké tajemství a vážil si toho. Gazelí stopa se odvážila promluvit o tajných věcech, aby ho uchránila dalších prohřešků. Byl jí za to vděčen a cítil, že nemůže právě led vyvracet její víru.

„V noci vycházejí vládci z hor a navštěvují ty, kteří byli stvořeni podle jejich obrazu. Uvidíš ve skále otisky kopyt. To jsou jejich stopy.“

Odmlčela se, aby nabrala dech.

„V prostřední skále žije nejvyšší vládce všech vládců. Má tam jezírko, hluboké jezírko. Jeho voda nikdy nevyschne.“

Poslouchal se zatajeným dechem. Ale tohle chápal. Když na poušti najdou nevysychající vodu, kdo jiný než nejmocnější duch to může způsobit.

„U jezírka roste strom s ovocem poznání, vedle stromu je balvan, kde nejvyšší vládce klečel toho dne, kdy stvořil svět. Místo, kde klečel, je vidět dodnes. Na skalách všude kolem jsou obrazy zvířat, která stvořil nejmocnější vládce, v hlubokých štěrbinách žijí včely, které pijí z jezírka věčné vody. Na jaře, když kvetou stromy, keře a rostliny, dělají včely pro vládce nejsladší med.“

Ke skalním malbám nebudu smět, přepadla Petra lítostivá myšlenka.

„Kdo potřebuje pomoc, přijde a bude mu pomoženo, kdo potřebuje radu, dostane ji. Ale nikdo nesmí při jí t obtížen vinou za smrt tvora stvořeného vládcem a nikdo nesmí mít v srdci nenávist. To je zákon vládců.“

Závěrečná slova zněla jako věčný zákon. Jako zákon platný pro všechny lidi všech dob. Petr byl dojat. A teprve teď pochopil, jakého činu se dopustil, když bez úvahy zabil tvora, který vzbudil jeho odpor.

Co mám dělat, přemýšlel horečně.

„Může člověk, který se provinil proti zákonu vládců, nějak napravit svou vlnu?“

Obrátil se k ní s prosbou a s naději a děvčátko upadlo do rozpaků.

„Nevím,“ zašeptalo po chvíli sotva slyšitelně.

Petr zasmutněl, naděje hasla, Gazelí stopa se na něho plaše podívala.

„Snad,“ řekla potom.

Chce mě utěšit, poznal Petr a útěcha se rozplynula, beznaděj rostla.

„Zeptám se Mocného gnu,“ řekla a hlas se jí chvěl. Nebylo pro ni snadné obrátit se na náčelníka s takovou otázkou.

„Nezeptáš se babičky?“

Petr ji chtěl usnadnil těžkou úlohu.

„Ano,“ souhlasila ochotně.

Ryl rád, že jí pomohl najít východisko.

„Když babička řekne, že se vina dá napravit, může náčelník říct něco jiného?“

Bylo jasné, že ne. Gazelí stopa si oddychla.

„Zeptáš se jí hned?“

Neměl bych na ni spěchat, dotkne se ji to, uvědomil si hned vzápětí. Na poušti se nevyplácí spěchat s rozhodnutím.

Setmělo se už, rodinné ohně se rozhořely. Gazelí stopa se zvedla a odešla k ohýnku, který pomalu dohoříval stranou ostatních.

Za malou chvilku se vrátila.

„Babička spí,“ šeptala. „Zeptám se ráno.“

Slunce už bylo nad obzorem, když se Petr probudil. Nastavil tvář paprskům, prokřehl v nočním chladu, byl teď na něj citlivější, když přivykl vedrům.

Nastavil slunci i ruce – sluneční paprsky už hřály. Cítil však pořád mrazení, nemohl se rozehřát.

Něco jako by nebylo v pořádku. Rozhlédl se kolem a ustrnul.

Táboř byl už vzhůru, ale lidé seděli strnule, zděšeni nějakým strašným objevem.

U vyhaslého ohně starců stála Gazelí stopa a tiše plakala.

Petr přemohl mrazivou strnulost, vyskočil a šel k nešťastnému děvčátku. Stalo se neštěstí, chtěl být Gazelí stopě blízko, potěšit ji.

Oba staří lidé spali pokojným spánkem.

Proč nad nimi pláče, nešlo mu do hlavy. Potom si všiml, že tmavá pleť v obličeji je nějak temnější, nebo spíš šedivější. Když se přiblížil a sklonil nad spícími, uviděl na stařenčině krku zduřeninu a stejnou na krku starcově. A na ní se černaly dvě tečky.

V písku se táhla mělká čára, jako kdyby tudy někdo táhl tlustý provaz nebo slabší lano.

Petr zamhouřil oči a stiskl pevně víčka. Marně.

Po tvářích mu stékaly hořké slzy.

XXVII. PROSBA

Byla to nešťastná náhoda, jenom náhoda, opakoval si Petr znovu a znovu.

Měli jsme dávat pozor, bdít u jejich ohně, jako jsme bděli tehdy v Mrtvé zemi, když obcházela hyena. Ale kdo mohl tušit, že přijde had.

Had hledal teplo, našel je u lidských těl, a když se lidé ve spánku pohnuli, uštkl je. Všechno je to docela přirozené, ale oni budou věřil, že hada poslal duch hadů, aby potrestal provinění proti zákonu vládců.

„Mamba,“ ozvalo se vedle něho.

Přišel Nxou, první se vzpamatoval z ustrnutí, které zmrazilo celý tábor. Postál nad hadí stopou a pak se postavil po bok Gazelí stopy.

Mamba je rychlý had, jeho jed usmrcuje téměř okamžitě, za minutu. Aspoň se chudáci dlouho netrápili. Ale mamba je také jediný had, který útočí sám od sebe, a ne jako ostatní, kteří uštknou, jen když je někdo vydláždí. Zase další důkaz, že v neštěstí není nic nadpřirozeného.

Petr se pomalu uklidňoval. Snad si dá i Gazelí stopa všechno vysvětlit, nesmi si myslet, že smrt prarodičů zavlnil on.

Děvče přestalo plakat, ale jeho žal nepřestával, v hnědých očích vyschly slzy a zůstal v nich hluboký smutek, zoufalství.

Bylo mu jí hrozně líto. Jak ji utěšit, co dělat? Slova neměla smysl a pohladit ji nemohl, neodvážil by se dotknout se jí, byla tak ponořena do své bolesti, že cítil, že ji nesmí rušit.

Ani Nxou se nepokusil utěšovat dívenku. Stál vedle ní se svěšenou hlavou, sdílel její bolest mlčky, důstojně.

Konečně se Gazelí stopa pohnula.

Sklonila se nad vyhaslé ohniště, nabrala hrst popela a posypala si tvář barvou smutku. Prastaré gesto kajícníků přeneslo všechny do dávných dob kamenného věku.

Nxou sklonil hlavu nad mrtvými. Vzdával jim poctu hlubokým úklonem a potom se důstojně vztyčil a odešel k náčelníkovi. Něco mu potichu sděloval, ale Mocný gnu neodpovídal.

Teď se odvážil i Petr přiblížit se k truchlící. Nejprve se také poklonil zesnulým. Když zvedl hlavu, setkal se jeho pohled s jejím.

Polekal se, viděl v jejích očích bolest a strach.

„Odejdi,“ slyšel jako ve snu tichou prosbu.

Nechtěl věřit sluchu a pak se mu hrdlo sevřelo úzkostí.

Proč, proč, chtěl vykřiknout, ale každé proč tu bylo zbytečné.

„Kam?“ vydechl zoufale.

Nedostal odpověď.

Stál zkamenělý děsem. Jestli mě vyženou, budu brzy ležet jako ti dva ubožáci. To snad není možně, aby mě odsoudili k smrti kvůli staré pověře, bránil se hrůze, která se ho zmocňovala.

„Chci být sama.“

Ta tichá slova ho vysvobodila. Poklonil se znovu hluboce mrtvým, poklonil se i děvčeti zdrcenému žalem a bázni a odešel z tábora.

Vrátil se. až když se poutníci chystali na cestu. Neviděl pohřeb, nezpozoroval ani žádný hrob. Bylo mu líto, že nemohl hodit hrst písku na hrob lidí, ke kterým přilnul jako k svým nejbližším, ale věděl, že bylo dobře, když ho Gazelí stopa poslala pryč. V očích všech se zatížil velikou vlnou a při pohřebních obřadech by jen jitřil city Křováků.

Vzal svůj ranec a počkal, až přijde Gazelí stopa. Děvčátko kráčelo s obličejem pokrytým smuteční šedí a minulo ho, jako by ho nevidělo. I ostatní obličeje byly plny smutku, ale všichni míjeli viníka bez výčitky, bez zášti, bez povšimnutí. Jen Nxou se na okamžik zadíval na Petra a v očích lovce se dal číst soucit.

Zbytek cesty se už neudálo nic zlého. Petr kráčel pokorně až na konci karavany, kajícně zaujal místa zahynulých. Ke Gazelí stopě se neodvažoval přistoupil ani ve chvílích odpočinku a ona sama na něho nepromluvila. Učil se tedy nedobrovolně ctnosti čekání. V Modrých horách, až dostanou odpověď, kterou si vyžádá jejich víra, přijdu čas, kdy se všechno zase urovná.

Čím více se blížili k horám, čím výš vystupovali nad plochým bušem, tím víc stoupalo napětí v karavaně, hory působily stále mocnějším dojmem, třebaže nejvyšší vrcholek se zvedal Jen pár set metrů nad krajinou. Ale vyrůstaly bez předhůří přímo z roviny plné písku a jejich kamenné stěny připomínaly obří pyramidy, které jako by skrývaly dávná tajemství.

Petr se nemohl zbavit dojmu, že už ty skály někde viděl. Pak mu paměť vyvolala obraz ze staré knihy. Byly na něm stejné skály v poušti a úder prorokovy hole v nich otevřel tryskající pramen vody.

Jak přicházeli blíž a blíž, měnila se pomalu i barva skalních stěn. Z temně modré, kterou jim vdechla dálka a šikmé sluneční paprsky, se postupně stávala šedomodrá lesklá barva kalené oceli, a ta už hladkým stěnám zůstala. Právem nesly svoje jméno.

Petr pátral po skalních malbách, než mu došlo, že by musely mít obří rozměry, aby byly vidět z takové dálky. Budou spíš skryty uvnitř kopců.

Mířili přímo do jejich středu, do středu ohromné podkovy, do níž kdysi vylily žhavou masu nezměrné podzemní síly. Bylo poledne, když docházeli k cíli, k úpatí Modrých hor.

Buš zhoustl, listí zde nebylo tak zvadlé jako jinde v poušti, ale přesto nebylo vidět žádné zvíře, žádnou antilopu, zebru, ba ani šakala. V bezvětří se nepohnul ani lísteček, modré stěny se tyčily hrozivě nad karavanou a ticho nabité tíživým napětím neporušil žádný zvuk, žádný varovný křik.

Modročerná obloha sklenutá jako pevný poklop uzavírala spolu s horami vetřelce do nesmírné pasti. Nikde nebylo vidět nahoře tečku hlídkujícího supa, tu stráž živých i mrtvých. Klid bez známky života naháněl hrůzu, jako by všechno živé uprchlo z dosahu moci přísných vládců rozhněvaných bezbožným činem.

Vedro bylo úmornější než na rovině, sálalo z nemilosrdného slunce i z rozpálených skal. Hlava těžkla, dech byl stále namáhavější. Obří tlapa skal číhala na okamžik, kdy rozdrtí provinilce.

Když přišli ke skupince nezvykle vysokých stromů se skutečným pořádným stínem, zastavil se konečně náčelník a všichni se dali do práce – připravovali tábor. Petr by se byl nejraději položil do trávy, kupodivu svěží a hebké, ale šel také sekat dříví na oheň a větve na přístřešek, aby se nelišil od druhých a aby zahnal tíživé myšlenky.

Uviděl, že Gazelí stopa odchází ke skále, vydal se tedy za ní. Našel ji nad studánkou čiré vody, jak se opatrně naklání nad hladinou vroubenou čímsi, co vypadalo jako výrazná hnědá stuha, a potom pije dlouhý doušek z dlaně.

Přiklekl vedle a užasl. Hnědá stuha se vlnila chvějivým pohybem. Stovky a snad tisíce včel se tlačily kolem zdroje životadárné vláhy. Divoké včely, které sbírají pro všemocné vládce nejsladší med.

„Popros o dovolení,“ zazněl varovný příkaz.

Děvčátko dopilo a napjatě sledovalo každý Petrův pohyb.

Chlapec zaváhal, stuha divokých včel se znatelně zavlnila. Potlačil náhlý popud, aby vyskočil a utekl, potlačil bázeň, která ho začala šimrat mrazivými záchvěvy, a počkal, až se mu uklidní clech.

Prosím pána vody, aby mi dovolil uhasit žízeň, šeptal prosebnou modlitbu, kterou znal od Gazelí stopy.

Vzrušení včelí sluhy se poznenáhlu uklidnilo, nabral tedy pomalým pohybem lahodně chladivou vodu a s rozkoší do ní ponořil rty. Odcházeli potom společně.

„Zeptala ses prarodičů nebo náčelníka?“ odvážil se otázky.

„Ne.“

Byl rád, že aspoň odpověděla. Babičky se už zeptat nemohla, jeho vyptávání ji mohlo ještě víc roztrpčit. Tu osudovou otázku však měla položil rovnou náčelníkovi.

„Zeptáš se ho?“

Prosil ji, nenaléhal.

„Až ráno,“ odpověděla.

Zatrnulo mu u srdce, když určovala ten odklad. Už jednou přinesl neštěstí.

Tajemná moc Modrých hor začala ovládat jeho duši, zjišťoval to s rostoucím úžasem. Toužil něco udělat, aby zlomil to podivné kouzlo, aby osvobodil sebe i ostatní z napětí a strachu, aby mohli myslet a jednat bez obav z tajemných sil, které se skrývaly v modravé hmotě skal, číhaly v žáru odpoledního slunce, v tichu planoucího buše.

Až do večera se nestalo nic, ale nic se ani nezměnilo v napjatém tísnivém ovzduší. Nehybný žár přetrval i západ slunce, vzduch se nepohnul ani večer, jako by byl uvězněn v pasti nebe a skal.

Tíživé ticho porušil jedinkrát nápadný zvuk.

Po západu se ozval ze skal šramot a stále zesiloval. V rudé ?záři planoucího nebe sestupoval ze skal římsu po římse nádherný kus antilopy kudu, prošel beze strachu klidným krokem kolem tábora a zmizel v buši. Přesně jako ve vyprávění Gazelí stopy sestoupil ze skal vládce kudu a šel navštívit své poddané dole v poušti.

Tento veliký zážitek uklidnil mysl všech. Tábor usnul brzy a spánek přišel také k Petrovi.

Když se probudil, žhnulo nebe na východě zlatě, bylo těsně před východem slunce. Tábor se už probudil, ale lidé seděli či stáli nehnutě s očima vyděšenýma, s hrůzou v hořících tvářích. Vzduch byl plný hrozivého šumu, víření a bzukotu.

Petr cítil, jak zbledl. Na tábor zaútočily nesmírné roje divokých včel.

Poletovaly mezi stromy, usedaly na ruce, na nohy, na obličeje, odletovaly a znovu se vracely, dorážely a hněvivě bzučely. Neozval se žádný výkřik, nikdo se neohnal, neshodil jedinou útočnici, všichni dodržovali v přísném sebeovládáni příkaz vládců. A včely jako by něco nebo někoho hledaly.

První uvázla Petrovi ve vlasech a chlapec znehybněl také. Další mu usedla na čelo, třetí, čtvrtá a už jich měl na obličeji celý roj, jako by konečně objevily pravý cíl. Pak ucítil palčivé bodnutí na rtu a ret začal hned tuhnout.

Přišly pomstít porušený zákon, Petr už nepochyboval.

Nechtěl jsem zákon porušit, zapřísahal se tomu, kdo zákon vydal. Chtěl jsem život zachránit, život stejně cenný, cennější. A je-li to vina, prosím, aby byla odpuštěna, prosím za sebe i za ty, kteří se neprovinili a mají trpět za cizí vinu. Prosím z celého srdce za odpuštění, a bude-li mi odpuštěno, nikdy už vědomě neporuším zákon, velký zákon vládců všeho života.

Zatímco volal k neznámým silám, zlato na východě se lesklo stále prudčeji. Když vyšlehl první paprsek slunce, pocítil Petr, že je volný. Včely odletěly.

Nechtěl věřit, že je zachráněn. Snad se mi to všechno jenom zdálo, pomyslil si. Ale místo rtu měl z úst tvrdou okurku a na několika dalších místech pálila ohnivá bolest.

„Děkuji ti, milosrdný,“ zašeptal.

Nad obzor rychle stoupal zářivý kotouč.

Ze skal proudil dolů chladivý větřík.

XXVIII. ODPOVĚĎ

Kdybych byl ztratil rozvahu, kdybych se začal bránit, byly by mě ubodaly, říkal si Petr později, když už byly události v Modrých horách dávno za ním. Všechno se dalo vysvětlit naprosto přirozeně.

Včely se slétly na toho, u koho vycítily strach. Prosba pomohla strach překonat a včely se uklidnily. Když vysvitlo slunce, odletěly za potravou.

Ale to ráno byl naplněn posvátnou úctou k vládcům Modrých hor. Když včely zmizely a Petr zůstal naživu, zvedl se náčelník a přišel si prohlédnout provinilce. Petr se pokusil usmát, ale vyšel z toho jen ubohý škleb. Mocný gnu se také usmál a ukázal na své ucho a na podpaží. Vězela tam žihadla uprostřed pěkných otoků, včely si uměly vybrat, kam bodnout nejúčinněji.

Postižených bylo víc, skoro každý dostal větší nebo menší příděl, jenom Gazelí stopu včely ušetřily, vyvázla z včelího útoku bez žihadla. A ještě Nxou, Mísa jídla, nejlepší lovec a vášnivý hudebník.

Ten den se jeho luk znovu rozehrál.

Napětí se uvolnilo, když bylo zřejmé, že se hněv vládců utišil. Po včelím náletu se už neudálo nic zlého, těžké dusno rozvlnil příjemný větřík a do skalního úkrytu se vrátil velký kudu. Prošel v ranním slunci nevšímavě kolem lidí a pomalu a hrdě stoupal po skalních římsách do nitra hor.

Gazelí stopa ještě nesmyla z tváří znamení smutku, ale největší bolest už pominula a dívenka zašla sama za Petrem, když velký kudu zmizel mezi skalami.

„Odpustili ti,“ řekla s tichou radostí.

Ani se nezeptala, zda prosil o odpuštění, věděla to a Petr se tomu ani nedivil.

„Ukážu ti obrazy,“ dodala a Petr poznal, že je všechno v pořádku, že už není poznamenaný zlou vinou a že se mu srdce malých lidí zase otevřela.

Vyšli po stopách velkého kudu, ale Gazelí stopa našla schůdnější stezku a po ní vystoupili skoro pohodlně až na širokou skalní římsu.

Nad nimi strměla hladká stěna a pod nimi spadal stejně strmě nový sráz. ještě včera by v pohledu do hloubky jímala Petra závrať, sráz pod nimi musel tvořit převis, protože vůbec nedohlédli k jeho úpatí. Ale dnes by dokázal chodit po hřebenu střechy bez zachvění jako náměsíčný. Měl v duši klid a v srdci jistotu, že se už nic zlého nemůže stát.

Před nimi se rozprostírala do dali i do šíře nezměrná rudá poušť, skvrnitá šedozelenými ostrůvky řídkého buše. Nádherný výhled uchvátil všechny smysly. Pro dokončily zrak malých lovců zde byla jedinečná pozorovatelna rozlehlých lovišť.

Hluboko pod nimi mezi křovisky se popásalo stádo něžných gazel. O něco dál hledaly pastvu laně kudu, které nejspíš velký kudu poctil v noci svou návštěvou. A ještě dál spásala labužnicky trojice obřích losích antilop zeleň keřů.

Petr si dlouze vzdychl, čerstvé maso by přišlu k chuti. Ale hned se polekal svatokrádežné myšlenky. V posvátných horách se lovit nesmí.

„Chceš na lov?“

Čtenářka myšlenek kladla svou otázku klidně, bez pohoršení.

Zrozpačitěl.

„Když vládci dovolí, smí se lovil,“ řekla Gazelí stopa vážným tonem.

Výjimka ze zákona ho překvapila.

„Jak se pozná, že je dovoleno lovit?“ odvážil se zeptat.

„Víme to,“ zněla prostá odpověď. Mohl ji ostatně čekal, neptal se na takové záhady poprvé.

Když se nasytili krásy pohledu, pokračovali dál. Skála, takto zblízka, nebyla tak jednolitá a hladká, jak se zdála zdálky. Rozdíraly a zvrásňovaly ji trhliny, slunce a vítr do ní vyhloubily díry a výdutě, kameny, které se zřítily shora, nacházeli i na římse. Tím větší úctu budily namodralé skály, když tak vytrvale odolávaly útokům živlů a času, kterým podlehla méně odolná červená hornina, už od věků rozmělněná na písek a prach.

Skalní římsa obcházela skalní výstupek. Další cestu za výstupkem náhle zatarasily žluté kameny.

„Vrátíme se?“ zaváhal Petr před překážkou.

Děvče se tajemně pousmálo.

„Nechceš vidět malby?“

Petr hned šplhal přes balvany. Vykřikl, když. se jeden kámen zaviklal, jak na něj stoupl. Když překonali překážku, stáli před vchodem do jeskyně napůl zřícené.

Kameny, které se nakupily na římse, spadly ze stropu jeskyně. Jejím rozšířeným vchodem pronikalo světlo pod mohutnou klenbu. Žluté stěny vytvořily jedinečně pozadí pro neuvěřitelné malby. I v pološeru zářily ohnivými barvami a uchvacovaly oko i srdce diváka. Uprostřed stála ohromná antilopa losi, mohutný předchůdce zvířete, které nedávno ulovili. Na kresbě byla vyobrazena z boku, s hlavou hrdě vztyčenou, symbol nezměrné životní síly. Dívala se na své obdivovatele klidně, důvěřivě, jako kdyby nikdy nepoznala strach štvaného zvířete. Tak asi žila všechna zvířata v dávných křováckých bajkách, bez bázně, šťastně, svobodně.

„Kéž bychom je nemuseli zabíjet,“ povzdechl si Petr upřímně.

Stejně nádherná byla i žirafa, která stála rozkročena po boku antilopy a dívala se přes její hřbet na své mládě. Vedle žirafího mláděte se procházel pštrosi pár se směšným důstojenstvím a pod nimi pospíchal nemotorným klusem hroch ke spásně vodě.

„To musí být stará malba,“ vydechl Petr ohromeně.

Pocházela ještě z doby, kdy místo pouště kvetla zde bohatá krajina s řekami a bažinami. Nebo to snad byla malířova vzpomínka na dobu, kdy malí lovci žili ještě u velikých řek, jak o tom vyprávěla babiččina pohádka.

Našli potom ještě mnoho obrazů na hladkých skalních stěnách i na stěnách už rozpukaných – a ty byly nejstarší. Na všech obdivovali skvěle vystižené podoby i pohyby zvířat, od gazel a mravenečníků přes antilopy, zebry, pakoně a buvoly až po slony a lvy. Ale ze všedi nejkrásnější byla přece jenom skupinka kreseb ze zřícené jeskyně, nejen protože byla nejzachovalejší, ale především pro mír a pohodu, kterou kolem sebe šířila.

„Jsi hodná,“ poděkoval Petr dívce, když naposled stanuli při návratu ze skalní galérie před nejúchvatněji malbou.

„Poděkuj vládcům,“ připomněla mu vážně.

Poslechl a díkůvzdáni bylo upřímné a čisté, velikost umění a vznešenost hor očišťovaly mysl i city.

Když sestupovali z římsy, volilo děvče jinou cestu.

„Podívej se,“ ukázalo na malé důlky s ostrými okraji jako vylisované do skály.

Petr nevěřil očím. Nevyznal se sice ještě ve stopách tak jako oni, ale poznal naprosto přesni: otisky kopýtek antilopy kudu. Bylo to právě tak, jak jednou vyprávěla.

Vedla ho pak od stopy ke stopě, viděl otisky největší antilopy i šlépěje po malých kopýtkách, ty patřily gazele, našli stopy přímorožce, pakoně i skákavé antilopy.

Už se přestal divit, přestal se ptát, jak je to možné. Byl uprostřed pravěkých hor, uprostřed pravěké přírody, pravěkých dob a v nich bylo možné všechno, co my známe už jen z pohádek.

Prožívali pak ve skalní galérii nádherné dny plné radosti. Při východu a při západu slunce vykonával náčelník tiché obřady po tři dny. Čtvrtého dne vyšli všichni na velkou pouť do klínu hor.

Mocný gnu kráčel vážně v čele zástupu, Petr se zařadil skromně za posledního z lovců a za ním šla jako první z žen a dětí Gazelí stopa. Petr měl radost a zároveň silně vnímal vážnost všeho dění, nepochyboval o ničem a věřil s nimi, že se dočkají odpovědi na velkou otázku.

Putovali k věčné vodě, k stromu poznání, na místo, kde nejvyšší z vládců poklekl v den, kdy stvořil svět.

Stoupali skalním schodištěm po stupních hladce vyšlapaných chodidly poutníků po mnoho staletí, vcházeli do nejsvětější svatyně skalního chrámu.

Skalní stěny po stranách tvořily jakousi obrazárnu. Malby strážných zvířat, které střežily cestu, připomínaly poutníkům vážnost a vznešenost chvíle.

Čekal je nosorožec a jeho nevlídný pohled by odradil každého, kdo nemá svědomí očištěné a mysl klidnou a odhodlanou. Staletá želva nabádala přísným pohledem k tichu a těsně pod vrcholem schodiště se s poutníky loučila velká skupina zvířat jako poslední napomenutí pro ty, kdo neměli čisté svědomí a byli obtíženi vinou. Ještě se mohli vrátit.

„Kdo se provinil a neočistil se, a přesto by vstoupil do svatyně věčné vody, toho čeká nejpřísnější trest.“

Petr znovu slyšel slova Mocného gnu. Vděčně se ohlédl po Gazelí stopě Díky ji našel cestu, jak očistit svou vinu. jak očistit svědomí a najít klid i odvahu dojít až sem.

Když vystoupil na plošinu posledního schodu, uviděl potí sebou okrouhlou prohlubeň a záblesk vody.

Jezírko uprostřed vyprahlé pouště a tak výsoto ve skalách byl zázrak sám o sobě. Břehy se zelenaly bujnou čerstvou trávou, nad temnou vodou se třepotali jako svítivé drahokamy vážky a motýli – další zázrak.

Hnědá linka obkružovala celou hladinu a Petr pocítil na okamžik mrazivé zachvění. Ale včely pily pokojně a nebylo už, proč by zaútočily.

Vedle jezírka vyrůstal košatý strom a na zelených větvích visely plody podobné pomerančům – třetí zázrak. Poutníci se tísnili na skalní plošině a napjatě pozorovali náčelníka, který jediný kráčel dál, až vystoupil na skalní vyvýšeninu před jezírkem věčné vody.

Na vrcholu balvanu byly znát civě prohlubinky. Tam klečel nejvyšší tvůrce.

Mocný gnu kráčel zvolna a slavnostně až k nejposvátnějšímu místu, klesl na kolena a pozvedl ruce k modlitbě.

Nastalo napjaté ticho.

Náčelník pozvolna skláněl ruce i čelo níž a níž, až se dotkl skály. V pokorném postavení čekal a s ním čekali na odpověď vládců všichni jeho lidé.

Pravěk vládl v tento čas stejně mocně jako před tisíciletími v Modrých horách uprostřed rudé pouště. Let času se tady zastavil a vrátil zpět do doby kouzel a legend a dobrých i zlých bohů.

Když se Mocný gnu vztyčil a obrátil se ke svým lidem, zářila jeho tvář posvátným vytržením.

Petr vyhledal očima Gazelí stopu. Velké hnědé oči planuly stejným vytržením, vážný obličej obrážel niterné uspokojení.

Odpověď přišla.

XXIX. KDE JE DOMOV

„Buď tam, kde je domov.“

Tak zněla odpověď, kterou uslyšel Mocný gnu na skále nejvyššího z vládců.

Byla to dobrá odpověď, Petr s ní souhlasil z celého srdce. Když mu ji Gazelí stopa tlumočila, radoval se s ní.

„To není pokyn jen pro vás, to by měl být zákon pro všechny,“ řekl vroucně. „Až bude opravdu platit na celé zemi, přestanou války a budeme konečně dobře žít.“

Ani ho nemrzelo, že neochutnal ovoce ze stromu poznání. je, pravda, lahodné, sladké, šťavnaté, ale jedině náčelník měl právo utrhnout a sníst zralý plod.

„Kde je náš domov?“

Gazelí stopa pronesla nenadálou otázku tiše a Petr v ni slyšel dávný smutek národa zapuzeného na poušť. Zaplavil ho soucit i lítost a ta lítost platila také šťastné jistotě nedávné chvíle, jistotě, že zákon domova je dokonalý ve své jasné prostotě.

Domov malých lidí je Kalahari, a ještě ne celá. Nájezdy kořistných lovců, a nyní dokonce i lovy z letadel, jim loupí potravu, hubí zvěř, ztěžují beztak už příliš tvrdý život. A kdyby se na poušti objevila nafta, zlato nebo uran, bude konec i poslednímu útočišti národa, který vytvořil nesmrtelné skalní malby a zachoval do našich dnů znalosti a schopnosti legendárního pravěku.

„Náš domov byla Afrika!“

Vnímal vzrušeně vášnivý stesk i obžalobu té věty. Když si vzpomněl na skalní kresby ze Sahary, nepochyboval, že jsou dílem umělců téhož lidu. A vlastně i jeskynní malby ze Španělska a z Francie mají stejný ráz stejně jasné barvy, stejně přesné a výstižné linie.

„Zůstala nám jen Kalahari.“

Aspoň tu jim musíme zachovat. Rudou poušť, sporý buš a Modré hory, srdce domova. Je to domov, vždyť ho ti dva staří lidé nechtěli opustit ani v roce žízně.

„Poslouchej!“

Petr zpozorněl. Napjal sluch, ale nevnímal než hluboké ticho žhavého poledne. Tábor pod Modrými horami odpočíval. Čekali příchod dalších rodů, scházeli se tady každoročně a tentokrát bylo jejich shromážděni zvlášť důležité, mělo rokovat o poselství vládců.

Smutek v tváři Gazelí stopy vystřídalo soustředění a napětí.

„Neslyšíš ještě nic?“

Zatajil dech, přimhouřil oči, ale to, co vnímal, bylo jen šumění krve v uších.

Vyslal k ní očima tichou prosbu.

„Už je vidět.“

Do jejího vzrušeni se přimísil strach.

„Co?“ lekl se Petr.

„Letadlo.“

„Kde?“

Ukázala někam nad obzor, ale tam mohly dohlédnout jenom oči pouštních lovců.

„Létá sem a tam.“

Hledá nás jako tehdy v Mrtvé zemi. Prohledávají soustavně celou poušť, polekal se Petr. Tenkrát se málem na ni rozzlobil, že oba před vzdušným pátráním ukryla. Dnes však neměl pražádnou radost z pomyšlení, že by se mohl zachránit.

„Musíme se schovat,“ řekl dřív než ona. „Všichni.“

Když se rozhlížel po úkrytu, viděl, že je na nohou celý tábor. A naráz bez povelu se všichni rozběhli a mizeli v buši.

„Ohně,“ vzpomněl si Petr. Dým by je mohl prozradit.

„Neboj se.“

Podíval se a viděl, že už jsou uhašeny, a dokonce zasypány piskem. Zaházel pískem i svůj a hledal křoví s hustými větvemi.

„Poběž sem!“

Poslechl rád. Gazelí stopa našla dobrý úkryt a pod větvemi bez trnů bylo místo i pro něho.

Letadlo pořád ještě neviděl ani neslyšel. Stejně to bylo podivné, letadlo přilétá do doby kamenné. To by se spíš mohl na obloze objevit ptakoještěr.

„A co přístřešky?“ napadlo ho ještě.

Ještě by měli schoval bundičky z větví a trávy. Možná že shora vypadají jako křoviska, ale zkušené oko je může objevit a tohle opomenutí pak prozradí celý tábor.

„Když neuvidí lidi, řeknou si, že už odešli,“ odpověděla Gazelí stopa.

Ano, vždyť i v tábořištích nechávali přístřešky stát, když táhli dál.

„Kdo je to, co myslíš?“ zeptal se. „Strážci?“

„Nevím.“

„Strážci sotva,“ uvažoval nahlas. „To spíš policie. Nebo vojáci. Ale lovci to určitě nejsou.“

Pro lovce není už na poušti dost zvěře, většina odtáhla na sever k řekám.

„Už není daleko.“

Hlásila přiblížení nepřítele klidně, uměla se ovládat. Petr konečně taky uslyšel hukot.

„Přistanou?“

Mezi bušem sotva, odpovídal sám sobě. Vhodné volné místo by našli až dál od hor. Ale kdyby objevili stopy, přijdou až do tábora, jestli mají s sebou stopaře.

„Co budem dělat?“

„Počkáme, až odletí.“

„A co když přece přistanou?“

„Uvidíme.“

Ovšem, bude záležet na tom, kdo je to a co bude chtít. Ale to by ona měla vědět předem, když umí číst myšlenky.

„A ty nepoznáš, co tady chtějí?“

Podívala se na něho udiveně a pak zavrtěla hlavou.

„Ne,“ potvrdila ještě své gesto.

„Ale když já na něco myslím, poznáš to hned.“

„To je něco jiného.“

„Jsou asi moc daleko.“

„Ne. – Nebo ano.“

Tomu nerozuměl.

„Ty jsi mi blízko, tobě rozumím,“ snažila se vysvětlit mu svou záhadnou odpověď.

Měl z jejích slov radost, potvrdila mu, že už se na něho nezlobí, že mu odpustila jeho provinění. Ale znamenalo to zároveň, že myšlenky lidí cizích číst neumí.

„Já jenom poznám, kdo je zlý,“ dodala.

„A ti, co sem letí?“

„Nevím.“

„Jak to? Vždyť říkáš –“

Zarazil se. Dívala se nepřítomně před sebe, jako by se soustřeďovala na těžký úkol.

„Nevím,“ opakovala po chvíli. „Nejsou ani zlí, ani dobří.“

„Tak už se nemusíme schovávat,“ zkoušel ji.

„Počkáme, až odletí.“

„Pro všechny případy, ano?“ usmál se.

Pokývala hlavou.

„Člověk třeba nechce dělat zlo, a přece zlo způsobí,“ řekla klidně, bez výčitky.

Petr se začervenal. Zase má pravdu, musel uznat. Mohou to být třeba vědci, kteří dělají výzkum, ale objeví-li tábor a oznámí to třeba jenom jako zajímavost, mohou přijít i ti horší.

„A kdyby přišli strážci – anebo policie, budeme se bránit?“

„Jistě.“

Byla to hrdá odpověď. Malí lidé vždycky bojovali za svou svobodu, nikdy se předem nevzdávali. Ustoupili až přesile. Ale kam mohou ustoupit z pouště…

„Znáš odpověď,“ připomenula ještě.

Ano.

Buď tam, kde je domov.

Hluk zesílil, ale zněl pořád z velké výšky. Petr se snažil zahlédnout letadlo clonou listnatého krytu, ale marně.

„Je vysoko,“ řekla Gazelí stopa.

„Ty ho vidíš?“

„Trochu.“

„Je vojenské?“

„Jak se to pozná?“

„Má na křídlech znak?“

„Znak?“

Nesmysl, říkal si Petr. V takové výšce to nemůže rozpoznat.

„Co je to znak?“

„Jak bych ti to vysvětlil – obrázek.“

Nemohl si vzpomenout, jaký znak má zdejší vojenské letectvo.

„Má obrázek.“

Řekla to s naprostou jistotou.

Neuvěřitelné, kroutil hlavou Petr.

„Tak to jsou vojáci. Nebo policie. Ale spíš vojáci.“

Nejspíš jde o letecké mapování. Fotografují krajinu z velké výše. Ale na letecké fotografii odborník pozná i nejdrobnější maličkosti a pro objektiv leteckého fotoaparátu je řídký kryt křovin buše nedostatečná maska.

Hukot motoru se najednou ztratil. Po dlouhé chvíli se znovu vrátil, ale už mnohem slaběji. Potom náhle ztichl nadobro.

Zaletěli za hory. Mapuji na jejich druhé straně.

„Je pryč,“ hlásila hned Gazelí stopa.

„Tak vylezeme.“

„Počkáme,“ přikázala přísně. „Může se vrátit.“

„Nevrátí se.“

Tvrdil to s určitostí a Gazelí stopa zaváhala.

„Když chceš, počkáme,“ dal najevo, že nechce prosazovat svou.

„Ty zase poznáš, co chtějí dělat letadla,“ usoudila.

„Ba ne,“ přiznával skromně. „Já jenom hádám, můžu se mýlit. Ale dnes se asi nemýlím.“

„Tak nemusíme mít strach?“

„Z těchhle?“

Z těchhle ne. Ti nebudou střílet, ani házet bomby. Aspoň dnes ne.

„Neboj se,“ těšil ji pro změnu zase jednou on. „Dnes se jich bát nemusíme.“

Dívala se na něho vážně, důvěřivě.

„Ale po nich můžou přijít jiní,“ musel dodat, když nechtěl tu důvěru zklamat.

Odmlčel se.

„Když přijdou, uvidíme,“ řekla beze strachu.

Ano. Ti, kteří přijdou, budou jiní. Buď dobří, nebo zlí. Bohužel spíš zlí…

Buď tam, kde je domov.

Můj domov je teď zde.

XXX. PŘIŠLI

Nejdřív se objevila karavana nových poutníků. Druhá část rodu, spřízněná rodina, která tábořila necelý den cesty dál v rodovém území poblíž Velké vody a byla jednou nebo dvakrát v jejich tábořišti na návštěvě, měla zpoždění. Její lovci museli čekat na svou velkou antilopu o týden déle než lidé Mocného gnu a nakonec jim k úlovku pomohl lev. Velká šelma zabila antilopí krávu u napajedla, ale lovci zahnali lva ohněm a kouřem a z kořistí mu nechali jen část vnitřností. Když nasušili maso, mohli se i oni vypravit k Modrým horám.

Hned po nich dorazil zbědovaný průvod malých lidí, vlekoucích se namáhavě jako z posledních sil. Byl to docela cizí kmen, ale rod Mocného gnu se s nimi rozdělil o své zásoby s takovou samozřejmostí, jako by byli z jedné rodiny.

„Měli zlý rok,“ vysvětlovala Petrovi Gazelí stopa. „U nich bylo málo dešťů, přišlo málo zvěře. Lovci zeslábli a slabí lovci uloví málo zvěře.“

„Vy se s nimi znáte?“

„Setkáváme se tady u Modrých hor.“

„A rozdělili byste se i s docela neznámými?“

Nebyl jsem pro ně docela neznámý i já? uvědomil si Petr, jen vyslovil svou otázku. „A ty bys je nechal bez jídla?“

„Ne, to jistě ne, dal bych jim najíst. Ale rozdělit se o všechno – co když přijdou další hladoví?“

„U nás nejsou hladoví a sytí,“ prohlásila Gazelí stopa. „Buď jedí všichni, nebo všichni mají hlad.“

„Tady,“

„Tady?“ Gazelí stopa Petrovi nerozuměla.

„To platí tady, u Modrých hor,“ vysvětloval.

„Ne. Tu platí všude.“

„Opravdu?“

„Jistě.“

„Ale hladový člověk nesmí přejít hranice. Umře hlady, protože –“

„Kdo má hlad, přejde i přes hranice.“

„Ale tihle cizí lidé –“

„Nejsou to cizí lidé. Jsou to lidé Lvího spáru.“

Gazelí stopa se asi začíná zlobit, uvědomil si Petr. Kdypak se stalo, aby nenechala mluvícího dokončit větu?

„Lidé Lvího spáru měli hlad,“ pokračoval v dohadování co nejklidněji. „Tak proč nepřišli k Velké vodě, kde bylo dost zvěře pro všechny?“

„K Velké vodě by museli jít přes Mrtvou zemi.“

A tu by zesláblí a bez zásob nepřešli, uznal Petr.

„A neměli hlad.“

„Jak to?“ vyletěl Petr navzdory všem dobrým úmyslům.

Co je to se mnou, polekal se. Ona má pravdu, neměli hlad. Neměli jenom dost zásob.

„Nezlob se,“ omlouval se,– „já mluvím někdy rychleji, než přemýšlím.“

Gazelí stopa se už nezlobila.

„Ty nevíš, co je to skutečný hlad,“ řekla.

Najednou měl pocit, jako by byla někde daleko, hrozně daleko a ještě se pořád vzdalovala.

„Pojď se podívat na obrazy,“ požádal.

Zatoužil uvidět znovu tu velkolepou galérii. A zároveň by ji byl rád vrátil zpátky z dálky, do níž najednou unikala. Od té doby, co přišli lidé Lvího spáru, nacházel ji často zadívanou do prázdna, byla nějaká jiná, jako cizí. Co se stalo? Nějaká nová zpráva od vládců Modrých hor? Ale to by pak zasáhlo všechny, jenže na těch druhých žádnou takovou změnu nezpozoroval.

Gazelí stopa se dívala někam do nezměrných dálek, skoro právě tak jako dříve její babička.

Odmítne mě, bál se Petr předem.

„Půjdeme,“ svolila.

Zdálo se mu, že se opravdu vrátila, a měl tím větší radost. Teď bude zase jako dřív.

„Proč jsi byla smutná?“ zeptal se starostlivě.

„Smutná?“ divila se.

Asi jsem se mýlil, utěšoval se Petr. Ale něco se s ní přece jen děje.

„Nebo na něco čekáš?“ snažil se o vysvětlení.

Gazelí stopa neodpovídala. A tak šli dál beze slova a stoupali mlčky ke skalní římse.

Ale jdeme spolu, rozumíme si beze slov, říkal si spokojeně Petr.

Nahoře na skalní římse se ho před galérií zase zmocnilo stejné vytržení jako poprvé.

„Tyhle jsou nejkrásnější,“ vydechl. „Dál už ani nepůjdeme, vid!“

Gazelí stopa se místo odpovědi jenom usmála.

Obdivoval okouzlenýma očima dokonalé linie a svěží barvy a zatoužil, aby mohl vidět, jak takový obraz vzniká.

„Maluje ještě někdo z vašeho lidu?“ obrátil se na Gazelí stopu.

Z jejich rodu nemaluje už nikdo, to už věděl. Ale teď, když se sejde tolik skupin, může se v některém jiném rodu malíř objevit.

Odpověď nepřicházela. Gazelí stopa stála zády ke skalní galérii, jako by ji obrazy přestaly zajímat. Dívala se někam do pouště a zdálo se, že otázku docela přeslechla.

Už je to tady zase. Znepokojovalo ho to, pobuřovalo dokonce, ale zároveň cítil stesk a smutek.

„Maluje ještě někdo z těch ostatních rodů?“ zpřesnil otázku a zvýšil hlas.

Gazelí stopa k němu otočila tvář. Bylo v ní napětí.

„Nevím,“ odpověděla vyhýbavě.

„Jak to, že nevíš?“ zaútočil. „Ty přece víš všechno!“

„Nevím všechno,“ odpověděla důstojně. „Z těch, kdo přicházejí k Modrým horám, jsem neviděla nikoho malovat.“

„A scházejí se tady opravdu všechny kmeny?“

„Ne najednou. Jednou přijdou jedni a jindy zase jiní,“ řekla jakoby cizím tónem. „Neznám všechny,“ dodala a obrátila pohled zase k prázdnému prostoru.

Petr zůstal stát bez hnutí, přelil se přes něj smutek a zklamání. Vrátil se radši k milovaným malbám a jejich líbezná krása a klid pomalu konejšily jeho nepokoj.

„Zůstaneš tady?“ ozvalo se za ním po hodně dlouhé chvíli. Gazelí stopa byla už na odchodu.

„Kam jdeš?“ zeptal se co nejchladněji.

„Dolů. Ale můžeš tady zůstat.“

„Zůstanu.“

Zmocnila se ho lítost a vzdor. Byl by šel nejraději s ní, ale jestli požádá, aby ji dolů doprovodil, bude žádat marně, zatvrdil se Petr.

„Dobře,“ přikývla. „Jestli chceš, můžeš jít dál sám,“ ukázala na pokračováni galérie. „Jenom nechoď k věčné vodě. Tam nikdo nesmí sám. Jenom náčelník.“

„Proč –“

Mávl rukou. Nemá žádný smysl ptát se jí, proč tak najednou odchází.

Dívala se na něho zkoumavě, a když nic dál neříkal, otočila se a začala šplhat přes kamennou bariéru. Jakmile za ní zmizela, sedl si Petr zničeně, nohy jako by ho už nechtěly nést.

Teď se zase on díval do prázdna.

Co je to s ni, co se s ní jenom stalo, soužily ho úzkostně otázky. Možná že přemýšlí o úkolu, který dostala na kongresu, nebo promýšlí odpověď vládců a trápí se osudem svého národa. Ale třeba ji tak dojali polohladoví chudáci. To spíš, protože se tak divně změnila právě po jejich příchodu. Jenomže na hlad je jistě zvyklá a pohled na strádající lidi ji nemůže přivést z rovnováhy.

Tak v čem to tedy vězí? Vypadá, jako když na něco čeká. Na co? Na další kmen? Ale proč?

Nemá žádný smysl lámat si tím hlavu, dřív nebo později se ukáže, co se stalo nebo co se má stát. Člověk musí mít trpělivost, jako ji mají oni.

Petr se obrátil ke svým obrazům. Ohromný býk, žirafa s mládětem, hroch i pštrosí pár byli stále stejně velkolepí, ale už mu nedávali útěchu, nenacházel u nich klid, pořád viděl její nepřítomnou tvář, nevidoucí oči. Proč tak najednou utekla?

Zadíval se znovu do krajiny, ale viděl jenom písek a křoviny a stádečko gazel spásajících pruh trávy.

Je to snad další trest vládců?

Ta náhlá myšlenka ho ohromila. Je možné, že vládci nebyli docela usmířeni prosbou a pokáním?

Pověra, hloupá pověra, rozzlobil se sám na sebe. A jako by ho podnítil nějaký běs, vyskočil a rozběhl se za ní.

Málem se zřítil ze skály, když se pod ním zaviklal zrádný balvan, zapomněl v rozrušení na tu záludnou překážku, a teď dostal ještě větší vztek.

Řeknu jí všechno, rozmetám její pověry, napravím jí hlavu, rozhodl se naráz a běžel po římse a po stezce, jak mohl nejrychleji.

Přesto ji nedohonil.

Tak dobře, stiskl čelisti, udělám to jinak, lip. Jen abych cestou nikoho nepotkal.

Přeběhl nepozorovaně k úpatí skalního schodiště. Vybělil tryskem až ke kresbě nosorožce a tam musel zpomalit a nabrat dech. Vyhýbal se nevlídnému pohledu strážce stezky, ale přece jen zahlédl jeho zlobnou tvář a do jeho paměti se vrylo varování Gazelí stopy.

Vás se budu bát, ušklíbl se.

Potlačil záchvěv bázně, uklidnil dech a stoupal dál rychle a pevně, šel v jednom tahu výš a výš.

Zastavil se až nahoře na plošině. Věčná voda se potahovala zeleným povlakem. Je to docela obyčejná voda a strom poznání je naprosto obyčejný strom, říkal si umíněně. Nohy mu po rychlém výstupu ztuhly, nechtěly poslouchat.

Musel se donutit vůlí, aby překročil neviditelnou překážku.

Nic se nestalo.

Došel tedy až k jezírku, napil se vody a potom utrhl lákavý plod.

Zakousl se do tuhé dužiny až cestou dolu. Dužina byla trpká, ale měla zvláštní kořenitou příchuť. Cítil přesto zklamání, pověst přeháněla. Nebo ovoce nebylo ještě zralé.

Ten hřích za to nestál, řekl si posměšně.

Pod schodištěm se zastavil. Prohlížel si ruce potřísněné žlutozelenou šťávou a pokusil se skvrny sedřít pískem. Barva nepouštěla. Pak ho napadlo, aby zrádné znamení přebarvil, rozdrtil tedy v dlaních listí a podařilo se mu se pěkně zazelenit a zašpinit.

Vrátím se za šera, rozhodl se, když si připomněl vynikající zrak malých lidí. Pro ně by za denního světla šmouhy nezakryly svědectví prohřešku. Bude nejjistější, když se vrátím z galérie, uvědomil si.

Když znovu vyšplhal na římsu, zašlo už slunce za Modré hory. Dlouhý, předlouhý stín se natáhl po rovině a stále se dloužil. Za chvíli bude čas k návratu, za hodinu spadne noc.

Na hranici světla a stínu dole v krajině nastal nějaký pohyb. Stádo antilop se dálo na útěk.

Zpozorněl. Snad je vyplašili lvi, někdy vycházejí na lov kvečeru. Nebo přicházejí noví poutníci. Možná že se tentokrát sejde celý pouštní národ. Gazelí stopa o tom nemluvila, pravda, ale zřejmě o tom nechtěla mluvit. A možná, že právě proto je taková divná. Neví, jak jim vyložit poselství vládců.

Dole se ukázal obláček prachu a Petr ustrnul. Snad to byl obyčejný vzdušný vir, utěšoval se.

Nový obláček se zvedl tam dole. A zase. A potom si už Petr nemohl namlouvat nic. Uviděl záblesk světla na skle a potom rychle se pohybující šmouhu a za ní ještě jednu. Přijeli.

Trestná výprava je tady. Trest za porušení zákona Modrých hor.

Letadlo vidělo shromáždění rodů a dalo zprávu policii. Ti dole nic nevědí, nikdo není na pozorovatelně, policie je překvapí a zatkne jako první Gazelí stopu.

Proč trest stíhá vždycky nevinného?

Petr se cítil najednou hrozně slabý, svírala ho úzkost a úzkostný pocit sílil víc a víc.

Vy, kteří vládnete Modrým horám, odpusťte mou vinu, vysílal zoufalou prosím z hloubi své úzkosti. Zasloužím trest, kál se, trest už přichází, ale ať stihne jenom mě, ať odvezou jenom mě, ať trpím jenom já tím, že opustím Modré hory, opustím Kalahari, opustím ty, které mám rád. Prosím, ať trest stíhá jenom mě, ať netrpí nevinní.

Zapotácel se jako v závrati, musel ustoupit od kraje římsy, ale zahlédl ještě, že obě auta jedou podél houstnoucího buše, ve kterém bylo ukryto tábořiště. Nebudou se moct prodrat s těžkými vozidly dovnitř, budou muset zastavit na kraji, a než dojdou pěšky do tábora, zbývá čas malé lidi varovat.

Složil dlaně a zahalekal ze všech sil.

Nic se neozvalo.

Mají přece tak citlivý sluch! Petr zkusil zavolat ještě jednou.

Zase nic. Tábor je příliš daleko.

Musel vším úsilím vůle přemáhat závrať, přitiskl se ke stěně co nejdál od kraje římsy, všechno ho táhlo dolů do propastné hloubky, ale přesto se rozeběhl podél stěny zpátky.

Běžel klopýtavě, místy se musel plížit, ale konečně římsa končila a přecházela v stezku. Závrať přestávala, ale šíleně ho rozbolela hlava.

Ještě se stačil podívat do kraje.

Stín Modrých hor se natáhl do nedohledna a pohltil obláčky prachu.

V táboře byl pořád klid. Auta zmizela.

XXXI. BUĎ ŠŤASTNÁ!

Do tábora doběhl Petr až za soumraku, byl už úplně bez dechu. V šeru vesele svítily malé ohně, přibylo zřejmě hodně lidí. Ti, které čekala Gazelí stopa, dorazili.

Nesmím vyvolat zmatek a paniku, přikázal si Petr. Zpomalil krok, hledal náčelníka a našel Mocného gnu před rodinným přístřeškem. Starý lovec hovořil s cizím mladíkem a za nimi seděla Gazelí stopa.

„Přijeli!“ vyhrkl Petr, když k nim došel.

Náčelník přikývl.

„Nemyslím tyhle vaše.“ Petr přeměřil neznámého mladíka nevlídným pohledem. „Přijela policie! Nepřítel!“

Mocný gnu zůstal klidně sedět. Petr musel jeho klid obdivovat, ale tohle bylo příliš.

„Gazelí stopa musí ihned zmizet! Okamžitě! A všichni se musí rozprchnout!“

Náčelník hleděl do ohně s nehnutou tváří. Gazelí stopa se na Petra nechápavě a vyčítavě zahleděla. Cizí mladík se díval z jednoho na druhého, nerozuměl.

Udělal jsem chybu, velkou chybu, uvědomoval si Petr. Nařizovat náčelníkovi, co má udělat! Pochopitelně se urazil. Ale kvůli urážce snad nenechá Mocný gnu nepřítele. aby překvapil tábor a odvedl mu dceru.

„Nezlob se,“ omlouval se, „ale –“

„Neboj se,“ konejšila ho Gazelí stopa.

„Tebe zatknou a odvezou!“ vykřikl. „Já se jich tolik bát nemusím.“

„Neboj se!“ opakovala důrazněji.

„Proboha, čas utíká! Ještě je čas, ještě malou chvíli, ale pak už bude pozdě.“

Zavrtěla hlavou, jako by ho nechápala.

„To není policie,“ prohlásila.

„Jak to víš?“

„Nemají stejné šaty.“

„Někdo je viděl?“

„Nxou.“

„Tak je to tajná policie. Ta nenosí uniformu. Měj rozum, prosím tě, schovej se aspoň sama! Schovej se, než se ukáže, kdo to je.“

„Dobře,“ podvolila se, jako se rozumný člověk podvolí vrtochu umíněného děcka aby měl pokoj. Když se Gazelí stopa vzdálila, Petr se začal pomalu uklidňovat. Muže mít pravdu, přiznával si. Policie by asi jela s větším doprovodem. Dva terénní vozy, to je osm, nejvýš deset mužů. Na tábor odhodlaných bojovníků by ani s puškami nestačili.

Do kruhu světla vstoupily tři vysoké postavy a nikdo se jim nepostavil na odpor. Gazelí stopa měla zase pravdu. Šel s nimi Nxou a živě se s nimi bavil, zřejmě je sám do tábora dovedl.

Petr jim vykročil vstříc a muž, který kráčel vedle malého lovce, se překvapeně zastavil.

„Bože můj!“ zavolal. „Pojďte víc na světlo – no o pravdu! To je – vy jste přece ten mladý muž, co ho tak dlouho hledají! – Já jsem Laurens,“ podával Petrovi pravici. Petr sotva stačil vykoktat své jméno.

„Já věděl, že jste nezahynuli,“ hlaholil Laurens. „Jakmile jsem se dozvěděl, že vás vysadili do pouště s Gazelí stopou, říkal jsem hned, že se nakonec objevíte někde živ a v pořádku.“

„Vy – vy znáte Gazelí stopu?“

„Kde je?“

„Ne – nevím.“ Petr se zakoktával nejen z rozčilení a rozpaků, bylo mu čím dál hůř, hlava se mu mohla rozskočit.

„Snad se přede mnou neschovala?“ smál se Laurens. „Je z ní už jistě veliká slečna. Já ji poznal ještě jako maličké děvčátko.“

„Je děvčátko,“ nasupil se Petr. „A dávejte pozor na řeč, rozumějí.“

„Ale já vím!“ uklidňoval ho Laurens. „Je to škoda, že museli hledat útočiště mimo poušť. Ke všemu je otcové chtějí předělat na zemědělce. Ale doufám, že se jim to nepodaří.“

„Vy to všechno víte?“

„Všechno nevím, proto jsem taky zase přijel. A mám štěstí. Zastihl jsem tady takové shromáždění! A budu svědkem křovácké svatby,“ skončil Laurens pyšně.

„Svatby?“

„Vy nic nevíte? Oni vám nic neřekli? Mně se Nxou svěřil hned s tou velikou novinkou.“

„Nxou se žení?“ Petr se ptal z posledních sil.

„Ještě ne. Ale Gazelí stopa se vdává. A jakého dostala ženicha! Je to malíř!“ Laurens div nejásal nadšením.

Ale to už Petr sotva vnímal. Nebyl mocen slova, cítil se slabý, malátný, mdlý, zapotácel se a Laurens ho jen taktak zachytil, když už se kácel na zem.

„Co je vám?“ ptal se vyděšeně. „Celý svět vás hledá, tisk bouří, vede se kvůli vám diplomatická válka, a když vás člověk konečně objeví, tak vy tohle.“

Nesmím omdlít, nesmím omdlít, bojoval Petr s útokem černé tmy, která mu začala zastírat vědomí. Otvíral oči dokořán, ale svět mu zastíral víc a víc temnicí mlha.

Na čele ucítil čísi ruku.

„Nějaká nemoc,“ slyšel Laurensův hlas. „Má teplotu.“

Petrovi se podařilo otevřít oči. Mocný gnu zíral zděšeně na jeho ruce. Laurens si povšiml náčelníkova rozčilení.

„Co se stalo?“ zeptal se Laurens lovce.

„Snědl ovoce,“ řekl Mocný gnu, jako by vyslovoval rozsudek.

„Jaké ovoce? Snad ne tam odtud? Ano?“

Teď se zděsil i běloch.

„To je zlá věc.“ řekl ustaraně. „Ale já se vás pokusím zachránit, přimluvím se za vás, nebojte se,“ uklidňoval Petra. „Ovšem nejlepší bude, když co nejdřív odjedete. I kvůli té horečce.“

Petr už dál nic nevnímal. Záclona z černě tmy se zatáhla docela.

Když se probudil, svítilo ranní slunce a zároveň ucítil vůni černé kávy. Byla to neobyčejně lahodná a příjemná vůně.

Snad se mi všechno jenom zdálo a já jsem doma, napadlo ho.

„Dobré ráno,“ pozdravil ho neznámý hlas. „Jak je vám?“

Tak ještě nejsem doma, ozval se starý posměváček v jeho nitru.

Petr se posadil. Šlo to ztěžka, byl ještě malátný. Viděl, že ležel na zadním sedadle terénního vozu, teď seděl u dvířek a neznámý muž mu podával šálek.

„Napijte se, to vám udělá dobře,“ vybízel ho neznámý.

„Dobré ráno,“ pozdravil i Petr. „Kde to jsme? Co se stalo?“

Ale hned viděl, že jsou ještě v buši, v poušti.

„Nejdřív se napijte!“

Lákavé vůni nešlo odolat.

„Děkuji,“ vracel prázdný šálek. Vypil kávu chvatnými doušky naráz.

„Tak už jste se z toho vyspal? Zaplať pánbůh. Jedeme celou noc jako blázni a já se už začínal bát, že dojedeme s nebožtíkem, když musíme jet ještě celý den a potom ještě celou noc a celý den. Na stanici je daleko!“

„Na vlak?“

„Ale ne, kdepak vlak, to je přes půl země! Jedeme k otcům, k misionářům.“

Už jednou jsem se takhle spletl, styděl se Petr. Tenkrát s Gazelí stopou. Náhle se mu do očí nahrnuly slzy.

„Není vám dohře?“ polekal se průvodce. Petr si uvědomil, že neznámý včera doprovázel Laurense. „Polekal jste se té cesty? Pěšky byste to šel tři neděle a v tom stavu, v jakém jste, byste to neušel nikdy. Ale na stanici se dáte dohromady, abyste vydržel let do Zanzibaru. Rodiče se vás už nemohou dočkat.“

Petr sotva stačil vnímat tu záplavu slov.

„Ještě šálek?“ zeptal se hovorný muž.

Petr přikývl.

Druhý šálek pil pomalu, labužnicky. Cítil se ještě slabý. ale už se o něj aspoň nepokoušely mdloby.

„Byla to hrůza,“ svěřoval se. „Přišlo to všechno tak naráz.“

„Já bych myslel, že je to obyčejná žaludeční nevolnost,“ poznamenal řečný pán trochu svrchu. „Napil jste se na nezralé ovoce vody. Tady v těch končinách to má horší následky než v civilizovaném kraji. Plukovník ovšem věří, že to byla pomsta duchů,“ uchechtl se.

„Plukovník?“ vyděsil se Petr.

„Ovšem.“

„Vy jste od policie?“

„Co vás to napadlo?“ Laurensův průvodce se div neurazil.

Už z toho uráženi lidí nevyjdeš, zjišťoval známý vnitřní hlas.

„A plukovník?“

„No to je vtip!“ zachechtal se muž. „Laurens je bývalý plukovník, ještě z války. Teď je tady na novém výzkumu, dělá národopis Křováků, je to jeho koníček, je do nich úplně pryč. Napsal o nich dokonce pár knih. Nečetl jste je náhodou?“

„Jednu jsem, myslím, četl.“

„Tak vidíte! Překládají je do mnoha jazyků. Divoši jsou dneska všude v módě. A plukovník objevil pravé divoké Křováky uprostřed pouště už před lety, ale našel jich jen malou skupinu. Teď se dočkal toho, po čem toužil, zastihnout ten jejich sjezd. Pilot, který vás hledal, mu dal včas zprávu. Čekali jsme v buši jen na ni.“

„Zprávu dal rádiem?“

„Ovšem. Měli jsme štěstí a vy taky. Mohl jste nechat na Kalahari svoje kosti. Pro člověka, který není z téhle země, je tady až moc nástrah, aby ho dřív nebo později něco nepřivedlo do hrobu. Už ta voda a to jídlo, to snese na delší dobu jenom křovácký žaludek. A vy jste odněkud i Evropy, jestli jsem dobře rozuměl těm tahačkám kolem toho únosu. Že nám ale zavařili, pitomci. Říkají si strážci, ale měli by si říkat maléristi, jsou s nimi jenom maléry. Tak to dopadá, když jsou lidi fanatici.“

Mávl rukou. Vodopád řeči unavil i řečníka.

Nedaleko práskl výstřel. Stál tam druhý muž s kulovnicí. Spokojeně kývl hlavou a šel si pro úlovek.

Za chvíli zamával, aby přijeli. Zastihli ho pak. jak si zálibně prohlíží velkou antilopu.

„Kudu,“ pochvaloval si hovorný průvodce, „ještě že tu není plukovník. Ale vlastně je to v pořádku, nesmíme střílet cestou k horám a my jedeme zpátky. Přivezeme otcům zvěřinu, jim beztak nezbude na lov čas. Mají spoustu práce na farmě, moc rádi by naučili Křováky farmařit. Jenomže těch pár, co tam k nim v hladových rocích přijde, jim na zimu stejně vždycky uteče zpátky do pouště. A farmářů je už tak až dost. V tomhle s plukovníkem souhlasím, Křováci mají zůstat na poušti jako muzejní památka, nemyslíte?“

„Něco by se pro ně udělat mělo,“ řekl Petr s citem.

Muž s kulovnicí přikývl.

„To hlavní, co potřebují,“ rozohnil se průvodce, „je nechat je na pokoji, je jich stejně už jen hrstka a pořád jich ubývá. Všimli jste si,“ obrátil se z jednoho na druhého, „jak málo mají dětí? Beztak jim taky kvůli tomu kouká z očí ten jejich smutek.“

Nikdy na něj nezapomenu, sklonil hlavu Petr. Na ten nekonečný smutek v očích malých lidí, nikdo na něj nezapomene, kdo je jednou potkal. A v duchu viděl znovu oči Gazelí stopy.

Ale to už opět začal klímat.

Když se letadélko odlepilo z drncavé dráhy nouzového letiště na kraji pouště, rozevřela se před posmutnělýma očima jediného pasažéra naposled nezměrná plocha všech odstínů červeně, rumělková, karmínová i nachová. Rudý koberec s řídkým vzorem nepravidelných šedozelených skvrn buše vadnoucího víc a víc v žáru vracejícího se slunce.

Takhle naposled ji pozoroval tehdy ze skalní římsy Modrých hor. Letadlo neletělo příliš vysoko, pilot chtěl mladému muži dopřát jedinečný výhled, ale obraz tam doje začal najednou ztrácet jasné obrysy. Petr pohnul víčky a po tváři mu tekly pomalé slzy.

Sbohem, Kalahari, sbohem, malí lovci, sbohem, děvčátko s meruňkovou pletí.

Viděl je všechny, měl jejich tváře před očima celou cestu, i potom, když už seděl pohodlně v křesle velkého linkového letadla a dole se pomalu sunula jednotvárná zeleň nekonečného pralesa. Tady kdysi stoupaly nad koruny stromů sloupy kouře z ohňů malých lidí, než je vyhnaly oštěpy velkých černých mužů. Budou mít poslední z pravěkého národa pokoj a klid aspoň v červených pustinách Kalahari?

Maminka s tátou budou šťastni, až letadlo dosedne na letiště v Zanzibaru. Snad přistanou v pořádku. Snad už se vládcové Modrých hor usmířili, připomněl posměvačný hlas.

A snad jsou svým způsobem šťastni i oni tam dole.

Gazelí stopa se už asi vdala.

Buď šťastná!