Ivo Pechar

Havraní doga

I. ČÁST

ČISTĚ KLUKOVSKÉ TRÁPENÍ

1. KAPITOLA

Zbyněk doufal, že si to táta rozmyslí. Nebo že se maminka přimluví a tátu přesvědčí. Ještě včera si myslel, že maminka udělá, prosil ji o to, i dnes ráno na to spoléhal a zoufale věřil, že se přihodí něco zvláštního, co tátovo rozhodnutí změní. Ale nepřihodilo se nic a on teď viděl, že se stane už jen to, čeho se v posledních dnech tolik bál a s čím se nikdy nesmíří. Zamženýma očima přihlížel, jak táta připíná Cirovi vodítko.

„Půjdeš s námi?”

Zbyněk zavřel oči, aby nebylo vidět, že v nich má slzy.

„Myslel jsem, že bys rád zkontroloval, jestli bude mít všechno tak, jak má mít,” řekl táta.

„Tati, já s tebou půjdu,” nabízela se beze všeho Terezka. Nebylo jí ani trochu do breku, ani stopa po nějaké lítosti. Chovala se, jako by se nic zvláštního nedělo. Pohladila Cira a chytila se táty za ruku. To bylo všechno. Zbyněk zklamáním a rozhořčením nemohl vůbec promluvit. A to v ní chtěl mít spojence! Dělal si naděje, že až ona spustí a od slziček začne skytat, že to táta nevydrží. V očích mu blýskla zlost: Tak proč nebulíš? Proč, proč?

Klekl si k Cirovi, objal ho kolem krku a přitiskl k němu tvář. „Nikdy na tebe nezapomenu, nikdy, nikdy, nikdy,” zašeptal. Cir už byl celý ve střehu a nachystaný vyrazit.

„Tak jdeme, nemá smysl to prodlužovat,” zabručel táta.

„Zbyňku, až se vrátím, tak ti něco povím,” zazpívala Terezka. Podle toho, jak natáhla krk a vykulila oči, muselo to být ohromné tajemství.

„Zrádce!” sykl na ni Zbyněk.

Cir šel klidně, ani se neohlédl. Snad si ve své psí mysli říkal, že jdou jen na procházku. Dychtivě napínal vodítko a táta nestačil ani v předsíni zavřít dveře, jak ho Cir táhl ven. Skoro jako by měl radost, že jde dnes výjimečně s ním! V tom jeho důvěřivém psím mozku se nemihl ani stín pochybností. A měl by! Měl by ho přímo trknout!

Už proto, že ho vede táta. Právě on, který je pořád pryč.

Zbyněk sledoval jejich cestu k vrátkům z hloubky do mu který už nebyl tím, co dřív.

Maminka vyběhla na verandu a zavolala na ně: „Počkejte něco jste tu zapomněli! Terezko, pojď sem honem!”

Cir se už opřel předními tlapami do vrátek a otvíral je, tak ho to Zbyněk naučil. Táta se ho pokoušel zadržet, ale nějak se mu to nedařilo. To Zbyňka by poslechl na slovo, rozhodně by se s ním takhle nepřetahoval.

„Zbyňku, nevíš, kde jsou Cirovy věci?” ptala se ho maminka.

Všude bylo plno kufrů, krabic a ranců, a co se nevešlo do nich, bylo zapakované ve vaničce, umyvadle a kbelících. Maminka se bezradně rozhlížela.

„Ze bych je v tom zmatku někam strčila?”

Připadalo mu nepochopitelné, že se to sem dřív všechno vešlo a mělo tu své místo. Po skříních zůstaly na zdech veliké uprášené obdélníky. Skříně si odvezli do kabin fotbalisti. Jak rád by teď do jedné zalezl, jako to dělával dřív, když mu bylo najednou smutno. Skříně byly prostorné jako podpalubí škuneru a vystlané přadeny vlny a hromádkami odložených šatů. Ted zbyl jen stín, který jako by tu někdo zazdil, a podobné stíny zůstaly i po poličkách, knihovnách, obrazech a velkém zrcadle. To bylo zabalené do prostěradla, omotané provázkem, takže vypadalo v koutě jako mumie. Všechno tu teď vypadalo jinak a on měl pocit, že už nikdy a nikde to nebude takové, jako to bývalo tady. Bylo mu smutno, tak smutno, že se nemohl ani pořádně nadechnout, jak ho to uvnitř svíralo.

„Co je, mami?” přiletěla Terezka.

„Zbyňku, prosím tě, pomoz mi hledat.”

Zbyněk mlčky rozvazoval provázek na jedné krabici. Všechno spakoval, protože do poslední chvíle věřil, že si Cira nechají. Otevřel krabici a vylovil odtud misky na žrádlo a na pití a ohryzanou dřevěnou činku. Nakonec vyndal i kuželku, kterou kdysi — když byl Cir ještě štěně — děda vytočil na soustruhu a na kterou on pak přimaloval vlasy, oči, nos a pusu a pojmenoval ji Cecilka. Byla to Cirova oblíbená panenka. Pořád si s ní hrál.

„Aspoň tohle jsem si chtěl nechat. Ale na, vem si to! Vemte si všechno!”

Zradili ho všichni, máma, táta i Tereza. V posledních dnech si znovu a znovu opakoval: Musím se chovat rozumně, nesmím škemrat jako malý kluk, protože takový nemůže mít velkého psa. Teď už si nemusel nic přikazovat. Ztratilo to smysl.

Maminka byla najednou podivně tichá, zaražená, něco takového od něho nečekala. „Ale Zbyňku,” vydechla, „já ti to přece neberu. To jen že Cir je na ty věci zvyklý.”

„Tak proč ses nepřimluvila!”

Maminka posbírala Cirovy věci do síťovky a podala je Terezce.

„Ještě že ty seš rozumná,” řekla jí.

„Zbyňku, nebreč, až ti to povím, tak uvidíš!” chlácholila ho Terezka.

„Vypadni!” utrhl se na ni.

„Ble!” vyplázla na něho jazyk.

Zbyněk po ní skočil, ale Terezka byla rychlejší, chytila se maminky a přitiskla se k ní. A ta ji chránila a odváděla pryč.

Zalezl do kouta, opřel hlavu o ranec a zavřel oči. Slzy mu sjížděly po krku za tričko. Připadal si najednou hrozně opuštěný a bezmocný, litoval sám sebe a litoval všeho, co dneškem končí. Tesknota se slévala s pocitem křivdy, a když přejel jazykem po rtu, chutnalo to slaně a nahořkle. Byl tak sám, tak strašně sám…

Kdyby děda neumřel, nikam by se nestěhovali a všechno by zůstalo, jak bylo. A bylo to krásné. Měl tu své kamarády, svá oblíbená místa, každý den si tu uměl představit, věděl, kam půjde a co tam bude dělat. Tam na sídlišti bude bez Cira dočista ztracený …

Ale ne! Bude za ním jezdit! Proč by nemohl? Vždycky si ho půjčí a oběhnou spolu celou vesnici, všechna místa, kde si spolu hráli. To si uměl představit.

Utřel si dlaněmi obličej a zhluboka vydechl: Takhle zůstanou kamarády! Jak často za ním bude moct jezdit? Jednou za měsíc? Přemýšlel o tom.

Maminka se vrátila a pohladila ho po vlasech. Chvíli ho zamyšleně pozorovala, jako by i ona měla slzy na krajíčku, a řekla: „Takhle to bude lepší. My se umíme uskrovnit, ale zvíře to nedovede. Má svý instinkty a potřeby …”

Zbyněk se zamračil. Proč s tím zase začíná? On nepotřebuje ty její důvody. Pro koho je to takhle lepší? Samozřejmě pro ně! Pro mámu a pro tátu. Vyhrkl: „Rozhodně by si zvykl na nový místo spíš, než si zvykne na někoho cizího! Naučil bych ho to, jako jsem ho naučil jiný věci!”

„Já vím, že by ses o Cira staral dobře, ale …”

„Tak proč mi ho berete? Proč?”

Sedla si k němu na zem a objala ho kolem ramen. Pokoušel se vykroutit. Nepustila ho, naopak ho k sobě přitáhla a vzala ho něžně do náruče. Najednou jeho odpor zeslábl a on se k ní schoulil. Zase si připadal jako malý kluk. Nosem mu jezdila ve vlasech a tiše mu domlouvala:

„Byl by to smutný pes, věř mi. Teď o prázdninách třeba ne, ale co až ti začne škola? Musel by být zavřený. Já na něj nebudu mít čas. A na Terezku spoléhat nemůžeš, je ještě malá.”

„Vydržel by to,” hlesl Zbyněk. „Spal by a čekal, až se vrátím. Pak bych mu to vynahradil.”

„Je zvyklý na něco jinýho. Opravdu, takhle to pro něj bude lepší.”

„Tak proč se stěhujeme? Tady nám bylo dobře. Sami jste to vždycky říkali!”

„Prostě to tak musí být. Nemůžu věčně dojíždět. Už mě to zmáhá. A táta taky potřebuje být v Praze.”

„Ten zase hned odjede.”

„Nebuď jako umanutý.”

„Stejně by to dopadlo jinak, kdyby zůstal u těch svejch ledovců,” vyhrkl.

Maminka ho zvedla z klína. Držela ho za ramena a udiveně na něho zírala. Teprve po chvíli, když už Zbyněk nevěděl, kam s očima, se zeptala: „To snad nemyslíš vážně?”

„Tak proč je takovej!”

„Jakej? Ze na nás myslí? Že nás má rád? Že všeho nechal a hned přijel, aby nám pomohl všechno zařídit?”

Svírala mu ramena. Nevěděl, že má takovou sílu. Její ruce bývaly vždycky jen něžné a starostlivé.

„Zbyňku, copak jsi už zapomněl, jak ses na něj těšil?” A pak nějak uhodla, co se mu honí za zamračeným čelem.

„Tak abys věděl, byl to můj nápad, nebrat Cira s sebou!”

„Tomu nevěřím! To říkáš proto, abys tátu hájila!”

„Ne. Říkám to proto, abys nebyl k tátovi nespravedlivý,”

Konečně ho pustila. Chvíli měl pocit, že má místo lopatek pomačkaná křídla.

„Než odjede, chce ti opatřit nějakýho menšího psa. Jednoho už má zamluvenýho. Má to být překvapení.”

„Na to může nachytat akorát Terezu! Teď už mi je jasný, proč kvůli Cirovi nebrečela!”

Maminka byla najednou unavená. Těžce vstávala.

„Už máš svý věci spakovaný?”

„Všechno ještě ne.”

Natáhla k němu ruku, aby ho zvedla. „Pojď, dáme se do toho. Věci, se kterými si už nehraješ, neber. Ať si do bytu nenataháme zbytečný krámy.”

Seděl klidně dál.

„Mami, budu moct jezdit za Cirem?”

„Nevím, jestli by se to Jelínkovům zrovna líbilo. Cir si na ně bude muset zvyknout.”

Zbyněk netrucoval, ale teď měl sto chutí začít. „A co všechny ty kameny, co mi táta nanosil?” zeptal se provokativně. „Mám je vzít? Nebo je mám taky nechat tady?”

Jen si nad ním povzdechla a nechala ho být.

S těmi kameny to Zbyněk tak nemyslel. Nevzdal by se jich. Byl to jeho poklad. Z každé geologické expedice mu táta přivezl nějaký zvláštní kámen. Krásné křemeny protkané růžovými nitkami, temně šedé valouny jemně žilkované, kusy rud porostlé zářivými krystaly, lávové kameny s paprsky skla nebo kropenaté oblázky, které vypadaly jako zkamenělá vajíčka nějaké křepelky.

Zbyněk byl zabraný do přebírání autíček, když někdo zazvonil Nemohl hned jít otevřít, byl dočista uvězněný. Aby měl přehled, vytahal všechno z přihrádek a šuplat a rozložil to kolem sebe po podlaze. Než si našel cestu z toho obležení, zavolala maminka:

„Zbyňku, máš tu návštěvu!”

Kdo by to mohl být? Honza? Nebo snad Mirek? Přece se jeli koupat? A stejně si už s kluky všechno řekl…

V kuchyni maminka sundávala záclony. Proto se jen tak ze strany přiblížil k oknu, ale hned couvl. Byly tam holky. Stály u vrátek a na něčem se spolu dohadovaly.

Teda, na ně mám tak zrovna náladu,” zavrčel. „Mělas jim říct, že nemám čas.”

„Proč bych jim to říkala?”

„Protože je to pravda. Mám fůru práce.”

„Ale jen běž. Ta chvilka tě nezdrží. Alespoň přijdeš na jiný myšlenky.”

„S holkama, jo? To snad nemyslíš vážně!”

Tak trochu zkroť svou klukovskou hrdost a zkus k nim být jednou milý.”

„Ach jo, ty mě ničíš. Kdyby tady byl Cir, tak by sem takhle nelezly. Stačilo, aby zaštěkal, a to bys mrkala, jak by odtud letěly!”

Doklátil se k vrátkům, a když uviděl Lenku, jak se červená přes všechny své pihy a jak vážně kulí oči, najednou se začal červenat taky, a protože věděl, že se červená, hloupě vykoktal:

„A-a-hoj.”

„Ahoj, Zbyňku.” Hned sklopila oči.

„Jé, Zbyňku, ahoj!” culila se Radka a důležitě se natřásala. „Hele, nenakreslil bys nám něco do památníku? Lenka se ti to stydí říct.”

Rýpla loktem do Lenky. Ta jen chabě zaprotestovala:

„To není pravda!”

Zbyněk měl najednou hloupý pocit, že mu na hlavě trčí vlasy, a pokoušel se je připlácnout. Nebyly to vlasy, ale citlivé drátky, které mu poplašně zadrnčely pod temenem. Byl z toho rázem zmatek.

„Ale když já … vůbec to … a taky … ani nevím co …”

„To je jedno, viď?” obrátila se Radka na Lenku.

Lenka přikývla. Byla stále tak zoufale vážná a připravená, že uteče při prvním Zbyňkově posměšku. Nebýt Radky, asi by už dávno utekla.

„Když já mám teď hrozně práce.”

Zbyněk nechtěl dělat drahoty, vlastně se už viděl, jak nad tím památníkem sedí a gumuje a gumuje, protože se mu to pořád nedaří tak, jak by chtěl. A je pravda, že by docela rád něco hezkého Lence nakreslil. Ale co? Napadlo ho, že by mohl udělat strom a za ním panelák. Jsou na sídlišti vůbec stromy? Nevzpomínal si. Byl tam jen jednou. Podívat se, kde budou bydlet. Ne, něco tak ošklivě hranatého se do památníku nehodí, i když by se to docela snadno kreslilo.

„Jedině že bych si to vzal s sebou, a až budu mít čas, že bych něco zkusil.”

Radka strčila do Lenky: „Tak mu je dej! Ukaž!” Vzápětí jí památníky vytrhla a podávala mu je sama. Dva útlé motýlkované sešitky, jeden světle zelený, druhý světle modrý, krásné a milé na pohled, že i Zbyněk je bral opatrně do ruky.

Rozevře] první a zalistoval v něm. Rozevřel druhý a rychle ho prohlédl.

„Vždyť v nich nic nemáte!” zděsil se. „To mám kreslit do čistýho památníku? Co když něco zkazím?”

„Tak udělej něco, co se zkazit nedá. Co vždycky nějak vypadá,” dělala Radka chytrou.

„To bych musel udělat batyskaf v hlubinách,” ušklíbl se Zbyněk. „Kouli bych svedl.”

„No! Kolem bys mohl namalovat rybičky a korálový útesy!”

„A pod útesem chobotnici, jak zvědavě vyčumuje, húúú! A takhle se na tebe vrhá!”

Radka uskočila, zakličkovala, ale Zbyněk se za ní nehnal. A tak se zase zklamaně vrátila.

„Přijedeš se sem někdy podívat?” zeptala se Lenka.

„Budu sem jezdit za Cirem… ale nejspíš až po prázdninách. Až se Cir u Jelínkových zabydlí.”

„Vy si ho neberete s sebou?”

„Naši říkají, že by si v paneláku nezvykl.”

„Budeme za Cirem chodit a vždycky ti napíšeme, co dělá, chceš?” nabízela Radka.

Vždyť se ho bojíš.” Zbyněk se na ni ušklíbl a na Lenka se pak smutně usmál: „Už musím jít. Mám ještě fůru balení.”

„Nechceš s tím pomoct?” zeptala se Radka.

„To nejde. Doma je teď hroznej zmatek. Tak ahoj, holky.”

„Chtěla jsem tě ještě poprosit…” Najednou se i Radka rozpačitě zarazila. „Chtěla jsem tě poprosit.., jestli bys mi nedal nějakou fotografii.”

„Proč?” zamračil se Zbyněk.

„Jen tak.”

„Mně taky,” hlesla Lenka.

„Přece nás fotili ve škole. Celou třídu,” zabručel.

Když se po chvíli podíval doma z okna, už byly pryč.

„Tak ses rozloučil?” zeptala se maminka.

Položil na stůl modrý a zelený sešitek.

„Podívej.”

„Hezké,” usmála se.

Zbyňka najednou něco napadlo.

„Mami, že jim něco nakreslíš?”

„Já?” podivila se. „Proč já?”

„Protože to umíš. Je to přece tvoje práce.”

„A co kdyby sis tu práci vyzkoušel?”

„Tobě to nic neudělá!” žadonil Zbyněk. „O jeden obrázek víc nebo míň.”

„Ale ony to určitě chtějí od tebe. Ty seš jejich spolužák.”

„Ty bys to nakreslila, já bych pod to něco napsal… Mami, prosím tě! Koukni, jak je to strašně prázdný. Když jim tam já něco nasmolím, bude to jako odstrašující příklad.”

„Kdepak, z toho nic nebude.”

„Škoda že nemám buňky po tobě! Proč já jsem zrovna v tomhle po tátovi!”

Zapakoval oba sešitky mezi své knížky a vrátil se do pokojíčku. Měl připravené dvě velké krabice, největší, jaké sehnal. Teď, když viděl tu spoustu věcí kolem sebe, mu připadaly malé.

„To se jim to lehko řekne, víc si toho neber,” bručel si pro sebe. „Jak ale můžu vědět, co už vůbec nikdy nebudu potřebovat?”

O holkách může člověk s klidným svědomím tvrdit, že jsou ubulené. Spustí pro nic za nic a myslí si, že tím někoho dojmou. Člověk to ale sotva může brát vážně. Natož to poslouchat!

Ale maminka brečela moc hezky. Ani se to nepoznalo. Jen oči se jí leskly a do toho se jen tak malinko koutky úst usmívala. Holkám vždycky tečou slzy až na bradu nebo si je rožšmudlají po celé tváři, ale maminka jen trochu zamrkala, trochu přivřela očí, a když se znovu zadívala ven do zahrady, objevila se jí na řasách slza.

Zbyněk se díval na maminku úplně ve vytržení.

V oknech už nebyly muškáty, ani hortenzie, ani záclony. Maminka tu teď stála a dívala se kamsi do zahrady nebo ještě dál, přes elektrický stožár ke smrčině, kterou začínal les. Připadala mu najednou jako zakletá víla, na kterou když promluvíš, tak se rozplyne jako obláček páry.

Zbyněk se ji bál vyrušit. Díval se na ni zkoumavě a zároveň s obdivem. Měla rozcuchané vlasy, a přesto se mu líbila. Ještě nikdy si tak jasně neuvědomil, jak je maminka vlastně krásná. Tak krásná, že mu z toho bylo samotnému do pláče. Jen tak nesměle zašeptal:

„Mami, co je ti?”

Promnula si prsty tvář a tiše vzdychla. Ruce jí pomalu sklouzly a ještě chvíli je nechala sepnuté pod bradou. Zavřela oči, jako by si chtěla nějaký obraz uchovat v paměti.

„Bude se mi stýskat,” vzdychla znovu. „Po všem tady.” Najednou se na něho usmála a přitáhla ho k sobě. „Zařídíme si to tam zrovna tak hezky, jako jsme to měli tady …“

Objímala ho a on ji měl strašně moc rád a tiskl se k ní. Chvíli se tak spolu kolébali jako medvědi z nohy na nohu, když do toho řekla:

„Spolu to dokážeme, i když táta odjede, viď, že jo?”

Zbyněk dostal báječný nápad: „Mami, pojď se vykoupat!”

„Blázínku,” zasmála se. „Copak můžu?”

Zbyněk udělal džudistický obrat a pokoušel se vzít ji na záda. „Když nemůžeš, tak tě ponesu.”

„Pusť! Tak stará ještě nejsem!”

Zbyněk se svalil na dlaždičky.

„Stará ne, ale těžká jo. A pořádně!”

„To se ti jen zdá. Seš prostě tintítko. Musíš víc jíst.”

„To je fakt, mám hlad jako vlk,” vyskočil Zbyněk.

„Ještě žes mi to připomněl, musíš zaběhnout do krámu, než zavřou.”

Zbyněk chodil docela rád nakupovat, zvlášť když si mohl něco koupit. Co ale neměl rád, když museí stát ve frontě. Dnes se v krámě sešla snad celá vesnice. Sotva Zbyněk pozdravil, hned se ho začali vyptávat, kam že se to stěhují, kolik tam budou mít pokojů a balkónů a jak vysoko a jestli se Zbyněk těší a proč se netěší a takhle pořád dokola, až ho nakonec vysvobodil pan Kobylák za pultem. Houkl na celý krám:

„Kluku zatracená, doma máš určitě hromadu práce, máma na tebe čeká a ty tu klábosíš s babama. Pojď, já ti to dám. Samozřejmě že ne zadarmo.” Nahnul se přes pult a lidi, co se tam opírali, odstrčil stranou.

Zbyněk prošel uličkou a vytáhl lístek, na kterém měl napsáno, co má koupit. Lístek byl pomuchlaný. Celou dobu, co do něho ty zvědavé baby hučely, žmolil všechno, co měl zrovna v kapse, a zapomněl, že je tam tenhle papírek. Nemohl to vůbec přečíst. Slabikoval jako prvňák a styděl se.

„Ukaž, já se podívám, co mi maminka píše,” zašklebil se pan Kobylák dobromyslně na Zbyňka.

Když Zbyněk odcházel z krámu, měl červené uši a plandaly mu jako slonovi, když jde do schodů. Kdyby se mohl rázem propadnout a vylézt ze země až teprve před vrátky, nesmírně by si oddechl. Takhle musel ještě vyslechnout dobré rady a všechna přání na rozloučenou a strpět, když mu sousedka zajela macatou rukou do vlasů a zatřásla mu hlavou.

„Kdepak Zbyněk, ten se v Praze neztratí!”

Věděl, že se o něm budou bavit dál. A nejen o něm, o celé jejich rodině. Už v nich viděli Pražáky. Kluci ho už taky odepsali, jeli se koupat. Jako by tu už nebyl. Najednou si tu připadal cizí. A Praha? Ta byla ještě cizejší! Co vůbec o ní věděl? A o sídlišti? Všechny ulice, všechny domy, okna, balkóny, vchody jsou tam naprosto stejné. Jak pozná, kde bydlí? Cir by mu pomohl. Cir by vždycky našel cestu …

Slyšel ho štěkat a myslel, že se mu to jen zdá, potom si myslel, že se v tom odpoledním horku štěkání nějak divně rozléhá po vsi. Zastavil se a poslouchal. Poznával Cira, určitě to byl jeho hlas. Hluboké hafání! Neslo se jejich ulicí a jako by vycházelo z jejich dvorku. To ale nebylo možné. Pořád tomu nevěřil, přestože stál už u vrátek.

„Cire?”

Nepřivolával ho, jen se opatrně ptal:

„Cire? Seš tu?”

A pak ho uviděl na zahradě. Cir běhal kolem plotu sem a tam a na druhé straně poštěkával sousedův Punťa.

Zbyněk vykřikl: „Cire!”

Cir se k němu rozběhl.

„Cire, co tu děláš?”

Ukázněně si mu sedl k noze. Zbyněk ho hladil.

„Tys utekl, viď? Stýskalo se ti, že jo? Nechceš být u cizích, proto ses vrátil, že je to tak? Ty přece víš, ke komu patříš! Nezradil jsi mě, kdepak, nezradil!” Zbyněk se šťastně smál. „To jsem zvědavej, jaks to udělal, že se ti podařilo zdrhnout. Tak běž vyvádět s Punťou, já dám mámě nákup a povím jí novinu!”

Další překvapení čekalo Zbyňka hned, jak vkročil do dveří. Táta byl doma. Terezka mu seděla na klíně celá ubrečená. Když uviděla Zbyňka, spustila nanovo:

„Zbyňku, nebudeme mít Baryka!”

Táta jí utíral kapesníkem tvář a domlouval jí:

„Holčičko moje zlatá, já vím, že jsem ti to slíbil, ale dva psy mít nemůžeme, pochop to. Přece bys nechtěla, abych dal teď Cira utratit?”

„Ne-e,” pípla Terezka a vysmrkala se do tátova kapesníku.

Zbyněk začínal chápat, že Cir neutekl, ale že za tím vězí něco jiného.

„Jelínkovi nebyli doma?” zeptal se.

„Ale jo, byli.”

Tátovi nebylo nějak do řeči. A maminka, ta se mračila a tvářila se, že se na tátu zlobí.

„Cir je prej moc velikej,” zaškytala Terezka.

Zbyněk věděl, že tohle jí na Cirovi nejvíc vadí. Chtěla mít psa jako hračku. Malého, chundelatého, který by poslouchal jen ji.

„No a co?”

„Jelínkovi si to rozmysleli,” zabručel táta. „Prý si dřív neuměli dogu v bytě představit…”

„Takhle nás do poslední chvíle tahat za nos!” zlobila se maminka. „Co my teď s ním?”

„Necháme si ho,” vyhrkl Zbyněk. Maminka po něm šlehla očima, což znamenalo: ty se do toho nepleť. Honem zaprosil: „Aspoň bysme to mohli zkusit, mami, maminko…”..”

Přeslechla to, nebo to nechtěla slyšet. Vyčítala tátovi:

„Takže jsem měla zase jednou pravdu. Kdybysme dali inzerát do novin, nemuselo k tomuhle dojít.”

„Cizím lidem bych ho nikdy nedal,” ohradil se táta. „I bude pořád lepší, když půjde s náma do paneláku,”

„A kam ho dáme, nechceš mi říct?”

„Tak nebudu mít pracovnu. V malým pokojíčku bude Terezka, v tom větším Zbyněk s Cirem.” Povzbudivě na Zbyňka mrkl.

„Já se sama bojím,” připomněla Terezka.

„Až odjedu, tak budeš spát s maminkou,” řekl táta.

„Mami, jo? A vždycky mi přečteš pohádku…?”

„Tak to tedy ne, mládeži,” bránila se maminka. „Já musím večer kreslit. Mám co dohánět.’”

„Pohádky si vezmu na starost já,” nabízel se Zbyněk „Stejně se musím přes prázdniny trochu procvičit v rychločtení.”

„Takže teď už nestojí nic v cestě, aby byl Cir znovu přijat do rodiny,” pronesl táta.

„To jste celí vy,” povzdechla si maminka a Zbyněk na ní poznal, že už se s tím smířila. Popadl ji kolem krku a dával jí jednu mlaskavou pusu za druhou. Potom skočil tátovi na záda.

„Uvidíte, jak se budu o Cira starat,” sliboval.

„Co kdybys ho vzal ven, ať se nám tady neplete do pakování,” sípal táta, jak ho Zbyněk škrtil.

Zbyněk dočista zapomněl, že byla chvíle, kdy litoval, že táta vůbec přijel. Posedla ho bláznivá radost a s tou se vyřítil ven. Cir kolem něho divoce skákal, vyrážel dopředu a zase se vracel a prožíval to s ním.

Běželi v jednom tempu až na fotbalové hřiště.

„Cire, máš poslední možnost naučit se kotrmelce!” vykřikl Zbyněk a svalil se do trávy.

2. KAPITOLA

Zbyněk se najednou ocitá někde, kde ještě nikdy nebyl, a přesto se mu zdá všechno skutečné: Ano, je uvnitř, žene se z místnosti do místnosti, ze dveří do dveří, z patra do patra, slyší Cira kdesi štěkat, ale ten štěkot se rozléhá po prázdných pokojích, uniká mu, až zcela utichne a znovu se ozve teprve zvenku. Chce Cira přivolat zpátky, ale okno nejde otevřít, ani druhé, ani třetí, je uvězněný, nikdo tu není, kdo by mu pomohl, štěkot se vzdaluje, kdosi Cira odvádí a on proti tomu nemůže nic dělat, tluče bezmocně do zdi…

Házel sebou na posteli, až se probudil.

Okno bez záclon vypadalo hrozně velké a za ním byl ohromný měsíc. Svítil přímo na Cira. Ten ležel na podlaze, hlavu položenou mezi tlapami, a byl tu pořád s ním, tak jak mu večer přikázal.

Takže to byl jen sen!

Zbyněk nechtěl, aby se mu něco tak ošklivého znovu zdálo. Sotva se ale zvedl z postele, Cir zbystřil pozornost a vyskočil taky.

„Lehni!” přikázal mu šeptem Zbyněk, protože nechtěl probudit Terezku.

Položil si polštářek na podlahu vedle Cira a schoulil se k němu jako štěně. Cítil Cirovo teplé tělo vedle sebe a bylo mu krásně. Tak krásně,, že se musel usmívat a usmíval se pořád dál, i když už o tom nevěděl.

Jenomže Cir byl ranní ptáče.

Zaslechl autobus, který do vsi přijíždí o půl šesté, a už pospíchal ven. Potichu si otevřel, jak ho to Zbyněk naučil, ještě jedny dveře dole v předsíni a druhé na verandě, a byl volný. Pobíhal kolem plotu a sledoval žigulíky, škodovky, wartburgy a trabanty jako nějaký automobilový fanoušek.

Ostatní psi ovšem nechápali, proč Cir tak od plic hafá, přidávali se k němu z čiré psí nátury. Nejdřív Punťa od sousedů a po něm vlčák z ulice. A pak už štěkali oříšci v celé vesnici a jen málokdo věděl, který pes vlastně začal — Cir už mezitím zase klidně čekal na další auto. Neštěkal na každé, ale jen na to své oblíbené. Na škodovku.

Zbyňka probudila zima.

Třásl se schoulený do klubka a marně kolem Sebe sahal, aby se přikryl. Ležel na podlaze kus od své postele, a ani se nepokoušel pochopit, jak se sem dostal. Po čtyřech dolezl zpátky a rychle se zavrtal pod peřinu.

Už ale neusnul. Pomalu se rozpomínal na neklidnou noc. Najednou se mu sevřelo srdce zvláštní tesknotou. Otevřeným oknem vanula dovnitř vůně jasmínu, který kvetl na dvorku u studně. Uvědomil si, že se tu probudil naposled. Zítra už bude ráno dočista jiné. Nevěděl jaké. Před ním byl neznámý svět. Bylo mu smutno, ale přece jen pociťoval i vzrušení z toho, co ho čeká. Nemuselo by to být zas tak marné, prozkoumat ten nový svět…

Slyšel venku štěkat Cira a s úsměvem si pomyslel, že zase hádá auta. Byl pyšný na to, co ho naučil. To hned tak nějaký pes neumí, rozlišovat značky aut podle zvuku motoru! Ne že by Cir znal všechny, ale škodovku bezpečně poznal na dálku. Stovku, stodvacítku, embéčko a samozřejmě jejich oktávku kombíka. Před kluky se Zbyněk právem mohl chlubit a oni to uměli ocenit. Chodili s ním a s Cirem k lesu nad silnicí, protože to byla prima zábava — hádat auta! Budou to umět ocenit taky kluci tam … na sídlišti?

„Cire, přestaň!” volala maminka, až se to rozléhalo celým domem. Zbyněk trochu vystrčil nos a podíval se, co ten křik zezdola dělá s Terezou. Vůbec netoužil mít ji hned po ránu na krku. Tušil, že dnešní den bude plný zmatku, a Tereza měla obzvláštní schopnost jít v takových chvílích lidem na nervy. Tím svým věčným proč a nač dokázala Zbyňka naprosto otrávit, a čím víc ji odháněl, tím víc se mu věšela na paty.

Slyšel, jak si maminka stěžuje tátovi: „Co když Cir bude takhle vyvádět ráno v paneláku?”

„Když nebude moct pobíhat kolem plotu, třeba ho to ani nenapadne. Doma to přece nedělá,” uklidňoval ji táta.

„Třeba! Ale třeba taky ne. Potom budeme mít povyražení se sousedy. A zrovna takhle bych se nechtěla začít seznamovat s lidmi v domě.”

„Co kdybys tuhle starost nechala Zbyňkovi? Však on už si bude vědět rady.”

Zbyněk poslouchal, jak se táta s maminkou dole v kuchyni dohadují, a vůbec si neuměl představit, jak si s Cirem poradí. Zaskočilo ho to, s něčím takovým zatím vůbec nepočítal. Bylo mu jasné, že Cir v paneláku štěkat nesmí, to by bylo pozdvižení.

A pak je Zbyněk slyšel ze dvora. Ozývalo se cvakání pumpy zabírající naprázdno. Do betonového korýtka crčela voda a táta řičel a frkal, hekal a vyrážel: „To… je… teda … paráda!”

Zničehonic vyjekla máma.

Pumpa přestala cvakat.

„Neblázni! Je to hrozně ledový!”

Voda znovu šplíchla a táta se smál. Ale jen chvíli.

„Pomoc!” křičela maminka. „Pomóc!”

Zbyněk vyletěl z postele a vyřítil se ven.

„Tati, já ti mámu nadeženu!” volal.

Jenomže než se nadál, maminka ze sebe strhla župan, hodila mu ho přes hlavu, proběhla kolem něho a zabouchla za sebou dveře. Táta, jak byl v ráži, popadl Zbyňka do náruče a nesl ho k pumpě.

„To je zrada!” řval Zbyněk.

Ledová voda mu vzala dech. Táta potom přes něj hodil ručník, třel mu ramena a vyprávěl, jako by ho chtěl pro tu ledovou vodu nadchnout:

„Představ si, že stanuješ v Grónsku na břehu horskýho jezera. Ráno se můžeš umýt v nádherně čistý vodě z tajících ledovců. To se ti v hlavě přímo rozsvítí…”

Jenomže Zbyněk při tom jeho povídání drkotal zuby ještě víc.

Táta si toho nevšímal, drhl ho ručníkem a v myšlenkách byl daleko odtud:

„Ale jednou se probudíš a vody je polovic. Ustupuje před tebou, mizí ti skoro před očima a ty nechápeš, co se děje …”

Nechal ručník Zbyňkovi, aby se doutíral sám. Zapumpoval, nabral vodu do dlaní a díval se, jak mu uniká mezi prsty.

„Voda kamsi odtýká a slyšíš hřmění. Ano, opravdu hřmí. Jenomže kde se tu vzala bouřka? To je záhada. Napadlo by tě, že to hřmění a opadání vody spolu souvisí?”

„Asi ne,” klepal se Zbyněk zimou. A taky by mě nenapadlo strkat někoho schválně pod pumpu, pomyslel si.

„A vidíš, bylo to tak!” řekl táta, ještě pořád nadšený objevem, který mu připravilo jezero v daleké zemi. „Provalila se hráz z ledovců. Hřmělo z toho, jak se led lámal a jak se kry řítily splazovým žlabem do údolí. S nimi se tam hrnula i voda jezera … A teď to zase nějakou dobu potrvá, než se ledovce nakupí, zatarasí kotlinu a letní tání ji naplní. Jenomže to já už sotva uvidím, to čeká třeba na tebe,” vrátil se táta zase zpátky k němu. „Co říkáš, nebylo by to nádherný dobrodružství?”

Zbyňkovi vrtalo v hlavě něco jiného. „Musíš tam znovu jet?”

„Musím, Zbyňku.”

„A nedá se to odložit? Třeba bys tam mohl odjet až po prázdninách. Já pak taky budu muset do školy.”

„Bohužel. Tobě prázdniny začínají a mně končí. S tím se nedá nic dělat.”

„Jak to, že ne? Honza pojede s tátou tábořit. Budou sami v lese u rybníka a udělají si vor.”

Táta se posadil na betonový přiklop studny, vzal Zbyňka za ruku a stáhl ho k sobě. Seděli pod kvetoucím keřem a táta hledal slova.

„Mám už takový povolání… a mám tu práci rád… připadá mi zajímavá … a zvlášť, když se dostanu tam, kde to ještě není zmapovaný a prozkoumaný. Při práci v pustině se člověk naučí vážit si kamarádství. Slíbil jsem klukům z expedice, že se vrátím co nejdřív… zatím tam dělají práci i za mě. Ale já vím, že je jich o jednoho míň, o jednoho míň na přenášení přístrojů, na sbírání vzorků, na měření, na záznamy a skici, ale také na stěhování stanu a zásob a výzbroje, na všechno je jich o jednoho míň. Proto se tam musím vrátit… vlastně nemusím, ale chci… jestli to chápeš.”

Zbyněk mlčel.

Táta si povzdychl: „Já vím, vás tady pak taky bude o jednoho míň.”

„Na všechno,” řekl Zbyněk vyčítavě.

„Však ty už taky něco zastaneš.”

Maminka je volala, že je připravená snídaně.

„Takováhle expedice se plánuje dlouho dopředu, a termín neurčuju já,” dodal táta ještě na vysvětlenou.

Po snídani se pustili do harampádí, které včera večer vynosili z domu. Byla toho pořádná hromada. Stěhováci byli objednáni na devátou, takže nijak pospíchat nemuseli.

Cir už zase hafal. Opíral se o plot a stavěl uši. Zbyněk ho okřikl, ale jako by nic neřekl.

„Kdo ví, jestli ho všechny ty naše přípravy nepobláznily,” usoudil táta, když viděl, jak se Cir pokouší vykouknout přes plot, nejdřív tu a pak zase vedle, a přitom vždycky zahafá.

„Cire, přestaň!” zavelel přísně Zbyněk.

Hrozné! Cir štěkal dál, a ještě k němu obracel hlavu, jako by chtěl říct, však počkej, hned to taky uslyšíš. A Zbyněk to už skutečně slyšel. Ještě to bylo za kopcem, ještě se to neslo tichým venkovským ránem jako čmeláci bzučeni, ale on už si byl jistý, co mu tím svým hafáním Cir hlásí.

„Cire, ke mně!” přikázal ostře.

Jenomže ani teď ho Cir neposlechl, nebo ho neslyšel. Měl uši do špičky a naladěné jen na to vzdálené vrčení. Zbyněk uvažoval, co by měl podniknout. Věděl, že ho táta sleduje a čeká od něho něco rozhodného.

Kdyby na Cira chvíli křičel, asi by nakonec dosáhl toho, re by přestal a přišel, jenomže by pes nepochopil, co vlastně od něho chce. Jenom by slepě splnil rozkaz. A hned zítra by štěkal na auta zase. Když ho to učil, pokaždé ho pochválil a pohladil, a ještě mu dával piškoty. Jestli ho to má odnaučit, musí na to jít obráceně a to štěkání mu nějak zošklivit. Zbyněk rychle vzpomínal, co by mohlo na Cira nejspíš platit, co by ho dokázalo pořádně naštvat, ale přitom ho nevydráždilo.

A najednou se mu rozbřesklo.

Vystartoval do schodů, proletěl přízemím a vyhrkl: „Mami, půjč mi župan!”

„A na copak?” zeptala se podezíravě.

„Na takovou legraci. S tátou, víš,” vyhnul se Zbyněk odpovědi.

„Neušpiníte mi ho?”

„To víš, že ne!”

Zbyněk popadl župan a pádil ven. K Cirovi se ale přibližoval opatrně. Dělal jakoby nic. Župan smotal a nesl ho v náruči. Cir měl ve svém hafání zrovna pauzu. Jen tak dychtivě vystrkoval hlavu přes plot. Auto teď bylo někde dole u řeky pod vinicí.

Motor zavyl v táhlém stoupání a Cir to hned kvitoval.

Zbyněk mu okamžitě přikázal, aby přestal, a když neposlechl, opakoval to znovu. A pak hodil Cirovi župan přes hlavu. Tak jako jemu před chvílí máma.

Cira to překvapilo. Padl na všechny čtyři a pokoušel se z toho hebkého froté vymotat. Přitom ustrašeně chrčel. Chvíli mu trvalo, než se toho zbavil, a potom po způsobu dog zaútočil na nepřítele. Shrabal ho pod sebe, zalehl ho mohutnou hrudí a zahryzl se do něj.

„Fuj!” vykřikl Zbyněk, když viděl, co se děje s máminým županem.

„Seber mu to!” volal táta. „Hned mu to seber!”

„Cire, pusť!”

Táta nevydržel pohled na to, jak Cir morduje župan. Přiběhl a snažil se župan Cirovi vzít.

„Tati, takhle ne! Takhle to sám roztrhneš!”

„Sakra, co hulákáš na mě! Okřikni psa!”

„Cire, škodovka!” zavolal Zbyněk z čirého zoufalství. A kupodivu to účinkovalo. Cir zpozorněl a nadšeně zahafal.

Vůz se blížil ke vsi.

Táta zdvihl pomuchlaný, sežvýkaný župan, roztáhl ho a prohlížel. „Naštěstí je celej,” zabručel. „To ale byl praštěnej nápad!”

„Náhodou Cir zareagoval perfektně,” řekl Zbyněk zkroušeně. „Chtělo by to jen domyslet,”

„Tak víš co, kamaráde, radši to vrátím mámě sám, a ani jí nebudu povídat.’ co se s tím dělo,” řekl táta a nesl župan pryč.

Zbyněk nepokládal svůj nápad za tak špatný. Chtělo by to zkusit ještě aspoň jednou nebo dvakrát, aby si Cir vštípil do paměti, že na auta už nemá štěkat. Když ho to učil, nemohl tušit, že se budou stěhovat. Teď ale co najít místo županu …

Zbyněk to už nestačil domyslet. Auto jelo ulicí a Cir se vrhal na vrátka. Zbyněk poznal strejdovu škodovku. Běžel návštěvu ohlásit.

„Přijela Hanka a Štefan!” houkl do chodby a hned letěl zpátky, protože si uměl představit, jak teď Cir začne vyvádět. Vlastně to už začalo. Cir kňučel a skučel a sípal a možná se pokoušel ze sebe vydat cosi v lidské řeči — něco jako: Jé, to jste vy!

Hanka byla mámina mladší sestra, která se loni provdala za Stefana. Ten se se Zbyňkem skamarádil hned na svatbě. Slíbil mu už tehdy, že ho naučí o prázdninách jezdit na surfu.

Zbyněk se pověsil celou svou vahou na Cira a táhl ho zpátky. Seděl na něm jako na vzpínajícím se koni.

..Nazdar, manželata,” vítal je táta, i když Štefan zatím z auta nevylezl, a ani motor nevypnul. „To je fajn, že jste se utrhli. Můžete si u nás hned zasportovat.” Pomohl Zbyňkovi odtáhnout Cira od vrátek a otevřel.

Cir vyrazil k Hance a táhl Zbyňka za sebou. Ta už nestačila zalézt zpátky do vozu, jen ucouvla a opřela se o karosérii. Cir se jí motal kolem kolen a podrážel jí nohy. Nakonec se ho musela chytit kolem krku, aby ji ne-povalil. Čekal jen na to. Hned zvedl hlavu a olízl jí tvář.

Táta se smál: „To víš, má radost, že tě zase vidí. Zrovna jako my.”

„No tak, ty blázínku, tak už dost,” bránila se Hanka. Drbala Cira za ušima, třepala mu hlavou a on se k ní najednou pokorně lísal. Zbyněk ho už ani nemusel brzdit.

„Ahoj, bráško,” usmála se na něho teta a pak mu stejným způsobem, jakým čechrala Cira, zajela do vlasů.

Tohle neměl rád. Otráveně uhnul a uhladil si rukou vlasy. Hanka měla podivný zvyk chovat se k němu, jako kdyby byla jeho starší sestra. To už by měl radši staršího bráchu, takového, jako je Stefan. Ten ví, co se sluší a patří. Poklepe na rameno a řekne: Tak co děláš, už jsme se nějak dlouho neviděli… Rozhodně nedělá z člověka jelimánka jako Hanka.

„Pojď, Cire, jdeme pozdravit strejdu,” zabručel Zbyněk a táhl ho kolem auta.

„Nechám vám tu Hanku, já musím fofrovat do práce, nemohl jsem se uvolnit,” říkal Štefan tátovi. „Když mi to vyjde, odpoledne přijdu píchnout. Zatím tužte svaly!”

„Ahoj, strejdo!” stačil Zbyněk sotva křiknout za odjíždějícím autem.

Táta doprovodil Hanku dovnitř a vrátil se k hromadě harampádí, které bylo třeba odvézt na skládku. Když už nakládali třetí káru, a z hromady jako by neubylo, táta nad tím jen nevěřícně kroutil hlavou:

„Kde se jen vzalo tolik krámů!”

Maminka s Hankou zatím naskládaly do kombíku květináče, peřiny, krabice se sklem a vystěhovaly na dvůr drobný nábytek. V domě zůstaly už jen těžké kusy.

Bylo devět hodin a stěhovací auto nikde. V jedenáct hodin začala maminka ztrácet trpělivost a táta šel do hospody telefonovat. Vrátil se až v poledne pořádně otrávený.

„Přej určitě přijedou, ale v kolik, to mi neřekli.”

Najednou po velkém shonu neměli co na práci. Všechno už bylo připravené, a tak jen nervózně poponášeli věci blíž k vratům. Oběd odbyli po tábornicku, maminka otevřela konzervy. Potom Zbyněk připnul Cira na vodítko a oznámil:

„Jdu vyhlížet stěhováky.”

Nikdo mu neodpověděl. Seděli v křeslech ve stínu a vedro je zmohlo. Terezka si hrála někde vzadu v zahradě.

A tak Zbyněk v tichosti zmizel.

Usadil se na kraji lesa mezi kořeny mohutné borovice. Mlčel a jen se díval. Jeho pohled kroužil po obzoru kolem celé vesnice. Měl znovu ten zvláštní pocit tesknoty. Cir ležel vedle něho a pozoroval traktor se sekačkou, který na stráni požínal trávu.

Najednou vyskočil, obrátil se k lesu a zpozorněl. Možná zvětřil nějakého zajíce nebo toulavou kočku. Když se Zbyněk přesvědčil, že Cir nemá v úmyslu hnát se za kořistí, sešoupl se o kus níž do trávy, utrhl si stéblo a začal je žvýkat. S rukama pod hlavou hleděl do modrého nebe a maloval si prázdniny. Velké jezero obklopené lesy, na jednom konci se do něj naklánějí pískovcové skály, na druhém je bílá pláž a přes ni vane z polí do jezerní kotliny teplý vítr. Napíná trojcípou plachtu uchycenou uprostřed prkna. Stojíš na něm rozkročený na pokrčených nohou a necháváš za sebou zpěněnou brázdu. Tak nějak mu to alespoň líčil Štefan …

Cir tlumeně zavrčel.

Na lesní cestě, v uctivé vzdálenosti od Cira, stála Lenka. Neviděla Zbyňka, měla oči jen pro psa. Připomínala Červenou karkulku zaskočenou vlkem. Místo košíčku pro babičku nesla džbánek plný borůvek. Teprve když si Zbyněk klekl a začal se rozhlížet, spadl z ní ten úlek. Ale blíž nešla, jen zavolala:

„Jé, Zbyňku, co tu děláš?”

„Vyhlížím stěhováky.”

„Já myslela, že už seš pryč a Cir že utekl.”

„Kdepak. Dopadlo to dobře, stěhuje se s námi.”

„To je fajn.”

„A co ty?” zvedl se Zbyněk a pomalu se k ní klátil. Cir šel za ním. Lenka statečně stála a pohupovala džbánkem.

„K večeři budeme mít borůvkové knedlíky,” pochlubila se, jako by najednou nevěděla, o čem s ním má mluvit. „Nechceš?”

Odmítl a zašklebil se na ni: „Co seš pořád tak vyjukaná?” !

Šla blíž, hrábla do džbánku a odvážně pronesla: „Cire, tak ochutnej aspoň ty!” Když Cir zvedl hlavu, nasypala mu hrst borůvek do tlamy. Jen se olízl. „Vidíš, má je rád,” řekla vítězoslavně.

„No jo! Fakt! To jsem nevěděl! Nasyp mi trochu.” Zbyněk nastavil dlaň a pak si stoupl před Cira, zvedl ruku a zavolal: „Cire, borůvka!” a hodil ji do vzduchu. Cir po ní chňapl. Zbyněk vyhodil další. „Cire, borůvka!”

Házeli mu je pak střídavě. Byla to báječná zábava. A Zbyněk nevěděl, jestli cvičí Cira víc on, nebo Lenka. Ta se nakonec přestala Cira docela bát.

Zbyněk by auto docela přeslechl. Byl to stěhovací vůz. Jak supěl od řeky serpentinou nahoru ke škole, chrlil oblaka černého dýmu.

„Hele, už pro vás jedou,” řekla Lenka a byla najednou smutná.

„Byla to sice děsná psina, jenomže knedlíky máš fuč.”

„Nasbírám si znovu. Vím, kde nejvíc rostou,” pokusila se usmát.

„Tak ahoj, já musím letět!”

Zbyněk se rozběhl k úvozové cestě. Tam se zastavil a ještě Lence zamával.

Lenka se za nimi dívala, dokud nezmizeli mezi zahrádkami.

Zbyněk vtrhl do dvora: „Už jedou!”

Rázem všichni ožili.

„Kde je Terezka?” ptala se hned maminka a obrátila se na Zbyňka, jako by ji měl na starost.

„Nevím,” pokrčil rameny, protože mu bylo jedno, kde Tereza lítá. Před vrata už najížděl stěhovací vůz.

„Tak se po ní podívej,” poručila maminka.

„Neboj, ta přiletí sama. Bude se bát, abysme jí neujeli.”

„Dneska se o ni musíš postarat.”

Zbyněk se chtěl dívat, jak to budou nakládat, a ne shánět po všech čertech tu pitomou Káču. Najednou si vzpomněl: „Po obědě zmizela v zahradě.” A aby prokázal dobrou vůli, vyskočil na přiklop studny, přiložil si dlaně k ústům a ze všech sil vyvolával: „Tééréézóó, odjííždíímééé, ahóój!”

„Co tu hulákáš!” okřikl ho táta. „Utíkej otevřít vrata!”

Z kabiny stěhovacího vozu vylezli tři obrovití chlapi a první, o co se zajímali, byl Cir. Poplácávali ho a hladili, jako by přijeli jen kvůli němu.

Zbyněk čekal, kdy to Cira přestane bavit a zle zavrčí. Jenomže dřív zavrčel táta.

„To je dost, že už jste konečně tady. Teď abysme to do večera stihli.” Dovlekl krabici plnou knih a položil ji na chodník. Chvíli se se stěhováky dohadoval, proč nepřijeli ráno, pak mávl rukou a už jen usmířeně zabručel: „No dobře, hlavně že jste tady.”

Stěhováci otevřeli velikánská vrata na zádi vozu, a když Zbyněk nakoukl dovnitř, uviděl ohromné vypolštářované břicho. Táta zatím dovlekl druhou krabici.

„Jen kliďánko, mistře, lupne vám v zádech a budete mít po běhání,” houkl na něj ten hlavní stěhovák, co vypadal jako zápasník supertěžké váhy.

„Zatím si můžete zakouřit. Až přijde na řadu drobotina, tak vás zavoláme.”

Táta pochopil, že nechtějí, aby se jim do toho pletl. Zadržel i maminku s Hankou, které společnými silami vlekly košatinu plnou prádla.

„Nejlepší bude, když pojedete napřed a trochu to tam připravíte. Tady se to už zvládne.”

„Zbyňku, našels Terezku?” starala se znovu maminka.

„Volal jsem ji, ale nepřišla.”

„Zahlídla jsem ji, jak šla ven. Myslela jsem, že šla za tebou, Zbyňku,” řekla Hanka.

„Podívej se po ní!” přikázal mu táta.

„Teda tohle miluju. To se mám každýho ptát, prosím vás, neviděli jste toho našeho blbečka?”

Zbyněk byl na Terezu pořádně naštvaný. Vždycky to kvůli ní odnese on. I tentokrát to tak dopadlo: Než stačil uskočit, táta ho chytil za paži a pořádně stiskl.

„Tak nekafrej a plav!”

Maminka s Hankou prohledávaly dům a okolí. Zbyněk se vydal do vesnice. Byl ve výhodě, protože měl s sebou Cira, a ten brzy pochopil, co po něm chce. Zamířil ke skládce za vsí, kam ráno odvezli staré harampádí…

Tereza tlačila po pěšině starý kočárek a na něm kupu hraček posbíraných po smetišti. Když uviděla Zbyňka, volala na něho jako na spasitele: „Mně to pořád padá, pomoz mi!”

„Co blázníš, prosím tě? My to s tátou odvezeme a ty to zase taháš zpátky!”

Vytrhl jí kočárek a přes její protesty do něj pořádně strčil, že ujížděl jako po kolejích a zmizel mezi křovím, které obklopovalo skládku. Tereza utíkala s brekem domů žalovat. Tentokrát ale neměl z jejího žalování vůbec strach. Šel klidně za ní.

„Terezko, poběž!” volal táta. „Pojedete napřed.”

Tereza snad ani neměla uši, jen oči, ale i ty jí mohly vypadnout, jak je kulila. Stěhovák nesl na zádech prádelník a vypadal jako ohromný brouk s hranatými křídly. Pod schůdky si křídla trochu nadhodil, rozběhl se a vycupital na vůz raz dva. Nahoře mu to zápasník pomohl složit a břichem odstrkal prádelník do hloubky vozu. Když si ti nahoře odfoukli, Tereza taky zafuněla.

„Copak neslyšíš, že tě voláme, neposlucho jedna!” Maminka ji popadla za ruku. „Když mě budeš takhle zdržovat, budeš večer spát na hromadě krabic!”

Hanka pomohla Terezce vecpat se na zadní sedadlo mezi zavařovací sklenice a sama si vlezla dopředu pod listy fíkusu. Když se maminka rozjela, coural kombík zadní zástěrky po zemi, jak byl naložený. Podobal se vajíčku natvrdo: naťuknout karosérii, oloupat, a všechny ty peřiny, tašky, rance a květináče budou dál pěkně držet tvar. Cir je vyprovázel štěkáním.

Zbyněk si najednou uvědomil, že se ještě nezeptal na jednu důležitou věc. Honem šel za tátou.

„Jak povezeme Cira?”

„A hrome,” zarazil se táta. Zíral do prázdné ulice, kombík už byl pryč. Chvíli mu trvalo, než se odhodlal zeptat se toho zápasníka, který to rovnal ve voze:

„Pro psa by tu náhodou místo nezbylo?”

„Tady? Proč tady?” divil se stěhovák. „Byl by tu jako v antonu. Vězení si užije v Praze habaděj. Kdepak, takovýho správnýho hafana si vezmeme mezi sebe, že jo, Havrane,” zavolal na Cira.

Zanedlouho zbývalo na dvorku už jen Zbyňkovo a Terezčino kolo. Stěhováci je postavili do mezery mezi nábytkem, zastrčili schůdky a zavřeli záď. Trika měli mokrá, jako by je někdo polil. Vymáchali si je u pumpy, vyždímali a zase si je na sebe natáhli. Zbyněk to udělal taky tak. Příjemně to chladilo.

„Tak tomu vašemu domečku řekněte sbohem a pojedeme,” houkl zápasník, když se dosyta nahltal ledové vody.

Kabina byla rozpálená, hotová cihlářská pec. Zbyněk v první chvíli myslel, že se tím horkým, páchnoucím vzduchem zalkne. Zalezl dozadu na sedadlo.

Prostředek kabiny zabíral motor schovaný pod plechovým krytem, plstěný potah na něm čpěl naftou. Cirovi se dovnitř nechtělo. Stěhovák, co lezl za ním, ho postrkoval jako kozu do chlívku. Potom se rozvalil vedle Zbyňka a zavzdychal:

„Teď tak ležet někde na břehu pod vrbičkama!”

Z druhé strany se posadil táta, takže pro Cira nakonec zbylo místo na podlaze mezi Zbyňkovými koleny. Když se motor rozběhl a podlaha se začala klepat a třást, Cir polekaně vyskočil. Zbyněk ho sevřel koleny a domlouval mu: „Hezky seď a koukej se. V takovýmhle autě ses ještě nevezl.”

Kabina rachotila a cinkala všemi uvolněnými šroubky, ale Zbyňka to nijak nerozveselilo. Najednou mu všechno, úplně všechno, i ta báječná, bláznivá hra, kterou vymyslela Lenka, připadala jako dávná minulost.

„Když se kluk stěhuje, má pocit, že všechno krásný opouští a samý ošklivý ho čeká,” řekl najednou zápasník a točil volantem tak velkým, že se za něj sotva vešel.

Zbyněk se na něho překvapeně podíval. Nemohl pochopit, jak mohl uhodnout, co mu víří v hlavě.

„Ale něco ti povím,” hlaholil stěhovák, „člověk si zvykne všude. Nevěříš? Ale jo, zvykne. A sotva si někde zvykne, už je tam doma. Nemám pravdu, Havrane?” obrátí: se na Cira.

„Nejmenuje se Havran,” upozornil Zbyněk.

„To je škoda, rozhodně by se to k němu šiklo. Jen si to zkus říct: Ha-vra-ne! To panečku zní!”

„To nejde.”

„Proč?”

„Protože se jmenuje Cir.”

„Tak dobře, ať je teda po tvým,” zachechtal se zápasník.

Cir opíral přední tlapy o kryt motoru a čenichem lapal po čerstvém vzduchu, který proudil dovnitř otevřenými okny vpředu. Na Zbyňka ani nefouklo. Najednou byl z těch řečí a z toho dusna hrozně ospalý. Překonával malátnost jen kvůli Cirovi. Kdyby ho pustil, lezl by hned k oknu, a buď by se drápal na záda stěhovákovi, který podřimoval na pravém sedadle, nebo na záda zápasníkovi, který zrovna chvíli mlčel.

Na předměstí Prahy je několikrát zastavila červená světla semaforů. Potom se už vlekli od křižovatky ke křižovatce v hlučném a nervózním toku aut. Kolem byl nehybný vzduch prosycený pachem spáleného benzínu a nafty. V ulicích visely šedavé závoje. Chvěly se horkem stoupajícím od dlažby a asfaltu.

„Tak se mi zdá, že nám někdo hodil na střechu horkej knedlík,” zabručel stěhovák vedle Zbyňka.

„Jo, pořádně horkej a pořádně velkej,” přizvukoval zápasník.

„Nejlíp je na tom pes, viď, Havrane. Vyplázneš jazyk a je ti fajn.”

Stěhovák se roztahoval tak, že si Zbyněk musel poposednout. Štvalo ho, že Cira pořád matou. Nejdřív zápasník, teď zase tenhle!

Zápasník zastavil na červenou. Naklonil se přes opěradlo k Cirovi a čechral ho na krku a vůbec se nezajímal o to, kdy na semaforu naskočí zelená.

„Poslyš, Cire, nemám sice tak velkou zahradu, na jakou seš zvyklej, ale na proběhnutí stačí. Určitě bys to měl lepší než v paneláku. Šel bys se mnou? Co? Řeknu tadyhle mistrovi, jestli by tě neprodal. Co ty na to?” vyzvídal zápasník.

Zbyněk se vyplašeně podíval na tátu.

„Kolik toho sežere?” zajímal se zápasník, jako by už kupoval.

„No tak, Zbyňku, řekni, kdo z vás dvou je větší jedlík,” pobízel ho táta.

Zbyněk nepostřehl, jak ti dva na sebe mrkají. Vyhrkl zmateně: „Tati, to snad nemyslíš vážně?”

Když se zápasník smál, nadskakoval na sedadle, jako kdyby jel zrovna přes koleje.

„Neboj se,” mrkl teď na Zbyňka, „to já jen tak povídám, aby cesta líp utíkala. Hlavně si dej, kamaráde, pozor, ať ti neskočí z balkónu. Už jsem o něčem takovým slyšel. Když je pes nešťastnej, lupne mu v bedně jedna dvě.”

„Nebude nešťastnej,” řekl Zbyněk potichu.

Po nové dvouproudovce zamířili k sídlišti. Věžáky a dlouhé bloky lemovaly návrší a tvořily svítivě bílou korunu.

Zbyněk měl oči jen pro to sluncem ozářené město. Připadalo mu neskutečné, jako nějaká fata morgana. Přimhouřil oči před oslňující bělostí a ty ohromné domy rázem povyrostly až k obloze.

„Koukej, seš doma,” zazubil se na něho zápasník.

3. KAPITOLA

Jeden dlouhý panelák vpravo, druhý stejně dlouhý vlevo. To byla jejich ulice. Na jedné straně samé balkóny, na druhé samá okna. Na balkónech vlály plínky a prádlo, zato okna vlevo byla v odpoledním slunci temná a neproniknutelná. Celuloidově se leskla jako políčka ve špatně vyvolaném negativu. Dopravní značka upozorňovala, že ulice je slepá.

Stěhovací vůz se zvolna sunul mezi zaparkovanými auty.

,,Je to až na konci. Poslední vchod vlevo,” řekl táta.

Zastavili uprostřed křižovatky ve tvaru té. Odbočka vpravo končila u nákladní rampy přízemního pavilónu. Stály tam tři dodávky s oranžovým nápisem SPOJE na bocích.

„Hele, couvni radši na chodník, abysme nepřekáželi pošťákům,” radil stěhovák a lezl ven.

Zbyněk seskočil z kabiny a ve větru ucítil nasládlý, hnilobný pach z popelnic.

Zápasník se vykláněl z okénka a pomalu najížděl na obrubu, druzí dva odháněli zvědavé děti. Ke každému vchodu vedl asfaltový chodník. Mezi chodníky v jílovité půdě se držela řídká tráva, místy vydupaná. Zápasník rovnal vůz přímo proti prosklenému vchodu. Zastavil na pár kroků od něj.

Zbyněk se rozhlížel, a zatím neviděl nic, co by ho lákalo. Parkoviště plná aut. Po trávnících se povalovaly igelitové pytlíky a cáry novin. Nejvíc se jich zachytilo v čerstvě vysazených keřích. Tenké břízy a lípy byly přivázány k šikmým kůlům.

Z okna ve třetím poschodí se vyklonila maminka a volala:

„Musíte po schodech. Výtahem se stěhovat nesmí!”

Trochu stranou u popelnic stál kombík.

Maminka s Hankou už stihly všechno vynosit nahoru,

„Hlídej Cira, a hlavně se tu nemotejte,” houkl na Zbyňka táta. Popadl koberec, a když si ho vyvážil na rameni, začal manévrovat na schodech mezi zábradlím a okny.

„Doufám, mistře, že na nás paninka pamatovala s nějakým občerstvením. Žízeň bude jako trám,” pokřikoval na celé kolo zápasník.

Zbyněk zezdola viděl, jak táta stoupá, a čím dál víc se hrbí pod tlustou rolí. Pomáhal mu alespoň tím, že ho postrkoval očima. Táta náklad statečně dovlekl do třetího patra a tam ho shodil u dveří.

„Tak Cire, a my se půjdeme trochu porozhlédnout kolem …”

Zbyněk to myslel tak, že by třeba mohli potkat nějakého kluka.

Těch tu bylo sice jako hub po dešti, jenomže ještě nestačili vyrůst. Rajtovali na tříkolkách a na koloběžkách, míč se jim odrážel od kolen dřív, než ho stačili chytit nebo do něj kopnout. Když se k nim přiblížil s Cirem na pár kroků, všeho nechali a plaše po nich pokukovali.

Ale jeden vytrvale šlapal na tříkolce za Cirem. Zbyněk mu podal vodítko.

„Na, chytni se. Potáhne tě.”

Kluk se rozpačitě zaculil, chvíli váhal, pak se ale chytil a jel. Pár metrů. To mu stačilo ke štěstí. Beze slova se pustil, prudce obrátil svůj stroj a dupal zpátky ke svým.

Zbyněk došel na konec ulice a vracel se. První dojem ho nijak nenadchl. Připadal si jako v říši trpaslíků.

Kluk na tříkolce na něho zavolal: „Ahoj!”

„Ahoj,” zabručel Zbyněk a chabě se usmál. Kluk byl tak malý, že mu ani nestálo za to, aby si ho zapamatoval.

Terezka mu běžela naproti. Už z dálky vyřizovala: „Máš jít nahoru a máš mi dát Cira.”

„Proč?”

„Neptej se a jdi.”

„Ať jednu neslízneš, drzoune!”

Na dveřích výtahu visela cedule NEPOUŽÍVAT KE STĚHOVÁNÍ. Protože nic nestěhoval, vlezl dovnitř a zmáčkl knoflík pro třetí patro. Ve výtahu se už dlouho nevezl a takhle sám jel vůbec poprvé. Co kdyby výtah nezabrzdil a vyjel s ním až nahoru a tam se lano utrhlo od kabiny?

Když výtah zastavil, Zbyněk strčil do dveří a podíval se do škvíry mezi dnem výtahu a podlahou patra. Uviděl šachtu a dvě kolejnice. Do hloubky se zužovaly. Zašimralo ho v páteři.

Maminka na něho čekala se džbánem, taškou a peněženkou.

„Zajdeš do hospody. Vezmeš deset limonád a dva litry piva. Dej pozor na džbán, není náš, půjčila jsem si ho od sousedů.”

„Ale já nevím, kde to je.”

„Hned za námi. Pojď se podívat.”

Vedla ho dozadu na balkón. „Vidíš támhle ty domky? To je Zavadilka. Tam už se doptáš.”

Zbyněk viděl na všech stranách obzoru jen samé paneláky. Některé byly ještě vyšší a delší než ten jejich. A uprostřed toho Panelákova byla kolonie domků a vilek. Vypadala v tom betonovém obklíčení legračně. Jako zajíc přikrčený v oranici, na kterého je ze všech stran vidět.

„jak že se to jmenuje?”

„Zavadilka. Tam, co jsou ty topoly, tam někde to má být.”

Mezi jejich blokem a kolonií domků byla planina s vysokou trávou a plevelem. Všude se povalovaly kusy panelů, propletence drátů a stará prkna. A přes tuhle zemi Nikoho vedla vyšlapaná pěšina. Stáčela se podél plotu staveniště a mířila do středu Zavadilky.

„Copak tam bych trefil, ale jak zpátky? Jak poznám, ke kterýmu paneláku mám jít, když jsou všechny stejný?

„Takovej binec na balkóně přece nemůžeš přehlídnout! To tě trkne na dálku,” přihrnula si to teta Hanka s kbelíkem špinavé vody a s hadrem na podlahu a hned zase zmizela v koupelně.

„Kdepak, zachránit mě může jenom Cir,” usoudil Zbyněk.

„Vem s sebou Terezku. Pomůže ti.”

„Já vím. Do blázince!”

„Tak hybaj!” vystrkala ho maminka na chodbu. „A pospěšte si!”

Terezka před domem nebyla. Zahlédl ji v chumlu dětí uprostřed ulice. Hopsala na Cirovi. „Koníčku, jeď! Vijé!” Mrňata z toho měla samozřejmě ohromnou legraci. A ten dobrák Cir si nechal všechno líbit.

Zbyněk dvakrát ostře hvízdl.

Terezka stačila seskočit, ale jen taktak že neupadla. Držela se vodítka ze všech sil, brzdila, jenomže jí to bylo málo platné, Cir ji táhl a ona jela v podřepu po patách. Dovlekl ji až ke Zbyňkovi a on ho za to pochválil. Vzal Terezce vodítko a oznámil jí: „Máš jít se mnou,”

„Nepůjdu!” Sedla si na bobek a trucovala.

„Nechoď. Já budu radši,” ušklíbl se Zbyněk.

Maminka, jako by tušila, co se bude dít, vykoukla z okna.

„Terezko, poslouchej Zbyňka!” Tereza vstala a loudala se za Zbyňkem. Za chvíli ji trucování přešlo a začala dotírat.

„Zbyňku, proč je to tady tak rozrytý?”

Přes pěšinu a křížem krážem přes celé prostranství byly vyježděné hluboké koleje. Na slunci ztvrdly.

„To je od náklaďáků.”

„A proč jsou tady ty hromady?”

Vypadaly jako vlny na moři. Hodně vysoké vlny. Plevelu se na nich dařilo dobře.

„Protože je sem navozili,” zabručel.

„V zimě tu budeme sáňkovat.”

„Pro tebe to bude tak akorát,” ušklíbl se.

„A můžeme si tu hrát na skovku,” vymýšlela si.

Překonali asi metr vysoký násep a ocitli se na široké asfaltce. Vypadala jako pravítko, podle kterého Zavadilku ukrojili. Všechny dvorky a zahrádky měly vrátka pěkně v řadě. jenom neposlušné větve třešní a ořechů přelézaly ploty, jak chtěly a kde chtěly. Silnice čpěla čerstvým asfaltem a po denním žáru to byla hotová, lepkavá mucholapka. Za ní začínal jiný svět. Vedla do něj prašná, kamenitá cesta lemovaná alejí topolů.

„Zbyňku, proč je tady tahle zeď?”

„To není zeď. To vypadá spíš na barikádu.”

„Proč je tady?”

„Co já vím.”

Cesta mezi topoly byla hned zkraje zahrazena několika na sebe položenými kusy panelů. Terezka vyskákala nahoru a hned objevila, že se to kolébá. Poskakovala na konci panelu a volala:

„Hele, houpačka!”

Najednou přihrčela nákladní tatra s železnou korbou a zastavila rovnou u navršených panelů. Hlomoz a skřípění brzd Terezku vyplašily. Jediným skokem byla dole, a po dvou škobrtavých krocích se rozplácla na zemi.

Z tatrovky vylezli dva chlapi a měli z toho legraci.

„Chytilas zajíce?”

Terezka si prohlížela kolena a mračila se jako kakabus.

„Prosím vás, nevíte, kde je tady hospoda?” zeptal se Zbyněk.

„Pojď s náma. S náma nezabloudíš!”

Zbyněk ale počkal na Terezku. Slinila si prst a ošetřovala si šrámy. Chlapi zmizeli za rohem.

„Doma si to umeješ, pojď už!”

„Pitomá barikáda!” nadávala. Belhala se za Zbyňkem a našlapovala na pokrčenou nohu.

Před obchodem s potravinami byla fronta a hned vedle stáli lidé na maso a uzeniny. O dům dál byla prodejna zeleniny. Ani tam se všichni nevešli dovnitř.

„No nazdar! Jestli je to tady takovýhle každej den …,” děsil se Zbyněk představy, že by sem měl chodit nakupovat.

Na rohu ho čekalo další překvapení.

Mezi těmi krásně poskládanými škatulkami zahrádek a dvorků jako by někdo dvě zastrčil. Topolová ulice se rozšířila a najednou tvořila náves.

„Jú, hele, zase fronta!” vyjekla Terezka.

Okna v sále i ve výčepu byla otevřená, dveře taky, ven se nesl šum hlasů. Chlapi postávali s půllitry v rukou i na chodníku před hospodou. Ve výčepu byla tlačenice.

„Zbyňku, pojď radši jinam.”

„Nevíš kam?”

„Ne.”

„Tak vidíš,” řekl podrážděně. „Počkáš venku s Cirem. A radši moc blízko k hospodě nelez.”

Ve výčepu se Zbyněk ocitl v mlýnu těl. Nebyla tu žádná fronta, před ním byla jen hradba propocených kalhot, košilí, montérek a pult vůbec neviděl. Jen tušil, že tam, kam se všichni hrnou, že tam se čepuje. Měl strach, aby nerozbil džbánek. Tašku svíral pevně, měl v ní peněženku. Pokoušel se vklínit mezi chlapy, ale pořád měl blíž ke dveřím než k pultu. Byl jako tříska, která se převaluje ve víru.

Největší stůl v sále zabrala parta v montérkách. Někteří byli ještě zacákaní od malty. Seděli i v uličce. Vrchní s věncem půllitrů v každé ruce se prodíral mezi židlemi a pěna padala mužům za krk. Vůbec jim to nevadilo, bavili se vesele dál.

Kdosi nadával na celý výčep: „Buď se tu roztahujou chlapi ze stavby, nebo sídlišťáci. A pak to takhle vypadá. Domácí člověk si nemá ani kam sednout!”

V sále to slyšeli a hned pokřikovali nazpátek:

„Za čas se karta obrátí! Jen co postavíme obchodní středisko. Tam bude hospoda jak nádraží!”

„Vejdem se tam všichni. A pak si spolu zazpíváme: Čí je hospoda?”

„Našééé!”

„Jó, ty tak něco postavíš! Akorát prázdnej půllitr na stůl!” rozčiloval se muž ve výčepu.

Zbyněk viděl okny sálu ven do ulice. Na protější straně stála Terezka s Cirem a najednou se u ní objevili kluci. Nejmíň o hlavu větší než ona. Okukovali dogu a na něco se Terezky vyptávali.

Zmocnila se ho netrpělivost. Už se tolik nestrachoval, jestli džbánek přežije mačkanici. Do výčepu se nahrnuli další lidé. Přicházeli znovu i ti, co venku dopili. Dostal se do chumlu, a jak za ním přibývalo lidí, postrkovalo ho to k pultu.

Konečně přišel na radu.

„Tys tam byl ale dlouho,” mračila se na něj Terezka, když se vymotal z hospody.

„Aspoň ses mohla před klukama vytahovat s Cirem,” řekl otráveně. Postavil džbán a tašku na chodník a chytal pod tričko vítr. Rozhlížel se, ale kluky už nikde neviděl.

„Já se nevytahovala. To oni se vytahovali.”

„Dobře, já ti věřím,” ušklíbl se: „Vezmeš pivo. Máma říkala, že mi máš pomoct.”

Terezka potěžkala džbánek a hned fňukala: „To je moc těžký. To já neunesu.”

„Jestli chceš, můžeš táhnout tašku.”

„Tak radši pivo. Smím si líznout?”

„Až po mně. Ale jen trochu.”

Zbyněk si přihnul a utřel si z nosu pěnu. Vzal od Terezky Cira a podal jí džbán. Hlídal ji, aby se do něj nekoukala moc dlouho.

Silonová taška se pod vahou limonád natáhla. Drnkala o zem a on o ni v chůzi zakopával. Zkusil si ji hodit na záda. Šlo se mu líp, ale zase ho to řezalo do ramene. Přehodil si tašku na druhou stranu.

„Co to bylo za kluky?”

„Chtěli vědět, jestli jsme tu na prázdninách.”

„Jsou odtud?”

„Jo.”

„To jen tak hádáš, nebo ses jich ptala?”

„Nadávali mi, že jsem škvárobetoňák,”

Zbyněk se zasmál. „Co že seš?”

„Škvárobetoňák. A ty taky.”

„Jak to? Proč?”

„Máme si to zapsat za uši.”

„Co?”

„Že sem nemáme lízt.”

„A proč?”

„Protože jsme Škvárobetoňáci.”

„Prosím tě, cos jim vykládala?”

„Nic!” urazila se.

„To bych tě nesměl znát…”

„Tak abys věděl, říkali, že je pro nás takovýho psa škoda.”

„Když viděli tebe, mohli si myslet cokoliv,” ušklíbl se.

„Tebe taky viděli. Řekla sem jim, že seš můj brácha a že stojíš frontu na pivo,” odsekla Terezka a honem připomněla své zásluhy: „Pořád lákali Cira, aby s nimi šel. Kdybych ho nedržela, tak by šel.”

„Ale nešel.”

„A šel!”

Nechal ji při tom. Moudřejší se nehádá. Hlavně že teď ví, kde má kluky hledat. Sem bude chodit, tady se mu to docela zamlouvalo.

Seběhli z náspu na pěšinu. Už měl omačkaná obě ramena, každý hrbol teď cítil. Lahve ho bouchaly do zad. Záviděl těm, kteří si v plavkách hověli na lehátku na balkóně.

A takových bylo hodně.

Nízko nad sídlištěm přeletělo sportovní letadlo a snášelo se kamsi za poslední dům.

„Zbyňku, hele!” ukazovala Terezka k nebi.

Ve výšce stál načechraný oblak a pod ním kroužily tři větroně. Terezka taky zakroužila a Zbyněk stačil sotva křiknout: „Pozor, džbánek!” A už se válela na zemi. Všechno pivo vylila na sebe, ale džbánek zachránila.

Zbyňka přepadl nezadržitelný smích. Terezka vypadala jako kuře, které se právě vylíhlo.

„Já za to nemůžu, to tahle díra.”

Nevěděla, jestli se má rozbrečet, nebo nasupit.

„Ty máš dneska padací den, jinak to není ani možný,” smál se Zbyněk.

„Co budeme dělat?”

„Rozhodně nepůjdu stát znovu frontu.”

„Tak co?”

„jestli chceš, můžeš jít sama, už trefíš.”

„Co kdybysme řekli, že pivo neměli?”

Zbyněk se znovu rozřehtal.

„Podívej se na sebe. Smrdíš jako celej pivovar!”

„Zbyňku, prosím tě, pojď se mnou!”

„Panenko skákavá, odpusť jí, že je takový trdlo!”

„Půjdeš?”

„Co mám dělat. Stěhováci mají žízeň jako trám. Ale za trest vezmeš limonády.”

„Vezmu, ukaž,” řekla s radostí, protože netušila, co ji čeká.

Když konečně přišli domů, stěhováci už byli pryč.

„Proboha, kde jste! Já tady umírám strachy!” přivítala je maminka.

„Byla tam děsná fronta.” Zbyněk ani trochu nelhal.

Maminka se na Terezku zkoumavě zadívala a řekla:

„Honem ty šaty svlíkni a hybaj do vany!”

Táta se žíznivě napil, a když džbánek odložil, oči se mu samým blahem orosily. „Pivo jako křen,” vydechl a po tom zavolal: „Štefane, všeho nech a honem se pojď napít. Ať nám to nezvětrá!”

„Jé, strejda je tady?” zaradoval se Zbyněk. „Ahoj, Štefane!“

Strejda mu poklepal na rameno. „Ahoj, kamaráde. To je fajn, žes donesl tenhle zázračnej nápoj. Teď uvidíš, jak ožiju,” zašklebil se na něj. Když se napil, řekl mu: Zrovna věším lustry. Pomůžeš mi?”

„To jo,” souhlasil hned Zbyněk. Stejně si s ním potřeboval domluvit ty prázdniny. „Povídej mi, jak budeme jezdit na surfu!”

Štefan vyprávěl a práce mu šla od ruky. Než se snesl soumrak, svítily žárovky ve všech místnostech. Nábytek stál na svém místě, koberce byly položené. Byt přestával vypadat jako skladiště a začal připomínat domov.

Všude kolem viděl Zbyněk rozsvícená okna. Nespočetné řady oken. Byly jako svítící notové linky na černém papíre.

Nebe bylo poseté hvězdami, stoupal k nim rozjařený zpěv, který vycházel ze Zavadilky. Tam blikalo jen několik světel.

A hospodský zpěv se ještě rozléhal mezi bloky, když Zbyněk s tátou vyprovázeli Štefana a Hanku.

„Moc jste nám pomohli. Sami bysme s tím nebyli hotovi ani za týden,” děkoval táta.

„Kdy odjíždíš?” zeptal se Štefan.

„Právě že už v pátek.”

„Tak to máš načasovaný. Asi se už neuvidíme, tak se tam měj fajn.”

„Ahoj, strejdo!” křikl Zbyněk. „A nezapomeň!”

4. KAPITOLA

Ranní ticho v ulici tvořené dvěma dlouhými paneláky je jiné než to, které obklopuje vesnici. Je takové prázdné a plíživé. Chybí v něm poštěkávání psů a kohoutí vyzpěvování, chybí v něm hluboká tónina blízkého lesa. Zato se tu mnohonásobně rozléhají osamělé kroky prvních chodců a co chvíli to mrtvé ticho prořízne klokotavý zvuk startovaného motoru. Z jedné strany padá do ulice studený stín, zatímco naproti v oknech nejvyšších pater se už oslnivě odráží slunce.

Zbyněk spí neklidným spánkem, přestože má okno otevřené dokořán. Ranní vzduch, který proudí dovnitř, nemá ani vůni kvetoucí zahrady, ani svěžest rosy. To jen ve snu je to jiné. A ten sen mizí a znovu se vrací. Zbyněk se ještě nechce probudit… ještě ne! V tom snu je mu dobře. Drží se plachty a ta se nadouvá jako ohromná bublina, modrá a průhledná, vidí skrz ni vzdálený břeh, skály a lesy, má před sebou sluncem ozářenou vodní hladinu, klouže po ní a Cir plave za ním a radostně štěká, Zbyněk se bojí, že ta modrá plachta praskne a celý ten nádherný svět se zase rozplyne, drží se ráhna ze všech sil…

Odkudsi z okraje sídliště zalétl do ulice hukot motoru rychle jedoucího auta. Několik sekund se ten ostrý zvuk proplétá mezi bloky, pak náhle pneumatiky zakvílejí v zatáčce a hukot se hrne ulicí jako vysoká vlna příboje. Vůz proletí pod otevřeným oknem, z kterého štěká doga, a zabočí k rampě pošty. Tam motor utichne.

Cir se opírá tlapami o ústřední topení, dívá se z okna a čeká.

Řidič vyházel na rampu balíky novin, nechal je tam a znovu šlápl na plyn. Skoro to vypadá, že se polekal Cirova hafání. Ujíždí, jako by ho honila celá smečka.

Maminka vběhla do pokoje.

„Copak neslyšíš, jak vyvádí?”

Odtáhla Cira od okna a zavřela je.

Zbyněk se mátožně posadil. Chvíli mžoural na maminku a potom zazíval: „Když mně se zrovna něco zdálo…”

„Tak takhle by to nešlo. Musíš ho to štěkání odnaučit.”

„Teď?”

„Běž s ním ven, ať tady nestraší.”

„A kolik je vůbec hodin?”

„Nevím, podívej se. Já si jdu lehnout.” Maminka zahrozila na Cira. „Jestli to ještě jednou uděláš, zavřu tě do skříně!”

Asi to pochopil. Provinile zalezl na svou postel. Ještě před pár lety v ní hopsala Terezka a před ní Zbyněk. Byla to dětská dřevěná postýlka, bez postranní mříže se báječně hodila pro Cira.

Zbyněk se šel ošplíchnout do koupelny. Trochu ho zaskočilo, jak je voda studená. Ta v jezeře byla tak krásně teplá… škoda že si to nemohl dosnít.

Venku chvíli váhal, kam se vydat. Zatím tu znal jen Zavadilku, a tak zamířil tam. Kolonie ještě spala. Nahlížel přes ploty a vrátka do dvorů a zahrádek a pokoušel se objevit něco, co by prozrazovalo, že tu bydlí některý z těch kluků.

Pak jednoho uviděl, zrovna vyšel na dvůr. A hned za ním žena v pošťácké uniformě. Zamykala dům a pobízela ho: „Kvůli tobě zase přijdu pozdě!”

Kluk se šoural k vrátkům. Táhl brašnu na kolečkách, přes rameno měl pošťáckou kabelu, v ruce držel skoro celý krajíc a měl plnou pusu. Žena ho snadno předběhla. Otevřela vrátka, postrčila ho ven a zase zamkla. Sotva kluk uviděl dogu, zastavil se a zíral.

Cir šel klidně k němu a přátelsky ho očichal.

„Ahoj, pse,” usmál se kluk. Vzal chleba do zubů a volnou rukou Cira hladil.

„Ahoj,” řekl Zbyněk.

„Jirko!” křikla žena přísně.

Kluk se k ní rozběhl a Zbyněk zaslechl, jak se ptá: „Za jak dlouho bych si vydělal na takovou dogu, co myslíš?”

Zbyněk se za ním ještě chvíli díval a čekal, jestli se ohlédne. Snad mu ten kluk mohl aspoň kývnout na pozdrav!

Procházel uličkami Zavadilky, ale žádného kluka už nepotkal. Minul několik lidí, kteří pospíchali do práce, a po venkovském zvyku je pozdravil. Jen překvapeně něco zamumlali. Věděl, že se ve městě cizí lidé spolu nezdraví, ale přece se v úzké uličce dva lidé nemohou nevšímavě minout!

Objevil omlácenou zídku a před ní dvě cihly na šířku branky. Zapomenutý tenisák byl vmáčknutý mezi latě plotu. Napadlo ho, že bude mít záminku se s kluky seznámit, když tenisák vezme a pak jim ho vrátí. Strčil ho do kapsy.

Před mlékárnou už stál hlouček, i když roleta byla ještě stažená. Tenhle krámek mu připomenul vůni křupavých rohlíků. Doma je maminka vždycky dávala rozpéct do trouby …

Přišel domů pořádně hladový.

Všichni už byli vzhůru a čekali na něho se snídaní. Nejdřív vyměnil Cirovi vodu v misce a připravil mu žrádlo. Kyselé mléko a do toho nalámal starou housku. A potom se sám s chutí zakousl do chleba se sýrem.

„Měl bys vybalit věci a dát si do pořádku pokoj,” řekl mu táta.

„Pomůžeš mi?”

„To snad zvládneš sám.”

Tak to Zbyněk nemyslel. Samozřejmě že to zvládne. Chtěl si jen táty ještě trochu užít, než mu zase odjede.

„Tati, pojď se se mnou vykoupat.”

„Mám spoustu obíhání. Nevím, jak to stihnu.”

„Třeba večer.”

„Možná by to šlo, ale nic ti neslibuju.”

„A kam bysme šli?”

„Kam? Nejspíš do Podolí.”

„Kde to je?”

„Na opačným konci Prahy. No vidíš, za chvíli z tebe bude Pražák.” zasmál se táta. A potom už na odchodu řekl mamince: „Nevím, kdy se vrátím, s obědem na mě nečekej.”

Zbyněk ve svém pokoji všechno pozotvíral a přemýšlel, kam co srovná a pověsí.

Najednou se na balkóně ozval Cir. Bylo to jen takové dobrácké zahafání, ale třeba ještě někdo v sousedství pospává. Běžel Cira okřiknout. Zaslechl, jak si s ním někdo povídá. Dole na chodníku stál ten kluk s dvoukolákem a s pošťáckou brašnou plnou novin a časopisů. Jak uviděl Zbyňka, hned šel dál. Zmizel ve vedlejším vchodě. A už se neukázal. Asi prošel domem na druhou stranu, pomyslel si Zbyněk. Ale nezahlédl ho ani z okna svého pokoje. Pustil se znovu do úklidu.

Za Terezkou přišly holky z domu, aby si šla s nimi hrát. Terezka jim důležitě sdělila, že pomáhá mamince.

„Ale jen běž. Když tak mi pomůže Zbyněk,” řekla jí maminka a Terezka byla nachystaná v cuku letu.

Zbyněk jí záviděl. Ta už si svou partu našla. Malé holky to mají snadnější. Jsou jako štěňata. Sotva se očichají, už spolu běhají. A Terezce stačilo včera pár chvil, aby si holky získala.

Usadily se zrovna pod jeho oknem, štěbetaly a kramařily. Vytáhly všechno z kočárků na chodník a potom to zase rovnaly zpátky. Připadalo mu to uhozený, ale sám dělal totéž: poskládal si své věci do jedné skříňky a pak je zase vyndal a rovnal do druhé, protože přišel na to, že to tak bude lepší. Chtěl mít hezký pokoj. Bude tu společně s Cirem. zatímco dřív musel být pohromadě s Terezkou.

Zadrnčel zvonek a maminka volala:

„Zbyňku, otevři, já teď od toho nemůžu.”

Za dveřmi na chodbě nikdo nebyl. Ale zvonek znovu drnčel. Zbyněk zvedl sluchátko domácího telefonu a poprvé si vyzkoušel, jak funguje:

„Tady je byt Karhanových. Kdo je?”

„Terezka.”

„Co chceš?”

„Zbyňkúú?”

„No, co je?”

„Zbyňkúú, slyšíš mě?”

„Hele, já nemám na pitomý vtipy čas. Jestli si chceš telefonovat, tak si…”

„Zbyňku, počkej, hoď mi tu modrou dečku,” honem si pospíšila.

„Nevím, kde je. Pojď si pro ni!” odsekl Zbyněk a zavěsil.

Vzápětí se znovu rozdrnčel zvonek a drnčel pořád. Zbyněk chytil sluchátko a houkl do něj:

„Myslím, že si o něco koleduješ. Koukej toho nechat!”

„Zbyňku, nebuď protiva,” nakoukla “maminka do předsíně. „Copak je to pro tebe tak strašné jí vyhovět? Co chce?”

„Nějakou modrou dečku nebo co.”

Maminka šla do jejího pokojíčku a dečku přinesla.

„Na a hoď jí to.”

„Uvidíš, za chvilku si vzpomene a bude chtít polštářek, pak plínku a já jí budu dělat poskoka!” durdil se.

„Jenom mlč, ona ti taky vyhoví. Není to nic příjemnýho běhat nahoru a dolů pro každou hračku.”

Otevřel okno a prudkým máchnutím vyhodil dečku do vzduchu. Krásně plachtila. A pak přihlížel, jak Terezka dole poskakuje a natahuje ruce. Nakonec to stejně sbírala ze země.

„Nauč se nejdřív chytat, když chceš, abych ti něco házel,” zavolal dolů posměšně.

Na Zavadilku se vypravil hned po obědě.

V kapse měl tenisák, který tu ráno našel, jenomže neměl, komu by ho vrátil. Přecházel s Cirem před vrátky, kde bydlel ten pošťácký kluk, ale nedočkal se.

Vydal se na obhlídku sídliště. Zatoulal se až na samý okraj panelového města. Tady končily asfaltové silnice a chodníky a dál vedly jen rozježděné polní cesty, Stály tu rozestavěné bloky a za nimi už buldozery hloubily další základové jámy. Za lánem pšenice vylézala v dálce klenutá střecha hangáru.

Když se vracel kolem skoro dokončeného domu, poplašil Cira výstřel, který zaduněl zevnitř. Zbyněk sebou taky pořádně škubl. Padaly další výstřely. Chvíli byl klid a pak zase znovu. Zavřená okna se otřásala, budova duněla. Zbyněk si prohlížel novostavbu a zvědavost mu nedala, aby šel dál. Vrtalo mu hlavou, co se to tam děje.

Jak tak přecházel od jednoho vchodu ke druhému a odhodlával se nakouknout dovnitř, všiml si člověka, který zrovna z domu vyšel. Nesl pod paží kancelářské desky, ze kterých mu na všechny strany vylézala nepořádně srovnaná lejstra. Volnou rukou máchal ve vzduchu, jako by někomu něco horlivě vykládal.

Nahoře se otevřelo okno a někdo volal: „Mistře, nebuďte sakra jako beran! Copak to musíme dělat zrovna my? Ať si to spraví, kdo to zvrtal!”

Ani se nepodíval, kdo to volá, jen mávl rukou. Vypadal nazlobeně. Zbyněk mu šel radši z cesty. Cir temně zavrčel a byl ve střehu. Nerozuměl lidským starostem, ale nějakým šestým smyslem svého psího mozku pokaždé poznal nervózního nebo rozčileného člověka. A potom ihned dával najevo, že se mu takový tvor pranic nelíbí.

Zbyněk už tyhle jeho nálady znal, a tak ho teď držel radši zkrátka, ale Cir stejně řekl, co měl na srdci. Zostra vyštěkl, zrovna když je muž míjel.

Škublo to s ním podobně jako se Zbyňkem před chvílí, když zničehonic začala ta střelba. Zastavil se a podíval se vyčítavě na Cira.

„Tak ty taky? Takhle na mě?”

A pak se dokonce usmál: „Vidíš, a já si vždycky myslel, ze mě psi mají rádi.”

„Promiňte,” omlouval se Zbyněk za Cira a tomu pohrozí:: „Tohle se nedělá, takhle ošklivě štěkat!”

„Máš opravdu krásnou dogu. Jestlipak jsi s ní byl už na výstavě?”

„Byl. Loni s dědou. Dostali jsme diplom,” pochlubil se.

„Víš. že jedna takováhle doga byla i králem?”

„To jako v pohádce?”

„Ne, opravdickým. Žila na hradě, měla korunu a své rádce a stráže, z balkónu zdravila svůj lid a přijímala jeho hold. Vládla celé tři roky a království se prý nezářilo o nic hůř než dřív.”

Zbyněk se jen nevěřícně zasmál.

„Bylo to v Norsku. V době, kdy tady v Čechách vládli Přemyslovci. Kníže Oldřich nebo Břetislav, to už přesně nevím.”

Zbyněk nevěděl, co si o tom má myslet, ale docela si uměl představit Cira s královskou korunou na hlavě, a něco takového se mu líbilo. Cirovi zřejmě taky, přestal na muže vrčet.

„Nevíte, proč tam střílejí?”

„Do betonu hřebík nezatlučeš. Tak se musí nastřelit.”

„Nastřelit?”

Zbyněk nevěděl, jestli si z něho zase nedělá legraci.

„Je na to speciální pistole. Vypadá skoro jako váleček na nudle. Kladivem se udeří na nárazník a patrona vystřelí ocelový hrot do betonu. No a potom se namontují garnýže nebo háčky pro šňůry na prádlo.”

„To musí být ale pořádná patrona,” usoudil Zbyněk.

Muž zalovil v kapse.

„Podívej.”

Zbyněk si patronu prohlížel. Byla asi dvakrát nebo třikrát větší než ta z poplašňáku.

„Vy střílíte taky?”

„Ne. To nastřelovači.” Hodil hlavou k oknu, z kterého na něho před tím volali. A najednou se zamračil a pro sebe si zabručel: „Sakramentský chlapi.”

„Já už musím jít,” vyhrkl Zbyněk. „Tak na shledanou.”

„Máš pravdu, já už abych taky běžel…” Ještě chvíli se díval se zalíbením za Cirem a pak se vrátil. Zbyněk ho zahlédl, jak míří ke vchodu se skloněnou hlavou. Už to byl zase člověk plný starostí…

Ne všude bylo prostranství rozryté a zarostlé plevelem. Někde už byly kolem domů záhony květin, keře tu tvořily zákoutí a kolem dětského hřiště byly stromky se zelenou korunou. Zbyněk zkusil přelézt prolézačku a pak ho napadlo pohoupat Cira na houpačce. Byla to dřina. Cir byl o hodně těžší než on, a hlavně nevypočitatelný. Klidně si seskočil, zrovna když byl Zbyněk nahoře.

Našel taky školu, do které bude po prázdninách chodit. V oknech byly stažené žaluzie. Vypadalo to, jako by tam někdo spal.

Za školou vznikalo hřiště. Už se rýsoval atletický ovál a dokola byly hromady škváry a červené hlinky. Po prostranství se proháněl ovčák. Jeho pán mu házel tenisák a učil ho aportovat.

Jakmile ovčák zvětřil dogu, s výcvikem byl konec. Zuřivě štěkal a kroužil kolem Cira. Cir ho jen obezřetně sledoval. Muž křičel na psa, ale ten ho neposlouchal. Nakonec houkl na Zbyňka:

„Zmiz, nebo z toho bude rvačka a neodtrhneme je od sebe!”

„Já si svýho psa zvládnu.”

Tím si byl Zbyněk naprosto jist. Ostatně Cir se od něho ani nehnul. Jenom ostražitě sledoval vyceněný tanec ovčáka.

„Povídám zmiz! Koukej vypadnout!” křikl na něho muž a sám se rozběhl na druhou stranu. Nejspíš se měl ovčák leknout, že mu jeho pán uteče, jenomže ovčák to nepochopil a dál zuřivě dorážel na Cira.

Zbyněk se dal radši moudře na ústup. Znovu zašel na Zavadilku, ale ani teď neměl na kluky štěstí. Cestou přes pláň vytáhl z kapsy tenisák, dal ho Cirovi očichat a pak ho hodil.

„Cire, dones!”

Tenisák zapadl někam do husté trávy nebo se zakutálel pod hromadu polámaných betonových desek. Cir ho nenašel. Ani když mu Zbyněk pomáhal a převracel všechno, na co jeho síly stačily. Rozmrzelý se vrátil domů. Táta tu ještě nebyl a maminka myla balkónová okna.

„Jdeš jako na zavolanou. Nepomohl bys mi trochu?”

„Kde je Tereza?”

„Někde lítá.”

„Hm. Jako vždycky. Tak co mám teda dělat?”

„Vem si nůž a seškrábej ze skla barvu.”

Přesně takovouhle titěrnou práci neměl rád. Okna byla pocákaná maltou a bílou barvou. Malta se dala odloupnout, ale každá barevná skvrna byla zkouškou trpělivosti. Zbyněk jí moc neměl, a tak po chvíli prohlásil:

„Mami, tohle nejde dolů.”

Vzala od něho nůž a hrála si s tím, dokud rozškrábaný stroupek nezmizel. „No vidíš, jak ti to jde,” škádlila ho a vrátila mu nůž. Zbyněk jen zavzdychal.

Táta přišel až večer a Zbyněk se k němu hned vrhl:

„Tak co? Půjdeme?”

„Kam?”

„No přece koupat se.”

„Mám toho dnešního pobíhání tak akorát.”

„V tom vedru se ti ani nedivím,” řekla maminka a zeptala se: „Máš to vyřízený?”

„Ale kdepak. Nějak se mi odjezd komplikuje.”

„Ty v pátek neodjedeš?” zaradoval se Zbyněk.

„Ale snad ano. Jenomže to bude perná honička.”

„Hmm,” zesmutněl znovu Zbyněk, „takže se koupat nepůjdeš.”

„Jsem rád, že jsem doma.”

„Ale třeba by ti to pomohlo, kdyby sis zaplaval?”

„Zrovna teď mi nejvíc pomůže sprcha. A pak — slíbil jsem mamince, že než odjedu, stluču regály do komory.”

„Tak já ti s tím teda pomůžu, chceš?”

„To budu rád,” usmál se táta na Zbyňka.

Hned po večeři se do toho dali. Rozmontovali staré police a noční stolky, rozměřovali, řezali a chystali materiál. Ani si při tom neuvědomili, že už je pozdě.

„Děláte hrozný rámus. Už toho nechte, dokončíte to zítra,” napomínala je maminka.

„Kdepak, zítra se jdeme koupat, že jo, tati?”

„Maminka má pravdu, Zbyňku, teď už tlouct nemůžeme.”

Táta začal uklízet nářadí a Zbyněk se s tím tiše smiřoval. Ostatně do tátova odjezdu zbývají ještě dva dny, utěšoval se.

5. KAPITOLA

Byly to dny plné nudy a marného pátrání po klucích.

Ráno znovu viděl z okna toho pošťáckého kluka, ale zmizel mu. Když ho pak hledal, nějak se minuli. Jednou zahlédl kluky na konci ulice. Než’ tam došel, nasedli na kola a ujeli. Jako by si s ním všichni hráli na schovávanou. Znali skrýše, o kterých neměl ani tušení. I Zavadilka mu připadala čím dál opuštěnější. A to i přes to, že tu musel vystát hodinovou frontu.

Vzpomínal, že stačilo sednout na kolo a za slabou čtvrthodinku už mohl s kluky sbírat ze dna Pískováku oblázky.

„Mami, chtěl bych se podívat za Honzou a za Mirkem. Pustíš mě?”

„Měla bych o tebe strach. To je výlet na celý den.”

„Vždyť jsou prázdniny.”

„Někdy tam zajedeme spolu.”

„Jenomže kdy to bude?”

„Však se dočkáš.”

Zbyněk zalezl do svého pokoje, lehl si na válendu a civěl do stropu. Posmutněle si představoval, co dělají kluci.

Venku pod oknem brebentily holky. Tón udávala Terezka. Viděl ji, jak leze po kolenou po chodníku. A ostatní holky se opičily po ní. Malovaly barevnými křídami velikánské kudrnaté princezny. Navzájem si překážely, jako kdyby jinde neměly dost místa. Asi je to takhle hrozně bavilo, protože si v těch barvách přímo lebedily.

Mohl bych zkusit taky něco namalovat, stejně nemám co dělat, řekl si.

Vytáhl z knihovny ty dva památníky a z čirého zoufalství do nich začal kreslit. Za chvíli se při tom už pobaveně pochechtával. Nakonec se šel pochlubit mamince.

„Cir vypadá jako tele psovitý, ale snad se pozná, že chňape po borůvce, ne?”

Maminku to rozesmálo: „Já myslela, že si Červená Karkulka ochočila vlka a háže mu švestky.”

„Ne, to je Lenka. A tenhle pajdulák, co se mi tam už celej nevešel, to jsem já.”

„A co má být tohle?”

V zeleném památníku byly celé dvě strany pomalované samými figurkami. Všechny měly šilhavé oči a pusu roztaženou od ucha k uchu.

„Radka na mně chtěla fotku, tak jsem obkreslil tu školní. Ale že jsem vystihl, jak se tváříme, co?”

„To se ti tedy opravdu povedlo! Samé inteligentní tváře!”

„No právě! Trochu jsem to musel vylepšit!”

Památníky zabalil, převázal a hůlkovým písmem, na kterém si dával záležet, napsal adresu Lenky. A potom už zase neměl co dělat.

A Cir to vycítil. Přišel a otřel se mu o bok, a když ho Zbyněk poplácal, začal kolem něho radostně skákat a strkal ho ke dveřím.

„No to víš, divochu, že půjdeme.”

Šel s ním tedy ven. Bylo před bouřkou. Slunce proráželo našedlým oparem a dusno bylo jako ve skleníku. Rozpálené, sálající zdi ten dojem ještě zvětšovaly. Z jednoho domu natáhli hadici a na chodníku udělali koupaliště pro mrňata. Poskakoval a výskal tam celý houf vodníků.

„Ahoj,” přiběhl za Zbyňkem malý kluk, z kterého crčela voda.

„Jo, to seš ty!” rozpomínal se Zbyněk. „Kde máš tříkolku?”

„Doma. Kam jdeš?”

„Pojď se mnou a uvidíš.”

„Já nikam nesmím. Nechceš postříkat?”

„Až někdy jindy,,” zašklebil se Zbyněk.

„Tak ahoj,” běžel kluk zase zpátky, aby o něco nepřišel.

Zbyněk obešel pár bloků a vedro ho zahnalo domů. Nemohl pochopit, že to ti mrňousové venku vydrží. On neměl náladu vůbec na nic, a tak zbytek odpoledne prospal vedle Cira.

Když se probudil, byl jako mátoha. Takhle se to s ním nemotalo, ani když slezl z řetízkáče.

„Tak co?” smál se táta, který se už dávno vrátil z města.

„Nic,” zavrčel rozmrzele. „Nepůjdeme se koupat?” „Já nevím.”

Táta se rozesmál. „No teda! To tu ještě nebylo!” „Zbyňku, nemáš úžeh?” starostlivě se ptala maminka. „Nemám,” zabručel.

„Dej si studenou sprchu a budeš zase fit,” pořád se smál táta.

„Nejsem cvok.”

„Jak to s tátou mluvíš!” řekla maminka najednou přísně.

Zbyněk radši honem odpochodoval do koupelny. Stál potom pod proudem horké vody, dokud ho nezavolali k večeři. Pod sprchou se tetelil blahem, ale sotva vylezl, naskočila mu husí kůže a rozklepal se. Všechna chuť do koupání ho přešla.

Terezka si hrála na hospodyňku. Prostřela stůl, nachystala ubrousky a tácky, doprostřed stolu postavila skleněný svícen a zapálila svíčku. Ještě urovnala příbory, aby byly všude vidlička a nůž hezky na místě.

Maminka se chvíli na ten slavnostní stůl dívala, pak Terezku pochválila: „Moc krásně jsi to nachystala.”

„Co se děje?” posadil se Zbyněk ke stolu a civěl na to plápolavé křidélko. Zkusil do něj malinko fouknout.

Terezka přivedla tátu za ruku a ten dělal překvapeného. Maminka začala nosit na stůl. Cir byl najednou zvědavý. Ale vydržel ukázněně sedět po celou dobu večeře. Sotva však Zbyněk odložil příbor, hned vyskočil a mlsně se díval, jestli něco nezbylo.

„Já už vážně nemůžu, fakt, mami,” tvrdila Terezka, ale potom se pustila do polárkového dortu s novou chutí.

Zbyněk nechal trochu zmrzliny pro Cira. V mžiku byl talířek jako umytý. Cir potom obcházel kolem stolu a olízal všechny talířky.

Táta vstal, odhrnul záclonu a chvíli se díval na protější panelák, kde se v oknech odrážely paprsky zapadajícího slunce.

„Je hezký večer. Sel bych se projít. Kdo půjde se mnou?” zeptal se.

„Já,” hlásila se Terezka.

„Já!” broukl Zbyněk, ale nijak tím nadšený nebyl.

„A já taky,” zasmála se maminka. „Nádobí nechám napotom.”

„Uděláme pak brigádu, co říkáš, Zbyňku?” hýřil táta dobrou náladou.

Zbyněk na to radši neříkal nic.

„Já vás povedu,” vyhrkla Terezka a byla první u dveří. Cira ovšem nepředběhla, ten už čekal.

„Dobře, tak nás veď,” souhlasil táta. Vzal maminku za ruku, ale Terezka se hned pověsila mezi ně. Vedla je pak rovnou na Zavadilku.

Stejný nápad mělo víc lidí. Po nové silnici kolem Zavadilky putovaly dvojice s dětmi i bez nich, osamělí chodci, i ti, co byli venku se psem. A takových bylo hodně. Když uviděli dogu, honem své pudlíky, kokry a velše přivolávali a raději přecházeli na druhý chodník.

Zato uličky Zavadilky byly liduprázdné. Jako by to bylo zapovězené území. S výjimkou topolové aleje. Hospoda, byla zase obležená a lidé si nosili domů džbánky piva.

A pak je Zbyněk uviděl. Kluky! Hráli v jedné příčné uličce hokej s gumovým míčem. Dva proti třem. Zbyňka hned napadlo, že by je mohl doplnit. Třeba by mu nějakou hokejku půjčili. A kdyby ne, mohl by třeba chytat v brance. Škoda že ztratil ten tenisák…

„Tati, já tu zůstanu.”

„A hele, kamarádi,” usmál se táta. „Co se dá dělat, budeme se muset obejít bez tebe.”

Ale maminka řekla: „Kluci ti neutečou. Jen pojď s námi.

„Jo, neutečou, co ty víš! Tati, aspoň na chvíli. Zatím to můžete vzít kolem Zavadilky.”

„Tak dobře,” zasmál se táta. „Ukaž, dej mi Cira a běž.”

Zbyněk poznal kluky, kteří se tuhle před hospodou vybavovali s Terezkou. Byl mezi nimi i ten pošťácký kluk. Jeho spoluhráč, takový habán, zrovna napálil pahýlem hokejky míček a ten proletěl až ke Zbyňkovi. Brána byla přes celou šířku ulice.

„Gól!” vykřikl pošťácký kluk.

Tři menší kluci protestovali.

„To neplatí! To bylo se šutrem!”

„Kdybych neuskočil, tak jsem ji chytil!”

„Čmejláku, pal znova!”

Zbyněk zvedl míček a chtěl jim ho hodit, ale to už se na něho ten dlouhý kluk obořil:

„Hele, přihraj to sem a odprejskni!”

Zbyněk neudělal ani jedno ani druhé. Donesl jim míček a kývl kamarádsky na pošťáckého kluka:

„Ahoj, nepotřebujete doplnit?”

„Ty ho znáš?” zamračil se dlouhán.

„Jenom podle psa. Má parádní černou dogu.” Potom se pošťácký kluk ušklíbl: „Je to škvárobetoňák.”

„Hned jsem si to myslel.”

Dlouhán šel pomalu k němu. Ostatní ho jako na povel obstoupili.

„Seš tu novej, co?”

Zbyněk se usmál a přikývl.

„Odkud ses přistěhoval?”

„Z Lažan.”

„Hm, nějakej Zapadákov. Do který třídy půjdeš?”

„Do sedmičky.”

„Ta doga, to je tvůj pes?” zeptal se pošťácký kluk.

„Je. Proč?”

„Kecáš!” ušklíbl se dlouhán. „Určitě je tvýho táty a ty; se s ním jen vytahuješ.”

„Je můj,” řekl Zbyněk.

„Kecáš!”

„Když myslíš,” pokrčil Zbyněk rameny.

„Hele, nejseš trochu drzej?”

„Ani se mi nezdá.”

„Ale mně jol” vyštěkl na něj dlouhán. „Seš drzej jako všichni škvárobetoňáci!”

„Když to víš, tak proč se ptáš,” odbyl ho Zbyněk.

„Ty si myslíš, že sem můžeš jen tak lízt, jo?”

„Jako každej jinej,” odsekl.

„Jako každej drzej škvárobetoňák!” vykřikl dlouhán a začal Zbyňka dloubat hokejkou. „Tohle si zapamatuj! jak sem ještě jednou vlezeš, nezachrání tě ani ten tvůj pes!”

Vrážel hokejku Zbyňkovi mezi žebra a bodal ho do břicha. Bolelo to pořádně, málem mu vyrazil dech. Zbyňkovi bylo jasné, že to ten kluk s vyhrožováním myslí naprosto vážně. Ustupoval před ním a uhýbal, ale dlouhán na něj nemilosrdně dorážel znovu a znovu.

„Čmejláku, dej mu hned!” křičel takový kulička, s kterým by byl Zbyněk brzy hotov.

Už neuhýbal, bránil se. Chytil mu ten pahýl a pevně držel. Přitom pořád ustupoval a táhl dlouhána za sebou. Vůbec nebyl tak silný, jak se zdálo. Pokoušel se hokejku vyškubnout nebo vykroutit, ale Zbyněk byl ve výhodě, protože držel zahnutý, konec.

„Pustíš to, ty šmejde! Nebo uvidíš, jak s tebou zametu!” Vztekle se Zbyňkem cloumal že strany na stranu.

Ostatní jen přihlíželi. Ani pošťácký kluk se nezamotal do tahanice. Nejspíš si myslel, že to není vůbec potřeba. Místo aby ho obklíčili, utvořili povykující hlouček.

Zbyněk toho využil. Jak se s klukem přetahoval, odvlekl ho na pár kroků od jeho kamarádů, a když se nejvíc vzpíral, pustil hokejku a prchal.

Dlouhán žuchl na zem, a kdyby byla silnice rovnější, určitě byl udělal celý kotrmelec nazad, takhle se ale přes ty tvrdé hrboly nepřevalil. Seděl, držel si záda a hekavě pokřikoval: „Tohle si šeredně odskáčeš!”

6. KAPITOLA

V noci konečně přišla bouřka. Cir se krčil na dětské postýlce. Z blesků a rachocení hromů měl vždycky strach. I teď Zbyněk na okamžik zahlédl jeho vyděšené očí, zablýsklo se a vzápětí se venku sesypala ohromná halda beden a rachot dlouze dozníval v ulicích sídliště. Kapky ramplovaly na podokenní plech a co chvíli se na něj vylil pramen nastřádaný kdesi v horních patrech. I při tom bubnování Zbyněk slyšel Cirův rychlý, sípavý dech.

„Cire, pojď ke mně!”

Shrnul peřinu ke straně a udělal mu místo. Znovu ho zavolal. Cir zvedl hlavu a nastražil uši. Vtom vystřelili z kanónu. Někde hodně blízko. Křach! Řacha, po které je člověk na chvíli dočista hluchý. Cir se přitiskl ke slamníku.

„No tak pojď, ty hlupáčku, čeho se bojíš? Cire!”

Pes proletěl plápolavým jasem dalšího blesku, skočil ke Zbyňkovi na postel a hned se k němu skrčil.

Za oknem v rozblikaném světle se déšť měnil v průtrž. Nehlučné šňůry vod visely v ulici…

Teprve jak se Zbyňkovi vracel sluch, narůstalo šumění a bubnování.

„Neboj se, náš dům má víc hromosvodů. A v peřinách by se nám stejně nic nestalo,” domlouval Cirovi, který se chvěl a trhaně dýchal.

Záblesk ozářil chuchvalce mraků, které se táhly nad střechou paneláku jako kouř vychrlený těžkou parní lokomotivou. Současně udeřil do několika míst. Obrovský černý pták rozhrábl elektrickým pařátem zem. Vzápětí po něm vystřelili.

Burácení dlouho doznívalo.

„Bouřka je stejně krásná!” vydechl Zbyněk. „Všude. Tam, i tady.” .

Jestli hodně naprší, na travnatém plácku na návsi budou teplá jezírka. Kluci budou běhat kalužemi bosí a hrát si na honičku a voda bude cákat na všechny strany a bláto taky. Panečku, proběhnout takovou hlubokou louží není jen tak. Když se do ní vletí rovnou, nestačí se ani roztáhnout ruce a už se přistává jak kachna na břicho. Kdepak, to chce nejdřív trochu přibrzdit a trochu se zaklonit, rychle se nadechnout, aby byl člověk lehčí, a pak to vzít zvysoka cvalem.

„Zato Honza byl srandista,” zasmál se při vzpomínce. „Měl trenýrky po bráchovi, a jak se v nich vymáchal, pořád mu sjížděly.” Hladil Cira a ten poslouchal. „Držel si je na břichu a měl věčně babu. Schytal největší cákance bláta, ale vůbec mu to nevadilo. Honza byl fajn kluk, že jo, Cire?”

Cir k němu natáhl chápavě hlavu.

„Kdoví, jestli takovýho ještě někdy poznáme,” povzdychl si Zbyněk.

Bouřka se vzdalovala, liják zeslábl a déšť teď vytrvale ševelil. Zákmity vzdáleného světla poletovaly po záclonách. Zbyněk se usmíval, byl daleko odtud a bosý čvachtal kalužemi. Cir usnul a chrupal jako děda vždycky po obědě na otomanu.

Za nějakou dobu ho Zbyněk probudil.

„Běž, Cire, hezky na svou postýlku. Nebo nás máma ráno načapá a bude se zlobit!”

Cir seskočil, protáhl se, zazíval, chvíli civěl do okna, matně ozářeného pouliční lampou, a pak se složil na svůj slamník a hned zase spal.

Zbyňkovi se to tak rychle nepodařilo, i když se snažil zaposlouchat do uspávajícího šumění deště. Hlavou se mu honily vzpomínky, krásné a smutné.

A smutné bylo i ráno.

Pršelo, ale nebyl to teplý letní déšť. Vítr ho honil ulicí sem a tam a sychravé chomáče se trhaly o televizní antény na domech. Ty jindy svítivě bílé zdi byly nyní omoklé i jakoby nasáklé šedí mraků. Mraky se ploužily nízko nad městem. Neprodyšné jako špinavá vata, těžké jako kouř z továren na předměstí.

Zbyněk by si nejraději přetáhl peřinu přes hlavu a vůbec nevylézal.

V kuchyni vyhrával tranzistorák.

Připomnělo mu to podzimní sychravé ráno, kdy se po vsi rozléhala pochodová muzika z tlampačů a vyprovázela brigádníky na pole nakládat řepu. Jak vítr měnil směr, hned bylo vyhrávání slyšet víc z horního a hned zase z dolního konce a jemu vždycky připadalo, že hraje současně několik kapel. Klukům se to houfování lidu pod obecním tlampačem docela zamlouvalo. Ostatně když má člověk gumovky, pláštěnku a bezvadné kamarády, tak mu nějaká plískanice nevadí.

Jenomže dneska ho nečekalo nic, co by mu pozvedlo náladu. Měl před sebou “jen pošmourný den.

„Počasí u nás ovlivňuje tlaková níže nad Islandem .. dolehlo k němu z kuchyně. „Bude většinou zataženo, místy bouřky, denní teploty poklesnou na jedenadvacet až třiadvacet stupňů. Zítra očekáváme počasí se zvětšenou oblačností…”

„Moc nadějně to s tím mým odletem nevypadá,” řekl táta. „Kdoví, jestli letadlo vůbec poletí.”

Zbyněk si vymýšlel, co by mohl dělat, kdyby táta neodjel. Mohli by se jít spolu koupat do krytého bazénu. Nebo by mohli jít do Kotvy a vybrat nějaký model letadla. Chtěl si postavit větroně s pořádným rozpětím křídel, už dlouho to měl v plánu, čekal jen na to, až se táta vrátí z Grónska, aby mu poradil a pomohl s polepováním, s tím si rady nevěděl. Jenomže se k tomu nedostali. A taky je pravda, že na to kvůli Cirovi dočista zapomněl, myslel jen na to, aby mu ho neodvedli.

A dneska už bylo pozdě, aby sháněl model. Na všechno už bylo pozdě. Ani dopolední kino by už nestihli. Ještě tak si narychlo zahrát šachy. Bez odvety. Ale to by stejně nebylo ono. Jak znal tátu, nechal by ho vyhrát. Určitě by si myslel, že by Zbyňka porážka na rozloučenou mrzela, a bylo by pozdě, aby ho přesvědčoval o opaku.

„Musím si ještě zajít na poštu,” slyšel tátu.

Cir najednou kňučel v předsíni u dveří a dožadoval se své ranní procházky, jemu déšť nevadil.

„Nevezmeš ho s sebou?” ptala se maminka.

„Jen bych ho venku uvázal. Ale Zbyněk, myslím, sliboval, že se bude o Cira starat, tak ho vzbuď.”

„Vždyť taky jo,” hlásil se Zbyněk. „Už jdu. Počkej chvíli, Cire.”

„Co se tak kaboníš? Dobré ráno,” přivítal ho táta.

Terezka se přihrnula v noční košili, kterou před časem vyškemrala na mamince. Byla jí dlouhá. Aby si ji nepřišlápla, ťapala jako čínská princezna.

„Jé, tati, ty už odjíždíš?”

„Copak bych mohl jen tak? Že bych ti nedal ani ahoj, ty moje kotě rozespalý!” Táta ji vzal do náruče a ona se ho chytla kolem krku. „Jdu jenom telefonovat.”

Jednou táta vyprávěl Zbyňkovi o Eskymácích, co žijí v polárních pustinách. Nejbližší sousedé to k sobě mají několik týdnů Jízdy psím spřežením. Navštěvují se zřídkakdy. Někdy to trvá roky, než se s někým setkají. To je pak důvod k velké a dlouhé radosti. Když potom někdo odchází, neloučí se, jen si hledí nákladu na svých saních a svých psů, a ti, co zůstávají, si jdou taky po své práci. Eskymáci nejsou při loučení nikdy smutní, věří, že ten někdo tu s nimi vlastně zůstává dál. Ve vzpomínkách. Proto se s ním nijak zvlášť neloučí. Bylo by to nezdvořilé.

Možná je to tak lepší, přemýšlel Zbyněk. S Honzou a Mirkem se taky nijak zvlášť neloučil.

Jestlipak na něho vzpomínají tak jako on na ně? Asi tolik ne. Člověk vždycky víc vzpomíná, když je sám a když se mu stýská.

Zbyněk se loudal s Cirem zmoklými ulicemi. Asfaltové chodníky se leskly jako černé zrcadlo. Kapky deště se od něj odrážely a rozstřikovaly se do drobných vodotrysků. Louže byly mělké a bez bláta, takové nijaké. Zato všude na pláních bylo bláta a jílu, že by tam člověk zapadl po kolena. Pěšinka k Zavadilce se proměnila v kluzkou břečku.

V sousední ulici na sídlišti zahlédl pošťáckého kluka. Měl na sobě dlouhý černý gumák s kapuci. Pod ním ukrýval náruč novin a ten svůj dvoukolák měl přikrytý igelitem. Zrovna přebíhal od jednoho vchodu ke druhému.

Zbyněk ale po včerejším výslechu a rýpání hokejkou — cítil ještě bolavá místa mezi žebry — ztratil chuť dát se s ním do řeči. Pochopil, že pro něj je Zavadilka zapovězené území a Zavadiláci že jsou jeho nepřátelé. I když pořád ještě docela nechápal proč. Jenom proto, že on je ze sídliště?

Když se vracel, málem se stal svědkem havárie. Zrovna na rohu před jejich vchodem. Do ulice se vřítila modrá dodávka s oranžovým pruhem. Rozstřikovala vodu do stran a kropila zaparkovaná auta špínou. Jak zahýbala k poště, dostala na mokré vozovce smyk, koly narazila do obruby chodníku, hodilo ji to na druhou stranu a přistála pár kroků od trabanta, který se krčil v zatáčce. Řidič vylezl, prohlížel kola a zkoušel, jestli se neviklají.

„Cire, představ si, že před chviličkou jsme šli po tamtom chodníku! Víš, jak to mohlo dopadnout?” nemohl Zbyněk odtrhnout oči od stop, které déšť rychle smazával.

Na chodbě si hrála Terezka se svou holčičí družinou.

Cir se oklepal a létaly z něho kapičky. Holky vyjekly a utíkaly se před tou sprchou schovat do výtahu.

„Nechceš Cira utřít?” zeptal se Terezky.

„Utřu ho a vyfénuju,” souhlasila nadšeně.

„Stačí, když ho utřeš. Hezky po chlupech.”

Svěřil Cira do její péče. A nejen do její. Holky o překot žadonily, jestli by taky nemohly Cira třít a drbat. Zbyněk jim to potěšení velkomyslně dopřál.

„Kde ses tak dlouho coural?” mračila se na něj maminka. „Vždyť jsi ještě nesnídal. Tak honem!”

„Nemám hlad.”

Šel do koupelny pověsit mokrou bundu. Maminka přišla za ním a potichu se zeptala:

„Poslyš, není ti něco?”

„ Co by mi mělo být?”

Připadáš mi divný. Opravdu ti nic není?”

„Ne, nic. Koukej, hlava se mi kroutí, ruce a nohy taky,” zašaškoval, ale spíš jako klaun, který se nikdy neusměje.

„Tak se, prosím tě, trochu ovládej, ano?” napomenula ho, ale pořád tak potichu. „Když Terezka uvidí, jak se nemožně tváříš, tak taky hned natáhne moldánky. Nechci, abysme jeli na letiště s ubrečenou muzikou. A teď se pojď najíst.”

Zbyněk nakoukl do ložnice. Táta měl po posteli rozložené hromádky prádla a věci. Skládal všechno do velké červené krosny,

„Ťati, nezapomeň si šle neboli kšandy!”

„Správná připomínka.”

„A zavírací špendlíky máš?”

„Mám.”

„A baterku?”

„Na co?”

„Kdybys v noci něco hledal.”

„Teď je za polárním kruhem celých čtyřiadvacet hodin den.”

„Hm. To mi uniklo.”

Zbyněk u snídaně přemýšlel, co budou dělat. V jedné věci měl jasno: Pojedou s tátou na letiště a pak se budou ještě chvíli dívat, jak startují a přistávají velká letadla. Jenomže do té doby měl ještě spoustu času. Co s ním?

Dojedl a připravil žrádlo Cirovi. Snad ho ještě Terezka a spol. nemají v parádě, chudáka!

Přede dveřmi našel pohozený hadr. Kdesi nahoře na schodech se ozval dupot, smích a vzrušený pokřik: „Už běží! Rychle!”

Dupot se změnil v dunění, jak několik párů nohou naskákalo do výtahu a vzápětí to v šachtě zahučelo a výtah sjížděl. Ale jen o dvě tři patra.

„Cire, tady jsme, poběž!” volala Terezka.

Holky vyjekly, dveře bouchly a výtah znovu zahučel. Jel nahoru.

„Cire, tady!”

Zbyněk slyšel, jak Cirovy tlapy pleskají o schody, pak rychlé hrabání, asi mu to klouzalo, když zatáčel kolem zábradlí, a do toho sípavý Cirův dech, který svědčil o tom, že bere tu honičku vážně. Holky zase sjížděly dolů. Tentokrát až do přízemí.

Cir se hnal po schodech. Proletěl kolem Zbyňka, přikrčil se, sklouzl se po předních a zadními prudce zahrabal, vybral zatáčku parádním smykem a už skákal po schodech.

„Cire! Cire!” pokřikovala Terezka a holky povykovaly s ní.

Zbyněk číhal u dveří ve třetím patře skrytý za rohem a čekal, až holky napadne zastavit právě tady. A dočkal se. Potom už jen přiskočil a rychle otevřel dveře.

„Milánkové, laskavě si přečtěte tuhle cedulku!” houkl dovnitř. „Prckové do deseti let nesmějí jezdit sami ve výtahu. Je vám to jasný?”

Tereza si vyzývavě stoupla na špičky: „No a?”

„Vytahování ti nepomůže. Prostě nemáš na tenhle stroj řidičák, a tím to končí,” zašklebil se na ni a pak s nadhledem přehlížel její vojsko, které se na něj zle škaredilo. Najednou ho napadlo, že by se k nim mohl přidat a aspoň si zkrátit dlouhou chvíli. Stejně nemá nikoho jiného, s kým by si hrál. A hned je náležitě poučil: „Musí s vámi jezdit někdo rozumný … A to jsem já!”

„To nemá cenu. Ty nám ,to budeš kazit,” protestovala okamžitě Terezka.

„Nebudu. Uděláme to takhle: Výtah bude jako ponorka, já budu kapitán a vy moje posádka.”

Holky na něj nechápavě koukaly.

„A Cir nás už nebude honit, ale bude po nás pátrat jako delfín vycvičený na objevování nepřátelských ponorek.”

„A proč nemůže být Cir pes, když je pes?” namítla Terezka.

„Protože se nemůže potápět do hlubin. A protože se řídí podle čichu, a ten je ve vodě k ničemu. Delfín poznává po sluchu. Má v mozku zvláštní radar, děsně citlivej. Stačí?”

„Náhodou nás Cir slyšel, tak co!”

„Bodejť by vás neslyšel, když dupete a rvete jako tlupa paviánů! To teď musí přestat! Cire, sed a čekej, až tě zavolám! “

Cir dával najevo rozhodně víc zaujetí a zvědavosti než holky. Zbyněk se na ně velitelsky podíval:

„Posádko, na můj povel, za mnou!”

Zamířil ke schodům, ale nikdo ho nenásledoval.

„Říkám za mnou,” vyjel na Terezku, která stála jak osel na mostě. „Nastoupit na palubu přece můžeme jen nahoře nad hladinou. Tak rychle a potichu!”

Trochu to s nimi pohnulo, ale už na obrátce v šestém poschodí Terezka brblala:

„To je pitomý.”

„Co se ti zase nezdá?”

„Tohle vůbec není legrace.”

„Protože tomu nerozumíš. Víš vůbec, co je to napínavá hra?”

Nechtěla před ostatními, vypadat hloupě, a tak raději mlčela.

V posledním patře přivolal výtah a dal jim instrukce: „Až se nalodíme, dám povel k ponoření. Kormidelník zmáčkne knoflík. Kormidelníkem jmenuju Terezu.” Chtěl ji tím nalákat. Věřil, že ostatní holky půjdou za ní. „Posádko, nalodit!” zavelel. Když se namačkali dovnitř, zavolal na Cira a dal rozkaz Terezce: „Kormidelníku, zmáčkni knoflík, klesáme na dno!”

Jezdili nahoru a dolů jako předtím. Jenomže jediný, koho to teď bavilo a kdo se při tom usmíval, byl Zbyněk. A potom to ovšem bavilo ještě Cira. Zbyněk si to pochvaloval:

„Tohle je panečku vrcholná zkouška psí inteligence!”

„Delfíní,” připomněla mu Terezka.

Seděla na bobku v rohu kabiny, holky dřepěly proti ní a ona na ně dělala opičky. Když se Zbyněk otočil a loupl po ní očima, chytla se za nos, aby nevyprskla, a kulila poťouchle oči. Holky docela nejapně chrochtaly do dlaní.

„Zbyňku, vsaď se, že nedosáhneš na strop!”

„Kliďánko levou,” usadil ji,

„Tak to tedy dokaž!”

Zbyněk nadskočil a bouchl rukou do stropu, aby bylo jasno. Když dopadl, kabina se otřásla a zavrzala.

„Hm. To jsem si mohla myslet. Blbeček až do stropu!”

Takovou drzost nemohl nechat bez pomsty. Výtah právě zastavil v osmém patře. Natáhl se přes Terezku a stiskl tlačítko zase do přízemí.

„Auú!”

„Co se ti děje?”

„Auúú! Jaúúú!” úpěla Terezka a tloukla ho pěstí do holeně.

„Prosím tě, co vyvádíš?” Ještě víc jí přišlápl prsty a teprve potom řekl: „Jé, promiň, já nechtěl.”

Terezka vyskočila, držela si levou ruku, která jí visela jako zvadlá ploutev, a prohlížela si ji přes slzičky. Zkusila s ní trochu zatřepat a roztáhnout prsty.

„Ukaž, co se ti stalo?” poškleboval se. „Nechceš, já ti to pofoukám?”

Terezka rázem zapomněla na bolest. Vzlykot se jí zadrhl v krku, prudce zadržela dech a pak vší silou strčila do Zbyňka.

Padl zády na dveře čtvrtého poschodí, které právě míjeli. Výplň ve dveřích z drátkovaného skla zapraskala, výtah se zastavil, světlo uvnitř zhaslo.

„Seš normální, ty cvoku!” rozkřikl se na Terezku, až mu přeskočil hlas. Ohmatával si hlavu a sykal bolestí. Na zádech mu to rozedralo košili a odřeniny ho pálily jako čert.

Terezka se polekala, když viděla, “co natropila. Ale ten úlek trval jen chvíli, jen co se Zbyněk přesvědčil, že si hlavu nerozbil a krev mu neteče. Potom se na něj znovu nepřátelsky mračila.

„Já chci jít domů,” řekla jedna mrňavá holka. Tohle se jí už pranic nelíbilo. V kabině bylo šero. Taky ostatní holky se tlačily ke dveřím, jenomže je nemohly otevřít. Strkaly do nich, společně se do nich opíraly, ale nebylo jim to nic platné. Pak začaly strkat pro změnu do Zbyňka a dožadovaly se, aby je pustil.

„My to na tebe řekneme!” vyhrožovaly už plačtivě.

„Terezko, ať nás pustí!”

„Zbyňku, hned otevři! Slyšíš!”

Zbyněk zmáčkl tlačítko do čtvrtého patra. Výtah se nepohnul. Zmáčkl třetí a zase nic. Druhé — taky nic. Postupně mačkal tlačítka do všech pater.

„Já si už nechci hrát,” ozvalo se z holčičího chumlu.

„Já taky ne,” zavrčel.

U tlačítka označeného jako nouzový zvonek zaváhal. Má ztropit poplach a vzbouřit dům. nebo radši počkat, až někdo půjde?

Pokoušel se lomcováním uvolnit západku dveří. Výtah uvízl asi čtvrt metru pod úrovní patra.

Přiběhl Cir a radostně skákal na dveře.

„Běž domů a přiveď tátu nebo mámu,” zavolal na něj.

Cir nechápal, co po něm chce, a skákal na dveře dál.

„Přestaň, Cire! No tak! Jdi domů! Domů!”

Dosáhl jen toho. že Cir stál nerozhodně před výtahem a kňučel.

Zbyněk mu za matným sklem ukazoval, kam má jít:

„Dolů! Koukej, tamhle!”

Cir ta Zbyňkova výmluvná gesta pochopil po svém. Lehl si na podlahu a dělal, že je hodný pes.

„Co když nás odtud nikdo nevysvobodí?” zeptala se Terezka teď už poplašeně. „Co když se to s náma utrhne?”

„Nesmysl. Tohle by se neutrhlo, ani kdybyste každá vážila metrák. A kolik vážíš, no?”

„Dvacet dva,” pípla Terezka.

„Tak vidíš,” uklidňoval ji.

„Já se bojím,” začala jedna holka vrnět a hned se k ní přidaly druhé.

„Má-mín-kóó!” zavřeštěla najednou Terezka.

Zbyněk po ní skočil a zacpal jí pusu.

„Ty radši mlč! Vrazilas do mě a rozbilas výtah!”

„Tys to zavinil! Ty! Ty! Ty!” huhlala mu do dlaně a pokoušela se ho kousnout. Nakonec se jí to podařilo. Znovu zavřeštěla: „Má-míín-kóó!” Ostatní se k ní přidaly.

Nahoře se rozlétly dveře a nějaký muž huboval: „Co tak řvete! To si neumíte hrát bez rámusu? Copak je barák ňáký hřiště nebo co?”

Na holky to platilo, už ani nepíply. Cir vyskočil a vrčel, asi se mu nelíbil ten podrážděný hlas. Zbyněk ho potichu okřikl a potom zavolal:

„Prosím vás, pomozte nám! Jsme ve výtahu a nemůžeme ven!”

„Co jste to zase vyváděli, co?” houkl muž a bylo slyšet, jak dupe po schodech.

„Najednou se to zastavilo a nemůžeme otevřít,” nechával si Zbyněk větší část pravdy pro sebe.

Odshora i odzdola se ozývaly další hlasy.

„Co se děje?”

„Děcka jsou ve výtahu,” vysvětloval muž.

„Katuško?”

„Maminko!” ozvala se plačtivě Katuška.

„Neboj se, holčičko, pan Zachar vám pomůže. Jenom to musíš ještě chvíli vydržet.”

„Nejdřív odežeňte toho psa. Čí je to doga?” zabručel pan Zachar. Stál na schodech a bál se přiblížit. Cir na něj vrčel,

„Cire, domů!”

Zbyněk poznal po hlase maminku.

„Paní, neměli byste toho psa nechat jen tak pobíhat po baráku. Tady na to nejsme zvyklí,” vyčetl mamince hned pan Zachar.

„Zbyňku?”

Maminka si nebyla jistá, jestli tam Zbyněk je, ale přesto jako by něco tušila. Zbyněk to poznal podle toho, jak tu otázku nechala viset ve vzduchu. Ohlásil se pokorně:

„Ano, mami?”

„Slyšels? Příště Cira nepouštěj!”

„Ano, mami.”

Pan Zachar na zkoušku zalomcoval dveřmi výtahu a potom znovu huboval: „Výtah není žádná hračka, aby se v něm rajtovalo! Máte někdo klíč od strojovny?”

„Ten mají nahoře Malinovi. Jenomže jsou myslím na dovolené.”

„Někdo v sousedství bude mít určitě klíč. Mohl by se hodit, klíče od vchodů Jsou taky pro celý blok stejný,” usoudila jedna maminka.

„No nevím, nevím,” mručel pan Zachar. „Zkusit se to může. Paní, počkejte tu u dětí, my to zatím oběhneme.”

Zbyňkova maminka zůstala u výtahu sama. Za chvíli doznělo i dupání po schodech, bouchly domovní dveře a najednou byl naprostý klid. Holky uvnitř seděly na podlaze. a ani nedutaly, ustrašeně po sobě pokukovaly a šmudlaly si po tvářích slzy.

Maminka se naklonila ke dveřím a tlumeným, nicméně naléhavým hlasem se zeptala:

„Zbyňku, jak se to stalo?”

„Za všechno může Zbyněk!” vykřikla hned Terezka.

„A co ty? Ty seš svatoušek, jo?” vyjel na ni Zbyněk.

„Mami, zeptej se holek, kdo to zavinil. Uvidíš, jenom se jich zeptej!” vyhrkla Terezka a vzápětí se jich sama ptala: „Ze to udělal Zbyněk? Že jo!”

Než mohly něco říct, Zbyněk vykřikl:

„Ale žes mi rozbila hlavu, to už nepřiznáš, co?”

„Mami, mě hrozně bolí ruka. Asi ji mám zlomenou. Zbyněk mi na ni naschvál skočil!” Terezka si najednou tiskla ruku na břicho a znovu skučela bolestí.

„Tohle spíš vypadá, že máš průjem,” posmíval se jí Zbyněk.

,,Tak to stačí. Už si to umím představit,” okřikla je maminka. „Mám sto chutí vás tu nechat a odvézt tátu na letiště bez vás.”

„Mami, ne! To ne! Přece mě tu takhle nenecháš!” Terezka se vrhla ke dveřím. „Viď, že neodjedeš!”

„Měla bych to udělat. Zasloužila by sis to. Oba byste zasloužili …”

„Maminko, já už budu hodná …”

„Tak si sedni a čekej!” zavrčel na ni Zbyněk.

Terezka ho kupodivu poslechla. Dřepla si a podepřela si bradu. Zlomená ruka jí už zřejmě zase srostla.

Zbyněk si obvykle věděl rady, když ho mělo potkat něco nepříjemného. Třeba byly dny, kdy mu ve škole hrozilo zkoušení skoro každou hodinu. Takový den se pak ráno špatně vstávalo. Kdyby nechal starostem a obavám volný průchod, narostla by mu cestou do školy určitě koňská hlava. Ale nač si to zlé, co ho čeká, připouštět? Co se má stát, ať se stane, když se toho budu bát, bude to ještě horší, říkal si v takových případech. Schválně na to nemyslel, zato si horlivě vymýšlel, co bude dělat pak. Vždycky si našel něco, na co se mohl těšit.

Docela dobře si vzpomínal, kdy se to naučil. Tehdy, jak si roztrhl stehno na Mirkově skládacím kole. Ted už ani přesně nevěděl, jak se mu to stalo. Pamatoval si jen tolik, že jezdili terénku a vyměnili si kola. Jeden kopec na těžké skládačce nevyšlápl, musel seskočit, rozkročil se a najednou se mu po vnitřní straně stehna řinula krev. Vůbec to nebolelo, ještě stačil dojet na svém kole domů. Když ho maminka vezla autem do nemocnice, měl strach, že vykrvácí. Na tohle se pamatoval až moc dobře. Maminka ho utěšovala, že za chvílí to bude mít za sebou, ale jemu se zdálo, že všechno trvá hrozně dlouho, cesta tam, čekání v ordinaci, čekání na vozíku, jen s narkózou to pak šlo rychle, nenapočítal ani do pěti a spal. Když to měl za sebou, maminka mu koupila žvýkačky a polárkový dort. Ano, teď už věděl, jak na to: vždycky si řekl, za chvíli to budu mít za sebou, a představil si, co pěkného ho čeká …

„Mami, už jdou?”

Měl dojem, že ji slyší přecházet na chodbě kolem oken.

„Kolik je hodin?”

Neodpovídala. Usoudil, že se hněvá víc, než si myslel.

„Maminko, seš tu?” vyplašila se Terezka.

Zbyněk si uvědomil, že jako nejstarší tu má určitou odpovědnost. „Maminka šla nejspíš říct tátovi, co a jak.” Vytáhl kapesník a začal jedné holce po druhé utírat tváře. Napadlo ho, že by je měl zaměstnat a přivést na jiné myšlenky.

„Co myslíte, za jak dlouho nás vysvobodí? Schválně budeme počítat. Vždycky když bude šedesát, zvedneme prst. Na prstech potom spočítáme minuty.”

„Já neumím počítat,” přiznávala se Katuška.

„Tak se to aspoň naučíš. My budeme počítat s Terezou nahlas a vy s námi. Tak pozor, Terezo, začni.”

„Jedna … dvě … tři…”

„Rychleji!”

Počítali a ukazovali si na prstech minuty. Málem v tom brebentění přeslechl tátu.

„Tak, zbojníci, doufám, že vás už roupy přešly a že vás tady můžu nechat mámě pro potěšení.”

„Ty už jedeš?” Zbyněk vyskočil a přitiskl nos na matné sklo. Táta měl na zádech krosnu. Ten hrbatý obrys viděl zřetelně.

„Už musím jít. Nestihl bych letadlo.”

„Ale přece…”

Zbyněk se teprve teď cítil uvězněný.

„Zrovna takhle jsem si odlet nepředstavoval, ale nedá se nic dělat. Koukejte mi napsat, jak jste se polepšili!”

„A ty mi taky napiš,” hlesl zklamaně Zbyněk.

„Mně taky!” pípla Terezka.

Maminka jim řekla, že jde tátu vyprovodit jenom před dům. Terezka se honem ptala:

„Ale vrátíš se brzo? Že jo?”

Zbyněk zavřel oči, opřel hlavu o stěnu kabiny a představoval si, ,jak se tátovo letadlo žene po rozjezdové dráze, příď se odlepí od země, dlouhý trup se zvedne a jako obrovitá labuť stoupá do mraků …

Jenomže od nebude stát na terase a nebude mávat!

Ted už mu bylo jedno, jak dlouho to bude ještě trvat, než výtah otevřou. Bylo mu smutno a chtělo se mu brečet a najednou proti tomu neměl žádnou obranu. Na co se mohl dneska nebo zítra těšit? Na nic. Kamarády neměl, nevěděl, kam jít a co dělat. Svezl se na dno kabiny a zkoušel na nic nemyslet. Bzzz, dělalo mu prázdno v hlavě, bzzz, opakoval Zbyněk neslyšně, jen a jen pro sebe, aby zahnal myšlenky a zapomněl na čas.

Hlasy dole ho vyrušily. Nejvíc byl slyšet pan Zachar.

„Už vím, jak na to. Stačí sehnat ocelový drát a odtlačit kolečko, co drží západku ..,”

7. KAPITOLA

Kolik by měl mít člověk denně nápadů? Dva? Aspoň dva. Aby s jedním vystačil na dopoledne a s druhým na odpoledne. Nebo čtyři. To by bylo samozřejmě lepší. Začít hned ráno a mít taky něco na večer. Jenomže kolik musí člověk vymyslet těch nijakých, než konečně přijde na něco, do čeho stojí za to se pustit? A vůbec, proč jsou dny v létě tak ukrutně dlouhé!

Co to říkal táta? Za polárním kruhem je teď celých čtyřiadvacet hodin den. No nazdar! Tam jen tak s nějakým nápadem člověk nevystačí.

Ale kdybych byl teď v Grónsku, to by se dalo dělat věcí!, pomyslel si Zbyněk. Dopoledne bych šel lyžovat a odpoledne by mě tahal Cir na saních a potom bychom spolu postavili iglú a třeba si na chvíli zalezli dovnitř, hezky si to zadýchali, stěny by byly hlaďoučké jako zrcadlo, a kdybych si lehl, tak bych se v nich viděl, nemusel bych se bát ošklivých snů, ani strašidel, protože když je pořád světlo, tak nic takového neexistuje.

Dneska v noci ho strašil stěhovák. Ten, co vypadal jako zápasník. Zbyněk byl uvězněný ve výtahu. Najednou stěhovák povídá: „Když přestaneš kamarádit s Honzou, tak tě vytáhnu.”

„Ne.”

„Rozmysli si to!”

„Nikdy.”

Stěhovák zmizel, pak to začalo hrozně skřípat, výtah pomalu popolézal nahoru, proboural střechu a vyjel ven. Stěhovák se šklebil. „Tak co?” „Je to můj kamarád!” Stěhovák si naložil výtah na záda a nesl ho po střeše pryč. Najednou byli na ulici, a když se výtah zastavil, Zbyněk vystoupil a byl na Zavadilce. Vzápětí se na něho vrhli kluci. Ten dlouhán mu rozkázal, aby udělal na balkóně sto kotrmelců. Balkón se táhl přes celý panelák jako pavlač a neměl zábradlí. Zbyněk se podíval dolů. Byl hrozně vysoko. Posmívali se mu: „Ted se bojíš, když tu nemáš psa!” Zbyněk opatrně udělal kotrmelec, a jen taktak že se neskulil vedle. Cir mu běžel pres ten dlouhatánský balkón na pomoc. Jenomže se tu objevil zase stěhovák, nesl na zádech nějakou černou skříň. Zbyněk jen zahlédl, jak Cir uhnul a skočil do prázdna. Stěhovák donesl tu skříň až ke Zbyňkovi. Byla to velká rakev. „Mně nic nevyčítej,” řekl stěhovák, „varoval jsem tě, že mu jednou lupne v bedně a skočí dolů.” A ten dlouhej kluk hned poroučel: „Tak teď ty!” Se Zbyňkem se všechno zatočilo a v posledním zlomku sekundy ho napadlo, že až se probudí, bude učit Cira létat.

A skutečně! Když se pak probudil, měl toho plnou hlavu: Musí Cira naučit létat!

Byl z toho snu tak vystrašený, a tak živě všechno viděl, že to bral vážně. Chvíli měl pocit, že dneska má před sebou strašně důležitou věc, kterou musí udělat. Jasně že to byla ztřeštěnost. Ale sotva si to uvědomil, došlo mu, že nemá nic, do čeho by se dneska pustil. Na tu podivnou příhodu se stěhovákem nemohl zapomenout, pořád měl pocit, jako by se to doopravdy stalo. I tu úzkost pociťoval.

Kolikrát se může člověku zdát stejný sen?

Zeptal se na to maminky. Už se na něho kvůli tomu včerejšímu výtahu nezlobila. Aspoň tohle bylo něco, s čím mohl dneska počítat.

„Když se člověk na něco těší a po něčem touží, tak se mu to zdá třeba každý den,” odpověděla.

„A co když se mu zdá něco, čeho se bojí?”

„Čeho se bojíš? Nechceš mi to říct? Třeba se toho pak už nebudeš bát.”

Najednou mu přišlo hloupé vykládat o něčem, co se vlastně nestalo.

„Ničeho. To jen, že mě to napadlo.”

Šel ven s Cirem. Bloudili po sídlišti a on přitom pořád čekal, že ho něco napadne, co ho vysvobodí z té hrozné nudy.

Jindy byly ulice přecpané zaparkovanými auty. Dnes byla sobota. Na parkovištích zůstalo jen pár vozů. Každý má kam jet, jenom já ne, pomyslel si. A tenhle pocit v něm sílil, až konečně dostal nápad, který stál za to. Pospíchal honem domů.

„Mami, chceš něco vidět?”

„Copak?”

„Schválně se pojď podívat!” Vedl ji do svého pokoje k oknu. Odtud bylo vidět do ulice. „Koukej!”

„Co má být?”

„Nezdá se ti něco divný?”

„Já nevím. Terezka! Myslela jsem, že si hraje venku. Kde je?”

„Ach jo, ty vůbec neumíš hádat. Tereza si hraje za barákem mezi hromadama. Tak co, dáš se poddat?”

„Asi budu muset.”

„Copak sis nevšimla, že před domem stojí už jen jediný auto? Samotný, samotinký!”

„Máš pravdu, náš kombík. A co má být?”

„Všichni někam jeli. Tak mě napadlo, že bysme mohli taky.”

„Kam?”

„Třeba do Lažan.“

„Ne, Zbyňku, netrap mě s tím. Někdy později se tam rozjedeme, ale teď ještě ne.”

Další přemlouvání mu překazila Terezka. Přihrnula se a ptala se maminky, jestli si může přivést Adélku a dívat se s ní na pohádku. Maminka jim pustila televizi a první, kdo se před ní zvědavě uvelebil, byl Cir. Zbyněk otráveně odpochodoval do svého pokoje. Nenapadlo ho nic jiného než přerovnávat poštovní známky z jednoho alba do druhého.

Byla to nějaká legrační pohádka. Holky se tak řehtaly, že to Zbyněk nevydržel a šel se kouknout. Když pohádka skončila, holky odešly, ale Zbyněk zůstal sedět dál.

„Běž taky chvíli ven!” domlouvala mu maminka.

Jen zabručel: „Nemám s kým.”

„Tak proč si nenajdeš kamaráda?”

„Copak myslíš, že je to tak snadný?”

„Nemyslím. Jenomže čučením na televizi si kamaráda nenajdeš!”

„Já taky žádnýho hledat nepotřebuju!” odsekl a zavřel se ve svém pokoji. Rozhodl se, že napíše Honzovi.

Jenomže čím déle seděl nad čistým papírem, tím víc mu ten nápad připadal nesnadnější, až se mu nakonec zdál docela nemožný Neměl o čem psát. Nezažil tu ani žádnou legraci, ani nic zajímavého. Ale pak ho přece jen něco napadlo. Co kdyby Honzu pozval, aby k nim přijel na prázdniny? Aspoň na pár dnů, než pojedou s tátou tábořit.

Šel se zeptat maminky.

Seděla u pracovního stolu — což bylo ohromné rýsovací prkno na takových jesličkách vyztužených trnoží — a něco slabounce předkreslovala na čtvrtku. Sotva se s tím na stůl vešla, protože kolem měla samé skleničky, vázičky a plechovky, a z nich trčely spousty fixů, násadek, štětců, tužek a ve všelijakých krabicích a krabičkách mela tuby barev, bělob a lepidel, lahvičky tuší a laků.

Zbyněk hned zavětřil, protože ty malířské vůně rád čichal.

,,Tak už sis vybalila nádobíčko?”

„Jak vidíš. Chystám se dělat.”

„Hm. Ty se máš.”

„Ani bych neřekla,” vzdychla.

Zbyněk jí zvědavě nakoukl přes rameno.

„Ale jo. Máš něco, co tě baví.”.

Maminka uměla nakreslit každé zvíře. Snad by svedla i tenkozobce opačného. A rozhodně by měl vykulené oči, protože kukadla, to byla její specialita. Všechna její zvířata vypadala hrozně moudře, anebo děsně vesele.

Zbyněk nad tím pokrčil rameny. Třeba to někomu připadá zajímavé… Pověděl jí o svém úmyslu.

,,A nepočkáš s tím pozváním?” namítla.

„Na co?”

„Třeba až se v Praze trochu vyznáš, abys mu mohl něco ukázat.”

„Prosím tě! To bude trvat! Nejmíň rok!”

„Tak ho pozveš za rok.”

„To už se mnou nebude kamarádit.”

„Na opravdové kamarády člověk nezapomíná, i když je nevidí třeba radu let.”

„Ty prostě nechceš, aby přijel, to je to!”

„A víš, že máš pravdu? Opravdu nechci. Nechci, aby přijel a byl potom zklamaný.”

„Proč, prosím tě?”

„Protože by tady našel kluka, který neví, kam jít a co dělat…”

„A ten kluk, to myslíš, že jsem jako já, jo?”

„Nečerti se a přemýšlej,” řekla maminka klidně. „To bys vážně chtěl, aby Honza potom doma vykládal, jaká to byla otrava, bloumat v tom vedru po sídlišti?”

Zbyněk svěsil hlavu. Bylo to tak, jak maminka říkala. Ani do zoologické zahrady by netrefil. Jedině že by…

„A ty bys s námi nešla?”

„Promluvíme si o tom třeba na podzim, ano? To bude na procházky po Praze vhodnější doba.”

„No jo, já vím, teď máš moc práááce,” zanotoval Zbyněk tu její známou písničku.

„Ano, mám. V pondělí to musím odevzdat.”

Potom seděl ve svém pokoji a díval se ven. Byl zase tam, kde předtím. Měl před sebou dlouhý nudný den a čekala ho ještě nudnější neděle.

II. ČÁST

KDO TO MYSLÍ DOOPRAVDY

1. KAPITOLA

Bylo tam báječně. Teplá a docela čistá voda, písčitý břeh a písek na dně, kolem les a voněl tam mech a jehličí. A nebylo to daleko, jen půlhodina jízdy autem. Hotový zázrak. Objev nad objevy. Poloostrov se zálivem, kde se člověk může dosyta vyřádit a být šťastný jako blecha. Dík tomuhle zázračnému objevu se přízrak loudajících se hodin a pustých nedozírných chvil rozplynul.

S Cirem se taky stala změna. Ještě v sobotu ráno znuděně pobíhal po trávnících a očichával nezajímavé lidské stopy. Když se pak brzy po poledni naskládali s dekami, osuškami a nafukovačkami do kombíku a vyrazili pryč z těch slepých, žhavých ulic, ňafal na,všechny škodovky v protisměru, jako by se jim smál, že jedou tam, odkud oni prchají.

Zbyněk měl plnou hlavu sobotních a nedělních dojmů a potřeboval o tom někomu povědět. Sotva se vrátil s Cirem z ranní procházky, pustil se do psaní.

9. července

Ahoj tatí!

Chci ti napsat dlouhatánský dopis, protože je mi dobře. Jezdíme se koupat k Labi. Až se vrátíš, tak tě tam hned zavedu, abys viděl, jak je to tam senzační. Na břehu je spousta placáků, takže se může báječně závodit, kdo udělá víc žabek. Budeš mít se mnou co dělat, protože se mi už třikrát podařilo zátoku přežabičkovat. Závodil jsem s jedním klukem. Jeho táta má windsurf a jezdí sem trénovat. Trénujou tam i jiní. V sobotu jsem napočítal osm plachet, v neděli jedenáct. Labe je tam široké jako rybník. Je to slepé rameno, a dlouhé je hrozně moc, takže když plavou surfy dozadu za zátočinu, trvá jim to hodinu, než se zase objeví. Ten kluk je docela fajn, slíbil mi, že se svezeme na surfu, až táta nebude trénovat. Zatím ale trénoval pořád. Tak jsme spolu cvičili Cira aportovat. Jemu se Cir hrozně líbí a chtěl, abych ho s ním skamarádil. Tak jsem ho skamarádil. Hráli jsme pak v lese mezi stromy na honičku a Cir měl dobrovolně pořád babu. Domluvili jsme se, že se tam dneska odpoledne zase sejdeme. Jenom jestli se maminka vrátí z města včas. Ale snad ano, protože jí se tam taky líbí. Dokonce tolik, že kvůli tomu málem nestihla nakreslit obrázky. Doháněla to vždycky večer a dneska to jela odevzdat. Jediný člověk, kterému se tam nelíbí, je Tereza. Teď zrovna není doma, lítá někde venku s holkama. Ta pořád někde lítá. Víš, jak jsou za domem ty hromady? Holky jim říkají hory. Takže Tereza je nejspíš na horách. Nejradši by se tam odstěhovala. Udělala si tam hnízdo nebo co a do něj holky natahaly, kde co našly, a našly toho hrozně moc, dokonce i pérovací sedadlo z náklaďáku. Tereza pořád otravuje, abych jim pomohl udělat střechu. Jenomže já mám báječnou výmluvu, protože od toho uvíznutí ve výtahu mám zakázáno se mezi mrňavý holky plíst.

Maminka nám slíbila, že koupí ve městě nafukovací člun. Ták jsem zvědavý, jestli ho sežene a jaký bude. No a já zase Tereze slíbil, že s ní budu na tom člunu blbnout, takže se asi nechá zlákat a nebude protestovat. Stejně by jí to nepomohlo. Škoda že ten kluk není odtud, ale bůhví odkud. Jinak bysme spolu mohli kamarádit a nebyla by to taková nuda, jako když tady nemám co dělat.

Ták se měj moc fajn.

Tvůj Zbyněk

P. S. Tati, tak mě napadlo, jestli bysme si taky neměli vyrobit windsurf, když je to slepé rameno tak blízko. Nejdůležitější prý je sehnat dobrý stěžňový kloub. Co ty na to?

Dopis složil a strčil do obálky, a ta se nafoukla jako polštářek. Představil ti tátu, jak to uznale potěžkává. Tak dlouhý dopis se mu ještě nepodařilo napsat.

Zavolal na Cira, který si hověl ve svém stinném koutě na balkóně. Měl tam starou deku. Okamžitě přiběhl a dával najevo radost, jako kdyby už větřil vůně labské zátoky.

„Kdepak, kamaráde, nejdřív musíme na poštu a pak nakoupit.”

Maminka mu nakázala, aby dohlédl na Terezku. Ale to ještě neznamenalo, že si ji má pověsit na krk. Stejně by s ním nešla.

Holky měly novou zábavu. Přes jednu hromadu položily prkno, a aby se tolik neprohýbalo, položily na ně ještě jedno. Vznikla tak houpačka. Dokonce kolotočová.

„Hele, ne aby ses zase někde toulala!” napomenul Terezku.

Na poště odestál menší frontu. Zena za přepážkou od něj vzala beze slova dopis, přečetla adresu a hodila ho na váhu. Pak lepila na obálku jednu známku za druhou. Až se Zbyněk začal obávat, jestli bude mít dost peněz na odeslání i na nákup.

Kolem Cira, kterého nechal uvázaného u lavičky před poštou, se ochomýtal pošťácký kluk a něčím ho krmil.

„Co to do něj cpeš?” obořil se na něj Zbyněk. „Doga není prase, tu nemůžeš krmit od rána do večera. Svý už dostala.”

„Tak na! Sežer si to sám!” houkl posměšně kluk a hodil mu svačinu.

Zbyněk měl rázem upatlané obě ruce. Chleba s rozehřátým máslem a salámem mu vypadl na zem a Cir to okamžitě slupl. Zbyněk neměl ani kapesník, aby si ruce otřel. Dostal na kluka vztek. Ten si sebral své saky paky a koukal honem rychle zmizet. Zbyněk si umyl ruce v písku a pak si je očistil v trávě. Vzal Cira a rozběhl se za klukem, který když uviděl, že se za ním žene, začal utíkat taky. S nadskakujícím dvoukolákem a brašnou, která mu plandala na boku, nemohl běžet tak rychle jako Zbyněk. Toho navíc táhl Cir. Kluk pádil ze všech sil.

Najednou dvoukolák nadskočil, připletl se klukovi pod nohy a ten se rozplácl i s brašnou. Byl to šeredný pád, od slunce vyprahlá zem byla tvrdá jako beton, a kdoví jestli to doopravdy nebyl zapomenutý panel, co zpevnilo krunýř hlíny. Kluk přejel po tom struhadle po břiše.

Zbyněk se zastavil opodál a pozoroval ho, jak se svíjí. Vlastně ani nevěděl, proč se za ním tak hnal. Takovouhle havárku považoval za příliš velký trest za to, že ho kluk naštval.

Dvoukolák odletěl stranou do vzrostlého plevele. Zbyněk šel a vytáhl ho na pěšinu.

„Nechceš pomoct?”

Kluk se na něj nenávistně podíval a jen sykl: „Starej se o sebe, škvárobetoňáku pitoměj!”

„Já nemůžu za to, co se ti stalo.” Zbyněk mu položil dvoukolák k nohám a řekl na usmířenou: „Běžel jsem za tebou z legrace. Fakt!” Sám tomu chtěl věřit, a proto dodal: „Náhodou mám stejnou cestu jako ty.”

Kluk zatínal zuby a pokoušel se vstát.

„Dám ti z legrace do huby! A taky pořádně! Uvidíš!” vyhrožoval, ale neudělal to. Vzal brašnu a dvoukolák, na Zbyňka se už ani nepodíval a belhal se pryč.

Zbyněk šel pomalu za ním až k silnici. Tam se jejich cesty rozcházely. Kluk zamířil ke svému domovu a Zbyněk za ním hecířsky zavolal: „Tak ahoj! Až budeš fit, můžeme si to rozdat.” Přeskočil panelákovou barikádu a ocitl se ve stínu Topolové ulice.

Stín byl všude, jenom ne tam, kde ho bylo nejvíc zapotřebí. Na dlažbě před krámem. Slunce tam pražilo a chodník sálal. Někteří z těch, co tam stáli, si chránili hlavu plážovými čepičkami z kapesníků svázaných do růžků.

Cira odvedl stranou, vodítko jen tak pohodil, protože na uvázání kolem kmene bylo krátké, a šel si stoupnout na konec zástupu.

Tohle bylo jiné čekání než v prodejně na vesnici. Tam si lidé krátili dlouhou chvíli povídáním o všem možném. Tady nikdo s nikým neprohodil málem ani slovíčko. Zbyňka napadlo, že se tu třeba lidi spolu vůbec nekamarádí. Co když to nezavinily prázdniny, že tu ještě nenatrefil na kluka, s kterým by se dalo pořádně promluvit, ale co když je to způsobeno tím, že se tady kluci po sobě nijak zvlášť neshánějí, třeba si jen zatelefonujou, a konec, ano, co když je to tak?

Najednou ho začaly bolet nohy. Nejradši by si sedl. Třeba i na tuhle betonovou dlažbu, ze které na člověka horko přímo dýchá. Podíval se po Cirovi. Hověl si klidně pod stromem. Tomu bylo lip. Ach jo, co jsem komu udělal, že tu musím takhle tvrdnout, povzdychl si Zbyněk v duchu. Upínal myšlenky k otevřenému vchodu, za nímž bylo lákavé, vlahé přítmí.

Zrovna se odtamtud vynořil kluk s taškou tak plnou, že ji skoro coural po zemi. Přešel kolem Zbyňka a vůbec si ho nevšiml. Nevšímal si ho ani pak, když se vracel. Zbyněk zvědavě vykoukl z řady. Chachá, taky nějaká děravá hlavička!

Pak ale viděl, že se kluk nevrátil kvůli tomu, že by něco zapomněl. Vůbec se nesnažil prodrat se zpátky k pultu. Zbyněk už byl dost blízko vchodu, aby to mohl posoudit. Ten kluk zalezl do stínu a zůstal na krok ode dveří. Občas vykoukl ven. Lidé s nákupem do něho vráželi, ale jemu to asi nevadilo, že překáží. Jenom když ho jedna buldozérová ženská tlačila před sebou ven, zmateně se bránil a honem se pokoušel proklouznout zpátky. Vypadal ustrašeně. Jako by se tu před někým schovával.

Zbyněk postoupil až na poslední schod a odtud mohl přehlédnout celé prostranství Topolové ulice. Pod stromy uviděl partu Zavadiláků. Aha! Tak je to, blesklo mu hlavou a v duchu se zasmál: Tenhle se bojí, že číhají na něj a oni zatím … no to se povedlo!

Ten pošťácký kluk byl mezi nimi. A ten dlouhán, co ho Zbyněk posledně vyválel na kostrbaté silnici, tam trůnil taky. Pošťácký kluk mu něco říkal. Ukazoval ke krámu. Dlouhán vyskočil a předváděl, kam se pěstí strefí. Do nosu a do brady a zase do nosu. Nebylo pochyb, komu ty děsné rány patřily. Jen se Zbyněk ohlédl, dlouhán hned začal boxovat. Předváděl to s takovou vervou, že ho ty údery na vlastní bradu a na vlastní nos musely docela určitě bolet.

Zbyněk se jeho šaškování nezalekl. Měl jen obavu, aby Zavadiláky nenapadlo otravovat Cira. O něj se bát nemusel Párkrát zahafá a každého přejde chuť jít k němu blíž. Jenomže tohle bylo právě to, co si vůbec nepřál. Aby Cir tropil v ulici rozruch. Ono sice trvá dlouho, než se naštve, ale když mu dojde trpělivost, dokáže pořádně houknout a vylekat. Neměl by ho radši zavolat a uvázat tady vedle u plotu? Ale bůhví jak to tu bude ještě dlouho trvat. Ne, ve stínu je Cirovi líp.

Žena, která stála o schod níž za Zbyňkem, nervózně vzdychala a on měl pocit, jako když mu někdo na krk namíří fén. Naskakovala mu z toho husí kůže a cítil, jak mu po páteři stékají praménky potu. Stoupl si trochu stranou, aby unikl tomu ofukování, ale za chvíli mu žena fénovala krk zase. Držela zákryt jako na spartakiádě.

Všiml si, že ho kluk z úkrytu pozoruje. Zkoumavě a potajmu. Uhýbal očima, když na něj Zbyněk pohlédl, a honem se tvářil nevšímavě. Už nepřekážel u vchodu. Zalezl do kouta k vyrovnaným basám s prázdnými lahvemi a nejspíš se rozhodl tady vytrvat tak dlouho, dokud Zavadiláci neodtáhnou.

Zbyněk byl konečně uvnitř. Fronta ho zanesla na krok od kluka, stáli skoro proti sobě. Zbyňkovi najednou přišlo děsně hloupé a trapné, že tady tak nejapně stojí. A přitom by mohli být spojenci! Mají přece společného nepřítele. Naklonil se ke klukovi a potichu prohodil:

„Jestli se bojíš Zavadiláků, tak to číhají na mě.”

Kluk pohodil hlavou, jako že chce něco říct, ale pak se jen ušklíbl. Tvářil se, že o žádné spojenectví nestojí.

Zbyněk pokrčil rameny a nechal ho být. Mlčky se minuli. Teprve když Zbyněk konečně nakoupil a odcházel, připletl se mu kluk do cesty. A najednou vůbec nebyl nevšímavý.

„Ještě tam jsou,” pošeptal mu.

„Tak ať!”

„Ty se jich nebojíš?”

„Mám venku psa.”

„Toho velkýho?”

„Jo, tu černou dogu.”

Kluk najednou zazářil a zeptal se plný naděje:

„Nejdeš náhodou na sídliště?”

„Náhodou jo.”

„Tak to máme společnou cestu. Hele, fakt si myslíš, že čekají zrovna na tebe?”

„Na mě určitě. Jestli taky na tebe, to nevím.”

„Cos jim provedl?”

Zbyněk pokrčil rameny. „Vlastně nic. Jen jsem se pokoušel s nima skamarádit.”

„S nima, jo?” ušklíbl se kluk. „Tak to ty prevíty teda neznáš.”

„Ted už jo.”

„Ty seš tu novej, viď …”

Sotva Zbyněk vyšel ven a Zavadiláci ho uviděli, hned byli v pohotovosti. Obstoupili Cira, aby k němu Zbyněk nemohl.

„Co teď uděláme?” zeptal se ne jistě kluk, když viděl tu přesilu.

„Rvát se s náma nebudou, to se vsadím,” řekl Zbyněk. „Tady před lidma určitě ne.”

Pět Zavadiláků čekalo vyzývavě v půlkruhu před Cirem. Ten dlouhán uprostřed, pošťáckého kluka měl po pravici a toho cvaldu, na kterého se Zbyněk taky pamatoval, po levici. Na křídlech zavadilácké rojnice zůstali ti dva prckové, kteří nahrazovali nedostatek výšky odhodláním. Mračili se jako sto čertů a na způsob dloubána zkřížili ruce na prsou a udatně se rozkročili.

„Když tam půjdeme, seberou nám nákup, já je znám, co dovedou.”

„Myslíš, že Cira obklíčili?” Zbyněk se usmál a hvízdl.

Cir vystartoval a proletěl mezi dlouhánem a cvaldou, kteří polekaně uskočili. A pak jen závistivě pozorovali Cirovo radostné dovádění. Skákal a kroužil kolem Zbyňka a ten ho poplacával, drbal a chválil, že to tak dlouho vydržel.

„Smím si ho taky pohladit?” opatrně se k nim přiblížil kluk.

„No jasně. Jak se jmenuješ?”

„Pavel,” řekl kluk.

„Cire, tohle je Pavel a půjde s náma. Pavel, slyšíš, tak si to zapamatuj!”

„To jsem netušil, Cire, že seš tak ohromnej a nádhernej a tak kamarádskej a vůbec prima!” pronášel Pavel nadšeně a hladil Cira po lesklé černé srsti.

„Jen ho moc nechval, ať nezpychne.”

„Stejně tomu nerozumí.”

„To si myslíš! Ten ti to přečte z obličeje i z tónu, jakým to říkáš,” poučil ho Zbyněk.

Kolem Zavadiláků prošli bez úhony. Cir budil respekt. Pavel se k němu ze strany přitiskl a chytil se ho za obojek. Když byli kus dál, neodpustil si škodolibě zavolat:

„Čmejláku, kdybys potřeboval plínky, tak se nestyď a řekni si! Třeba ti v jeslích nějaký půjčej!” Obrátil se na Zbyňka a zasvěcoval ho: „Čmejla je totiž největší vejtaha pod sluncem. Myslí si, že se ho každej lekne.”

Zpozorovali, že je Čmejlova tlupa sleduje. Pavel se otáčel a hlídal vzdálenost. Když Čmejla zrychlil, Pavel hned taky přidával.

„To nemá cenu zrychlovat,” namítl Zbyněk. „Nakonec bysme museli utíkat a oni by nás honili. Takovou radost jim neuděláme.”

„A co když začnou házet šutrama?”

Zbyněk o tom chvíli přemýšlel. Potom ale zavrtěl hlavou:

„Kdepak. Ten kluk vedle Čmejly by to nedovolil. Má rád psy.”

Pavel se rychle ohlédl a ušklíbl se:

„Ctibor? Pche! Tomu nevěř!”

Přešli pláň a dostali se k hromadám udupaným od holek. Houpačka byla opuštěná a Tereza nikde. Zbyňka to nijak nepřekvapilo, naopak by se divil, kdyby ji našel tam, kde jí přikázal zůstat. To už Cir spíš poslechne než ona!

„Tady bydlím,” ukázal Pavlovi.

Pavel pozoroval, s rostoucími obavami přesun Zavadiláků. Vzali to přes hromady rovnou na tu krajní, největší a nejvyšší, nasypanou snad z pěti náklaďáků. Tam zaujali vyčkávací pozici.

„Kdybys měl chuť prohlídnout si známky nebo kameny, některý mám dost vzácný, tak se někdy zastav.” Zbyněk se nechtěl vnucovat, jen to tak nadhodil.

Pavel ho možná ani neposlouchal, byl k němu obrácený zády a pokoušel se podle počínání Čmejly odhadnout úmysly Zavadiláků.

Zaujali opravdu výhodné stanoviště. Chodník měli v dostřelu a pod nohama spousty ztvrdlých hrud. Zatím to jen tak nazdařbůh zkoušeli. Hroudy se neškodně rozbíjely o chodník a na asfaltu zůstávaly vějíře písku, a rezavé hlíny. Člověk ani moc hádat nemusel, aby si domyslel, co mají Zavadiláci za lubem. Těšili se, že jim Pavel bude dělat zajíce.

„Pojď rychle, pustím tě domem na druhou stranu,” řekl Zbyněk. Otevřel zadní vchod a Pavel proběhl chodbou do ulice. Potom ale zaváhal a začal couvat. Zavadiláci oběhli dům a blížili se s hroudami v rukou. Pavel se rychle vrátil.

„Nešel bys se mnou? Aspoň bys viděl, kde bydlím.”

Bylo by nespravedlivé, kdyby to Pavel schytal sám, za ně za oba, a proto Zbyněk řekl:

„Tak jo, jenom hodím nákup nahoru. Hned jsem zpátky.”

Pavel si nebyl jistý ani tady v domě, přestože dveře u předního i zadního vchodu samočinně zapadly.

„Nikdy se nespolíhej, že za tebou nemůžou dovnitř,” radil Zbyňkovi a hrnul se za Cirem do výtahu. „Ctibor má totiž od všech sekcí klíč.”

„Jak to?”

„Aby se dostal ke schránkám. Roznáší noviny.”

„Vlastně no jo, někdy ho potkávám, když jdu ráno s Cirem. Už se nedivím, že na to má vozejk. Tolik klíčů!”

„Jeden stačí pro celej blok. Tos ještě nezjistil?”

„Ne.”

„Prostě všechny zámky u vchodů ve stejným bloku jsou stejný.”

Maminka ještě nebyla doma a Terezka taky ne.

Cir měl hroznou žízeň a hnal se hned k misce s vodou. Zbyněk udělal šťávu a zavolal na Pavla, jestli nechce taky.

„Víš, že je to fajn, že jste se sem přistěhovali,” řekl Pavel a s chutí se napil.

Zavadiláci byli vytrvalí, ale jejich bojové nadšení přece jen utrpělo vedrem a dlouhým čekáním. Když se Zbyněk a Pavel objevili s Cirem zase na ulici, Čmejla své vojsko nijak neburcoval do zbraně. Líně seskočil z betonové ohrady pro popelnice, počkal, až se ostatní posbírají ze země. a potom teprve houkl: „Jde se!” Skoro jako by se táhli za Zbyňkem a Pavlem z povinnosti, i to jejich pokřikování byla nějak bezzubé. Na rozestavěném dětském hříšti měli možnost se znovu ozbrojit hroudami a kamením. ale loudali se dál. To už něco znamenalo.

Pavel byl teď docela klidný. „Co děláš odpoledne?” zeptal se Zbyňka.

„Pojedu se koupat. A ty?”

„Já taky. Jestli se mi ovšem podaří spravit kolo.”

„A když ne?”

„Tak nevím. Pěšky se mi tam nechce.”

„Kam jezdíš?” zeptal se Zbyněk.

„K nádrži. A ty?”

„My se možná pojedeme koupat k Labi, na slepý rameno. Nechceš jet s náma?”

„Docela jo, ale musel bych zatelefonovat mámě do práce. jestli mě pustí,” odpověděl Pavel.

„Tak se zeptej. A když budeš moct, tak přijď.”

Obešli oplocenou mateřskou školu a ocitli se mezi čerstvě vysazenými keři a záhony. Pavel byl už skoro doma. Najednou se zastavil’a udiveně se rozhlížel.

,,No ne… jsou pryč! Ani jsem si nevšiml, kde jsme je ztratili. Ty jo?”

„Ne. Úplně jsem na ně zapomněl.”

„Asi je otrávilo, že jsou nám tak putna.”

Zbyněk už dál nešel a Pavel na tom nijak netrval. Ostatně byli smluveni. A to bylo hlavní.

Maminka přinesla člun složený v bílé igelitové tašce. Byla na ní namalovaná hlava vousatého válečníka v přílbě s ostruhou a kostrbatým hnědým a černým písmem vytištěno VIKING.

„Zkus to nafouknout, ať víme, jestli to někde neutíká,” řekla Zbyňkovi.

Rozložil člun po podlaze a začal foukat z plných plic, až mu za chvíli hučelo v hlavě a viděl kolotočová světýlka. Terezka zatím nafoukla dvě kruhová pádla. Ale klidně to taky mohly být létající talíře. Ostatně i k tomu účelu dobře poslouží, napadlo Zbyňka. Trochu si odpočinul a nafoukl druhou stranu člunu. Zvednutá příď i záď byly zakroucené do zobanu, boky měl člun vyboulené jako notně vykrmená kachna.

„Ten tak hned někdo nepřevrhne!” Představoval si různé bojové situace na hladině labské zátoky.

Terezka vlezla dovnitř, ozbrojila se pádly a zkoušela, jak jí to půjde. „To je nádhera! Ze už pojedeme?”

Zbyněk by se taky už radši viděl u vody, jenomže Pavel nějak nešel. „Mami, já jsem pozval jednoho kluka. Viď, že se nezlobíš?”

Maminka se nejen nezlobila, ale přijala to jako dobrý nápad. Souhlasila, že Pavla vezmou s sebou.

„Já to věděl!” zajásal Zbyněk.

„Mně si to pořád zakazovala a Zbyňkovi to dovolíš hned!”

Terezka se ovšem cítila ošizená. Dožadovala se, aby si mohla taky pozvat kamarádky. A ne jednu, ale všechny, aby se náhodou ty druhé necítily odstrčené. Nedala si to vymluvit. Teprve když maminka pohrozila, že nikam nepojedou, dala si říct a spokojila se s Adélkou. A honem to běžela zařídit.

Maminka už měla všechno sbalené, připravenou svačinu a čaj v termosce, a Pavel stále nikde.

Zbyněk se začal obávat, že Pavel nebude moct. Co potom? Jet bez něho, nebo nejet? Jít za ním, nebo nejít? Těžké rozhodování. Uměl si představit celé odpoledne u vody, zvlášť když tam bude ten kluk se surfem. Ale taky si uměl představit, že by mohl zase sám a sám bloudit po sídlišti. Protože co vůbec znamenala ta chvilka, kdy mluvil s Pavlem? Jenom to, že teď Pavel ví, že Zbyněk existuje. Když ale něco nepodnikne, Pavlovi třeba už zítra bude fuk, co dělá nějaký kluk, kterého ani pořádně nepoznal…

„Mami, já s váma nepojedu,” oznámil už pevně rozhodnutý, a když se na něj maminka překvapeně podívala, vysvětlil jí to: „Pavla asi jeho máma nepustila.”

„A toho nenapadne, aby ti to aspoň přišel říct?” Rozmrzele se podívala na hodiny. „Už jsme tam mohli být. Opravdu s námi nepojedeš? Máš tam přece taky kamaráda.”

„Já vím, ale s ním je to jiný.”

„A to tu chceš celý odpoledne čekat, jestli náhodou Pavel nepřijde?”

„Ale ne, půjdu za ním. Spatně jsme se asi smluvili. Nejspíš teď spravuje kolo. Tak mu pomůžu.”

„No jak chceš,” vzdychla maminka. „Nechám ti tu svačinu.”

„A nezlobíš se?”

„Proč? Aspoň si místo tebe zajezdím ve člunu,” řekla jakoby nic, i když ji to určitě mrzelo, a hned všechny svolávala: „Adélko, Terezko, Cire, hybaj!”

„Cira mi tu snad necháš?” zarazil se Zbyněk.

„Podívej se, jak se těší. Jen ať jde s námi a trochu si užije. Spravovat kolo, to není nic pro psa.”

Zbyněk jim pomohl naložit věci do kombíku a pak se vydal hledat Pavla.

Obtíže začaly hned u prvního vchodu. Dveře byly zavřené a jako naschvál nikdo nešel. Ven ani dovnitř. Když se pak na kohosi dozvonil a začal se přes mluvítko vyptávat, zjistil zarážející skutečnost — že se lidé v domě vlastně ani pořádně neznají.

Podobné to bylo i u dalších vchodů. Hodně zvonků nepopsaných, jako by uvnitř byly prázdné byty. Některé zvonky měly vylomená tlačítka. Někde dokonce byla místo mluvítka jen prázdná díra s čouhajícími dráty. Buď to tam zapomněli namontovat, nebo se to někomu hodilo na něco jiného.

Před jedním vchodem, kde vyzkoušel po řadě všech šestnáct zvonků, vzbudil podezření. Žena, která vyšla z domu, ho vyslýchala, jako kdyby měl v úmyslu něco v domě ukrást. A to, že neznal Pavlovo příjmení, mu v jejích očích jen přitížilo. Nevěřila mu ani slovo.

„Běž slídit jinam!” řekla nakonec přísně a pak se za ním dívala, jestli jde opravdu pryč.

Nešel, jen se vrátil na začátek ulice. Už se neodvážil na někoho zazvonit. Bylo mu jasné, že dospělí mu v tomhle asi nepomůžou. A tak se obrátil na děti, které si hrály v ohradě pro popelnice. Co když má Pavel mladší sestru? Nebo bráchu? napadlo ho.

Plné popelnice stály na silnici a uvnitř ohrady bylo čisto, jako kdyby tam někdo zametl. Zdi byly pomalované barevnými křídami. Žádné čmáranice, ale krásně vytapetovaný pokojíček. Kdo tam nakoukl, musel se chtě nechtě usmát. I Zbyňka to překvapilo. Tam, kde si hrály s panenkami tři holky, byly na zdi samé kytičky, naproti bylo zákoutí plné obrázků aut a pod nimi měli dva kluci garáže.

Zbyněk vysvětlil dětem, koho shání. Ale žádného Pavla neznaly. Pokoušel se jim ho popsat.

„Je velký jako já, možná trochu větší, jenomže hubenější. A má velkou hlavu. Určitě ji má větší než ramena. Podle toho se nejlíp pozná.”

„Já jednoho velkýho kluka znám,” řekl malý kluk.

„Já znám nejmíň tři,” pochlubil se druhý.

Potom poručili holkám, aby jim pohlídaly autíčka, a ochotně šli Zbyňkovi ukázat, kde ti kluci bydlí. Prohlédl s nimi několik vchodů a aspoň se ujistil, kde všude Pavel nebydlí. Spoléhal na to, že ho najde někde na chodbě, jak spravuje kolo. Pátral dál. S pomocí kluků mohl vejít do každé sekce a prohledat všechna patra, měli klíč od vchodu navlečený na provázku kolem krku. Byl jim vděčný, že mu pomáhají, s nimi se nemusel bát, že ho zase někdo vyhodí. Aby je ta cesta od vchodu ke vchodu, z patra do patra nepřestala bavit, povídal jim o Cirovi.

I když odpočívali, nohy bolely čím dál víc. A Zbyněk to cítil taky. Nakonec uznal, že to nemá smysl. Ostatně Pavel mohl mít kolo dávno spravené a jel se koupat. Škoda že se ho víc ne vyptal. Mohl by se tam za ním rozjet …

Vrátil se s kluky do ohrady a rozhodl se, že tu na Pavla počká. Půjčil si od dětí křídy a začal na vnější zeď malovat Cira. Dařil se mu lip než do památníku.

„Jé, vždyť je modrej a tys říkal, že je černej jako vrána,” zasmál se kluk.

„Jako havran,” opravil ho.

„Tak proč ho tak neuděláš?” namítl druhý.

„Protože tu nemáte černou křídu. A modrý dogy taky existují. Je to dokonce zvláštní rasa,” poučil je Zbyněk.

Pomaloval celou zeď a dětem se to moc líbilo. Kluci chtěli, aby jim ještě něco pověděl o Cirovi. Vysadil je na zeď, sám si tam taky vylezl, vyprávěl a dával přitom pozor, aby nepropásl Pavla. Holky dole poslouchaly a byly zrovna jako Terezka — taky samé proč a jaktože. Nakonec byl rád, že je začali volat domů na večerníček.

„Kluci, kdybyste zítra náhodou viděli Pavla, tak mu řekněte, že se po něm sháním. Pamatujete si ještě, jak vypadá?”

„Jo. Má hlavu větší než tělo,” zopakoval mu to kluk po svém. A oba horlivě slíbili, že to Pavlovi vyřídí.

Zbyněk šel smutně domů. Vlastně nebyl ani tak smutný jako rozmrzelý. Sice si říkal, že nemá proč být na Pavla naštvaný, jenomže to nepomáhalo. Přece se mohl aspoň zastavit a něco říct! On by to na jeho místě udělal: Protože by mu na tom záleželo. Jenomže právě v tomhle byl u Pavla háček. Nejspíš mu zas tolik na Zbyňkovi nezáleželo. Samozřejmě že ne. Proč taky? že ho zachránil před Zavadiláky?

Maminka s Terezkou už byly doma.

Cir se k němu hned hlásil a pokoušel se mu říct, jaká to byla škoda, že tam s nimi nebyl.

„Ptal se po tobě ten kluk,” hlásila mu Terezka.

„Pavel?” vyhrkl.

„Asi. Já nevím, jak se jmenuje. Heč, a jezdil se mnou ve Člunu a zapřáhli jsme se za prkno!”

„Jo ták. No jo ten,” řekl přece jen zklamaně.

„A mám tě pozdravovat.”

Když se ho maminka zeptala, jak on si užil odpoledne, s přemáháním se usmál: „Tak, všelijak.”

2. KAPITOLA

Podobně jako dřív obcházel každé, ráno s Cirem Zavadilku, tak teď chodil sem a tam ulicí, kde bydlel Pavel. Byla na chlup stejná jako ta, kde bydleli oni. Snad jediný rozdíl byl v tom, že tu mohli lidé déle spát, protože je neburcovala poštovní dodávka, která vždycky v pět ráno vtrhla s hřmícím motorem do jejich ulice. Ostatně, ty poštácké dodávky létaly u nich v ulici pořád, od časného rána do večera. Pavlova ulice byla mnohem klidnější a taky tu bylo před domy víc borovic, smrčků a bříz, víc keřů a květinových záhonů. Jako by tu lidi byli víc doma a víc si tu zvykli. Zbyněk sem chodil několikrát za den.

Pavel se nikde neukázal.

Zbyněk byl dobrovolně dvakrát nakupovat, protože doufal, že třeba zase potká Pavla ve frontě, ale neměl štěstí. A nepotkali ho ani mrňaví kluci z Pavlovy ulice. Sotva Zbyňka zahlédli, hned k němu běželi a hlásili mu, že pořád dávají pozor. Cir na ně udělal ohromný dojem. Pro ně to byl hotový kůň a to, že si ho mohli pohladit a poplácat, jim dávalo pocit důležitosti. Holky jim něco takového mohly jen závidět. Zbyněk se na ty dva mrňavé kluky mohl spolehnout.

A spoléhal na ně čím dál víc.

Nakonec se rozhodl, že to nechá náhodě.

Ať Pavel přijde sám, jestli bude chtít.

Dny byly pořád slunečné a Zbyněk jezdil s maminkou, Terezkou a Cirem na labskou zátoku. A do rodiny začala pomalu patřit i Adélka. Maminka doháněla práci v noci a na písečném břehu zátoky potom pospávala, dokud slunce nekleslo za vrcholky borového lesa. Aby si při tom vydatném opalování nespálila nos, dávala si na něj lupínky. Vypadala legračně. Zbyněk měl tím pádem po většinu času na starost jak Terezku, tak Adélku. Ale nijak zvlášť mu to nevadilo, protože si holky vystačily. Windsurfy nebyly na hladině skoro žádné. Nanejvýš nějaký začátečník zápolil nedaleko břehu s ráhnem a pokoušel se správně nabrat slabý, slaboulinký větřík.

Ti zkušení přijížděli s prkny až k večeru, kdy nehybné dusno opadlo, a začalo to přece jen víc foukat. Zbyněk se plavil na Vikingu a čekal, kdy se objeví známá plachta. Pak měl na chvíli kamaráda, rázem zapomněl na všechny trampoty a vynahrazoval si to, co mu po celý čas chybělo.

Ve čtvrtek našel ve schránce dopis. Nepatřil ani tátovi ani mamince. Adresa byla jednoznačná: Vážený žák Zbyněk Karhan. Pečlivá bříška písmen naznačovala, že to psala holka. Zbyněk hned uhodl která. Nasadil důležitý úsměv a šel se pochlubit.

Mami, koukej, moje první psaníčko od holky!”

A kterápak ti to píše?” usmála se maminka.

To bys chtěla vědět!” Ještě chvíli podržel dopis za růžek ve vzduchu, aby si ho mohla maminka náležitě prohlédnout, a pak přiznal barvu: „Lenka.”

„A co hezkýho ti píše?”

„Nevím. Ještě jsem to neotevřel.”

„Tak jak víš, že je to ona?”

„To je tajemství!”

Zbyněk si to šel do svého pokoje přečíst.

Nebyl to jeden dopis, ale dva. Doopravdy od Lenky a taky od Radky. Nejdřív četl, co mu psala Lenka. Děkovala mu za moc hezký obrázek do památníku a ptala se, kdy se přijede podívat. Nic víc. A přesto to četl několikrát, každé slovo, každé písmenko mělo svůj půvab.

A pak přeletěl očima dopis od Radky. Psala o tom, co dělají. Jezdily se s Lenkou koupat do Pískováku. A nejen s Lenkou, ale i s Mirkem a Honzou.

To si uměl představit. Kluci potápějí holky, holky kluky, výskání, ječení, smích, spolu jedou tam, spolu jedou zpátky a Mirek veze na rámu Radku, Honza Lenku a naschvál se k ní co nejvíc naklání a dýchá jí do vlasů, a když se Lenka náhodou otočí, má její tvář tak blízko, že ta představa až krutě bolí. Jako by mu někdo sevřel srdce a na chvíli podržel. Roztrhal Radčin dopis na kousíčky.

Ale té představy, jak Honza veze Lenku na rámu kola, té se nezbavil. Živě to viděl a taky znal Honzu. Určitě toho využívá. Kudy jezdí k Pískováku? Samozřejmě lesem! Nádherná terénka po pěšině, která se klikatí mezi stromy. Nebo je to spíš dvoukilometrový slalom: Honza to naschvál bere těsně kolem kmenů, naschvál najíždí do úzkých branek ve skupinách stromů, aby Lenka pištěla, vrtěla se na rámu a čím dál víc se o něho opírala. Jemu pak už stačí jen přehmátnout, uchopit řídítka uprostřed a má ji chycenou, objímá ji… jako by Honzu neznal! Frajersky jede v samých vlnovkách a vytahuje se: neboj se, jenom tě trochu pohoupu! A naschvál to namíří pod nízké větve, aby se Lenka musela sehnout, položit se mu na ruce a on aby se na ni mohl přitisknout. Honza je pěknej vykuk!

A je určitě rád, že je Zbyněk pryč a že konečně může s Lenkou blbnout a bláznit, kdy se mu zachce.

A vymýšlet bláznoviny — to on teda umí! Na pokračování!

Jednou šli všichni do lesa a Honza si rozmatlal po tvářích a po čele plnou hrst borůvek a dělal hejkala, co straší hlavně holky a lítá po lese, hned vykoukne tady. hned zase tamhle. Vůbec mu nevadilo, že se kolem něj rojily houfy krvelačných mušek. To kvůli ní se tak zmatlal, že to pak doma ani umýt nemohl. Chodil dlouho s inkoustovým obličejem, a kdykoliv se na Lenku zašklebil, hned vyprskla. Tehdy Zbyněk na Honzu poprvé žárlil. Záviděl mu, že umí dělat legraci, které se všichni smějí.

Bylo to totiž tak: čím víc Honza před Lenkou vyváděl, tím byl Zbyněk zamlklejší a vážnější. Tehdy si to možná tak neuvědomoval, ale teď to viděl jasně. A stejně jasně si uvědomil, že to není samo sebou, když ho teď tahle hloupá vzpomínka štve. Nechtěl na Honzu žárlit, nikdy nechtěl, ale zrovna teď si nemohl pomoct — nestačí si umínit: nebudu! Vůbec si nedokázal poručit. Proti své vůli sáhl znovu po Lenčině dopise a znovu ho pročítal. Ale jinak než předtím. Proč mu toho napsala tak málo?

Chtěl jí odepsat, ale už to neudělá. Nenapíše ani Honzovi. A taky už nepojede do Lažan. Co má s nimi se všemi ještě společného? Stejně je pro ně už jen Pražák! Zhluboka vzdychl: Konec jedné historie, a basta fidli!

Kdyby zůstal zavřený v pokoji, nevybabral by se z těch hloupých, svíravých pocitů, znovu by se mu to začalo v hlavě honit. Jedině před tím utéct.

Zavolal Cira a řekl mamince, že jde na chvíli ven.

Rozeběhl se přes pláň k Zavadilce a kolem Zavadilky dozadu k rozestavěným blokům, kde se rozhléhaly rány z nastřelovacích pistolí. Ale nezastavil se tu jako minule, běžel dál a zkoušel, kolik vydrží.

Už to nebylo cizí, neznámé bludiště. Za tím plotem je školní hřiště, kde tehdy ten bláznivý chlápek cvičil ovčáka, a tamhle za tou skupinou třípatrových krychlí je dětské hřiště s kolotočem a prolézačkou. Ulice, proluky a prostranství se začínaly zaplňovat drobnými vzpomínkami na to, co tu prožil. Už si tu zvykal, tady teď byl jeho svět a jeho domov. Uvědomoval si to při každém kroku svého běhu a při každém pálivém nadechnutí. A s každým krokem jako by si přivlastnil další píď tohoto asfaltového kontinentu. Vzduch, který dýchal, byl horký a suchý jako někde na poušti. A když přimhouřil oči, ulice se změnila v ohromné koryto, kterým k němu přitékalo slunce. Běžel a nořil se do toho tekutého jasu hloub a hloub, až už ztrácel dech a pod žebry ho začalo píchat.

Konečně měl jistotu, že utekl všem protivným pocitům.

Když se vrátil domů, přistihl ve svém pokoji Terezku, jak se pokouší sestavit útržky Radčina dopisu. Rovnala to na stole jako nějakou pohádkovou skládanku. A dopis od Lenky ležel otevřený před ní. No ovšem — to aby měla předlohu! Zbyňka to hrozně naštvalo.

„Co si to dovoluješ, ty drzoune!” . Skočil ke stolu, shrábl oba dopisy a zmačkal je.

Hnala se mu po ruce, ve které měl papírovou kuličku. „Dej to sem! Chci si to taky přečíst!”

„Číst cizí dopisy je děsná nevychovanost! Už seš dost velká, abys to věděla!”

„Je to zrovna tak můj dopis jako tvůj! Dej to sem!”

Sápala se na něho, Zbyněk jí jednu vlepil a ona začala kvičet. Vlepil jí druhou a okřikl ji: „Přestaň, nebo to schytáš, co se do tebe vejde!”

Terezka ho tahala za ruku a umíněně s ním cloumala. Nepřestávala vřeštět:

„Dej to sem! Je to taky moje!”

„Není!” zařval už doopravdy rozzuřený a odstrčil ji, že odletěla až na postel. Než se ale nadál, byla znovu u něj a kousla ho do ruky.

„Auú! Ty potvoro zubatá, počkej!”

Přitáhl si ji k sobě a pak už do ní mydlil jako do žoku. Terezka, kde mohla, tam ho kousla. Jednou zavřeštěl on, podruhé ona.

Až přiběhla maminka a odtrhla je od sebe.

„Proboha, co to tu vyvádíte!” zhrozila se těch jejich zlostných obličejů. „Zbyňku, to ti není hanba, prát se s holkou, a k tomu o pět let mladší!”

Než se zmohl na odpověď, Terezka horlivě žalovala:

„Sebral mi dopis, a když jsem ho chtěla zpátky, začal mě bít.”

Zbyněk zlostí zrudl a zasršel:

„Leze mi do mejch věcí!”

„Chtěla jsem vědět, co mi píše Radka.”

„Nic! Nic, rozumíš! Mohla ses zeptat, já bych ti to kliďánko prozradil. A nemusíš tu slídit.”

„Tak proč jsi mě hned mlátil?” obracela to Terezka. A hned taky protáhla nos a nakrabatila bradu.

„Protože seš pitomá, zvědavá a rozcapená nána!” vychrlil ze sebe a zlobil se na ni a na všechny holky na světě.

„Tak už jste si to vyřídili?” zeptala se maminka přísně. „Já že bych vám taky něco pověděla.”

Terezka se rozbrečela: „Mami, proč mi tak ošklivě nadává?”

„Přestaň a poslouchej!” okřikla ji maminka rázně. „Tak aby bylo jasno, půjdete teď každý do svého pokoje. Tam můžete celé odpoledne přemýšlet jeden o druhém, a hlavně o sobě.”

„To nikam nepojedeme?” vzlykla Terezka.

„Uhodlas.”

„Ale proč?”

„Aby tě to zlobení přešlo. A až tě přejde, vůbec ti neuškodí, když se nad sebou trochu zamyslíš.”

Terezka už ani moc neprotestovala. Možná si neuměla takové odpoledne v domácím vězení představit, a proto se ho nijak neobávala. Zato pro Zbyňka to byl v tuto chvíli ten nejhorší trest, jaký ho mohl potkat. Být celé odpoledne zavřený se svými divnými pocity a představami! Protože ta pitomá Tereza všechno — před čím utekl — rázem zase přivolala. Zmuchlanou kuličku pořád ještě svíral v ruce. Vší silou ji zmačkal, až byla docela malá, menší než pingpongový míček. Nadhodil ji a odpálil otevřeným oknem do neznáma …

Co ale dělat? Spát? Číst? Jenomže co? Neměl náladu pracně se prokousávat začátkem a nevědět, jestli se mu to vůbec bude líbit. Nakonec si vybral to, co už jednou četl. Lorna sice žila na zapadlé australské farmě, ale — on v ní viděl Lenku! Ostatně tak jako minule. A z těch tří kluků ten nejnešťastnější — to byl i tentokrát on. Zbyněk trpěl s ním, s ním nakonec prožíval i jeho štěstí. Vždyť ten kluk získal Lornu! Znovu četl závěrečné stránky, jak se spolu zachrání uprostřed ohromného spáleniště, a bylo mu jasné, že on nikdy nic podobného s Lenkou neprožije. Tehdy v lese, jak házeli Cirovi borůvky, to bylo naposled, co spolu mluvili. Vlastně to je to nejhezčí, na co může vzpomínat. Lenka se tehdy smála docela jinak než Honzovým opičkám…vůbec ne bláznivě…

Seděl u okna s bradou zabořenou v dlaních a díval se ven, přes střechu nízkého pavilónu pošty a oči mu klouzaly po té spoustě oken strmících vzadu. V každém už byl stín a stín padal i na střechu pošty a ukoseným křídlem se natáhl až k nim do ulice.

Slunce zapadlo za římsou třináctipodlažního paneláku a vystřelovalo přes ni paprsky už jen k vysoké temně modré obloze. Rázem tu byl večer, i když zdaleka nebylo tak pozdě. Zbyňkovi najednou scházelo šikmé probleskování mezi stromy, ty tiché peřeje duhových barev, které se objeví vždycky, když letní večer přichází od lesa.

Přes parkoviště, které bylo zpola taky ve stínu, přešel kluk, který se podobal Pavlovi. Na chvíli zmizel Zbyňkovi z očí, ale brzy ho uviděl na rohu ulice. Byl to doopravdy Pavel. Teď už si tím byl jistý, a ani na okamžik nezapochyboval, že Pavel přichází za ním.

Otevřel dokořán okno a zavolal:

„Pavle, počkej! Hned jsem dole!”

Vpadl do ložnice, která už zase voněla malířskými barvičkami, a burcoval maminku z klidné a trpělivé práce:

„Mami, můžu jít ven?”

Bylo to na ni moc hrr, to viděl hned, proto rychle dodal:

„Mami, prosím tě!”

„Kolik je hodin?” zeptala se, jako by se zrovna probudila.

„Ještě není tak pozdě. Tak co, můžu?”

„Já myslela, že máš o čem přemýšlet.”

„Maminko, prosím tě, mně na tom hrozně záleží. Pavel na mě čeká.”

Jen si ho tak ze strany zkoumavě prohlížela a zvednuté obočí mluvilo za všechny otázky. Pospíšil si s ujištěním:

„Celý odpoledne jsem o sobě přemýšlel, fakt, mami…

„Tak to je něco jinýho.” Konečně se pod těmi tázavými obloučky usmála. „Ale ať na tebe nemusím čekat s večeří.“

„Spolehni se!” vykřikl radostně.

Cir okamžitě vytušil, o co běží. Měl dost polehávání a pospávání na balkóně. Dlouze se protáhl a rázem ze sebe shodil malátnost. Vyběhl na chodbu současně se Zbyňkem.

Terezka stihla už jen zvědavě vykouknout ze dveří:

„Jak to, že jdeš ven, když nesmíme?”

„Já smím!” křikl Zbyněk a bral schody dolů po dvou. Slyšel Terezku, jak přivolává maminku a dovolává se spravedlnosti. Už ho nic nemohlo zastavit — venku před domem stál Pavel.

„Ahoj!” zazářil Zbyněk. „Tak ti to vyřídili? To je fajn.

Pavel jen nechápavě natahoval krk.

„Potkals ty mrňavý kluky, ne?”

Mrňavý?” zakroutil hlavou.

„No přece … ty dva, od vás z ulice …”

„Proč bych je měl potkat?”

„No nic,” uvědomil si najednou Zbyněk, že to bylo asi všechno jinak. Usmál se: „Vlastně je to takhle lepší, že ti

nit nevyřídili.”

Tohle už Pavel nedokázal vůbec pochopit. Zamračil se i rak jen rozmrzele zabručel: „A co má bejt jako lepší?”

„Žes přišel… jen tak, sám od sebe, víš.” Zbyněk pokrčil rameny. Lip to vysvětlit neuměl. „Co pořád děláš?”

„Jezdím se koupat.”

„Sám?”

„Ne. S Evženem. Vrátil se od babičky. A co ty?”

Pořád to samý,” ušklíbl se Zbyněk. „Jezdíme na to slepý rameno.”

Pavel se konečně přestal tvářit kysele. Usmíval se a díval se přitom na Cira. Trochu k němu natáhl ruku a čekal, až ji očichá a olízne.

„Mluvil jsem o tobě s Evženem. Je na tebe hrozně zvědavej,” řekl a Zbyněk naštěstí včas pochopil, že to nepatří jemu, ale Cirovi.

Pavel opatrně hladil a poplacával Cira. Ten si jeho lichotky nechal líbit a jen se zvědavě obracel na Zbyňka. Proč má o mě najednou takový zájem? Čím jsem si to zasloužil? říkaly jeho oči. Zbyněk přerušil trapné mlčení:

„Už máš spravený kolo?”

Teď zrovna jsem bez řetězu. Nemůžu sehnat třináctku stojku. Mají jen na širokej řetěz. Nemáš náhodou nějakou?”

Podívám se. Ale asi sotva. Většinou náhradní díly nevedu.”

„Já právě taky ne,” povzdechl si Pavel. „No jo, tak to z koupání nic nebude.”

„Je to daleko?” ptal se Zbyněk na to, na co se minule zapomněl zeptat.

„Jo nádrž?” Pavel zamyšleně našpulil bradu. „K letišti to můžou bejt tak tři kiláky a pak ještě tak jeden a půl.”

Pořád hladil a poplacával Cira. Nemohl od té krásné lesklé černé srsti odtrhnout oči.

„Fakt, máš senzačního psa. Evžen mi nechtěl věřit, že je tvůj.

„Kdo je to Evžen?”

„Strašně prima kluk.”

„Říkals, že se vrátil od babičky?”

„No jo, kdy to bylo? Tuhle… v pondělí, člověče, vůbec jsem to nečekal, jdu a koukám, a najednou Evžen na kole. A hned: Nepůjdeš se koupat? Povídám: Mám rozbitý kolo. To nevadí, vezmu tě na rám. Tak jsme jeli. Fakt, Evžen je děsně prima.”

Z Pavla mluvilo takové nadšení, že Zbyňkovi najednou bylo smutno. Napadlo ho, že zrovna to pondělí byl Pavel možná na cestě k němu, když potkal Evžena. Možná že to kvůli němu zapomněl, co si spolu tehdy domluvili. Ale přemohl ten náhlý pocit lítosti a zeptal se: „Zítra tam pojedete zas?”

„Právě že ne. Nemám čas,” vzdychl Pavel. „A Evžen jede na chalupu. Měl jsem jet původně s ním, ale sešlo z toho. Prej až jindy.” Chvíli váhal. Pak sáhl do kapsy a rozevřel před Zbyňkem dlaň. „Koukej! Nechceš?”

„To jsou přece nastřelovací patrony!”

„Bohužel, víc jich nemám …”

„Ty na to máš pistoli?”

„Ne. Na co!” ušklíbl se Pavel.

„K čemu ti tedy jsou?”

„Krásně bouchají. Ale musí se to umět,” zamachroval Pavel a pak vyrukoval s nápadem: „Kdybys mi ale pomohl, tak bych ti to prozradil. Chceš?”

„Copak … klidně ti pomůžu … jenomže nevím …”

„Senzace!” zaradoval se hned Pavel. „Víš, kdo na to přišel?”

„Na co?”

„Jak odpálit patronu!”

Zbyněk pokrčil rameny. Jak by to mohl vědět!

Pavel se tvářil, že mu svěřuje velké tajemství: „Evžen!”

„No jo,” zasmál se Zbyněk. Vlastně ho to mohlo napadnout. Zeptal se: „jeho táta je nastřelovač?”

„Prosím tě! Má sáába! Copak by ho mohl mít?”

„To nevím,” zamračil se Zbyněk. Připadalo mu, že se na něj Pavel s tím svým Evženem trochu vytahuje. Zabručel: „Myslel jsem, kde bere patrony.”

„Kdo hledá, najde!” pronesl Pavel a zase zkoušel ty své hádanky: „A víš kde?”

„Jo. V novostavbě,” dovtípil se Zbyněk.

„Jenomže se tam musí jít hned, jak nastřelovači odejdou. Než to po nich přijdou zkontrolovat. Anebo než tam přijdou jiný řemeslníci. To víš, Evžen to má prozkoumaný!”

„Asi jo!” ušklíbl se Zbyněk.

Pavel zavzdychal: „Zítra je pátek a mistr to tam bude určitě procházet…” Chvíli pokýval hlavou, než z něj vylezlo: „Slíbil jsem Evženovi, že tam dneska zajdu. Kdybysme tam šli spolu, mohli bysme to tam pořádně prohledat. Třeba bysme tam nějaký zapomenutý našli.”

Zbyňka napadlo, že Pavel možná vůbec nepřišel za ním, že šel kolem jen náhodou, a kdyby na něj nezavolal, třeba by se ani nezastavil.

„Evžen je děsně fajn! Uvidíš! Senzační kluk! V pondělí tě s ním seznámím,” horlivě nabízel Pavel.

Byl to ten blok, kde dopoledne nastřelovali. Ted působil ve své tichosti a uzavřenosti mnohem tajemněji, než když celý duněl. Zaprášená slepá okna, šedé obnažené panely. Zbyňkovi připadaly všechny tyhle čerstvě smontované bloky, věžáky, krychle a pavilóny naopak děsně sešlé a staré, jako by je lidé už dávno opustili, a ne, že se sem teprve budou stěhovat. Je to taková naštosovaná hromada betonových klecí. Zbyňka všechna zvědavost přešla, dokonce na něj padla tíseň, když před sebou tu horu klecí uviděl. Malinko se kácely. Pavlovi o svých pocitech nic neřekl.

Ten tu byl jako doma. Přelézal zábradlí přízemních lodžií a zkoušel postupně dveře i okna. Všechno bylo zavřené. Na jednom okenním parapetu našel prázdnou krabičku od patron, a to byla celá jeho jistota, že kdo hledá, najde.

„To nemá smysl,” vymlouval mu to Zbyněk, ale Pavel odpovídal pořád stejně:

„Přece to nevzdáme, co by tomu řekl Evžen!”

Než došli na konec bloku, měl Zbyněk Evžena plné zuby..

„Tudy se dovnitř nedostaneme,” konečně uznal Pavel. Cestou zpátky zkoumal okna v prvním patře. „Hele, tamhle je otevřená vyklápěčka!” Chvíli přemýšlel, jak se k ní dostat. Najednou se usmál na Cira, že se Zbyněk málem vyděsil, jestli snad neuvažuje o nějakém speciálním aportu. Ale Pavel to vymyslel jinak: „Já tě podržím a ty tam vyšplháš. Stačí pak jen vylízt na plech pod oknem, sáhnout dovnitř a otevřít sousední okno.”

„Co to pomůže, dostat se do jednoho bytu!” namítl Zbyněk.

„Neboj, všechny jsou pozotvíraný. Někde jsou dokonce vysazený dveře. Hlavně se dostat dovnitř.”

„Ty vidíš skrz zdi?”

„S Evženem jsme to už dávno prohlídli.”

„Tak proč tam nevlezeš sám, když si tím seš tak jistej?”

„Říkals, že mi pomůžeš. Nebo se snad bojíš?” ušklíbl se Pavel.

„Proč bych se bál?” odsekl Zbyněk, „jenom se mi nelíbí slídit v cizím baráku jako zloděj.”

„Zatím tam nikdo nebydlí.”

Zbyněk viděl, že s rozumnými důvody u Pavla neuspěje. Pomohl si tedy jinak: „Kdybych tam vlezl, Cir by hned štěkal. Jestli ale chceš, abych ti pomohl, tak tě podržím a lez ty!”

„Ty seš naštvanej?” pronesl Pavel najednou vemlouvavě. „Tak nebuď!” Usmíval se, jako by to všechno byl jen žert. Jako by celou dobu Zbyňka jen zkoušel. „Víš, co řekneme Evženovi?”

Zase ta jeho hádanka! Zbyněk se ušklíbl: „Ať si tam leze sám!”

„To ne,” vzal to Pavel vážně, „to by ti rovnou řekl, že on už tam byl a že je teď řada na nás. Kdepak!”

„A co by se stalo! Tak ať si hecuje!”

Pavel se na něj udiveně podíval: „Přece chceš, abych tě s ním seznámil! Nebo ne?”

Zbyněk pokrčil rameny a pak přikývl.

„No tak vidíš,” spokojil se tím Pavel. Vytáhl ty dvě patrony a podával mu je: „Hele, řekneš, žes byl vevnitř a žes je tam našel. A já že jsem ti pomáhal dostat se nahoru na balkón.”

„Přece jsi je našel ty, a ne já,” nechápal Zbyněk, proč hrát takové divadýlko.

„Kdybych mu je dal sám, měl by řeči, že jsem našel jenom dvě. Od tebe to vezme, tobě se posmívat nebude. Chápeš?”

„Ale jo.”

Z nějakého důvodu měl Pavel z Evžena docela obyčejně nahnáno. Zbyněk od něj vzal ty pitomé patrony a jen utrousil:

„Mám je ztratit já nebo ty …”

„To nesmíš!” vyplašeně vyhrkl Pavel.

Na zpáteční cestě potkali chlapa s ovčákem. I když on šel po jednom chodníku a oni po druhém, chtěli se psi ne sebe vrhnout. Chlap měl co dělat, aby udržel svého Akbara, a taky Cir tentokrát vyváděl, že Zbyněk musel přivolat Pavla na pomoc.

Chlap cukal vodítkem a táhl ovčáka pryč. Ten byl pořád ještě zběsilý, zatímco Cir už jen výhrůžně vrčel a ostražitě ho pozoroval.

„Teda potkat ho sám, tak nevím, jestli bych dneska Cira udržel,” oddechl si Zbyněk. „Dík, Pavle!”

„To vždycky jdou takhle po sobě doga a ovčák?”

„Obvykle se to obejde jen zavrčením. Na znamení vzájemného respektu. Ale tenhle ovčák se asi už s nějakou dogou porval a teď je na všechny dogy vysazenej. Už minule na Cira dorážel.”

Zbyněk vyprávěl Pavlovi, jak se poprvé setkali na školním hřišti.

„Vlastně se ani tomu ovčákovi nedivím, že je tak zběsilej, možná se to na něj přenáší z toho chlápka. Kdybys viděl, jak tehdy řval!” Zbyněk vykulil oči, aby to Pavlovi dokreslil. „Jako by to tam měl předplacený!”

„Víš, kdo to je?” vyprskl Pavel.

Zbyněk si pomalu na ty jeho hádanky zvykal.

„Nějakej cvok.”

„Náš školník!”

„Fakt?” vykulil se teď Zbyněk doopravdy.

Pavel na oplátku Zbyňkovi vyprávěl, jaké to bylo, když on poprvé narazil na školníka. Klouzali se v ponožkách po dlaždičkách a hráli fotbálek s teniskou. A najednou zatmění slunce.

„Ukáže ti to perfektně,” vykládal Pavel. „Vezme tě na spáncích za vlasy, pak se tě zeptá, jestli už vidíš černý sluníčko, a když něco vybrebentíš, zakroutí ti s vlasy jako s vypínačem a můžeš jít…”

Zbyněk se zasmál: „Astronom!”

„Cože?” Pavel zapomněl údivem zavřít pusu.

„Ukazuje vám přece hvězdičky a jiný nebeský divy, tak je to astronom, ne?” vysvětloval Zbyněk.

„No jo… to teda jo … fakt! Ass-tro-nom!” vychutnával si Pavel slovo, které posměchem přímo sršelo. Nadšeně vyhrkl: „člověče, až tohle povím Evženovi, uvidíš, jak se toho chytí!”

Zbyněk si najednou uvědomil, že už ani v mezerách mezi paneláky není slunce vidět. Po západním nebi se táhly červené šmouhy. Lidé kropili řídké, vyprahlé trávníky, ale scházelo u toho rojení a pokřikování mrňat, ta se už z ulice vytratila. Měl na sebe dopal, že se tak zapomenul. Určitě už je pozdě. Co když se maminka bude zlobit a zítra mu napaří další domácí vězení?

Pavel si to jeho starostlivé mračení vyložil po svém:

„Ty seš naštvanej?” zeptal se udiveně a hned do něj zahučel: „Tak nebuď! Víš co? Já se pro tebe zítra zastavím a půjdeme cvičit Cira, jo?”

„Hm, třeba.”

„Tak fajn!”

Pavel najednou odstartoval, jako by se už nemohl dočkat, až bude zítra.

Maminka byla naštěstí zabraná do práce a na večeři zapomněla. Zbyněk navrhl, že umíchá pro všechny vajíčka a namaže chleby. Maminka to uvítala, jenom Terezka kňučela, že chce radši krupicovou kaši.

„Terezko, dneska budeme jíst, co Zbyněk uvaří. A zítra budeš vařit ty, ano?”

„Proč musím být pořád druhá? Ať si to dělá zítra Zbyněk!”

„Cože se najednou do toho oba tak hrnete?” ptala se maminka a Zbyněk zabručel:

„Chtěl jsem ti pomoct.”

„Já taky!” tvrdila Terezka.

„Někdy nepodáte ani lžičku, a najednou se div nepřetrhnete,” divila se maminka.

Zbyňka se to dotklo.

„Náhodou, já chodím nakupovat,” připomenul.

„No pravě!” vyhrkla Terezka. „Tak mě můžeš nechat aspoň tohle. Já chci taky mamince nějak pomoct.”

Maminka se jen zasmála a bylo to. Na Zbyňka pak udělala bezmocné oči. Mohl se utěšovat, že vlastně výhodu získal on: nemusí nic dělat. Ale štvalo ho, že Terezka prosadila svou.

Ta kaše ho potom šimrala v krku. Převaloval se na posteli a nemohl v dusné noci usnout. Hlavou se mu honily myšlenky, a pak se mu všechno, co za den prožil, přelilo do snu, ale bylo to hrozně pomotané. Úplně na konec se mu zdálo, že je na střeše paneláku …

Kolem trčely škaredé novostavby jedna vedle druhé, nebyly mezi nimi žádné ulice, jen takové hluboké mezery. Pavel sbíral na sousední střeše patrony. „Je jich tu spousta, pojď mi pomoc!” volal. Zbyněk se přiblížil k okraji a když se podíval dolů, zatrnulo mu v páteři, byla to prázdná výtahová šachta, hrozně hluboká. Pavel se posmíval: „Řeknu Evženovi, že se bojíš!” Zbyněk se tedy rozběhl, odrazil a přenesl se dlouhým obloukem přes propast. Ale zapomněl na Cira. Ten pobíhal v panice po střeše sem a tam a úzkostně poštěkával. Když jsem to přeskočil já, ty to hravě přelítneš, povzbuzoval ho a přivolával k sobě. Cir se na to zběsile rozběhl a vrhl se do prázdna, hrudníkem dopadl na římsu, předními tlapami se zachytil, zadními drápal po zdi. Než k němu Zbyněk doběhl, tlapy se mu svezly a Zbyněk už jen viděl, jak Cir padá, zmenšuje se a splývá s temným stínem v hloubce. Zbyněk hledal, kudy by se dostal dolů, vrhal se od jedné výtahové nástavby ke druhé, plechová dvířka neměla kliku, marně bušil, až konečně uviděl jedny dokořán, ale stál u nich ten zápasnický stěhovák: Já ti říkal, že ten pes bude nešťastnej a skočí dolů, teď ho nech spát! Najednou Zbyněk sám ležel na zádech a nemohl se pohnout. Paneláky nad ním strměly k obloze a tam, co se zdi sbíhaly do oslňující štěrbiny, se dolů díval Pavel a volal: „Vydrž, Evžen ti pomůže! Jen co se vrátí.” Pavel zmizel a na střechu se snášela ohromná temná koule, břichem se převalila nad okraj, bylo to černé slunce a Zbyněk se modlil: Prosím tě, nepadej na mě, prosím tě, sviť, já se chci probudit… já už nechci spát …už ne…

3. KAPITOLA

Zbyněk spal mnohem déle než jindy.

Neprobudil ho ani Cir, když se dožadoval své ranní procházky, ani maminka, když s ním třásla, nevyrušilo ho později ani to, když Terezka začala povykovat, ani to, když pro ni potom přišly holky. A nevyburcoval ho z mrákot ani zvonek u dveří, který kolem půl desáté znovu zadrnčel. Zbyněk doháněl všechno, co kdy ve spaní zameškal.

„. .. slyšíš … no tak, Zbyňku . už je toho snad dost…”

Ležel na zádech, bradu zvednutou, pusu otevřenou, paže měl doširoka rozhozené a pevně se držel pelestí postele, aby ho z ní neshodilo ani zemětřesení, kdyby snad doopravdy začalo.

Mamince nezbylo nic jiného, než mu jednu ruku po druhé rozevřít, zvednout ho, posadit a přinutit ho, aby sám držel rovnováhu.

„Zbyňku, slyšíš, máš tu návštěvu!”

„Co-o-ó?” zazíval.

„Nejlepší bude, když se půjdeš kouknout sám. Myslím, že je to Pavel,” řekla maminka a zatočila s ním na posteli, takže mu nohy samy spadly na zem. „Trochu se opláchni! Já mu řeknu, že už jdeš.”

Po chvíli se Zbyněk vybelhal. Ale všechny můry ještě nezaplašil. Zamžoural na Pavla ve snaze neplést si ho s tím nočním:

„Co je?”.

Odkláněl hlavu, protože světlo na chodbě bylo příliš ostré. Bodalo zleva i zprava. Nechtě se mračil:

„Co blázníš, takhle brzy!”

„Brzy?” Čím víc se Pavel divil, tím víc natahoval krk. „Vždyť je skoro deset! To je pro tebe brzo?”

„Deset?” konečně se probral Zbyněk. „No teda!” Otočil s.e a volal dozadu: „Mami, co je s Cirem?”

„Co by s ním bylo, odpočívá v chládku,” odpovídala maminka a chystala mu snídani.

„Tys s ním byla venku?”

„Co mi jinýho zbývalo.”

Obrátil se zpátky na Pavla. Nad tím, co bylo, se mohl jen pousmát:

„Člověče, já ti mám děsný sny! A všechny na jedno brdo. Cir vždycky odněkud sletí. Jednou z balkónu, podruhý ze střechy. Už z toho mám strach, aby se to doopravdy nestalo. Asi ho budu muset naučit lítat.” Ušklíbl se: „Byla by to senzace, co!”

„To jo,” zasmál se Pavel. „Ale jak to chceš províst?”

„No právě … to kdybych věděl!”

„Udělej mu padák a nauč ho skákat,” zavtipkoval Pavel.

„A víš, že jo! No jasně! Nejdřív musí zvládnout skákání. Dáme mu parádní parašutistický výcvik, co říkáš?”

„Senzace!” vyhrkl Pavel, ale pak se zarazil a začal koktat: „Jenomže já… zrovna teď… vlastně jsem ťi to přišel říct… musím totiž… pitomá ségra! Klidně si odjela do Podolí! Že prej jí to máma dovolila!” spustil najednou naštvaně a soptil: „Já bych ji nejraději přetrhnul! Jak žížalu!”

Zbyňkovi stačilo, co slyšel, aby Pavlovu rozhořčení porozuměl.

Promluvila z něj zkušenost:

„Člověče, nic si z toho nedělej. Pitomá nepitomá, když máš ségru, vždycky je těžký s ní vyjít.”

„Stejně ji přetrhnu! Jak makarón!“

„Jak vlasovou nudli. To máš lepší, protože se tolik nenadřeš,” radil Zbyněk a zeptal se: „Kolik jí je?”

„Půjde do osmičky.”

„A jéje!” ušklíbl se Zbyněk. „To tě, kamaráde, fakt lituju.”

„Nešel bys se mnou?” zatvářil se Pavel jako prosebník. Ale pak zaklel: „Sakra, kvůli pitomý káče musím jít nakupovat já!”

Zbyněk o tom chvíli uvažoval. Pravděpodobně ho to taky nemine. „No co, dopoledne je tak jako tak v háji,” povzdechl si. „Aspoň to vezmu jedním vrzem. Počkáš, chvíli?”

Pavel radostně zahalasil: „A cvičit Cira půjdeme hned, jak se vrátíme, jo?”

Uplynula sotva chvíle a dole pod okny zavřískala Tereza:

„Mami, jeden kluk nás pořád otravuje!”

A hned nato nový křik:

„Bere nám sklíčka! Ať jde pryč! Mami!”

„Co žaluješ? Nic ti nedělám. Jenom ti chci ukázat, jak se to správně skáče,” odpovídal jí hlas, podle kterého Zbyněk poznával Pavla.

„Nestrkej do mě! Běž pryč! Mami!” pištěla Tereza.

Zbyněk vyskočil od stolu, aby zabránil nedorozumění.

Holky si namalovaly na chodníku panáka a Pavel balancoval na jedné noze a natahoval se po sklíčku, co leželo v panákově hlavě. Přitom odstrkoval Terezku, která kolem něj pobouřeně hopsala a umazávala čáry. Zbyněk křikl dolů:

„Pavle, já už jdu. A ta, co žaluje, to je moje ségra, tak si z toho nic nedělej. Víš, co je nejlepší, ne?”

Předvedl mu to i s patřičným škubnutím. Pavel to s gustem po něm zopakoval a škubl ještě o trochu víc. A pak křikl:

„Kdepak, já až doma!”

Zbyněk váhal, jestli má vzít do toho vedra Cira. Ale pak si řekl, že to bude jistější, když ho bude mít s sebou. Co kdyby si Zavadiláci chtěli zase něco začít?

„Cire, tobě je to jedno, viď?” poplácal ho. „Máš ležet na balkóně nebo pod stromem. Tak pojď.”

Když přišli na Zavadilku, Pavel byl obdivuhodně klidný:

„Neboj se, vzduch je čistej.”

A opravdu: Ať se Zbyněk rozhlížel, jak chtěl, po Čmejlovi a jeho partě ani vidu, ani slechu.

„Chtějí teď bejt u nádrže vždycky první, aby se tam mohli roztahovat. Evžena to děsně štve a fakt je, že to už takhle dál nejde. Chceš si jít zaskákat z prkna a ležej tam oni! Chceš vlízt do stínu a zase oni! Chceš dát kolo do křoví, aby na ně nepražilo, ale jsou tam jejich kola, a Čmejla hned, že oni tu byli dřív …”

Pavel líčil Zbyňkovi všechny hříchy Zavadiláků, na které si vzpomněl, a bylo jich tolik, že to vystačilo na celou dlouhatánskou frontu. Nakonec prohlásil s novou nadějí:

„Ani nevíš, Zbyňku, jaká seš pro nás ohromná posila!”.

Krátce po poledni se objevily bílé načechrané mraky. Jenomže se rozplynuly dřív, než se mohly kolem slunce shluknout. Vedro pak bylo ještě větší a dusno k zalknutí.

Prach stoupal v horkých proudech vzhůru a s mru chmýří trav a nažloutlý popílek. Bylo toho nahoře čím dál víc. Obloha už nebyla tou hlubokou modrou mísou, spíš vypadala jako báň potažená měděnkou a tou pronikalo k zemi zelenavé světlo.

A najednou se v tom horkém vzduchu, plném prachu, nesly z dálky podivné zvuky: Hlomoz města se rozléhal jasně jako v ohromné tělocvičně a do toho zaznívalo temné dunění.

„Hele, hřmí,” zaposlouchal se Zbyněk.

„Nebo letí tryskáč,” usoudil Pavel. .

Seděl na kolotoči a byl z toho dusna tak zmožený, že se už ani neodstrkoval nohou od země. Kolotoč stál a Cir ležel pod jeho věncem ve stínu, který neexistoval, anebo to byl stín čistě psí, rozpuštěný ve vzduchu těsně nad zemí jako zvláštní pach.

Dětské hřiště bylo opuštěné, na pískovišti se povalovaly zapomenuté hračky.

„Přece tu nebudeme jen tak tvrdnout!” Zbyněk si vypůjčil bachraté autíčko, které mělo už jen dvě kola. „Cire, ke mně!”

Autíčko hodil přes betonovou zídku, která se táhla po jedné straně plácku a sloužila jako stěna na pinkání te nisákem. Byla sotva vyšší než Zbyněk.

„Přeskoč a dones!”

Poslal ho i gestem. Cir stál vedle něj, nechápavě na něj civěl a zíval.

„No tak, dones!”

Cir se nenamáhal. Zídku oběhl, vrátil se a zase zíval.

„Nic takovýho! Přeskoč a dones!” ukázal Zbyněk přísně paží.

Stalo se to poprvé, že se Cirovi nechtělo do sportování. Byla to jinak jeho oblíbená zábava, kvůli které byl ochoten přeplavat třeba stokrát labskou zátoku. Zbyněk nad tím kroutil hlavou. „Možná je to pro něj vysoký,” namítl Pavel.

„Houby vysoký! Když se mu do něčeho nechce, začne zívat, holomek, a dělá takovýhle nechápavý oči.”

A Pavel je línější než Cir, pomyslel si otráveně Zbyněk. A přitom to byl jeho nápad, jít Cira cvičit, ne jeho! Teď sedí, kouká a hecuje.

„Tady ho skákat nenaučím. To by chtělo nějakou opravdickou překážku, a ne zeď. Betonový zdi má všude kolem, ty už mu nic neříkají.”

„Co já vím, cvičák je ve Stromovce. Ale museli bysme tam jet autobusem,” řekl Pavel.

„O něčem blíž nevíš? Kdyby přišla bouřka, abysme to stihli domů. Cir se hrozně bojí blesků a hřmění.”

Pavel přemýšlel, a aby mu to šlo lip, Zbyněk ho roztočil.

Cir najednou přestal být líný. Oběhl kolotoč a hup nahoru a hned zase dolů a znovu.

„Ty mizero!” houkl na něj Zbyněk. „Tohle se ti líbí, ale pořádně skákat, to ne!”

„Víš. kde by se možná něco našlo?”

Zbyněk už na ty jeho hádanky nereagoval. Točil kolotočem stále rychleji.

„Vzadu za teplárnou,” vykřikl Pavel a brzdil nohou. Když seskočil, chvíli se motal, ale pak zamířil na druhou stranu sídliště.

Za teplárnou objevili báječnou překážku.

Zbyňkovi se na první pohled zamlouvala. Nebylo na ní nic, o co by se mohl Cir poranit. Naopak všechno krásně kulaté. A to jak tlustý černý kabel, tak dřevěný buben, na kterém byl kabel navinut. A velké kruhové bočnice, to bylo přímo parádní zábradlí. Zbyněk si klekl do trávy před buben a zkoumavě si ho prohlížel.

„Co to děláš?” divil se Pavel.

„Koukám, jak překážku vidí Cir. Jestli se mu nezdá moc vysoká. Ne, bude to dobrý,” usoudil Zbyněk a vstal. „Jde se na to!”

Vzal Cira za obojek, odvedl ho kus od bubnu a potom se s ním rozběhl. Těsně před bubnem zabrzdil.

„Koukej, tamhle!” ukázal mezi dřevěné bočnice. „Z týhle boule se odrazíš a hup nahoru. Chápeš?”

Já myslím, že ne,” řekl Pavel.

„Ale jo, neboj.”

Zbyněk se znovu rozběhl s Cirem k bubnu, znovu zabrzdil a ještě jednou mu všechno zopakoval.

Pak už ho jen navedl do rytmu, pár kroků před překážkou ho pustil a křikl:

„Cire, skoč!”

Cir zabrzdil přesně tam, co dvakrát předtím — na drnové bouli.

Hop! Nahoru! No tak, Cire! Kdybys chtěl, tak to sakra přeskočíš z místa.” Škubl za obojek a ukázal nahoru.

„Skoč!”

Cir začal zívat a Zbyněk se naštval:

„Tak tohle už na mě dneska nezkoušej!”

Odvlekl ho na začátek rozběhu a znovu s ním vyrazil. Cir věděl přesně, kde má zabrzdit, aby nenaletěl do bubnu.

„Naučit skákat dogu je děsná fuška,” poznamenal Zbyněk, protože se Pavel nedůvěřivě usmíval. „Není na to vůbec stavěná, chce to trpělivost.”

Ale sám si uvědomoval, že mu dneska trpělivost nějak schází. Možná je to tím, že se Pavel kouká. Rád by mu předvedl, jak ho Cir poslouchá a co všechno spolu dokážou.

„Neměl bys to Cirovi nejdřív sám předvíst?” zeptal se Pavel. „Možná neví, co po něm chceš.”

„Ale ví!” odsekl Zbyněk. „A dokonce moc dobře to ví. Koukej, jak pořád zívá, holomek!”

„Jestli je to na tebe moc vysoký, tak já mu to předvedu sám, nechceš?”

„O to přece nejde,” mávl Zbyněk rukou.

„A o co teda? Přece aby pochopil, že má skočit, a ne brzdit! Jenomže tys mu předvedl jenom to brzdění.”

„Prosím tě! Podle tebe, kdybych ho učil aportovat, tak bych měl běhat pro klacek a nosit ho v zubech, jo?”

Cir se o jejich spor nezajímal. Pokládal za důležitější to, co zatím neudělal, protože mu na to Zbyněk nedopřál čas — očichal a označil si teď ze strany buben a stejně si označil o kus dál povalený a napůl zahrabaný betonový kvádr, který měl stříšku a vypadal jako nějaká nedobytná poštovní schránka. A pak oběhl a označil ještě zrezivělý sud s asfaltem, hromadu polámaných kameninových rour, a nakonec se vrátil na začátek pěšinky, kterou si se Zbyňkem k bubnu vyšlapali. Trochu stranou v trávě stál na jednom kole jako vysloužilec betonářský vozík. Posloužil Cirovi jako poslední meta k vyznačení území. Spokojeně se připojil ke Zbyňkovi, kterému se zatím Pavlův nápad rozležel v hlavě.

Něco na tom bylo: Co kdyby vyskočil nahoru na buben a zkoušel Cira přivolat k sobě, místo aby ho pořád posílal dopředu?

„Cire, sedni a čekej!” přikázal mu. „Čekej, až tě zavolám!”

„Nemám ho podržet?”

„To je zbytečný.” křikl Zbyněk a rozběhl se k bubnu.

Kabel byl rozpálený a kluzký, Zbyněk se zachytil bočních desek a po kolenou se vydrápal nahoru. Buben ve vysoké trávě mu ani tak vysoký nepřipadal. Opatrně se na těch kluzkých smyčkách postavil a rozhlédl se kolem.

„Copak tohle sedí, ani se to nehne!” hlásil a potom uviděl vzadu mělkou jámu hustě zarostlou kopřivami.. „Jenomže není kam seskočit… takže to tady asi vzdáme, Cire.”

Doga rozuměla jedinému slovu — Cire!

Zbyněk se přidržoval bočnic a znovu zkoumal terén za bubnem. Zaslechl, jak Pavel vykřikl:

„Cire, zpátky!”

Ale to už se Cir odrazil a dlouhým skokem se dostal skoro až na buben, trochu mu to na kabelech uklouzlo, ale setrvačnost jeho osmdesáti kilogramů živé hmoty byla dostatečně veliká, aby ho vynesla nahoru.

Zbyněk byl zrovna ve velice vratké pozici, když mu Cir zezadu narazil do nohou. Sjel po kabelu jako po skluzavce a skulil se rovnou do kopřivového dolíku.

Hned to nepocítil. Ještě klidně vstal a vyčítavě se podíval nahoru na Cira, který tam stál jako nádherně vytesaná socha.

Nejdříve to začalo pálit po celé vnitřní straně paží, tam, co se člověk obvykle neopálí, vzápětí vyšlehla palčivá bolest z míst, kde býval nejvíc lechtivý. A pak. už mu hořely dlaně a hřbety prstů a krk a uši přímo děsně a stehna, kolena. A tam, kde ho kopřivy nespálily, se mu kůže zježila taky.

Kolem něj do výše hlavy byly chlupaté, tlusté a smradlavé kopřivy.

Zatnul zuby, aby nevykřikl a neshodil se před Pavlem. Pálilo to jako sto čertů! Držel se a jen tiše hekal. Bál se vůbec pohnout.

Cir kňučel a zmateně se vrtěl na místě. Nevěděl, jestli se má vrhnout dopředu, anebo zůstat.

„Co je?” volal Pavel, a když nedostal’žádnou odpověď, oběhl buben a uviděl Zbyňka, jak se choulí v kopřivách. Bláznivě se rozřehtal, protože to byl pohled k popukání.

Zbyněk vydržel i ten smích, který mu připadal zlomyslný, a skrz zaťaté zuby procedil:

„Sakra, podej mi nějakej klacek!”

Konečně Pavel pochopil, že Zbyněk je opravdu ve zlé situaci. Našel klacek a začal jím utloukat ty žahavé potvory. Mlátil do nich se stále větší zuřivostí, protože se úporně bránily. Šlehaly ho přes-ruce a přes nohy, ale Pavel tím horlivěji klestil cestu pro Zbyňka. Poslední hradbu už jen opatrně rozhrnul.

Sotva Zbyněk vyběhl z obklíčení, hned se začal zoufale drbat. Nutil se do smíchu, ale jen hekal a vyrážel:

„A pak že jsou… kopřivy … léčivý … proboha, už dost!”

Pavel se taky kroutil a skuhral: „Ať začne pršet… ať je děsná průtrž… aspoň to přestane pálit!”

Cir se díval na to jejich křepčení jako z galérie. Trpělivě čekal, co se z toho vyvine.

Možná to jejich poskakování trvalo pět minut, možná déle, kdo ví! Zbyněk zůstal stát malinko předkloněný, malinko rozkročený, s pažemi malinko odtaženými od těla.

„Člověče, to je asi příšerný, dostat se do spárů masožravý rostliny!” šklebil se.

„Ta ti dá nejdřív narkózu. A dokonce voňavou! To jen kopřivy jsou takový nemilosrdný bestie.”

„Cire, co koukáš? Pojď sem! Ke mně!” poručil Zbyněk.

Cir se přiloudal a tvářil se najednou provinile.

„Uličníku,” vykrákal ho Zbyněk za chlupy na krku, „za všechno můžeš ty!”

„Tohle svědění je stejně protivný, jako když to pálilo,” drbal se horlivě Pavel. „Bude to chtít něčím namazat.”

„Když se spálíš, tak se na to dává máslo, ale na tohle nevím…”

„Možná ocet,” vzpomněl si Pavel. „Tuhle jsem dostal žihadlo od vosy, máma mi to potřela octem a hned to bylo lepší.” A pak Zbyňkovi navrhl: „Pojď k nám, něco vyzkoušíme.”

Konečně se Zbyněk dověděl, kde Pavel bydlí.

Sotva zašramotil klíčem v zámku, dveře se otevřely a stála v nich hrozně střapatá holka. Rozhrnula si ofinu a vykoukla. Nejdřív na Pavla, pak na Zbyňka a potom couvla před Cirem.

„Jak to, že seš doma?” vyjel na ni Pavel.

Dívala se užasle na Cira. Přímo ji uhranul.

„Já myslel, že seš na koupališti,” zabručel Pavel zklamaně. „Máma už je taky doma?”

„Ještě ne,” řekla a obrátila se na Zbyňka: „Nekouše?”

„Pohlaď si ho a uvidíš!”

Znovu si rozhodila ofinu, snad aby si ho mohla líp změřit. Pak ale škubla hlavou a v mžiku byla zase za záclonkou a vystrkovala jen posměšně nos:

„Co se pořád tak drbete? Nemáte blechy?”

„Jo, chytli jsme je od tebe,” řekl Pavel. Ale pak s tím přece jen vyrukoval: „Hele, Petro, nevíš, jestli na kopřivy pomáhá ocet?”

„To sotva!”

„Něco na to přece pomáhá …”

„Nelízt do kopřiv,” posmívala se.

„Ty seš zase chytrá,” odsekl. „Zbyňku, pojď dál.”

Ale Zbyněk kroutil hlavou a držel Cira zpátky.

„Co takovejhle pes žere,” zajímala se Pavlova sestra.

„Všechno.”

„A nejradši?”

„Zmrzlinu.”

„Jé, to je bezva pes,” zahihňala se. Vzápětí ji něco napadlo, zmizela a ve chvilce byla zpátky. „Hele, pse, nechceš nanuka?”

Cir to schramstl jako malinu.

„Takhle se zmrzlina nejí, to tě ještě nenaučili? Musíš pomalu, nebo budeš kašlat,” napomenula ho.

„Jmenuje se Cir,” řekl Zbyněk s úsměvem.

„Taky jsi sletěl do kopřiv, Cire?”

„Ne. On mě tam jen strčil, viď,” poplácal ho Zbyněk.

Pavel přinesl láhev se zbytkem octa na dně.

„Nevíš, jestli nemáme někde plnou?” zeptal se sestry.

„Nic nehledej, to je dobrý,” dělal Zbyněk hrdinu. „My už radši půjdeme. Žene se bouřka.”

„Počkej, já tě vyprovodím,” houkl Pavel a zmizel. Vrátil se s nanuky. Jeden si nechal a druhý podal Zbyňkovi. „Bratrsky se s tebou rozdělím,” pronesl významně a přitom se mile usmál na sestru.

Přibouchla za ním dveře.

Vítr roznášel po ulici noviny, papíry a igelitové pytlíky. Zatočil i se Zbyňkem a s Pavlem, sotva se dostali na roh bloku. Hnalo jim to prach do očí. Rychle přeběhli hřiště a travnaté prostranství u mateřské školy a ocitli se v závětří dalšího paneláku. Vítr se tu hvízdavě lámal. Kdesi na opačném konci Prahy znovu zahřmělo. Zbyněk musel na Pavla křičet:

Ještě jsem ti neukázal, jaký mám doma parádní šutry!”

Přišla jim otevřít Terezka a hned hlásila: „Je tady teta Hanka a Stefan. Vezmou nás na chalupu. Že je to prima?” A pak zastoupila cestu Pavlovi a zle se na něj mračila: „Ty k nám nesmíš!”

„Já k vám taky nejdu,” ušklíbl se Pavel, ale pak řekl smutně: „Takže se uvidíme až v pondělí. Tak ahoj, Zbyňku.”

„Počkej…“

Z obýváku vyšel Štefan a Zbyněk na něj hned nadšeně zavolal:

„Ahoj, strejdo! To je fajn, žes přijel.”

„Ahoj, kamaráde,” řekl Štefan. „Potřeboval bych pomoct se surfem. Tak jsem si řekl, že se pro tebe zastavím.”

„Co budeme dělat?”

„Brousit a natírat.”

Zbyňka najednou něco napadlo. Postrčil Pavla dopředu: „Tohle je můj kamarád. Myslíš, že by nám mohl pomoct?”

Štefan si s úsměvem prohlížel kluky. Po chvíli přemýšlení řekl:

„Copak o to, každá šikovná ruka bude dobrá. A na chalupě je místa dost.”

Zbyněk vyhrkl na Pavla:

„Jel bys?”

Pavel z toho byl úplně vedle. Nic takového nečekal. Tahle možnost se na něj doslova sesypala a on tu lákavou vidinu jen bezmocně nadzvedl rameny. Stefan to chápal:

„Takhle nahonem ti to Pavel asi nepoví. Musí se přece nejdřív zeptat táty.”

„Mámy,” opravil ho Pavel a povzdychl si: „Jenomže ještě nepřišla z práce.”

„Ale pustí tě, ne? Měls přece jet s Evženem,” řekl rychle Zbyněk.

„To jo, určitě mě pustí, když jí to vysvětlím … to víš, máma tě nezná.”

„Půjdu radši s tebou.” Zbyněk vzal Pavla kolem ramen a kývl na strejdu: „Řeknu jí, že se nemá čeho bát, když jedeme s tebou.”

Štefan se na kluky usmál: „Tak jo, já si zatím v klidu dopiju kafe.”

„Cire, ty zůstaň doma. Hybaj!” Zbyněk ho dostrkal do předsíně, a než přibouchl dveře, škvírou ještě zavolal: „Strejdo, prosím tě, dohlídni na něho!”

Naštěstí na Pavlovu maminku dlouho čekat nemuseli. Utíkala před bouřkou domů. Ani jí nedali vydechnout a hned na ni vyhrkli svou velkou prosbu. Zbyněk ji ujistil, že Pavel vůbec nebude na obtíž, naopak, že budou strejdovi pomáhat. Pak už nic nenamítala. Zato Petra se kolem nich motala a trochu závistivě se vyptávala, co tam budou dělat. Pavel si rychle sbalil věci na cestu a zašklebil se na ni:

„Nebuď zvědavá, budeš brzo stará, ahoj!”

Stihli to zpátky dřív, než se rozpršelo.

Vyjížděli už ale za bouřky. S rozsvícenými světly a rychle kmitajícími stěrači, které nestačily ze skla shrnovat přívaly vody. Štefan jel pomalu, auto rozráželo ty deštivé houštiny a kapky ramplovaly na kapotu a na střechu vozu tak prudce, jako by to byly větve.

Tereza se krčila na zadním sedadle mezi Zbyňkem a Pavlem a najednou jí vůbec nevadilo, že jí Pavel někdy bral sklíčka. Ani nedutala. To Cír už by byl celý zježený, napadlo Zbyňka, ještě že zůstal doma, maminka si s ním nějak poradí…

Blesky se před nimi rozsvěcovaly v celých stromořadích.

4. KAPITOLA

Zbyňkovi připadalo, že je to už hrozně dávno, co táta odjel. A ještě od něho nedostal ani řádku. Ovšem, jak by mohl! Ať dny počítal odshora dolů nebo odzdola nahoru, pořád mu vycházelo neuvěřitelných deset dnů. Pouhých deset! A přitom celá věčnost! Táta odjel v pátek. Ano, byl to pátek — nešťastný den. Je to tak — deset dnů uplynulo. A dopisy z Grónska putují nejméně čtrnáct. I kdyby táta sedl a napsal hned, jak tam dorazil, nedostane od něho dopis dřív než v pátek. Tak dlouho čekat nebude, napíše mu sám. Vždyť se toho tolik událo!

16. července

Ahoj, tati,

mám tě hrozně moc pozdravovat od strejdy Stefana. Byli jsme u něj na chalupě, plavala uprostřed rybníka. Aspoň to tak vypadalo, když jsme tam v pátek přijeli. Strejda nevěřil svým očím a teta Hanka naříkala, co je to za spoušť. Stodola byla pod vodou, sklípek pod vodou, ke dveřím chalupy jsme se museli dobrodit. Vody bylo všude až po kolena. Naštěstí se přes práh nedostala, takže jsme spali v suchu a bylo to ohromný, protože kolem to šplouchalo, jako kdybysme pluli na lodi. Strejda pak zjistil, že to zavinil soused, který prokopal’ za plotem strouhu, takže všechna voda od něj natekla strejdovi na zahradu. Byla totiž děsná průtrž. Na dvoře se cáchalj husy. Zahnali jsme je do stodoly, že je okroužkujeme jako stěhovavé ptáky, abysme mohli sledovat, odkud kam lítají. Vzali jsme červenou barvu, nadělali husám kolem krku kroužky a pustili je. Byla to nádhera, plavaly mezi záhony rybízu a angreštu jako parníčky. Tetě Hance se to ale vůbec nelíbilo, protože měla strach, že si zase někdo bude stěžovat na Pražáky. To jako na nás. A měla pravdu. Husy byly sousedovy. Řádil jako tajfun. Hnal husy pryč, až voda stříkala na střechu. Strejda ho dorazil, když mu řekl, že je to báječný bezpečnostní zbarvení, že takovouhle husu žádný auto nepřejede, protože je vidět na dálku jako šraňky. Teta Hanka se potom na Štefana zlobila a vyčítala mu, že je horší než všichni kluci. Tím ale myslela jen nás dva, teda mě a Pavla, ještě jsem ti nepověděl, že mám novýho kamaráda a že bydlí jen o dvě ulice dál, takže spolu můžeme kamarádit pořád. Pavel byl hrozně rád, že mohl jet s námi, a říkal, že něco takovýho ještě nezažil a že Štefan je přímo senzační a Hanka taky. S tím jsem ovšem mírně nesouhlasil, i když se tentokrát překonávala, a dokonce nám dovolila jezdit na neckách, a potápěla se s námi do sklípku pro konzervy. Fakt je, že pro Pavla byla senzační snad i Tereza, Totiž když voda začala opadat, Tereza honem ke studni, a pumpovala jako divá. Pavel jí pomáhal a nedali si vymluvit, že to nemá smysl. A protože z pumpy tekla jen špína, chodili jsme pro pitnou vodu do hájovny. V neděli jsme se v pumpování střídali všichni a trvalo to hrozně dlouho, než jsme studnu vypumpovali. Strejda pak spustil dolů žebřík a vybíral bahno. Měl s tím práci až do večera, takže k broušení a natírání surfu jsme se vůbec nedostali, i když jsme to měli původně v úmyslu. To mě ale vůbec nemrzí, protože tahle pohroma byla nádherná a tamto můžeme udělat za týden nebo za čtrnáct dní, podle toho, jak to strejdovi vyjde. Škoda že Pavel jede v srpnu na tábor, protože jinak bysme měli u strejdy na chalupě senzační prázdniny. Už nevím, co mám psat, tak se měj fajn a nezapomeň mi napsat.

Tvůj Zbyněk

P. S. Maminka pořád jenom pracuje a říkala, že si od nás ráda na chvilku odpočine. Chci Cira naučit skákat, ale je to dřina. Tak to už je opravdu všechno.

Zbyněk si najednou uvědomil, že od včerejška neměl možnost mamince o tom všem povyprávět. Vrátili se pozdě večer a ráno byl s Cirem venku a vynahrazoval mu ty dva dny, co byl Cir zavřený doma. Vzal dopis a šel za maminkou. Chvíli jí nakukoval přes rameno a pak poznamenal:

„Proč nenamaluješ taky něco jinýho?”

„A co?”

„No něco, co by zajímalo kluky. Třeba plachetnici na rozbouřeným moři. Nebo pořádnej náklaďák v divoký zatáčce.”

„Jenomže,to zrovna neumím.”

„Škoda,” povzdechl si Zbyněk. „Tohle se může líbit akorát mrňatům.”

„Kéž by se jim to líbilo!” usmála se maminka.

„Napsal jsem tátovi. Chceš si to přečíst?”

„Potřebuješ opravit chyby?”

Maminka si dopis přečetla a vrátila mu ho s povzdechem:

„Moc tě mrzí, že pořád pracuju? Jinak to nejde ..

„Já vím. Kvůli tomu ti to nedávám. Ani kvůli chybám. Dal jsem ti to kvůli spravedlnosti.”

„Tomu nerozumím.”

„Prostě teď víš o našem výletu zrovna tolik, co toho bude vědět táta, až to k němu dojde.”

„To se mýlíš. Vím toho mnohem víc. Vím totiž všechno!” škádlila ho maminka.

Zbyňkovi to došlo: „No jo, Tereza žvanila.”

„Proč žvanila?” usmívala se maminka. „Muselo to být pro vás ohromný. Jenom chudák Hanka. Pro ni to určitě byl šok.”

„Nesla to docela statečně,” ušklíbl se Zbyněk. „Přece jen je vidět, že je to tvoje ségra, aspoň někdy.”

Maminka měla na knihovně taky připravený dopis A taky s adresou do Grónska.

„Vidíš, mohli jsme to poslat společně,” řekla.

„Aspoň bude mít táta bohatou korespondenci. Nedáš mi to přečíst?”

„Ne.”

„Je to zamilovaný, co?” zamrkal na ni.

„Píšu, jak mě zlobíte.“

„To není pravda! Odvolej to!”

„Dobře, odvolám. Ale až v příštím dopise.”

„A jestli ne, tak začnu fakt zlobit,” vyhrožoval.

„A víš, co já pak udělám? Tohle!” povalila ho na zem a zlechtala ho, až nakonec zůstal vysíleně ležet a jen hekal.

„Vidíš, cos udělala, teď ani na poštu nedolezu!”

Ale tolik sil mu přece jen ještě zůstalo.

Rovnou z pošty pospíchal za Pavlem.

Na balkóně zahlédl jeho sestru. Opalovala se na zahradním lehátku a četla si. Zezdola na ni zavolal:

„Ahoj, Petro, řekni Pavlovi, ať jde ven.”

Petra se podívala dolů skrz zábradlí, a ani neodložila knížku.

„Není doma.”

„Nevíš, kam šel?”

„Někam s Evženem.”

„Je to dlouho?”

„Asi hodinu.”

Zbyněk stál nerozhodně pod balkónem. Co teď? Počkat tu, nebo sem zajít později znovu?

„A nevíš, kdy se vrátí?”

„Bral si plavky a něco k jídlu, tak asi až večer.”

Pravda je, že na Pavla se zlobit nemohl, nic určitého si nedomluvili, řekli si akorát ahoj zítra. Mohl být naštvaný jen sám na sebe, protože kdyby býval šel za Pavlem hned po snídani, určitě by ho chytil. Dopis si mohl nechat třeba na večer, nic by se bývalo nestalo. Škoda že to neudělal, říkal si otráveně.

„Nejeli náhodou k nádrži?”

„Asi.”

Zbyněk měl cukání se tam vypravit. Jenomže sám tam netrefí.

„Co to čteš?”

„Vidíš, ne!”

Významně pozvedla knížku. Muselo to být něco hrozně napínavého, když od toho ani na chvilku nemohla odtrhnout oči. Ale aby přečetl název, na to by potřeboval dalekohled. Sevřel dlaně do okulárů, palce si posadil na nos, a měl ho!

„To se pečeš nebo opaluješ?”

Nic na to neřekla a četla pořád dál. Vůbec jí nevadilo, že si ji prohlíží dalekohledem.

„Neměla bys to lepší u vody než v týhle výhni?” popichoval ji.

„Měla, protože by mě nikdo nevotravoval!” houkla dolů.

Zbyněk už věděl, co chce a o co se musí pokusit. Zasmál se:

„Tak proč se nejdeš koupat?”

„Do toho ti nic není,” odsekla.

„Já bejt tebou, tak bych rozhodně šel. Ani minutku bych neváhal.”

„Tak si jdi!”

„Taky že, jo. U nádrže je to určitě fajn.” Chvíli počkal a pak to zkusil: ..Hele, kdybys chtěla, tak bych tě tam vzal s sebou.“

„Je to daleko.”

„Pavel říkal, že to není ani pět kiláků.”

„Pavel je pitomec. Rozbil kolo a nechal ho tak,” postěžovala si.

„Jestli ti jde jen o to, tak ti půjčím svoje.”

„A na čem bys jel ty?”

„Já to vezmu indiánským během.”

„To bys nevydržel,” usuzovala nejspíš podle sebe.

„Ale jo, kliďánko. Nezapomeň, že by mi pomáhal Cir. Tak co, půjdeš?” Nijak zvlášť o to sice nestál, ale potřeboval, aby mu ukázala cestu.

„Nevím … chtěla jsem vlastně jet do Podolí… Jenomže jsem si ráno zapomněla říct mámě o peníze…”

„Jestli chceš, půjčím ti kolo,” znovu nabízel Zbyněk.

Konečně odložila knížku.

„Tak dobře.”

Složila lehátko a zmizela. Za pár minut byla dole i s taškou, ve které měla napěchovanou deku, osušku a bůhvíco ještě. Usmála se na Zbyňka:

„Vzala jsem pro Cira nanuka.”

„Tak trapem, ať se nerozehřeje,” zašklebil se Zbyněk.

Už se těšil, jak Pavla překvapí. A hned dvojnásob. Zkusí to, jako vždycky on: Hádej, koho jsem ti přivedl?

Petru žádná nedočkavost nepopoháněla. Kromě toho se s taškou jako balón nijak moc pospíchat nedá. A pak taky ještě pořád přemýšlela, jestli je to dobře nebo špatně, že se nechala zlákat. Tohle váhavé vyčkávání ale rázem pominulo, když ji Cir přivítal radostným štěkotem a kamarádsky se jí otíral kolem nohou, a to ještě dřív, než vůbec vytáhla nanuka.

„Ani mu to nemusíš rozbalovat. On to baští i s papírem,” řekl Zbyněk. Petra byla první holka, která si s Cirem hned od začátku rozuměla.

„Nemám dát níž sedlo?” zeptal se, když si kola vůbec nevšímala.

„Nemusíš. Já na něm stejně nepojedu,” prohodila jen tak mimochodem a hladila Cira.

„Ty nejedeš?” zarazil se.

„My poběžíme spolu, viď, Cire” A pak se obrátila na Zbyňka: „Klidně si jed.”

„To tam přijdeme bůhví kdy,” zabručel a domlouval jí: „Hele, neblázni, to nevydržíš, vem si radši kolo, ať si to tam trochu užijeme.”

„Budeme se střídat,” navrhla. A protože byla zřejmě zvyklá mít hlavní slovo, hned mu podala tašku a on ji bez reptání navlékl na řídítka, kde už visely jeho věci.

„Ale až nebudeš moct, tak se vyměníme,” upřesňoval.

Připnul Cira na vodítko, aby se měla za co držet, a naskočil na kolo. Nalevo i napravo se mu pohupovaly tašky a narážely mu do kolen.

Ještě nedoběhli ani na začátek staveniště a Petra už ztrácela tempo. Zbyněk ji předjel a pak se musel ptát:

„Kam teď?”

Doklopýtala přes rozjezděné prostranství k polní cestě.

Potom se už jen ploužila.

Zbyněk na ni počkal.

„Víš, co jsme si řekli,” připomínal.

„já ještě můžu,” prohlásila a doopravdy trochu přidala.

Cesta vedla mezi lány pšenice. Daleko vpředu, nad hladinou žlutých klasů, se klenul černý oblouk hangáru. Vypadalo to, že se k němu vůbec nepřibližují.

Zbyněk vždycky popojel a čekal.

Petra švindlovala. Přešla do kroku pokaždé, když se nekoukal.

„Cir je z tebe splavenej jako tažnej kůň. Už toho, prosím tě, nech!”

Konečně si dala říct.

jenomže nastaly nenadálé problémy. Na úzké úvozové cestě nebylo snadné naskočit na pánské kolo. Petra jela notný kus na jedné šlapce a odhodlávala se přehodit nohu přes sedlo. První pokus skončil v břehu, naštěstí se stačila vyhnout šípkovému keři.

„Připletla se mi do kola taška,” vymlouvala se.

Zkusila to znovu. Tentokrát chtěla provléknout nohu předem, nad rámem, ale v rozhodujícím okamžiku škobrtla špičkou o ten svůj ranec a vzápětí se na něj svalila. Dráty předního kola žalostně zaskřípaly.

„Prosím tě, můžeš mi říct, kdys jela naposled na kole?” řehtal se Zbyněk.

„Tak já jdu pěšky,” nadurdila se.

„Nevzdávej to hned, přece bys nebyla takovej srábek!”

„Tak vem ty tašky.”

„To bych nemohl běžet. Hele, sedni si a já tě roztlačím.

Jakmile jela, bylo to dobré. Brzy získala jistotu a Zbyněk měl co dělat, aby jí stačil. Za slabou půlhodinku se dostali k hangáru. Nechali ho po pravé ruce a před nimi se rozprostřela louka, která lemovala letiště. Stoupali k mírnému návrší. Ale i ten malý kopeček bral teď Zbyňkovi dech. Najednou byla Petra o notný kus napřed.

Počkala na něj u skupinky třešní. Kdysi možná tvořily alej kolem cesty. Ted tu už jen stárly v prořídlém houfu. Zbyněk byl vděčný i za tu trochu stínu. Petra se na něho usmívala v nevinném údivu. Co že seš tak uřícenej, říkalo její zvednuté obočí.

„Chceš si to vyměnit?” vydechl.

„Ty už nemůžeš?”

Jen po ní loupl očima. S holkama si tak člověk může něco domluvit! Stejně udělají vždycky jen to, co vyhovuje jim!

„Už to není daleko,” řekla povzbudivě. „Tamhle za těma topolama. Vidíš?”

„Nejsem slepej,” odsekl Zbyněk.

„Pojedu napřed,” oznámila.

„Napřed? A proč?”

„Proto.”

„To je ale pitoměj důvod!”

„Copak netrefíš?”

„To tam chceš bejt první nebo co?” Bylo mu jasné, že když mu ujede, bude se překvapení konat bez něho.

„Zatím ahoj,” řekla a teď už bez obtíží naskočila na kolo.

„Počkej!” vyrazil za ní Zbyněk, ale nestačil jí.

Cesta byla krásně uježděná a svažovala se táhlým obloukem kolem luk. Jak se Petra rychle vzdalovala, vypadalo to, že se do trávy noří víc a víc, až byla jen pohyblivou figurkou nad sytě zelenou hladinou.

Zbyněk nasadil volné, vytrvalé tempo. Od letiště k nádrži to určitě bylo dál, než Pavel říkal.

Najednou ta pohyblivá figurka změnila směr.

Už nemířila k topolům, ale kamsi přes luka. A za ní se hnaly jiné takové figurky. Tři, čtyři, pět jich bylo! Pokoušeli se jí nadjet a zabránit jí, aby se dostala zpátky na cestu.

Zbyněk pozoroval honičku.

Petra uhnula přímo k letišti a zmizela Zbyňkovi v zeleném propadlišti. Potom se přehoupli přes obzor jeden za druhým i její pronásledovatelé. Kdo jiný než Zavadiláci!

Ať jim Petra provedla cokoliv, bylo to od nich zbabělé, že pořádali štvanici v pěti na jednu jedinou holku. A Zbyněk jí ani nemohl pomoct.

Už chtěl jít dál, když se znovu vynořili. Jeli teď pomalu v jednom houfu nahoru k cestě. Možná si Zbyňka všimli, ale nejevili o něj zájem. Nejdřív myslel, že je Petra taky v tom houfu, ale nebyla tam. Možná jim přece jen ujela, napadlo ho.

Donesly se k němu jejich hlasy. Byli nějak moc veselí.

Pcha, vítězové …

Když zmizeli, Zbyněk seběhl těch dvě stě tři sta metrů dolů přes louku a tam se mu otevřel pohled na svazarmovské letiště obehnané nízkým drátěným plotem. Podél plotu byly skoro pravidelně hromady kamenů, které sem zřejmě navezli, když čistili letištní plochu. A u jedné takové skalky se válelo v trávě jeho kolo a vedle něj se choulila Petra.

„Co ti udělali, ti srabi?”

„Nic!” mračila se na celý svět, Zbyňka nevyjímajíc.

Zbyněk tomu nerozuměl: „Přece tě honili… Proč?”

„Ráno jsme se porafali s Jirkou Ctiborem, protože mě naštval,” nadurdila se znovu Petra. „Nechtěl mi dát Sedmičku, že přej ji musí doručit do schránky! Tak jsem mu řekla, co si o něm myslím. Důležiťák jeden důležiťáckej!”

Pořád se choulila, objímala si nohy a tiskla je k tělu.

„Stalo se ti něco?”

Ukázala mu koleno. Měla je zelené od trávy a taky pořádně odřené.

„Pane jo, to by chtělo kysličník.”

„Trochu jsem si to olízala.”

Zbyněk prohlížel kolo. To dopadlo hůř. Přední duše proražená, řídítka nakřivo. Vzal přední vidlici mezi nohy a aspoň srovnával řízení.

„Cos, prosím tě, dělala? Podívej, jak je to kolo zmordovaný!”

„Chtěla jsem jim ujet.”

„No dobře, ale tohle… no prosím, ke všemu naraženej ráfek!”

„To mě mrzí,” řekla potichu a přiznávala se: „Myslela jsem, že když se dostanu na letiště, že mě nechají.”

„Vždyť je kolem plot!”

„No právě. Přelezla bych ho a utekla.”

Zbyněk nad tou holčičí naivitou jen nevěřícně kroutil hlavou.

„Utekla, jo? A kolo bys tu nechala, co?”

Petra si naslinila šrámy, aby nebyly škraloupovité, a zkusila napnout nohu. Ještě jednou nanesla prstem na odřeniny sliny a škraloupy povolily docela. Mohla jít. Pomalu sice, protože radši nohy moc neohýbala, ale šlo to — brouzdala se trávou pryč a jenom houkla:

„Ahoj, Cire!”

Cir zaštěkal a ona mu zamávala.

Zbyněk ze sebe vypravil: „To snad nemyslíš vážně!”

Ještě se obrátila a ušklíbla se:

„Pavlovi radši nic neříkej. Hned všechno vybreptá Evženovi.”

„Počkej!” volal za ní. „A co kolo?”

„Dík. Dojdu pěšky.”

„Ale kdo ho vezme?”

„No přece ty!”

„A co tvůj ranec?”

„Teď bych ho neunesla, tak mi ho, prosím tě, vem! Večer si pro to zajdu.”

Zbyněk chvíli nevěděl, co jí má na to říct. A pak už bylo pozdě, aby něco na dálku pokřikoval. Sebral kolo a tlačil je přes louku k topolům. Cir kolem něj poskakoval, jako by čekal, kdy konečně nasedne. Zbyněk k němu vyčítavě pronesl:

„Vidíš, chtěl si s ní kamarádit a myslel sis, kdoví jak to není správná holka. A takhle nás vypekla!”

Když došel k hradbě topolů a keřů a uslyšel výskot a cákání a rozhodl se, že radši kolo rovnou někam uklidí. Aspoň si ušetří zbytečné vysvětlování. Strčil je do olšin a Petřinu tašku nechal s klidným svědomím viset na řídítkách.

Kolem nádrže byly vydupané trávníky a všude na nich deky, osušky, ručníky a spousty lidí. Nejvíc ve stínu pod stromy. Zbyněk to hemžení pozoroval a hledal Pavla. Dlouho ho nemohl najít, pak ho uviděl. Dost možná, že dřív objevil Pavel jeho, protože se k němu radostně hrnul a mával na něj:

„Ahoj, Zbyňku! To je fajn, že seš tady. Pojď honem!”

„Kam?”

„Zrovna se radíme.”

„S kým? S Evženem?” neodpustil si Zbyněk rýpnutí.

Pavel se najednou začal omlouvat: „Nestihl jsem se pro tebe ráno zastavit. Evžen totiž chtěl, abysme jeli hned. Chtěl tu bejt první.”

„Nevadí,” zabručel Zbyněk.

„Ale hlavně, žes přišel. Fakt! To je senzace! Pojď!” horlil Pavel.

Zbyněk nijak nepospíchal. Navíc musel držet Cira, protože ten začal být z tolika povykujících lidí nervózní. Všichni, jejichž ležení právě míjeli, okamžitě zpozorněli a zvědavě Cira sledovali.

Pavel ho vedl dozadu ke křovisku, kde vzrušeně debatovali tři kluci. Dva z nich si byli podobní, jako když si z oka vypadnou. Na první pohled — dvojčata. Třetí kluk byl větší a statnější než oni. Zrovna se do něčeho vložil se vší energií. Pavel na něj zavolal:

„Evžene, vedu Zbyňka. Víš, to je ten, jak jsem ti o něm povídal.”

Evžen se na Pavla ani neotočil a Zbyňka si jednoduše nevšímal. Zašermoval rukou proti těm dvěma bráškům a vyštěkl na ně:

„Proč jste nezbalili věci, když jste viděli, co mají v úmyslu? No! Proč?”

„Protože nás vůbec nenapadlo, že se na něco takovýho chystají,” bránil se jeden a druhý ho podpořil: „Totiž Čmejla šel sám, a to nás zmátlo.”

„Šel sám, jo? Ale vy jste přece dva, no tak!” „A co bys dělal ty!” odsekl jeden a druhý zaútočil: „Jo! Chtěl bych tě vidět, co bys dělal!”

Evžen se rozkročil, trochu se předklonil a kousavě na ně pokřikoval:

„Když už bych to takhle zvoral, jo … takhle jako vy, jo… tak bych se pak s ním o to aspoň netahal!” „To jsme mu to měli nechat?” Evžen se významně poplácal na čelo: „Hernajs, neměli jste vůbec dovolit, aby to vzal!” „On to nevzal. Chtěl si to jen vyzkoušet.” „Aha!” ježil se Evžen. „Tak kvůli tomu,” že on si to chtěl vyzkoušet, a hlavně kvůli vaší blbosti mám já teď z trika noční košili!”

Podkasal si je a poskakoval z nohy na nohu v jakémsi bojovném rituálu. Měl v tom doopravdy ránu. Ještě před chvílí to bylo asi parádní triko, ale teď to na něm viselo jako šatičky. Až ke kolenům. Na prsou měl velký obrázek kudrnatého piráta s oranžovou stužkou přes čelo a u toho podpis: John McEnroe. Místo zkřížených hnátů pod tím byly zkřížené tenisové rakety. Ten pirát měl chudák hlavu jako šišku a jeho brada se vyjímala na Evženově břichu.

Kluci se pří všem tom obviňování, které na ně Evžen vrhal, nedokázali tvářit vážně. V očích jim to jiskřilo a koutky úst jim popolézaly k uším. Evžena to rozzuřilo: „Jste blbí, až to bolí! Aspoň kdybyste mě zavolali!” „Náhodou jsme tě volali,” bránil se jeden a druhý hned tvrdil: „Dokonce jsme řvali!”

„Tak umíte řvát akorát na bačkoru!” Pavel se do toho zamíchal a chtěl Evžena uklidnit: „Zítra to Čmejlovi odvedeme. Když je teď s námi tuhle Zbyněk, tak to nebude problém. Nejdřív to tu s Čmejlovou košilí zameteme a pak mu ji vymácháme a pořádně vyždímáme. Bude mít košilku jedna radost!”

Bráškové se už šklebili docela nepokrytě a hned se chytili Pavlova návrhu:

„Fakt, Evžene, stejně jsme se přece chtěli pomstít.” „To mi houby pomůže,” zabručel Evžen a tvářil se už jen otráveně. „Takovýhle triko neseženu ani v tuzexu.”

Vyždímal plavky, shrábl ručník a deku ze země, všechno nacpal do postranních brašen u svého favorita a potom si začal zastrkávat triko do trenýrek.

„Ty už jdeš?” zeptal se Pavel, jako kdyby nevěřil svým očím.

„jo,” štěkl Evžen.

„A kam?” dělal jeden z brášků hloupého.

„Domů,”

„A proč?”

„Protože jste pitomí!” odsekl Evžen. „Evžene, ty šeš naštvanej?” zeptal se Pavel skoro lítostivě. Nerozhodně přelétával pohledem od Evžena, který to s odjezdem myslel očividně vážně, na Zbyňka, který to celé mlčky pozoroval.

„Co čučíte? Jedem! Musíme přece něco vymyslet!” zavelel Evžen.

„To přece můžeme tady taky,” zabručel jeden bráška.

„Tady není klid.”

„Najednou!”

Evžen se jen ušklíbl a pohrdavě prohodil: „Jestli chcete trhat partu, tak tu zůstaňte!” Na to už nikdo neřekl ani slovo. Mračili se, ale poslechli. Sbírali si své saky paky a tahali kola z křoví. Zbyněk to nechápal:

„Pavle, ty jdeš taky?” ‘ „Evžen mě sveze,” řekl Pavel a pokrčil rameny.

„Jestli chceš jet s ním, tak si klidně jeď,” pronesl Evžen velkomyslně a poprvé vzal Zbyňka na vědomí.

„Jsem tu taky pěšky,” řekl Zbyněk Pavlovi, když ten váhal.

Pavel se obrátil na Evžena a tlumočil mu: „Zbyněk je bez kola, co kdyby ho vzal Tomáš nebo Martin?”

Oba bráškové na Zbyňka kamarádsky kývli: . „Jasně, nějak to uděláme.”

„Tohle je Tomáš a tohle Martin,” představil mu je Pavel, aby se mu lip vybíralo, s kým teda pojede. Kluci se zašklebili: „Nás si stejně každej plete.”

„Poslouchá tě?” ukázal Evžen bradou na Cira. „Jak kdy. Většinou jo,” řekl Zbyněk a poplácal Cira:

Pokud ho něco neotráví. Nebo když mu to není proti srsti.”

„Co například.”

„Nemá rád, když se mu moc poroučí. Vycítí, když s ním jednáš panovačně. To vysloveně nesnáší. Jako každej velkej pes.” ,

„Náhodou je Cir senzační!” pronesl Pavel nadšeně a obrátil se na Evžena: „Víš, jak jsem ti říkal, jakej z něj měli Zavadiláci vichr! Uhlídá je sám, uvidíš!”

Evžen chvíli zkoumavě pozoroval Cira a potom řekl Zbyňkovi: „Ať zaštěká.”

„Proč?”

„Ať zaštěká. Poruč mu to.”

„Ale proč?”

„Chci vědět, jak tě poslouchá.”

„Tady se nehodí, aby štěkal.”

„To je fakt,” potvrzoval to honem Pavel. „Když začne hafat, je to peklo. Každej si radši zacpává uši.”

„Co teda umí? Předveď to!” Když si vzal Evžen něco do hlavy, nemínil se toho zřejmě jen tak vzdát.

„Všechno možný. Zrovna ho učím skákat,” řekl Zbyněk.

A Pavel se pochlubil: „To jsme ho učili spolu.”

„Tak schválně! Jestli skočí tamhle z prkna do vody,” ukázal Evžen. ‘ -

„Skočí, ale ne teď.”

„Tak kdy? Až ho to vy dva naučíte, jo?” poškleboval se Evžen.

„Teď je ve vodě moc lidí.”

„Jenom jestli se jen tak nevytahuješ!”

„Počkej tu do večera a uvidíš,” řekl Zbyněk.

„To se mi nechce. A ani nemáme čas,” odsekl Evžen a rozkázal: „Nasedat! Jede se!”

Pavel obkročil vyboulené brašny po stranách nosiče a posadil se za Evžena.

Zbyněk to sledoval se smutným úsměvem.

„Pojď, vezmu tě na rám,” vybídl ho Tomáš.

„Dík, ale nechci. Pochop, teď jsem přišel, tak hned zase nepůjdu pryč,” řekl Zbyněk.

„Kdo s náma nejde, není kamarád,” prohlásil Evžen.

„Fakt, Zbyňku, jedou, všichni, tak pojeď taky,” naléhal Pavel.

„Cir má hrozně rád vodu, to přece víš,” vymlouval se Zbyněk. „Tak ho nezklamu, když se sem těšil. Celou cestu sem mě chudák táhnul.”

„Zkrátka ho moc rozmazluješ, už je mi to jasný,” ušklíbl se Evžen. „Takovou posilu nepotřebujeme.”

„Ba ne, Evžene, to neříkej, ještě Cira neznáš,” protestoval Pavel.

„Hlavně že ty ho znáš,” houkl Evžen a opřel se do řídítek. Jak se odstrkával, Pavel se mu klátil na nosiči. Otáčel se na Zbyňka:

„Zítra se pro tebe zastavím… hned brzo ráno… tak nezapomeň.”

„Sakra, seď pořádně!” okřikl ho Evžen.

A pak už viděl Zbyněk jen jejich hlavy, jak za křovím objížděli nádrž. Zmizeli mu za stromy. Najednou se mu ani do vody nechtělo. Tak si to v představách pěkně maloval, a nakonec mu zůstalo jen rozbité kolo.

5. KAPITOLA

Nazítří ráno Pavel nepřišel. A neukázal se ani pak, když začalo sluníčko pořádně připalovat. Zbyněk se rozhodl, že si zatím spraví kolo. Rozložil se s tím na chodbě, protože tam byl chládek, vymontoval přední ráfek, svlékl plášť a prohlížel duši. Zjistil, že na to bude stačit pořádná záplata. Jenomže žádnou neměl a scházelo mu i lepidlo. Má si to zajet koupit? Zrovna o tom uvažoval, když se objevila Petra.

„To je fajn, že to spravuješ!”

„Moc fajn to není, protože na to nemám věci. Hele, když už jsi mi kolo takhle zřídila…“

„Přece jsem to neudělala naschvál!“

„No jo, dobře. Ale stejně bys mi ted mohla pomoct.“

„Jak?“

„Nemáte doma lepidlo a záplaty?“

„To nevím.”

„A nemohla by ses podívat?“

„Jé, vidíš, málem bych zapomněla!”

Měla na sobě šaty jako včera Evžen triko. Taky takové plandavé, jenomže místo hlavy piráta měla u levého ramínka malou kytičku. A větší než ta nebyly ani kapsičky na stehnech. Chvíli v jedné lovila prstem a pak podala Zbyňkovi několikrát přeložený papírek.

Zbyněk to rozbalil a četl ve spěchu načmáraný vzkaz:

Zbyňku, Zavadiláci sehnali na stavbě duši od náklaďáku. Spravili ji a dneska to jdou zkoušet! Včera jsme je totiž sledovali, ale už jsem ti to pak nestihl říct. Evžen bere potápěčskou výstroj. Chceme to natrénovat, než Zavadiláci přijdou. Nesmějí se dovědět, co máme v plánu. Bude to senzační pomsta. Tak přijď k nádrži. Počítáme s tebou. Přijď co nejdřív! Zatím ahoj.

Když si to přečetl, zeptal se Petry: „Nic ti k tomu neřekl?”

„Ne. Jenom mi to zakázal číst,” ušklíbla se.

„Tak to asi nevíš, co chtějí natrénovat, že ne?” „Přece potápění, když si na to berou výzbroj, to dá rozum!”

„Ha!” vyhrkl na ni Zbyněk. „Tys to četla!”

Jen pohodila hlavou a zeptala se:

„Půjdeš k nádrži?”

„Chci to nejdřív spravit.”

„A pak bys šel?”

„To ještě nevím.”

Zbyněk si vzpomněl, kde jsou věci, které potřebuje — v autě pod zadním sedadlem. Jsou tam misky s doutnavou směsí a navařovací záplaty. Na to není potřeba žádné lepidlo. Miska se záplatou se jednoduše přiloží na díru, stáhne se to držákem, směs v misce se trochu vydloubne sirkou, aby líp chytla, a když vyhoří, je záplata přivařená. Potom se to už jen nechá zchladnout. Zmocnila se ho dychtivá činorodost. Petry si už nevšímal.

„Mami, prosím tě, dej mi klíčky od auta,” vyhrkl.

Nějak se k tomu neměla.

„Vezmu si jenom věci na svařování duší,” vysvětloval.

Tázavě na něho pohlédla.

„Chci se jet koupat, jenomže nejdřív musím spravit kolo.”

Pořád se tvářila starostlivě, ale klíčky mu dala. A potom zeptala:

„Nevzal bys s sebou Terezku?”

„Cože“ vyjevil se. Pak začal couvat: „Mami, to nemyslíš vážně …”

„Myslím, Zbyňku.”

„Ale copak mě poslechne? Takový třeštidlo neuhlídám.”

„Já jí domluvím. Uvidíš, že bude hodná.”

„To chci vidět,” zabručel a pak zavzdychal: „Ach jo, mém já to kříž. Ještě se mi kvůli ní budou kluci smát.”

„Ale jdi, proč by se ti smáli?”

„Protože bude jak ocásek a všude za mnou poleze. A kluci mají zrovna něco v plánu. Proto!” mračil se.

„Je mi to jasné, neměla jsem ti o to říkat,” řekla maminka a šla pryč.

Zbyněk za ní honem volal: „Tak já ji vezmu, když to musí bejt!”

Petra pořád ještě čekala na chodbě.

„Jo tak, ten tvůj ranec,” Zbyněk jí ho přinesl. „Tady je, za obsah ovšem neručím,” ušklíbl se. A pak ho něco napadlo. Prohodil jen tak: „Možná se půjdu koupat… Kdybys chtěla, tak bych ti zase půjčil kolo… jenomže je tu problém…”

„Já na tebe počkám,” rychle ho ujistila.

„O to nejde, to je jasný. Ale mám na krku ségru.”

„Jé, ty máš ségru?” divila se.

„Bohužel.”

„Jen ji vezmi s sebou! Aspoň si budu mít s kým povídat!”

„Jo, ukecaná, to teda je! A dokonce nesmírně, když uvážíš, že je jí teprve sedum.”

Našli ji za barákem. Když jí řekl, co a jak, nadšeně zajásala a od té chvíle pro ni holky neexistovaly, visela očima jen na Petře. A zatímco Zbyněk přivařoval záplatu, Terezka s Petrou pomáhaly mamince připravit jídlo na celý den a sbalily si věci na koupání. Byly toho tři plné tašky. Dvě si pak navlékla na řídítka Petra. Třetí přivázal Zbyněk za sedadlo na blatník Terezčina pionýra.

„A nebuďte tam dlouho, ať o vás nemám strach!” volala za nimi maminka z okna.

První běžel Zbyněk s Cirem, za ním dupala do pedálů Terezka, celá šťastná, že má velkou kamarádku, a Petra jela jako poslední. Brzy musela Terezku krotit:

„Jen žádný kvalt, hezky pomalu, ať Zbyňka neuženeme.”

Zbyněk to slyšel, ale nic neřekl. Už věděl, co ho čeká. Rozvrhl si tempo. Zbytečnými řečmi se nevyčerpával. Měl sice v úmyslu od Petry ledacos vyzvědět, třeba proč Pavel tolik dá na Evžena a proč ho tak poslouchá, ovšem to počká. Taky se jí chtěl zeptat, jaký má ona na Evžena názor, i když to bude muset brát s rezervou, protože holka přece jen vidí klukovské záležitosti jinak a podle toho je i posuzuje.

Petra s Terezkou se spolu bavily a na Zbyňka zapomněly. Začaly mu bezděčně ujíždět. Nezavolal na ně, ani nepřidal. Naopak zvolnil. Nepotřeboval nikomu dokazovat, kolik vydrží.

Byl zase horký den, obloha průzračně modrá a vysoká a slabý vánek nesl vůni dozrávajícího obilí.

„Tak přidej, přidej, ať seš první!” ozvalo se za ním.

Zbyněk se ohlédl a poznal pana Zachara od nich z domu. Uhnul mu, aby ho mohl v úzkém úvoze předjet.

„Dobrý den,” pozdravil.

Pan Zachar seskočil z kola.

„Tak co dělá výtah?” zahlaholil dobromyslně na Zbyňka a ten nevěděl, co má na to říct. Pan Zachar to taky ani jako otázku nemyslel, protože vzápětí si Zbyňka dobíral: „Trénuješ na olympiádu? A že zrovna maratón!“

„Jdeme se koupat,” odpověděl Zbyněk.

„Tak to máme stejnou cestu. Nechceš svézt?”

„Děkuju, já radši poběžím. Kvůli Cirovi. Když psi běhají vedle kola, zvyknou si předkem uhejbat a rozházej si figuru. Běhají pak šejdrem.”

„Pro jednou by se asi tolik moc nepokazilo, ale když nechceš, tak holt ne.”

Vyšli spolu na návrší a tam zase pan Zachar naskočil na kolo. Když míjel Terezku, zavolal:

„Tak co, už jsou zralé?”

Terezka stála pod stromem a chytala třešně, které jí házela Petra až někde od vrcholku.

„Chceš?” nabízela Terezka Zbyňkovi z otevřených dlaní.

„Moc toho nemáš,” řekl a vzal si.

„Už tam zbylo jen pár třešní a na ty nedosáhnu,” hlásila Petra a lezla dolů. „Kluci to orvali, kazisvěti!”

„Proč kazisvěti? Ty snad netrháš?” zeptal se posměšně Zbyněk.

„Jo, ale oni je škubali, když byly třešně ještě zelený, a to je škoda,” horlila Petra.

„A jak vůbec víš, že to byli kluci? Třeba to oškubali ptáci?”

Petra se spustila ze spodní větve na rám kola opřeného o kmen.

„Že jsou kluci kazisvěti, viď, Terezko?” zeptala se té pravé.

„Ano, jsou. A Zbyňkovi už nic nedáme,” řekla Terezka.

„Já taky nic nechci. Ještě by mě bolelo břicho.”

Hašteřili se až k nádrži o to, kdo je lepší, jestli kluci, nebo holky. A protože byly dvě na jednoho, posilovaly se navzájem ve své holčičí pravdě a pýše. Vytahovaly na světlo stále malichernější důvody, takže se Zbyněk nakonec už jen pochechtával:

„No jo… aby ne … to určitě!”

Kluci byli na stejném místě jako včera. Na druhém konci v koutě u křoví. Sotva uviděli Zbyňkův doprovod, a hlavně ověšená kola, hned se k nim hrnuli.

„Zbyňku, ty seš naše záchrana!” volal Pavel. „Umíráme hlady!”

„Zavadiláci pitomí nám všechno vykradli a sežrali,” oznamoval Tomáš a Martin žadonil:

„Že se s náma rozdělíte?”

Zavadiláci měli své ležení v druhém koutě, asi třicet metrů od nich. Pozorně sledovali, co se u sídlišťáků odehrává.

Evžen prohledával tašky na Petřině kole a pokřikoval:

„Petro, drahoušku, ukaž, já ti uklidím kolo!”

Petra mu dala herdu do zad.

„To víš, a ty to zblajzneš a na nás nezbyde. Nic takovýho! Počkáš, až co vám dáme. Třeba si to ještě rozmyslíme, viď, Terezko?”

„Ano. Jsou to kazisvěti, nic jim nedáme,” řekla Terezka, protože byla pořád v ráži a vůbec si ještě neuvědomila, že poměr sil se změnil.

„Hele, maličká, bacha! Ať nežbluňkneš do vody tak, jak seš!” pohrozil Evžen. „Ke starším a moudřejším se máš chovat zdvořile a s úctou, to tě doma neučí?”

„To je Zbyňkova ségra,” řekl Pavel a hned dodal: „Ale jinak je docela fajn.” A obrátil se na ni s vemlouvavým úsměvem: „Terezko, že mi dáš kousek!”

U Terezky to zabralo. Rozvázala tašku, vytáhla sáček” a velkoryse mu ho podala:

„Klidně si to sněz, já nemám hlad.”

Kluci zařičeli a vrhli se po tom. Evžen se sáčku zmocnil a začal přidělovat. Tomášovi, Martinovi a pak sobě největší kus. Na Pavla se zašklebil:

„Popros ségru, ať ti dá kousnout.”

„Počkej, já se s tebou rozdělím,” řekl Zbyněk a naschvál dal Pavlovi větší díl, než jakého se zmocnil Evžen.

Pavel se z vděčnosti Zbyňkovi pochlubil:

„Mrkej, to je, co!”

Zpod deky vytáhl dlouhý klacek. Na konci byl přivázaný na hřebík.

„To má bejt jako oštěp?” prohlédl si to Zbyněk.

„Kdepak! Harpuna!’» zatvářil se Pavel tajemně.

„Co blázníš, vždyť to Zavadiláci zmerčí! Schovej to!” vyletěl Evžen, klacek mu vytrhl a rychle ho šoupl pod deku. Nadával Pavlovi: „Sakra, musíš to hned každýmu vykecat!”

„Zbyněk přece patří k nám,” zabručel Pavel.

„To se teprve uvidí. Nejdřív si to musí zasloužit,” pronesl Evžen a obrátil se na Zbyňka: „Umíš se potápět?”

„Trochu,” řekl Zbyněk.

Evžen si posměšně odfrkl a znovu se zeptal:

„Jak dlouho vydržíš pod vodou, jestli vůbec vydržíš?”

„Minutu,” odpověděl Zbyněk. „Někdy i minutu patnáct.”

„Cože? A tomu říkáš trochu?” vyhrkl Pavel. „Člověče, tak dlouho to nevydrží ani Evžen!”

„Ty mu taky všechno zbaštíš,” ušklíbl se Evžen. „Stejně kecá!”

„A co když ne!” hájil Pavel Zbyňka.

„Evžene, tak si to rozdejte!” navrhl Tomáš.

„Schválně, kdo z vás přeplave pod vodou nádrž,” hecoval Martin.

„Jestli to dokáže on, tak já taky,” prohlásil Evžen.

„Tak jo. Uděláme potápěčský závody,” zaradoval se Pavel. „Schválně, kdo to přeplave. A závodit budeme všichni.”

„Ale bez ploutví a bez masky,” dodal Martin.

„jasně, jinak by to nemělo cenu,” podotkl Tomáš.

Zbyněk se zeptal: „Už se to někomu podařilo?.”

„Evženovi už skoro jo,” odpověděl Pavel.

„Kdyby se mi nepřipletla do cesty ženská, tak jsem to přeplaval,” kasal se Evžen.

„Jenomže tos měl ploutve,” připomněl Tomáš.

„Co já vím, tak to přeplaval jedině Jirka Ctibor,” řekl Martin.

„A co ten dlouhej Zavadilák?” zeptal se Zbyněk.

„Čmejla?” Evžen si jen posměšně odfrkl. „Ten plave jak zednická tříska.”

„Tak co, jdeme nato?” pobízel Martin.

„Někdo tu musí zůstat, aby hlídal!” Evžen myslel na všechno.

„Petra s Terezou,” navrhl Martin.

„My se chceme koukat, kdo vyhraje,” bránila se Petra.

„Na hlídání stačí Cir, viď, Zbyňku,” řekl Pavel.

„V tomhle mumraji bych ho samotnýho nerad nechával…“

„Tak teda běžte! Jděte si všichni, já budu hlídat!” pronesl Evžen uraženě.

„Ale to nejde, ty přece musíš závodit!” vyhrkl Pavel.

„Kdo ti řekl, že musím? Až uvidím, že to někdo přeplaval, tak se teprve budu namáhat!”

Zbyňkovi bylo jasné, že se Evžen z toho pokouší vykroutit, možná se toho bojí a možná taktizuje, protože musí být ve všem nejlepší.

Podle všeho to bude pořádná dřina, dostat se pod vodou až na druhou stranu. Zvlášť když se tu plácá tolik lidí. Ten pošťácký kluk má asi pekelnou výdrž. Zbyněk v tom ale zároveň viděl i určitou šanci pro sebe: Když to dokázal on, třeba se mu to podaří taky…

Za křovím se převlékl do plavek a vrátil se k Evženovi.

„Můžu ti tu nechat Cira?”

„Nech, aspoň ho vyzkouším,” ušklíbl se Evžen a hned přikázal: „Cire, lehni!” A pak se divil: „No ne, on snad vážně poslouchá …”

„Kdyby měl nějaký cukání, tak mu to zopakuj,” poradil mu Zbyněk.

Kluci se už mezi sebou dohodli, že první poplave Pavel. Vrhl se do vody a zmizel pod hladinou. Voda byla tak kalná, že nebylo vidět, kde plave. Vlny nic neprozradily, protože hladina byla plná šplíchání. Petra s Terezkou stály na bočním ochozu a fandily:

„Do toho, Pavle, do toho!”

Pavel se vynořil kousek za polovinou, lapal po vzduchu a divoce šlapal vodu.

Zbyněk pozoroval hemžení a odhadoval, kudy bude nejlepší plavat. Nejspíš prostředkem, usoudil. Podél stěn bylo příliš puchu, hrabali se tam začátečníci, skákali do vody ti, co si hráli na honičku, hodně lidí tu jen tak viselo za ruku a vznášeli se jako bóje.

Druhý plaval Martin a skončil o několik metrů dřív než Pavel. Tomáš se potom taky nedostal dál. Pavel na to šel znovu, Zbyněk stále ještě vyčkával. Objevili se Zavadiláci a zvědavě přihlíželi. Když se Pavel vynořil, zařičeli:

„Škvárobetoňáku, máš to marný! Betonová hlava tě táhne ke dnu!”

Zbyněk se několikrát dlouze a zhluboka nadechl, a když cítil, že má plíce rozpumpované, rychle vydechl a skočil plochým starťákem. Věděl, že lip se plave, když se člověk plně nenadechne. Hrudník napěchovaný vzduchem brání v pohybu, a voda jako by pak víc svírala. V tom dělali kluci chybu.

Zbyněk plaval dlouhými mohutnými záběry. Voda byla plná rámusu a dunění, ale kupodivu i tak slyšel, jak holky nahoře pokřikují: „Zbyňku! Do toho!” Měl oči otevřené, ale sotva rozeznával své paže. Někoho odstrčil, někomu se vyhnul, začínalo mu hučet v uších a za pár sekund už neslyšel nic jiného než ten bolestivý příboj, který mu tlačil na ušní bubínky a pronikal do mozku. Najednou ruce narazily na něčí tělo a dál už to nešlo.. Zbyněk prudce zakrauloval nohama a vystřelil nad hladinu.

„Hurá, Zbyněk vyhrál!” vřeštěla Tereza, ale Petra ji chytila a táhla rychle pryč, protože k nim mířili Zavadiláci.

Zbyněk zjistil, že v dohmátnutí na cílovou stěnu mu zabránilo pouze tělo plavce, který se tu přidržoval. Chlap se na něj pohoršené díval.

„Promiňte,” vypravil ze sebe Zbyněk udýchaně.

Když vylézal po betonových stupních, zastoupil mu cestu dlouhý Zavadilák.

„Hele, škvárobetoňáku, rozdáte si to s Jirkou. Kdo to dřív přeplave, jasný?”

„Pod vodou?”

„To se ví!”

„Když on bude chtít, tak klidně.”

„To víš, že bude. Protože tě musí porazit. Já vás odstartuju.”

„Počkej, Čmejláku, přece nebudu závodit o nic, no ne?” řekl pošťácký kluk za zády Čmejly. Ten začal horlivě přikyvovat:

„To je fakt. Tak o co?”

„O jeho psa.”

„Platí,” řekl Čmejla.

Zbyněk se musel smát: „Neharaší vám náhodou na věži?”

„Bojíš se?” vyjel hned Čmejla.

Zbyněk se jen ušklíbl. Bylo mu jasné, že si to Zavadiláci spolu upekli a podle všeho si doopravdy mysleli, že se nechá tak hloupě vyhecovat. Jen kvůli pořádku namítl:

„A když ho porazím já, tak co vyhraju?”

„Co chceš?”

„Černýho koně,” plácl Zbyněk a Čmejla to vzal vážně:

„Toho nemáme.”

„To je mi jasný,” ušklíbl se Zbyněk.

„Tak co blbneš!” zamračil se Čmejla.

„Vy blbnete.”

„Hele, nejseš trošku drzej?!”

„S váma je řeč jak s kozou na ledě,” mávl Zbyněk rukou a chtěl vylézt nahoru. Čmejla do něj strčil, takže sletěl po zádech do vody. Zavadiláci se rozřehtali.

„Seš ňákej padavka!”

„Já myslel, že chcete závodit férově,” řekl Zbyněk, šlapal vodu a vyčkával.

„Taky že jo!”

Čmejla stál výhružně rozkročený na stupních.

„Potom ale vaše představy o férovosti jsou čistě zavadilácký,” poznamenal Zbyněk a vyfoukl nosem do vody jako hroch, který se pomalu a s rozkoší potápí.

„Pocem, jak to myslíš!”

„Hádej! Až na to přijdeš, můžeme závodit,” křikl Zbyněk a plaval pryč.

„Jirko, skoč za ním a dej mu pořádnýho pasana! Ať polyká andělíčky!” poskakoval Čmejla po ochozu nádrže a sledoval Zbyňka. Ale pošťácký kluk se k tomu nějak neměl.

Najednou kdosi vykřikl:

„Čmejláku, honem! Propíchli nám duši!”

Zbyněk klidně doplaval ke břehu a vylezl. Rozhlížel se zvědavě, co se děje.

Zaslechl jen vzdalující se křik.Všichni zmizeli… tedy všichni od nich i od Zavadiláků, ostatní lidi se o nějakou klukovskou honičku nezajímali.

Najednou se objevil Pavel:

„Zbyňku, rychle, musíme Evženovi pomoct!”

„Kam se všichni rozprchli?” divil se Zbyněk.

„Kluci Hruškovi vzali věci a jeli napřed, počkají na nás nahoře na cestě, holky vzaly Cira a taky šly napřed. Evžen se skrejvá v obilí někde u cesty. Musíme mu přivízt kolo, ale aby to Zavadiláci neviděli,” vzrušeně sděloval Pavel. A pobízel: „Rychle, člověče,, nebo jestli Evžena drapnou, tak to slízne za nás za všechny!”

„Kdo jim to vlastně propíchnul?”

„No přece Evžen. Udělal to za tebe.”

„Jak to, že za mě? Já nic takovýho v úmyslu neměl. To je nějaký divný, nezdá se ti?”

„Pojď rychle, já ti to pak vysvětlím. Favorita jsem už schoval.”

Vedl Zbyňka dozadu do polí.

Jenomže Zbyněk chtěl mít jasno, protože takhle to vypadalo, jako že on se něčeho zalekl a musel to za něj udělat Evžen.

„Proč říká něco, co není pravda?”

„A co není pravda?”

„Ze jsem to měl udělat já.”

„Taky že jo. Proč myslíš, že chtěl vědět, jestli se umíš potápět? Jenomže potom to provedl sám, když viděl, že Zavadiláci čuměj do vody.”

Zbyněk měl nepříjemný pocit, že to není docela tak, jak to Pavel říká, že se za tím Evženovým počínáním něco skrývá. Nejdřív ho vyprovokuje k potápění, sám ale nejde, a když se mu podaří nádrž přeplavat, tak co udělá Evžen, aby si zachránil čest? Honem se pomstí Zavadilákům, aby to vypadalo, že Zbyněk by něco takového stejně nedokázal. Evžen je pěkný vykuk!

„Vezmeš kolo a já půjdu napřed a budu ti dávat znamení,” řekl Pavel a ukázal pod mez do vysoké trávy. Ležel tam favorit. „Až budeme na cestě, zapískáme na Evžena a pak pryč!”

„A co když nás Zavadiláci zblejsknou? Mám nasednout a ujet?”

„Říkal jsem ti, že nás nesměj vidět, tak je to snad jasný,” nepřipouštěl Pavel nic jiného, než že Evžena stůj co stůj zachrání.

Počínal si jako opravdový průzkumník, využíval drnů a mezí, aby se kryl, potom se plazil podél křoví a rychle přebíhal přikrčený přes nechráněná místa.

Zbyněk, který vlekl favorita, to měl ale mnohem svízelnější. Nepozorovaně se dostali až na dohled obilného pole, kde už to Zavadiláci pročesávali. Pavel najednou výstražně mávl a vrhl se k zemi. Zavadiláci objevili Evžena a vyrazili s bojovým křikem:

„Tamhle je!”

„Nadběhni mu!”

„Pozor, ať nezdrhne k nádrži!”

Evžen už nekličkoval, ale pádil přímo ke stromům. Jeho úmysl byl zřejmý: dostat se do houfu lidí.

„Evžene, tady jsme! Poběž sem!” volal Pavel a vystrkoval hlavu z trávy.

Evžen ho neslyšel, ani neviděl. Už byl mezi stromy a obracel se po svých pronásledovatelích, aby se ujistil, jestli může zvolnit. Vtom zakopl a po několika škobrtavých krocích se zapasoval do křoví. Než se odtud vyhrabal, Zavadiláci ho dostihli a Čmejla se na něj zuřivě vrhl. Začala divoká rvačka, Evžen se na zemi vzpínal, cukal, kopal a snažil se ze sebe setřást Čmejlu, ale ten ho svíral mezi koleny, jednou rukou ho držel za triko u krku, druhou do něj bušil ostošest a Evžen pak už nemohl dělat nic jiného než štípat a řvát, což taky dělal, kdykoliv mu Čmejla u krku trochu povolil:

„Ty srabe … tohle ti přijde draho ty prevíte zákeřná,. pustíš! Pomoc! Škrtí mě…” A potom už jen sípal a kvílel: „lííích … Óóóóc!”

Ostatní Zavadiláci povzbuzovali Čmejlu a dávali pozor, aby se Evžen nevykroutil a neutekl.

Zbyněk naskočil na favorita a zavolal na Pavla: „Poběž!”

U stromů hodil kolo ke kmeni, proletěl mezi Zavadiláky a skočil na záda Čmejlovi. Povalil ho na zem a pustil se s ním do křížku. A zatímco se po sobě váleli, Evžen se vvkroutil Jirkovi, setřásl dalšího Zavadiláka a prchal. Pavel na něj mával u připraveného kola.

Zavadiláci Evžena nepronásledovali, ale všichni se sesypali na Zbyňka. Rval se ze všech sil, ale neměl žádnou šanci. Nakonec už nezápasil, jenom se snažil, aby ho nechytili za ruce a za nohy a nedonutili ho potupně se

vzdát.

Pomoc přišla, odkud by ji Zbyněk vůbec nečekal.

Nejdříve odletěl jeden Zavadilák, hned nato druhý a třetí a nakonec se ocitl Čmejla na kolenou a k zemi ho tlačila mocná paže, která mu svírala rameno.

„Sakramentský hrdinové, pět na jednoho, to si troufáte! Že vám není hanba!” Pan Zachar si je přísně měříl „Samozřejmě, výkvět Zavadilky!”

„Vždyť nevíte, jak to bylo!” bránil se Čmejla a pokoušel se vykroutit ze sevření.

„Stačí, že tě znám. A tohohle taky,” ukázal na Jirku Ctibora. „Samý pěkný kvítka!”

„Nepleťte se mezi nás! Nic nevíte! A pusťte ho!” zastával se svého kamaráda Jirka Ctibor.

„Tak sypte, uličníci! Ať už vás tu nevidím,” zavrčel pan Zachar.

Čmejla vyskočil, a když byl z dosahu, vykřikl:

„Nemáte nám co rozkazovat!”

A Jirka Ctibor se k němu přidal:

„My vás náhodou taky známe! A moc dobře! Jen se tady všude roztahujete!”

„Ty kluku drzej, já že se roztahuju!” obořil se na něj pan Zachar a doopravdy se zlobil: „Koukej mazat, nebo vezmu řemen!”

Zavadiláci se dali rychle na ústup.

Pan Zachar se obrátil na Zbyňka, který ze sebe smetal prach a suchou trávu. Měl toho plno i ve vlasech.

„Kvůli čemu jste se to tak rvali?”

„To se těžko vysvětluje,” zabručel Zbyněk.

„S těmahle klukama si příště radši nic nezačínej. Jsou to raubíři. Slyším na ně věčně nějaký stížnosti.”

Zbyněk si jen trpce povzdechl: „Ať jsou jaký chtěj, ale aspoň držej při sobě.”

„Snad je dokonce neobdivuješ?” podivil se pan Zachar. „Málo tě zvalchovali? Měl jsem je nechat, co?”

„Ne, to ne, děkuju, že jste mi pomohl,” řekl rychle Zbyněk „Volá mě Cir. Na shledanou.”

Z dálky se ozývalo hafání Cira. Pan Zachar kroutil hlavou a pro sebe si zabručel: „Takovýho psa pošle pryč a nechá se zmlátit…”

6. KAPITOLA

Večer doma Zbyněk neslyšel nic jiného než pořád: Petra tohle a Petra ono a víš, co umí Petra?

„Bejt aspoň chvíli zticha!”

Terezka na něm vyzvídala, co si o Petře myslí a jestli mu taky připadá taková správná, a nakonec ho dočista uzemnila:

„Zbyňku, řekni mi o ní ještě něco.”

„Když budeš takhle jančit, bude tě mít Petra za chvíli plný zuby.”

Terezka najednou zesmutněla a skoro plačtivě se zeptala: „Mami, taky si myslíš, že jsem hloupá? A že se mnou kvůli tomu přestane Petra mluvit?”

„Ale jdi, ty hlupáčku,” zasmála se maminka. „Petře určitě lichotí, že má takovou pozornou posluchačku a obdivovatelku. Jenom to nesmíš přehánět.”

Tohle ponaučení si Terezka zřejmě k srdci nevzala, protože sotva se ráno probudila, začala s tím nanovo. U snídaně znovu vykládala, co jí Petra řekla a co ona řekla jí a Zbyněk si s údivem povšiml, že to dokonce opakuje doslova.

„Hele, ty už z toho máš pohádku!”

Terezka ale vzápětí starostlivě nakrčila čelo:

„Mami, myslíš, že pro mě Petra přijde?”

„Když ti to slíbila …”

„Neměla bych za ní jít sama?”

„Záleží, jak jste se smluvily.”

Terezka byla jako na trní. Pořád běhala k oknu Petru vyhlížet.

„Zbyňku, taky ti říkala, že ráno přijde?”

„Co já vím, co říkala!”

Včera byl naštvaný, že na něj kluci nepočkali. Jako by bylo samo sebou, že se za Evžena rval. Mezi kamarády je naprosto samozřejmé, když se jeden zastane druhého, ale proč mu to taky neoplatili? Mrzelo ho, že kvůli němu pak už nikdo z nich ani trochu neriskoval. Jisté je, že se Petra zachovala lip než oni. Šla mu, jak se dozvěděl, na pomoc, zatímco oni zdrhali. Jenomže jaká to je útěcha? Žádná …

„Petra už jde!” vykřikla najednou Terezka radostně a letěla jí naproti.

S Petrou přišel i Pavel. Byl pořádně namíchnutý. Asi proto, že ho Petra předběhla.

„Zbyňku, nepůjčuj Pavlovi kolo, slíbils ho mně!”

Vzápětí dostala herdu do ramene a už do sebe s Pavlem bušili a šermovali rukama. Terezka se na Pavla pověsila a bránila Petru.

„Nech ji, ty surovče! Zbyněk jí to slíbil!”

Vypadalo to, že ji Petra už stihla informovat.

Zbyněk si neodpustil do Pavla rýpnout:

„No vida, jak se umíš prát! Po včerejšku bych to do tebe vůbec neřekl!”

Pavel rázem zkrotí.

„Ty ses na nás naštval? Ale proč? Věděli jsme, že nám kreješ záda, tak jsme jeli. Copak ti to holky nevyřídily?”

A už zase soptil na Petru: „Ty kačeno pitomá, to jsem si mohl myslet. Kvůli tobě se zbytečně naštval, já bych tě nejradši roztrhnul!”

Zbyněk ho zadržel dřív, než udeřil.

„Ji do toho nepleť! To se jí netýká!”

Pavel ho začal horlivě ujišťovat:

„Včera to bylo od tebe fantastický! Fakt, Zbyňku. Jak ses na Čmejlu vrhnul, to byla paráda! Kluci říkali, že seš správnej.”

„Který kluci?”

„Všichni! Evžen říkal, že tě bere!”

„Škoda že já to o něm říct nemůžu…”

„Ale jo, uvidíš, až ho víc poznáš,” prohlásil Pavel s naprostou jistotou.

Zbyněk raději obrátil řeč:

„Jdeš se koupat?”

„Bohužel, nejdřív mám na krku tohle!” Pozvedl výmluvně silonovou tašku a pak se zeptal: „Hele, nepůjčil bys mi kolo, abych se dostal k nádrži?”

„Zbyňku, nepůjčuj!” vyhrkla Terezka, která jako by čekala jen na to. „Víš, co jsi slíbil!”

Pavel ji okřikl: „Sliby chyby. A holce můžeš nakukat, co chceš!”

„Zbyňku, on mi pořád nevěří, žes to slíbil mně, řekni mu něco,” klidně pronesla Petra.

Pavel se po ní poškleboval:

„Kamarádi mají přednost. Vysvětli jí to, prosím tě.”

Pro Zbyňka to bylo svízelné rozhodování. Včera doopravdy Petře řekl, že jí kolo zase půjčí. Dokonce kdykoliv bude chtít. Asi to přehnal. Nechal se strhnout tím, že mu šla na pomoc, když se na něj kluci vykašlali. Brát slib zpátky hned druhý den? Nechtěl se teď před Petrou takhle shodit. Ale na druhé straně byl Pavel první kamarád, kterého tady našel. Jak z toho ven?

„Petro, já s váma nepojedu. Kolo jsem ti slíbil, tak si ho vem, ale já půjdu s Pavlem.” A pak ještě dodal s náležitým důrazem: „Kamarádi mají fakt přednost!”

„Dík!” řekla Petra a pobízela Terezku: „Rychle si vezmi věci a jedeme!”

Pavel na Zbyňka ještě chvíli zaraženě zíral, pak vykoktal:

„Cože? Ty mi kolo nepůjčíš?”

„Jindy třeba jo, ale dneska…” Zbyněk pokrčil rameny. Potom se na Pavla zašklebil: „Ale abys věděl, že jsem kamarád, tak na tebe počkám.”

„To mi tak pomůže!” zavrčel Pavel. „Právě dneska je důležitý, abysme byli u nádrže co nejdřív, protože Zavadiláci budou obcházet jak vzteklí psi. Ty bys měl jít hned a já za váma přijedu na kole, když mi ho půjčíš,” zkoušel to znovu.

„Pavle, já jí to fakt slíbil…”

„Tohle je přednější!”

„Petra se ke mně včera taky zachovala férově.”

Pavel se mračil a díval se stranou. O něčem soustředěně přemýšlel. A potom v zamyšlení prohodil: „Nevadí… zařídím si to jinak.” Najednou ožil a byl plný rozhodnosti: „Hele, tak ať seš u nádrže včas. Já letím, aby mi nakonec Evžen neujel.”

„A co nákup?” starala se Petra.

„Odpoledne času dost. Vrátím se dřív, a basta!” houkl Pavel.

Když zmizel, obrátil se Zbyněk na Petru:

„Možná bys mu mohla dát odpoledne kolo, aby to stihnul. Co myslíš?”

Petra se jen udiveně zasmála:

„Je snad tvoje, ne? Ty o tom rozhoduješ!”

Zbyněk si jen povzdechl a už nic neříkal. Pomohl holkám s koly do výtahu, dal jim svoje věci na koupání, aby se s tím nemusel vláčet, a nechal je, aby jely napřed.

S Cirem se pak pomalu vydal za nimi. Povolil mu, ať si pobíhá, jak se mu líbí. Nijak na něj nenaléhal, když se tu a tam zastavil a zvědavě očichával nějakou pro něj zvlášť pozoruhodnou stopu. Najednou se Cir pustil za běláskem. Skákal po něm, nedopřál mu chvíli klidu, až motýla tak zpanikařil, že hledal záchranu v nebi. Třepetal křídly pořád výš, už byl tak vysoko, že by klidně přeletěl všechny věžáky, ale stoupal dál, až splynul s bílými šmouhami, které se pod modrou oblohou spřádaly v načechraná vřetena mraků.

Ty bílé kupky byly roztroušené od obzoru k obzoru a Zbyněk pozoroval, jak pod nimi krouží větroně. Pod jednou takovou rychle nabývající kupkou visela tri už docela malinkatá letadélka. Najednou jedno vypadlo z kruhu a vydalo se na přelet ke vzdálenému mráčku. A za ním druhé a po chvíli třetí.

Ale vtom Zbyněk uslyšel motor startujícího letadla, a nad hladinou klasů se vyhoupl jednomotorový trenér a táhl na laně větroně. Přeletěli Zbyňkovi nad hlavou. Větroň měl dlouhá a krásně štíhlá křídla a pohupoval se nahoru dolů jako na vlnách. Obě letadla opsala velký kruh a stoupala dál v pozvolné spirále.

Zbyněk vždycky kousek popošel a pak pátral po jednotlivých větroních, které se mu postupně vytrácely v dálkách modrého moře. Zároveň sledoval, jak trenér s větroněm nabírají výšku a dával pozor, kdy se odpoutají.

Za ním zacvrlikal zvonek.

Zbyněk nespouštěl oči z letadel, uhnul ke straně úvozové cesty a zavolal na Cira:

„Cire, dávej pozor, jede kolo!”

Letadla ve vleku už nekroužila, přešla do rovného letu a mířila k roztřepanému mraku. Zbyněk čekal, že se každým okamžikem odpoutají.

Zvonek zacvrlikal znovu. Teď už ostře a výstražně.

Zbyněk se letmo otočil, ale vzápětí ucouvl. Přímo na něj se na kole hrnul pošťácký kluk. Zbyněk zahrabal patami na šikmém břehu, dosedl a sklouzl zpátky na cestu. Pošťácký kluk do něj narazil, vyhodilo ho to ze sedla a už se válel po druhém břehu úvozu. Kolo břinklo o zem o kus dál.

„Co trojčíš! To neumíš brzdit!” houkl na něj Zbyněk.

„Seš asi hluchej nebo co! To nemůžeš uhnout?” vyjel na něj Jirka Ctibor.

„Já náhodou uhejbal, ale ty jedeš, jako když drží vola za rohy!”

„A ty tu zase čumíš jak vůl na nový vrata!”

„Jenomže ten, kdo se do nich neumí trefit, seš ty!” zavrčel Zbyněk.

„Náhodou já se trefil! A přesně!”

„Já vím, až na to, že ses vyválel na zemi!” zachechtal se Zbyněk. - „Ty dřív!”

„Patří ti to!”

Tobě taky!”

Chvíli jen tak seděli, každý na jedné straně úvozu, a vyčkávavě po sobě pokukovali. Pak Zbyněk ukázal k nebi:

„Hele, už ho pustil!”

„No jasně, jde dolů střemhlav, aby neztrácel čas. Pak to vybere a rovnou přistane,” prohodil Jirka Ctibor a rukou si clonil oči.

Trenér klesal v klouzavém letu, přeletěl jim nízko nad hlavami a ponořil se do obilí, nebo to aspoň tak vypadalo.

„Dneska budou tahat jeden větroň za druhým,” usoudil Jirka Ctibor, „Když se tvoří takovýhle mraky, je dobrá termika. Možná půjdou na dálkovej přelet. Schválně se zítra podívám do novin, jestli některej neudělal rekord.”

„Ty se o to zajímáš?” zeptal se ho Zbyněk.

„Tak trochu. Ale víc o psy.”

„To jsem si všiml,” usmál se Zbyněk.

„Kdyby to šlo, tak bych si pořídil takovýho, jako máš ty. Co když ho zavolám? Jmenuje se Cir, že jo?”

„Když ho znáš, tak ho zavolej a uvidíš.”

„Cire!” křikl Jirka Ctibor, ale už se nestačil postavit. Cir k němu přiběhl, očichával ho ze všech stran jako starého známého, a nakonec mu olízl tvář. To ho dočista vyvedlo z míry. Uhýbal, bránil se, popolézal po zadku do stráně a zase sklouzl zpátky a Cir si s ním hrál jako se štěnětem. Jirka si najednou přetáhl přes hlavu tričko, schoulil se, a asi by se naježil jako ježek, kdyby neměl tak holá záda. Aspoň huhlal:

„Cire, už dost! Hele, ať mě nechá!”

Zbyněk Cira přivolal a poručil mu, aby si sedl.

„Čeho se bojíš?” smál se.

„Opatřím si boxera, až si na něj vydělám,” pochlubil se Jirka Ctibor.

„Boxeři jsou fajn psi,” přikývl Zbyněk. „Učenliví, dobrácký a ohromně věrný a kamarádský. Kdybych neměl dogu, asi bych si vybral taky boxera.”

„Víš, že seš jedinej, kterej přeplaval pod vodou nádrž?” najednou si vzpomněl Ctibor a dodal uznale: „Seš fakt dobrej.” ,

„já slyšel, žes to dokázal taky.”

„To je něco jinýho, ale ty seš jedinej škvárobetoňák.”

„Myslíš, že kluci ze sídliště jsou horší než ze Zavadilkv?”

„O tom nepochybuj! Tos viděl včera, ne?” ušklíbl se Ctibor.

„No jo, to bylo něco jinýho.”

„Nebejt tebe, tak ten prevít Brabenec dostal, o co si už dlouho koleduje,” zabručel.

Zbyněk se dovtípil, že Brabenec je Evžen. Jenom nevedel, jestli je to přezdívka nebo příjmení. Nic na to neřekl, jen pokrčil rameny.

„Jak to, že nejseš už dávno u nádrže?” vyzvídal Ctibor a zvedl se.

„A jak to, že tam nejseš ty?” oplácel mu Zbyněk a taky se zvedl.

„Kdyby ses mi nepřipletl do cesty, tak už bych tam dávno byl,” ušklíbl se Ctibor a prohlížel kolo. Ale nenaskočil Připojil se ke Zbyňkovi a šel s ním pěšky. Chvíli šli mlčky vedle sebe a najednou se Ctibor zeptal: „Je těžký psa vycvičit?”

Zbyněk už poznal řadu kluků, kteří spíš dělali ramena, jak oni by si se vším poradili, jen by poroučeli a pes už by skákal. Ale že zvíře vyžaduje každodenní starost, na to nepomysleli. Jirka Ctibor ale takový nebyl, naopak si těch starostí, které ho čekají, připouštěl až moc a obával se, jestli to zvládne a jestli svého psa dobře a správně vycvičí.

„Hlavně to chce trpělivost,” radil mu Zbyněk. „Pochvalou dosáhheš víc než křikem a trestáním. Pokud ovšem nebudeš chtít, aby to byl útočnej pes, cvičenej na ostro. Pak to totiž bez donucování nejde.”

„Přál bych si, aby to byl můj kamarád a měl mě rád,” řekl Jirka Ctibor. „A taky aby byl veselej a všelijak se mnou blbnul. Co myslíš, mají psi rádi legraci?”

„Jéje, to poznáš, jaký to jsou rošťáci! Když se Cirovi povede mě napálit, to bys mrkal, jak se tomu šklebí, pacholek.”

Jak se tak spolu bavili, dočista zapomněli sledovat větroně. Teprve když nad nimi v nevelké výšce zavrčelo letadlo, zvedlo jim to naráz hlavy.

„Co jsem říkal!” zvolal Ctibor. „Vypadá to na plachtařský závody.”

„No jo, opravdu. Kolik už jich je?”

Zbyněk se nemohl dopočítat.

Za tu chvíli, co spustil větroně z očí, se vyšplhaly tak vysoko, že to byly jen drobné puntíky na pozadí vzdálených mraků.

„Koukej, tenhle mrak se rozpadá,” ukazoval Ctibor vysoko nad hradbu topolů, kde se z bílých navršených chuchvalců odtrhávaly modře prosvítající závoje. „Uvidíš, že ten plachťák pod ním začne zdrhat.”

„Proč?”

„Protože to tam přestane nýst.”

Ale větroň kroužil nad topoly klidné dál, a dokonce to zlákalo dalšího. Byl to ten, jehož odpoutání Zbyněk sledoval. Plul ze všech nejníž. Tomu budu fandit, usmyslel si Zbyněk.

„Co kdybysme se šli podívat na letiště?”

Stačilo to vzít přes louku a podél plotu se kousek vrátit. Pořád ještě to měli na letiště blíž než k nádrži.

Ale Ctibor hupsnul na kolo a houkl dozadu na Zbyňka:

„Hele, abys nebyl na omylu! Jestli jsem se s tebou bavil, tak to neznamená, že ti projde každá drzost! Dej si bacha!”

A ujížděl trapem k nádrži, jako kdyby chtěl dohnat čas, který ztratil se Zbyňkem.

Co ho to najednou popadlo? Copak byl k němu nějak drzý?

Asi bylo opravdu bláhové věřit, že by Jirka Ctibor mohl zapomenout na nepřátelství. Zbyňkovi to přišlo nakonec k smíchu: Jít na letiště, když je třeba u nádrže kout pikle, to se nejspíš podobá zradě! Takže něco takového navrhnout byla od Zbyňka učiněná drzost. A už to bylo jasné: Ctibor dostal strach, že se příliš zaplétá se sídlišťákem! Asi má nahnáno z toho dlouhána Čmejly. Nejspíš to u Zavadiláků chodí stejně jako v partě sídlišťáků. To jen včera se mu zdálo, že Zavacliláci stojí víc při sobě. Houby! Skoro to vypadá, jako kdyby neustále vymýšleli novou pomstu. Na jedné straně tomu velí Evžen, na druhé Čmejla a ostatní mají strach, aby se neshodili. Zrovna jako Ctibor. Stejně je to podivné jak se kluk v partě najednou změní…

Pavel taky: na chalupě u strejdy Stefana, to byl docela prima. Určitě by se s ním dalo ledacos podnikat a užít spoustu legrace, kdyby si ovšem nehrál na pitomou válku a nechtěl si vysloužit v očích Evžena uznání.

Zbyněk si uvědomoval, že už i on je součástí téhle nevraživosti, ať se mu to líbí nebo ne. Jednou bydlí na sídlišti a chce tu mít kamarády. Ale když už s nimi musí být zrovna v tomhle zajedno, aspoň nebude přehánět zaujatost vůči Zavadilákům. A měl by se pokusit získat na svou stranu Pavla, a to znamená dostat ho z vlivu Evžena, který si plete kamarádství s pouhým spiklenectvím…

Našel je na starém místě v koutě palouku. Byli tu všichni, kluci Hruškovi, Pavel a Evžen a jen o kousek dál Petra s Terezkou. Kola měli zastrčená v nedalekém křoví, zatímco jejich šaty se povalovaly všelijak kolem. Zrovna velice pozorně sledovali — ovšem s výjimkou holek — co se děje v opačném koutě. Byli tím tak zaujati, že si ani nevšimli, že přišel Zbyněk. Teprve když Cir strčil do Pavla a pozdravil ho tichým hafnutím, se kluci obrátili a Pavel vyskočil:

„No to je dost, že jdeš! Podívej, už to zase spravili!” hlásil a hned navrhoval Evženovi: „Mohlo by se to províst s tou harpunou, když je tu teď Zbyněk. Udělat jim do toho pořádnou šlehu, aby to už nezalepili.”

„Blbost!” vyjel na něj Evžen. „Myslíš, že kdybych jim to chtěl zničit, že bych to neudělal rovnou? Lepší je, když jim to znechutíš po troškách. Malý píchnutí a dost.”

„Tak co, sledujete závody?” zeptal se Zbyněk.

„Jaký závody, prosím tě!” ušklíbl se Evžen, nejspíš mu připadalo, že Zbyněk mluví z cesty.

Zbyněk ukázal bradou vzhůru.

„Přece plachtařský.”

Pod rozpadajícím se mrakem stále ještě kroužily v tichém souznění dva větroně.

„Taky jsem si všiml, že se nahoře něco děje,” poznamenal Pavel a pátral po obloze.

„Já zase myslel, že jen tak lítají,” řekl Tomáš.

„Hele, tihle dva se honí!” zvolal Martin a zakláněl hlavu. Kluci seděli na ručnících jako Peršani na létajících kobercích a možná už v duchu přeletěli keře a stromy a pluli k dalekým obzorům. Evžen ale seděl pevně na zemi, a taky se hned posmíval:

„Jste jak malí Jardové! Uvidíte letadlo a hned na ně musíte čučet!”

„Mrkejte! Už to budou mít nafouklý!” obracel Martin pozornost správným směrem.

Zavadiláci se po řadě pachtili s velkou automobilovou hustilkou, kterou si na to zvlášť přivezli. Jirka Ctibor se činil ze všech nejvíc. V tomhle by s ním Zbyněk teda závodit nechtěl.

Vzal si od holek svoje plavky, nechal u nich Cira a šel se do křoví převléknout.

Přiběhl za ním Pavel a samou dychtivostí si ukopl palec o první kámen, který se mu připletl do cesty. Byl bosý, tak to asi hodně bolelo. Hlasem podbarveným tichým sténáním mu sdělil významnou věc:

„Vyjednal jsem ti to. Můžeš to udělat.”

A pak se svalil na mez, chytil se za chodidlo a chvíli s ním pumpoval nahoru dolů a hlavou opisoval mátožné kroužky.

Zbyněk neměl ponětí, kvůli čemu musel chudák Pavel takhle dopadnout. Aby ho trochu potěšil, řekl:

„Víš, že jsem ti taky něco vyjednal?”

Pavel civěl na nebohý palec, kolem jehož nehtu se ukázala krvavá kraječka. Zabručel:

„Stačí to jen propíchnout. Budeme tě krejt.”

Zbyněk si v první chvíli myslel, že snad mluví o té své podlitině, ale pak si to dal rychle do souvislosti. Ostatně viděl, jak Zavadiláci kutálejí duši k nádrži. Jirka Ctibor na jedné straně, Čmejla na druhé, střídavě tu gumovou obruč poplacávali a usměrňovali. Ostatní kolem nich povykovali, takže budili všeobecnou pozornost. Zřejmě to měli i v úmyslu.

„Dělat dvakrát to samý ztrácí vtip. Nikoho tím nepřekvapíš, je to jen trapný a pitomý,” namítl Zbyněk.

„Vůbec to nebude stejný!” přesvědčoval ho Pavel. „Uděláš to úplně jinak než včera Evžen.”

„Hlavně nevím, proč bych to měl dělat.”

„Pomstít se za včerejšek, přece.”

„A zítra to oplatí oni nám a půjde to pořád dokola. Jako mezi magory,” znovu namítl Zbyněk.

„Tos měl říct rovnou, že se bojíš, a nemusel jsem Evžena přemlouvat!” vyčetl mu Pavel.

„Já po tobě nic takovýho nechtěl.”

„Jak to nechtěl. Přece chceš, abysme tě vzali do party!”

„Vždyť jsi mi tvrdil, že mě kluci berou. A dokonce všichni!” Zbyněk s.e jen trpce usmál. Pavel si nejspíš taky uvědomil, že je to nějaké divné, protože začal jiným tónem. Zase tím svým starým, vemlouvavým:

„Zbyňku, neblázni, udělej to a máš pokoj.”

„Mám pro tebe dobrou zprávu,” začal Zbyněk o něčem jiném. „Odpoledne si můžeš vzít kolo, abys všechno stihnul.”

„No jo, dobře,” přešel to Pavel a znovu se rozmrzele zeptal: „Uděláš to?”

„Sakra, co ti na tom tak záleží!”

„Protože Evžen tomu pořád nechce věřit. Že prej proč s tebou kamarádím, když si stejně děláš, co chceš. Právě proto jsem mu to za tebe slíbil,” přiznával Pavel zkroušeně.

„Jo ták! Tys už to slíbil!” Zbyňka to dohřálo. Ušklíbl se: „Když jsi to slíbil, tak to holt budeš muset udělat, protože Evžen není holka,, abys jí nakukal, co chceš.”

„Já se neumím potápět jako ty.”

„Aspoň máš dobrou výmluvu,” dobíral si ho Zbyněk.

„Náhodou … kdybys věděl, jak ti závidím … že umíš tak plavat! Z tebe mají respekt i Zavadiláci… Kdybych na to šel já, tak polykám andělíčky dřív, než bych se k nim vůbec přiblížil…”

Pavel najednou vypadal schlíple. A pak znovu zavrněl jako kolovrátek:

„Zbyňku, udělej to …”

Zbyněk dlouho mlčel. Pavel ho dostal do hloupé situace. Protivilo se mu to zákeřné a škodolibé oplácení, ale chápal, že v tom teď Pavel lítá: snažil se dát je s Evženem dohromady a udělat z nich kamarády.

„Tak dobře. Pokusím se o to,” řekl nakonec.

Pavel vyskočil a zajásal, i když vzápětí sykl a pak už se jen belhal.

Zavadiláci se plavili uprostřed nádrže. Všichni seděli na duši, nohy uvnitř jako v lavóru, máchali se rukama ve vodě ve snaze kamsi pádlovat, ale udržovali při tom jen vratkou rovnováhu.

„Udělá to,” ohlásil Pavel Evženovi.

„Že ti to ale trvalo!”

Evžen Zbyňka úmyslně přehlížel. Jen tak škubl do strany hlavou a řekl napůl k Pavlovi a napůl do neurčitá:

„Už jsem myslel, že na to půjdu sám.”

„Měli bysme odlákat jejich pozornost,” připomenul Pavel.

„Klidně tu zůstaňte. Určitě o nás vědí a sledují každý naše hnutí. Takhle si budou myslet, že se nic neděje. A když půjdu oklikou, tak si mě nevšimnou,” řekl Zbyněk.

Když odcházel, zaslechl ještě Evženovu poznámku:

„Trochu moc se vytahuje ….”

Zato ty seš skromnost sama! pomyslel si Zbyněk.

Protože sluníčko připalovalo, byl největší nával všude tam, kam padal stín.

Zbyněk se chtěl zamíchat do nějaké skupinky, která pinká do nafukovacího míče.

Najednou se přihnal Pavel a vyhrkl: „Zapomněl jsi harpunu!” Vrazil mu ji do ruky a letěl zase zpátky.

Propánajána, snad to nebere vážně, pomyslel si Zbyněk a bezradně pohupoval klackem, na jehož konci byl přivázaný dlouhý rezavý hřebík. Zamířil k nejbližšímu křoví a tam harpunu zapíchl do země. Nemohli ho vidět ani sídlišťáci, ani Zavadiláci. Ti se ostatně pořád ještě motali uprostřed na vlnách, které sami rozhoupali.

Zbyněk si počkal, až někdo půjde k vodě, aby se za něj mohl skrýt. Nepozorovaně se dostal na dosah Zavadiláků. Potopil se a i pod vodou slyšel, jak hulákají. To mu ulehčilo orientaci. I když si zapamatoval směr, musel uhýbat před ostatními plavci. A pak přímo nad sebou slyšel, ale i cítil vřavu. V kalné, zelenavé vodě matně viděl komíhající nohy a temný stín gumového věnce. Prudce se odrazil ode dna a ze všech sil se opřel do duše. Zvrhla se, slyšel křik a rychle plul pod vodou pryč. Docházel mu dech, ale přesto se vynořil až u zadní stěny. Chvíli lapal po vzduchu a pak se podíval, co se děje.

Zavadiláci se znovu pokoušeli zaklesnout nohama uvnitř duše a dostat se nahoru. Nejdřív se to podařilo Jirkovi Ctiborovi a potom se naproti němu vysoukal z vody tlouštík. Společně pomáhali dalším dvěma, a nakonec zůstal Čmejla. Už to vypadalo, že je sám zvrhne, ale Ctibor včas zapracoval. Jednoduše mu strčil hlavu pod vodu a potom ho všichni vnitřkem tahali nahoru. Čmejla ani v téhle pro něj svízelné situaci nezapomněl, co se od něj očekává:

„To se nestalo jen tak! Někdo to musel udělat! Tak bacha!” nabádal své námořníky.

Zbyněk se pořádně rozdýchal a znovu se potopil. Tentokrát si zahrál na vodníka. Chytil jednoho a po něm hned druhého za nohy a stáhl je do vody. O zbytek se postaraly fyzikální zákony. Zbyněk se do toho natolik vložil, že zapomněl počítat s dechem. Sotva se vynořil, už slyšel pokřik:

„Tamhle je!”

„Za ním!”

Zbyněk se jen tak z hecu potopil, podplaval je až skoro u dna, aby ho ani Jirka Ctibor nezahlédl, kdyby se potopil, a vynořil se na druhé straně. Slyšel Čmejlu, jak volá:

„Pozor na škvárobetoňácký ponorky!”

Vylezl z vody a šel si sednout ke svým.

„Cos šílel!” vyjel na něj Evžen. „Všechno jsi zkazil!”

„Náhodou je to bezva hra. Za chvíli to můžeme zkusit znovu,” řekl Zbyněk. Sebral ručník a utíral si obličej, zatímco kluci na něj nechápavě vejrali. „Je to psina. Čmejlu polechtáš na chodidle a vyděsí se tak, že žuchne do vody sám.”

„Fakt jsi ho polechtal?” vykulil se Tomáš.

„A proč jsi jim to nepropíchl?” divil se Pavel.

„Protože se jen vytahuje!”

Evžen byl naštvaný. Zlost z něj jen sršela. Zbyněk ho ještě popíchl:

„Tak je zkus vykoupat. Nemysli, není to tak snadný, jak to vypadá.”

„Kdes nechal harpunu?” houkl na něj Evžen.

„Někdo mi ji vyrazil. Zůstala na dně. Hledal jsem ji, ale nenašel. Třeba by se to podařilo tobě,” odpověděl Zbyněk s vážnou tváří. A Evžen na to skočil. On nejspíš Archimedův zákon vůbec neuznával, protože ho nevymyslel sám. Když se mu to srovnalo v hlavě, zavrčel na Zbyňka:

„Půjdeš a přineseš ji!”

Zbyněk pokrčil rameny a šel. Za chvíli se vrátil a položil klacek Evženovi k nohám.

„Tady je, vlastně ani nebyla moc hluboko.”

Evžen si nedůvěřivě harpunu prohlédl, jestli je to tatáž, ale asi s ní byl spokojený, protože už nic neřekl.

Po nějaké době to Zavadiláky přestalo bavit, protože marně čekali na další útok ponorek. Odkutáleli duši do stínu a měli tu výhodu, že se o ni mohli vleže pohodlně opřít.

Pod prudkým sluncem se mraky rozplynuly a zůstaly po nich jen bělavé šmouhy. Také letadla zmizela z oblohy. A slunce zahnalo do stínu nebo do vody i většinu lidí z palouku.

V nádrži byla hlava na hlavě.

„Pojď se mnou!” řekl Zbyněk Pavlovi.

„Kam?”

„Jen tak s Cirem. Do polí. Tady je to pro něj nuda. Předvede ti, jak honí motýly!”

„Bolí mě palec,” vymluvil se Pavel.

Evžen byl jeden z mála, kteří se smažili na slunci. Ležel na břiše na betonové obrubě nádrže. Pavel si tam šel lehnout taky. Kluci Hruškovi byli celou dobu ve vodě. Zbyněk usoudil, že ten jejich vyleželý kout tady nikdo hlídat nemusí. Všechno zlenivělo, i myšlenky na nepříjemné žertíky.

Zbyněk šel s Cirem.

Nedaleko mezi poli potkal Petru s Terezkou. Trhaly na mezi kopretiny.

„Vždyť vám to do večera zvadne!” zavolal na ně.

„A kdo ti říká, že tu budeme do večera!” odpověděla mu Terezka.

„Kopretiny nevadnou,” zasmála se Petra.

„Na co to vůbec trháte?”

„Pro maminku, ty hloupej!” řekla Terezka.

„Petro, kolo nech bráchovi, ne abys na něm odjela!” připomněl jí Zbyněk.

„Ty máš ale strachu!” ušklíbla se Petra.

Bylo to zvláštní. V polích neměl Zbyněk nikdy pocit horka ani dusna. Možná ten dojem zvláštní svěžesti vyvolávaly vůně. Po nedávné průtrži měla asi země dost vláhy. Jen aby se léto nepokazilo, až bude u Stefana, napadlo ho a zašklebil se do sluníčka. Šli po mezi a Cirovi bylo taky dobře.

Když se vrátili, byly holky už pryč.

Kluci doráželi ve vodě na Zavadiláky. Neobešlo se to bez povykování, které přivábilo řadu zvědavců. Nuda předchozích chvil jako by tím brala za své. Mezi diváky zahlédl Zbyněk i pana Zachara. Ještě ho neviděl, že by se koupal, většinou přecházel sem a tam po obrubě, zrovna jako teď. Připomínal fotbalového trenéra u postranní čáry, který bedlivě sleduje útoky svěřenců.

Bylo divné, že v té vřavě chybí Evžen.

Zbyněk si řekl, že se půjde taky vykoupat. To povykování a řádění kolem zavadilácké duše se mu zamlouvalo rozhodně víc, než bůhvíjaké pikle. Odvedl Cira do kouta a přikázal mu, aby hlídal.

Najednou vypukl rozruch nedaleko od něj. Evžen proletěl skrz křoví a za ním Čmejla. Skočil mu na záda a povalil ho, jenomže si to špatně vypočítal. Přeletěl přes Evžena, ten vyskočil a hnal se k nádrži. Kličkoval mezi lidmi, tu a tam do někoho vrazil a přihrál ho do cesty Čmejlovi. Ve vodě byla jeho záchrana, tam byl mnohem silnější než Čmejla. Jenomže si to popletl a běžel na tu stranu, co byla malá hloubka. V posledním okamžiku si to uvědomil a ještě stačil zabrzdit. Zabalancoval na jedné noze, vyhnul se šikovně Čmejlovi a vyrazil po břehu, kde bylo největší hemžení, na druhou stranu. Odstrkával z cesty každého, kdo si to dal, líbit.

Pan Zachar nic zlého netušil, stál k Evženovi zády. Evžen se už nestačil vyhnout, naplno ho nabral a oba spadli do vody. Mohutně to cáklo. Pořádný šplíchanec dokonce pokropil i Čmejlu, který v prvním údivu přibrzdil, ale bleskově zase přidal a upaloval pryč.

Když se pan Zachar vynořil, vyhodil paže vzhůru a chňapal po nějakém madlu nebo hrazdě a podle všeho si pořádně lokl. Tak, jak měl ruce vztažené, zase zajel pod vodu. Chvíli trvalo, než se opět vynořil. Stále neměl čeho se zachytit, ani o co se opřít. Znovu se propadl do vody.

Evžen možná ani nevěděl, co se děje za jeho zády, krauloval doprostřed nádrže, z dosahu Čmejly.

Zbyněk pochopil, dřív než ostatní, že to, co pan Zachar předvádí, není svérázný plavecký styl, ale že se s vodou zoufale pere. A taky věděl, že když si někdo lokne, nemůže volat o pomoc, ale jen chrčí. A pan Zachar zrovna tohle dělal. Zbyněk už na nic nečekal.

„Evžene! Pojď mi pomoct!” zařval a skočil do vody.

Potopil se a hledal pod vodou pana Zachara. V kalné vodě viděl jen temnou siluetu klesající ke dnu. Blížil se k ní odzadu, rozeznával stíny paží a nohou. Využil toho a prudkým záběrem se dostal za záda pana Zachara a postrčil ho k hladině. Pan Zachar rázem ožil a zahrabal rukama nohama. Zbyněk do něj znovu strčil a pak ještě párkrát, než se pan Zachar zachytil za obrubu. Přitiskl se ke stěně a vykašlával vodu.

Evžen doplaval ke Zbyňkovi a měl najednou starost:

„Stalo se mu něco?”

„Už to bude dobrý. Pojď, pomůžeme mu z vody.”

Každý z jedné strany zajišťovali pana Zachara a on ručkoval po obrubě ke schůdkům. Opakoval pořád dokola“

„Děkuju, chlapci…, moc vám děkuju…, ani nevíte, jak …”

Vedli ho do stínu mezi stromy, kde měl pan Zachar roztaženou deku a na ní spoustu novin a časopisů.

Evžen se překotně omlouval, že ho to mrzí, co se stalo, ale že za to nemohl, že se chtěl vyhnout, jenomže tam bylo moc lidí. Pan Zachar byl tak otřesený, že se nezmohl na jedinou výtku, na jediné pokárání. A Evžen toho využil a žaloval:

„Čmejla mě honil. Chtěl mě zmlátit. Spolíhá se na to, že je ze všech největší a nejsilnější.”

Pan Zachar ho stejně asi neposlouchal, určitě mu pořád ještě hučelo v hlavě z té nenadálé hloubky. Posadil se na deku, svěsil ramena i hlavu a měl toho akorát dost.

„Potřebujete něco?” zeptal se Zbyněk.

„Ne, chlapci, děkuju, jste hodní…”

Zbyněk a Evžen se spolu vraceli. Čmejla svolával Zavadiláky. Evžen to sledoval a nenávistně prohodil:

„Čmejla si to pěkně odskáče!”

„Myslím, že z toho má Zachar pořádnej šok,” řekl Zbyněk, protože zrovna přemýšlel o tom, proč pan Zachar jezdí k nádrži, když neumí plavat.

„Však on si to s ním vyřídí. A se všema Zavadilákama”

„Proč?”

„Má na ně pifku, už dlouho. Já to vím, protože chodí s tátou na schůze,” prohodil Evžen a důležitě dodal: „Mluvili o tom už několikrát. Se Zavadilákama jsou věčně nějaký problémy.”

„Ty z toho máš radost, co se stalo?” divil se Zbyněk.

„Nejlepší by bylo, kdyby sem dali ceduli s nápisem: Zavadilákům a psům vstup zakázán!” ušklíbl se Evžen a dodal: „A Zachar by to mohl klidně zařídit, to si piš.”

„Kdyby sem nesměli psi, tak bych sem asi nechodil,” poznamenal Zbyněk a čekal, jestli to Evženovi dojde. Nedošlo. Nevzal to zpátky, neměl to zřejmě ve zvyku.

Kluci o ničem nevěděli, protože byli v té době zrovna zaujati docela jinou vřavou. Ještě teď se srdečně pochechtávali, jak to Zavadilákům nandali.

„To my jsme zažili doopravdy pernou chvilku, viď, Zbyňku,” kasal se Evžen. Vykládal jim, jak se Zbyňkem zachránili pana Zachara. Poprvé rozděloval zásluhy rovným dílem — měl pro Zbyňka tolik uznání jako pro sebe. Zbyněk mu to pěkné povídání nekazil, vždyť na tom nezáleželo.

Zato Pavel tomu zřejmě přikládal velký význam. Hned visel očima na Evženovi, hned zase na něm a ve spokojeném údivu kroutil hlavou. Z toho, co viděl a slyšel, se upřímně radoval. Vždyť se o to přece taky přičinil. Nadšeně vyhrkl:

„Nezdá se vám, že je to tu dneska ohromný?”

Kluci Hruškovi se toho hned chytli.

„Evžene, vzals karty?”

„Zahrajeme si Pršíl”

Zbyněk nevěděl, jak se to hraje, tak jen koukal Pavlovi do karet, když je Evžen rozdal.

Po nějaké době si mezi hrou povšimli, že se v koutě Zavadiláků cosi děje. Čmejla vypouštěl pneumatiku a ostatní sbírali věci kolem něho a tahali kola ze stínu. Vypadalo to na kvapný odjezd. “

„Co jsem říkal, Zachar zaúřadoval!” nalezl okamžitě Evžen logické vysvětlení.

Z Prší přešli na Dudáka. V tom už mohl Zbyněk Pavlovi poradit. Čas jim pak plynul v družném trumfování a přebíjení. Jen Evžen se zlobil, že Zbyněk kibicuje.

Topoly vrhaly čím dál protáhlejší stíny a lidé opouštěli palouk. Pavel se najednou vyděsil, kolik už je hodin. Dolehla na něho povinnost.

„Zbyňku, vem to za mě,” předával mu karty. „Já si teda půjčím kolo, jo?”

„Vždyť jsem ti říkal, že je tvoje,” ujistil ho Zbyněk. „A klidně si ho můžeš nechat do zítřka.”

„Ahoj, kluci! Ahoj, Evžene! Tak zítra,” loučil se chvatně Pavel, ale všichni byli zabraní do hry, a tak jen něco zabručeli.

Jenomže Pavel neodjel. Za chvíli byl zpátky a vyhrkl na ně:

„Všechna kola jsou prázdná! Ty prevíti nám je vypustili a vytahali ventilky!”

Kluci hodili karty na zem a běželi za Pavlem. Vytáhli kola z křoví, a když zkusili palcem pláště, zabořili se až na ráfek. Bylo to tak, jak Pavel hlásil: Ventilky nikde. Nadávali a proklínali Zavadiláky, protože nikdo jiný to nemohl udělat, a přitom hledali ventilky v trávě a pátrali po nich v okolí.

„To abysme prohledali celej lán,” bručel otráveně Martin. „Nezapomínejte, že Čmejla hází krikeťákem sedmdesát metrů!”

„To nemá cenu hledat,” usoudil Tomáš. „Vlastně by byli pitomí, kdyby ventilky jen tak zahodili. Určitě je vzali.”

„Já vám pořád říkám, že někdo musí hlídat, ale vy ne! Tak teď to máte!” vyčítal naštvaně Evžen.

„Komu jsi říkal, aby hlídal, no komu? Nikomu!” obvinil ho Tomáš.

Evžen okamžitě vyletěl, protože něco takového na sobě nemohl nechat:

„Kdo tady měl pořád řeči, je to dobrý, máme psa, bude hlídat, je senzační, no kdo? Nevíš, Pavle?”

Pavel byl doopravdy zoufalý. Dělala mu starost docela jiná věc, než na koho by se to mělo svést. I kdyby celou cestu zpátky běžel, tak už budou mít obchody zavřeno.

„Co budeme dělat?” zasténal.

„Nic. Sbalíme to tady a jde se domů pěšky,” řekl hezky zostra Evžen, jako by mu to uděloval za trest.

„Jenomže já musím ještě nakoupit!” vyhrkl Pavel.

„To rovnou odlož na zítra,” poradil mu Evžen.

„Tobě se to mluví, když nic takovýho nemusíš.”

„Ty s tím naděláš!” ušklíbl se Evžen. „Copak na tom záleží, jestli to uděláš dneska, nebo zítra? Hlavně že to vůbec uděláš, ne?”

„Máma na to spolíhá,” řekl Pavel a svěsil hlavu. Styděl se, že má takové trapné povinnosti, a styděl se i za to, že si je tak připouští. Před Evženem se styděl.

Zbyněk se ho pokusil povzbudit:

„Petra je už určitě doma. Třeba jí dojde, že se ti něco stalo, když nejdeš, a udělá to za tebe …”

Evžen naskočil na šlapku a kousek po trávníku popojel. Pak se obrátil na kluky, kteří ho zaraženě pozorovali, a vyzývavě na ně houkl:

„Já nevím jak vy, ale já jedu!”

„To chceš přeždímat pláště a zničit duše?” namítl Tomáš.

„Máš drátáky, ne? Když se vyhneš šutrům a rigolům, nic se jim nestane. A duši spravíš.”

„Starej pendrek spravíš! Bude to, jako když to přežvejká kráva,” mínil Martin.

Evžen se už ale rozhodl. Posbíral své věci a naložil je na nosič favorita. Potom se rozkročil nad rámem:

„Tak co, jedete?”

„Zbyňku, ty bys mi to nedovolil?” zeptal se Pavel.

Zbyněk balil taky a ostatní s ním. Vlastně byl nejvyšší čas jít, jestli nechtěli dostat doma vyhubováno.

„Zbyňku, prosím tě …”

„To mi chceš zničit kolo?” nechápal to Zbyněk.

„Evžen přece taky jede! Zbyňku …,” znovu žadonil.

„Nech ho a poběž! Budeme se střídat. Chvilku pojedu já, chvíli ty. Třeba to stihneš,” zavolal Evžen.

„Já myslel, že seš jinačí kamarád,” vyštěkl na Zbyňka Pavel a utíkal za Evženem. Jel přes uválený palouk, kolo pod ním drnčelo a dráty skřípaly. Ale Evžen na to nehleděl. Natáhl k Pavlovi ruku:

„Ukaž, dej sem věci,” křikl a pověsil si jeho tašku na řídítka.

Zbyněk se najednou rozhodl. Možná ho vyprovokovalo právě to jedno jediné výmluvné Evženovo gesto, jímž naznačoval, jaký on je kamarád.

„Pavle, počkej!” křikl a zvedl kolo. „Na, vem si ho teda!”

Pavel byl v cuku letu zpátky, naskočil a drnčel si to pryč. Jenom stačil zavolat:

„Dííík!”

Kluci Hruškovi nad Zbyňkem kroutili hlavou.

„Nemysli, že teď o prázdninách seženeš nový pláště!”

„Podle Evžena se v tomhle” nemůžeš řídit. Tomu to splaší táta, a ani nemukne.”

„To nás by táta panečku zlinýroval! Byli bysme modrý jak nádražáci!”

Zbyněk pokrčil rameny a povzdechl si:

„Už se stalo, tak co … třeba to aspoň stihne.”

„Nechal ses zbytečně vyhecovat,” mínil Martin.

„Hm, možná…,” zabručel Zbyněk a v duchu se utěšoval, že on sám toho na kole stejně moc nenajezdí.

Cestou domů se vyptával kluků na Evžena. Ale moc se toho nedověděl. Kluci začali vzpomínat, jaké to bylo senzační, když měl Evžen narozeniny a všechny pozval na oslavu. Zaujatě mu líčili, co všechno Evžen doma má: od desek Beatles až po hry ovládané počítačem.

„Když mu řekneš, tak ti to klidně půjčí,” řekl Tomáš a Martin prohlásil: „V tom je teda grand!”

7. KAPITOLA

Zbyněk dostal dopis, na který se už dlouho těšil. Vlastně ho dostala maminka, protože na obálce bylo její jméno. Ale první ho měla v ruce Terezka, vydolovala ho prsty ze schránky, hned jak zahlédla listonošku, že jim tam něco hází.

Otevírání dopisu, to byla malá slavnost. Pro každého bylo jedno psaní, a tak se hned všichni dali do luštění. Tátova písmenka i celá slova bylo totiž třeba neustále porovnávat s těmi, která už člověk bezpečně poznal, a tak bylo první čtení obvykle napínavým hlavolamem. Táta při psaní vždycky hrozně pospíchá, protože nechce, aby mu utíkaly myšlenky. Zbyněk zkoušel napodobit ten jeho vlnkovatý rukopis, ale neměl s tím ve škole úspěch, na jeho ubíhající myšlenky nikdo ohled nebral.

Nejsnazší to měla Terezka, protože speciálně jí psal táta velkými tiskacími písmeny. Na Zbyňka pamatoval hned dvakrát: jednak známkami oblepil celý pravý roh obálky, a jednak mu napsal dlouhý dopis na čtyři strany. Psal z lodi:

… blížíme se k jihovýchodnímu pobřeží a Grónsko leží schované pod letní mlhou, takže toho moc nevidím. To minule se předvedlo jinak. Uvítalo nás modrou hladinou fjordů, která se odrážela na pozadí nazelenalých ledovců. Jen tu a tam, když se mlha roztrhne, zahlédnu červená žulová pohoří, na jejichž úpatí jsou lesíky zakrslých bříz a jív, co sahají člověku sotva po kolena. První přistání bude v Angmagssaliku. Pravidelně odtud odlétá vojenské kurýrní letadlo, takže budu mít možnost tenhle dopis hned odeslat. Čeká mě ještě týdenní pouť ko lem pobřeží…

Teprve když Zbyněk četl dopis podruhé, začal chápat, kde a jak přišel táta k tomu Eskymákovi, který mu povídal o saňových psech. Setkal se s ním na letišti v Kodani, seděl vedle něho v letadle do Reykjavíku a spolu se nalodili na loď do Grónska. Eskymák pocházel z osady nedaleko tátova tábora. Nedaleko znamená na největším ostrově světa pár set kilometrů. Nebyl lovec, jen v létě o prázdninách podnikal výpravy na tuleně a mrože, jinak studoval v Kodani medicínu. Doma na něj čekala smečka deseti husků, kteří mají blízko k vlkům a podobají se jim chováním i vytím. Když byla řeč o psech, zmínil se mu táta o Cirovi.

… hodně jsem se ho vyptával a dověděl jsem se spoustu věcí, které by tě taky mohly zajímat. Když jsem mu pověděl, že Cir žije s námi skoro jako člen rodiny, jen se tomu smál. Nemohl pochopit, že Cir má svou vlastní postel a místo v bytě. To Eskymák se se svými psy nijak nemazlí. Ani nemůže, jeho život na nich závisí a v žádné situaci nesmí ztratit u polodivokých psů autoritu. Pes musí vzhlížet ke svému pánovi se strachem, vděčností a respektem. Někdy, je třeba dát mu svou převahu nalevo způsobem, který je psům vlastní — napadnout ho a krutě usadit. K ovládám spřežení používají Eskymáci šestimetrový bič a někdy šlehnou tak silně, že třeba psovi useknou ucho nebo zraní oko. Tohle jsem zase nemohl pochopit já. Takové kruté zacházení se mi z duše protiví. Eskymák mě ujistil, že ten, kdo má své psy dobře secvičené, zachází s bičem opatrně. Pak mi vysvětlil, co musí Eskymák o svých psech vědět, když je má ve spřežení správně rozmístit. Především je musí dobře znát, vědět, jaké místo kterému psu ve smečce náleží a podle toho se k němu chovat. Ve smečce vládne nesmlouvavý zákon nadřazenosti. Psi se mezi sebou znají doslova osobně, každý z nich ví přesně, komu musí ustoupit a komu může dát najevo svou převahu. V čele stojí nejsilnější pes. Ten si dělá nároky na všechno, co se mu zrovna zachce. Stačí, aby zavrčel, a ostatní couvnou nebo se dají na útěk. Běda tomu, kdo neposlechne. Okamžitě to bolestivě pocítí. Smečka se vůdčího psa nejen bojí, ale zároveň ho respektuje, psi ho ve všem následují a snaží se být u všeho, co dělá on. Zato nejslabší pes má bídný život. Smí se dotknout jen potravy, o kterou už ostatní nemají zájem. Stává se terčem, kdykoli se jiný pes cítí nespokojený nebo pokořený. Proto se drží v bezpečné vzdálenosti od ostatních a úzkostlivě po nich pošilhává. Na slabším si vždycky ten silnější vybije zuřivost nebo vlastní bezmoc. Takové rvačky jsou na denním pořádku, vůdčí pes tím neustále dokazuje svou převahu nad ostatními. Člověk by se do toho raději neměl plést, má jiná měřítka na to, co je spravedlivé a co ne. Často se dopustí chyby — trestá útočníka a chce ho zahnat, ale vydráždí ho jen k většímu útoku, silnější se pák mstí na slabším o to krutěji. Zkušený lovec ví, že je lepší udeřit napadeného psa a posílit tím autoritu útočníka - pes prý aspoň rychleji pozná, kde je jeho místo, a smečka se dřív uklidní.

Při Eskymákově vyprávění jsem si najednou uvědomil, co to znamená, když se říká, že jsou lidi na sebe psi. Slabší nemá právo se bránit ani ozvat, zatímco mocný a silný si svévolně přivlastňuje všechny výhody. A taky jsem pochopil, co vlastně smečku sjednocuje, když vztahy uvnitř nejsou zdaleka přátelské. Je to nepřátelství vůči všem cizím psům, kteří proniknou na její území. A je zajímavé, že při společné obraně prostoru, na který si smečka činí nárok, ztrácí i ten nejposlednější pes zábrany a svůj věčný strach …

Zbyněk žasl, jak jsou tátovy úvahy podobné tomu, o čem on zrovna přemýšlí. Teď to viděl jasně: Jak blízko mají kluci ke smečce a jak daleko k opravdové partě. kde jeden uznává druhého! Jenomže pak je tu ještě otázka, jaké místo ve smečce zaujímá teď on…

Do toho přišel Pavel. Zvonil dole u vchodu a vzrušeně křičel do mluvítka:

„Člověče, víš, co se děje u vás v ulici? Vyšetřujou to esenbáci!”

Zbyněk mu zabzučel, aby mohl jít nahoru. Pavel vyvezl výtahem i kolo a hned hlásil:

„Potřebuje to trochu spravit.”

Zbyněk si prohlédl plášť i ráfky. Naštěstí to přežily bez úhony, ale nepochyboval, že duše je nadranc. Zeptal se:

„Stihnuls to aspoň?”

„Jen taktak.”

„Hlavně že to nebylo zbytečný. Pomůžeš mi to spravit?” zeptal se Zbyněk.

„Dneska?”

„To je jedno. Kdy se ti to bude hodit.”

„Dneska ne. Evžen říkal, že se musíme sejít.”

„Kvůli čemu?”

„To nám právě chce říct. Kvůli tomu jsem za tebou přišel, abys to věděl.”

Zbyněk dal kolo na balkón. Viděl odtud do ulice. Byl tam sběh lidí a stála tam dvě bílooranžová auta VB.

„Určitě zas někoho vykradli,” usuzoval Pavel a vykláněl se zvědavě přes zábradlí. „Hele, pojď se tam mrknout.”

„Chtěls jít za Evženem,” připomněl mu Zbyněk.

„Jenom to omrkneme,” vítězila Pavlova zvědavost.

„S Cirem do takovýho houfu nemůžu.”

„Tak ho nech doma,” radil Pavel.

„Kňučel by a otravoval mámu. Podívej, chce jít ven.

Cir chodil Zbyňkovi v patách.

„Tak ho vezmi, jen se tam juknu a jdeme pryč,” sliboval Pavel.

Evžena našli v davu a byli tu i kluci Hruškovi, a ještě předtím zahlédl Zbyněk Jirku Ctibora, který se taky nechal zlákat rozruchem. Ale radši zůstával stranou, vykukoval za popelnicemi a dával si moc dobrý pozor, aby si ho kluci nevšimli. Že se blížil Zbyněk a Pavel, to mu uniklo.

Zbyněk zůstával s Cirem stranou na chodníku. Chvíli váhal, jestli má kluky na Jirku Ctibora upozornit. Za ten včerejší podraz by si docela zasloužil dostat menší ponaučení, ale Zbyňkovi se to nezamlouvalo: Jirka by pak byl sám proti přesile. Smečka by se na něj vrhla. Vyřídí si to s ním sám. Nic klukům neřekl.

Evžen už vyzvěděl, co se stalo. Nebyl to první případ na sídlišti: zloděj jednoduše vylomí zámek, rup! a může si odnést, co se mu zlíbí. Nikdo si toho ani nevšimne. Ta okradená paní byla ráno na nákupu a zloděj si to vyčíhal. Možná měl někoho, kdo ho informoval.

Stačilo poslouchat chvíli tady a pak zase tamhle a člověk si mohl o celém případu udělat obrázek. Kluci přecházeli od jedné skupinky ke druhé a zvědavě naslouchali.

Evžen přiběhl za Zbyňkem a vzrušeně na něj vybafl:

„Umí jít Cir po stopě?”

„Jako každej pes,” odpověděl Zbyněk.

„No jo, ale umí stopu vyčenichat?”

„Proč?”

„Mohl by nás dovíst k zlodějovi!” vyhrkl Evžen.

„To bys mu musel dát nejdřív očichat nějaký vnadidlo. A i pak by to bylo těžký, protože podívej, co je tu lidí. V takový spoustě stop se ta pravá těžko najde.”

„Hm, škoda,” zabručel Evžen a vyjel na Zbyňka: „Tohle bys ho měl naučit, a ne nějaký blbinky! Každej pořádnej pes umí především stopovat.” A zapadl zase do houfu.

Za okny na chodbě a v bytě ve druhém poschodí se míhaly uniformy a vyšetřovatel v civilu.

„Hele, tamhle je!” vykřikl najednou Pavel a ukazoval k popelnicím. Jirka Ctibor se už nestačil skrýt.

„Za ním!” vykřikl Evžen.

Ctibor neměl naději, že jim se svou pojízdnou doručovatelskou službou unikne. Ani se o to moc nesnažil. Bleskurychle ho obklíčili a blížili se k němu ze tří stran. Dvoukolák i brašnu měl zpola plné, zřejmě přerušil roznášku a teď toho litoval. Stál a čekal.

„Půjdeš s náma!” přikázal mu Evžen.

„Nepůjdu, mám práci,” odsekl Jirka.

„Tak tě přinutíme!”

„To se vám nepodaří. Budu křičet.”

„Řvi si, jak umíš!” ušklíbl se Evžen. „Copak si myslíš, že se tu někdo bude zastávat Zavadiláka?”

„A ty seš navíc moc podezřelej Zavadilák,” hecoval ho Martin a Tomáš si ještě přisadil:

„Pořád tu šmejdíš kolem baráků, do každýho vchodu vlezeš, co když seš to zrovna ty, kdo to tu vyčíhal? Že v tom máš prsty?”

„Vám asi straší na věži!”

Jirka Ctibor chtěl mezi nimi projít. Evžen ho ale chytil za popruh u brašny, Pavel se mu pověsil na ruku, kluci Hruškovi chytili dvoukolák za kolečka a Ctibor se mohl vzpírat, jak chtěl, táhli ho přes ulici ke vchodu, před kterým stál dav lidí.

„Uvolněte cestu! Vedeme ho k výslechu!” volal Evžen.

„Je ze Zavadilky a určitě něco ví, ale nechce to říct!” rozhlašoval Pavel na celé kolo.

„Já nic nevím! Nechte mě!” bránil se Ctibor.

Kluci ho těsně obstoupili a cloumali jím ze strany na stranu a postrkovali ho mezi lidmi.

„Já nic nevím! Vážně nic!” vyrážel Ctibor trhaně, jak se jim vzpíral. Lidé to strkání nelibě nesli, a právě proto uhýbali klukům z cesty.

„Nevykládej a běž!” dloubal ho Evžen pod žebra.

Najednou se před ně postavil starší pán a usmíval se na ně:

„Hrajete si na detektivy?” Poklepal Evženovi na rameno a pak pronesl s klidnou rozvahou: „Ted na to ale není zrovna vhodná chvíle.”

„My si na nic nehrajeme,” zabručel Evžen dotčeně. „Chceme, aby se to vyšetřilo. A tenhle nemá čistý svědomí, protože jinak by se tak nevzpouzel. Má strach!”

„A ty bys ho neměl, kdybys byl v jeho situaci?” zeptal se ten usměvavý člověk. „Co kdybyste starosti s vyšetřováním nechali povolaným?” Hledal souhlas u ostatních lidí kolem.

Někteří se usmívali jako on, jiní se mračili.

Evžen najednou nevěděl, co má dělat. Jirku Ctibora ale nepouštěl. A Pavel taky ne. Drželi ho každý za jednu ruku a těkali po lidech.

„Že je to ten chlapec od novin? No jo, vídám ho tu často,” ozvalo se podezíravě z hloučku za zády muže. „Ať tam s ním radši zajdou. Však mu nikdo neublíží.”

Jirka Ctibor se znovu bránil:

„Jen jsem se tu zastavil a koukám se jako všichni ostatní!”

Ten člověk, co jim stál v cestě, se přestal usmívat a podíval se přísně na Evžena a na Pavla:

„Tak dost, chlapci, pusťte ho! Běžte si hrát jinam. Tady na to není teď místo.”

„Jen je nechte!” houkl kdosi.

Evžen vycítil v tom hlase posilu. Ohradil se:

„Nemáte právo nám něco zakazovat!”

„Nic ti nezakazuju, ale spoléhám se na to, že seš rozumnej kluk. Tak ho pusť. Ať jde, má svou povinnost.”

„Naší povinností zase je ho tam dovést!”

Muž chytil Evžena za rameno a už se s ním dál nebavil.

Jednoduše ho postavil stranou, Pavla odstrčil a udělal to s takovou rozhodností a tak rychle, že nikdo kolem ani nehlesl. Jirku Ctibora vyvedl z obklíčení, poslal ho pryč a sám šel taky. Hodně lidí ho potom následovalo, jako by jim teprve teď došlo, jak tu marní čas. Evžena si už nikdo nevšímal. Ani ti, co tu dál okouněli v bláhové naději, že ještě budou svědky něčeho zvláštního. Jejich zvědavost byla vyprahlá právě jako trávníky, na kterých podupávali.

„Páni, teda ten chlápek byl ale střelenej!” prohlásil Tomáš.

„Cvok, kterej do všeho strká nos!” procedil Evžen skrz zuby a zklamaně se rozhlédl: „A lidi jsou bábovky! Nechají si všechno líbit!”

„Ctibor měl fakt nahnáno, škoda, mohlo to dopadnout,” pronesl Pavel a jenom lítostivě nad tím pokýval hlavou. „Mohla to bejt pomsta jako hrom. Takovou hned tak nevymyslíme.”

„Ale co! Vymyslíme lepší!” ušklíbl se Evžen. „Kdybysme nad tím měli prosedět třeba celej den!”

„My se dneska musíme vrátit od nádrže dřív, ne jako včera,” hlásil hned Tomáš a Martin dodal:

„Nebo to schytáme i s úrokama.”

„Kdo říká, že půjdeme k nádrži?” divil se přehnaně Evžen. „Já rozhodně ne, já mám kolo rozbitý.”

„Já taky,” zabručel Pavel a navrhl: „Vím o jednom šikovným koutě u nás v ulici. Dá se tam pohodlně sedět a nikdo nás tam nebude rušit.”

„Dobrá, jde se!” rozhodl Evžen a zavolal na Zbyňka: „Jdeš s náma?”

„Zbyňku, pojď, musíme vymyslet něco, na co Zavadiláci hned tak nezapomenou!” lákal ho Pavel.

Zbyněk šel s nimi. Ne kvůli pomstě, ale proto, že nechtěl zůstat mimo. V duchu se znovu ptal sám sebe, jaké místo mu tady přísluší.

Naschvál šel poslední.

Pavel je zavedl na místo, kde to Zbyněk dobře znal. Na vnější zdi pořád ještě číhal velký modrý pes. Původní kresba sice už dost vybledla a déšť modrou křídu rozmazal a částečně smyl, ale kdosi udržoval dogu pří životě. Několika silnými čarami obtáhl obrázek bílou křídou až do výšky, kam zřejmě dosáhl. Pes podle toho taky vyhlížel: jako když vězí v sádrovém krunýři! Vyčuhovala z něj modrá hlava a vylézal modrý hřbet. A aby mu v tom sádrovém obvazu nebylo smutno, přimaloval mu kdosi pod nohy autíčka, Zbyněk si vzpomněl na ty dva malé kluky, co se tu s nimi před časem seznámil.

Tak, tady to je,” ukazoval Pavel na popelnicovou ohradu.

Evžen už ani nechtěl jít dál, jen otráveně poznamenal: To jako myslíš, že budeme sedět na hromadě odpadků nebo co!”

„Neboj, uvnitř je to čistý a na sedění je tam betonovej rantl,” ujistil ho Pavel.

Zbyněk myslel, že v ohradě nikdo není, protože se odtamtud neozval ani hlásek.

Evžen nakoukl dovnitř a vzápětí se rozkřikl:

„Prckové, vypadněte odtud! A švihem!”

„Tady je to naše, víš!”

„My jsme si to tu uklidili, tak co!” ozvalo se rozhořčeně z ohrady.

Zbyněk nepoznal, jestli to křičí kluci, nebo holky. Ať tak či onak, sotva něco zmůžou, protože tady platí právo silnějšího. Radši zůstal stranou. Ale ne dlouho. Evžen s Pavlem vynesli zmítající se kluky z ohrady. Pustili je na trávník a Pavel je strašil:

„Jestli tu budete otravovat, tak na vás pošleme tamhle toho obrovskýho psa, tak si dejte bacha!”

Kluci vyskočili ze země a radostně se hnali ke Zbyňkovi.

„Jé, ahoj, jak se máš? Už jsi našel toho kluka s velikánskou hlavou?” vyhrkl jeden a druhý hladil Cira a divil se:

„Že trochu vyrostl? Ze jo?”

„A jak se máte vy?” zeptal se Zbyněk překvapený tím, že to jsou opravdu takoví prckové. Takhle prostoduše se může chovat jen nějaký prvňáček!

„My si hrajeme,” odpověděl malý kluk.

„Pojď, něco ti dáme a Cirovi taky,” lákal ho druhý.

„A copak?” usmál se Zbyněk.

„Mrkvičku!”

„Ale nesmíš to na nás říct, přinesly si ji holky.”

„Hrajou si, že vaří oběd. Běžely domů ještě pro něco.”

Vedli ho zpátky k ohradě.

Evžen celý ten výjev zamračeně pozoroval. Teď jim zastoupil cestu a na Zbyňka vyjel:

„Hele, jestli si chceš založit soukromou školku, tak někde jinde!”

„Zbyňku, sakra, nevybavuj se s nima pitomě a pošli je pryč!” zavrčel Pavel.

Najednou jeden z těch malých kluků překvapeně namířil ukazovák na jeho hlavu, chvíli na Pavla zíral a pak se obrátil na Zbyňka:

„Tak tys ho už našel, viď? Je to tenhle!”

„Já myslel, že bude mít větší hlavu,” poznamenal druhý zklamaně.

..Pitomečkové, ať nějakou neslíznete!” rozkřikl se na ně Pavel. „Dělejte si blázny ze sebe. Máte palice šišatý jak rajčata!”

Martin vykoukl z ohrady a vyvolával:

„Pánové, všeho nechte a rychle sem! Máme tu dokonce prostřeno!”

Na schodu, který se táhl podél zadní stěny, byly ubrousky a hadříky, na nich talířky z holčičího nádobíčka. Na talířcích tu byly nachystané vybrané dobroty: kostka cukru, malinový bonbón, sušenka, malé čisťounké mrkvičky. Prostřeno bylo pro tři. Tomáš to sebral z jednoho talířku, Martin z druhého a po třetím skočil Evžen.

„Jako kdyby tu na nás čekali,” zasmál se Tomáš.

Evžen se s talířkem posadil na bedýnku, přes kterou byla přehozena dečka.

„To mají holky jako stůl, rozbiješ jim to!” nakoukl dovnitř malý kluk.

Martin vzal autíčko a začal vrčet, lezl po kolenou a jel kolem zdi.

„Pojďte, uděláme závody!” vyzýval.

„To je naše! Nechte to!” skočili po něm svorně oba malí kluci, povalili ho a autíčko mu vzali.

Evžen se rozřehtal. Plácal se do kolen, nadskakoval, až najednou bedýnka zapraskala a rozsypala se.

Ted se zase rozřehtal Martin. Kutálel se smíchy po zemi.

„Nechte toho!” okřikl Zbyněk řádící kluky. Ale oni ho při tom řádění ani neslyšeli.

„Evžene, přestaň! Slyšíš!” zařval znovu.

Skočil do ohrady, opřel se do Tomáše a Martina, shodil Pavla a nakonec chytil za ruku Evžena, smýkl jím, že rázem vyletěl za ostatními.

„Když jste je odtud vyhnali, aspoň jim to nemusíte ničit!”.

Evžen se výhružně rozkročil a zlostí jen sípal: . „Vypadni! Okamžitě odtud vypadni i s těma dvouma blbečkama!”

„Zbyňku, co blázníš!” vyhrkl Pavel.

„Cire, ke mně!” přikázal Zbyněk.

Stál uprostřed ohrady, vedle něj oba malí kluci a Cir. Proti sobě měl rozzuřeného Evžena a za ním trojici nechápavých, ale přece jen uražených kamarádů. Smířlivě jim řekl:

„Kluci, copak to nechápete? Podívejte se na tyhle ubulený kluky! Vždyť jste přece taky byli malí, ne? A jaký by vám to bylo, kdyby někdo takhle přišel a začal vám všechno ničit?”

Možná by se mu nakonec podařilo kluky přemluvit, ale Evžen je okamžitě hecoval proti němu:

„Neposlouchejte ho! Chce vás ukecat! Aby rozbil naši partu. Ale to se mu stejně nepodaří!”

„Zbyňku, já se ti divím, proč to kazíš?” pronesl Pavel vyčítavě. „Přece víš, kvůli čemu jsme sem šli!”

„Určitě ne proto, abysme malejm dětem rozházeli hračky,” odpověděl Zbyněk a znovu se pokoušel po dobrém: „Pojďte, kluci, dáme jim to zpátky a můžeme se s nimi dohodnout. Uvidíte, že nás tu nechají.”

„My se nepotřebujeme s nikým dohadovat! Koukej vypadnout, a hotovo! Říkám ti to naposled! Rozuměls?” blýskal Evžen očima a pak pohrozil: „Počítám do deseti!” Chvíli počkal a potom nasadil zostra: „Jedna … dvě … tři…”

„A co když nepůjdu,” zeptal se Zbyněk klidně.

„Ale půjdeš!” odsekl Evžen. „A nejen to! Ty za náma pak ještě přilezeš, a moc rád!”

„Za tebou sotva!” ušklíbl se Zbyněk.

„To víš, že přilezeš, protože ses ubohej, ubohoučkej přivandrovalec!”

„Ty taky,” ušklíbl se Zbyněk.

„Ale aspoň nejsem vesnickej trouba!”

„To teda ne,” zasmál se Zbyněk, „ty seš jen obyčejnej trouba!”

Evžen se nahrbil jako džudista a chtěl se na Zbyňka vrhnout. Pavel ho zadržel:

„Nemá cenu se s ním rvát. Zbytečně bys vydráždil Cira. Když se rozzuří, nikdo ho pak už neudrží.”

Evžen si to rychle rozmyslel, ale svou nenávist projevil jinak:

„Ty pse prevítská, tohle ti nezapomenu!” zasyčel na Zbyňka a plivl po něm.

Zbyněk ani nemusel uhýbat.

„Pozor, ať se nepoprskáš!”

Evžen si utřel bradu, rázně se otočil a zavelel po náčelnicku:

„Pojďte! Jdem k nám!” A potom opovržlivě prohodil přes rameno: „A ty si trhni nohou! I s tím tvým čoklem!”

„Jo, trhni si nohou,” posmíval se Tomáš, ale nepoznalo se komu.

„Tak si trhni!” ušklíbl se Martin. Znělo to skoro, jako by mu říkal — tak ahoj…

Pavel se beze slova otočil a šel s nimi.

Zbyněk na něj zavolal: „Pavle, nechoď! Počkej!”

Škublo to s ním.

„Pavle, ty přece víš, že Evžen nemá pravdu, tak proč s ním jdeš?”

Možná to byl Zbyňkův naléhavý hlas, co Pavla zmátlo: na okamžik zaváhal. Zbyněk mu připomněl:

„Máme spravovat kolo! Nebo půjdeme zase cvičit Cira, to je jedno! A třeba se pro nás zastaví strejda a pojedeme na chalupu …”

Pavel neodpověděl. Zbyněk ještě zaslechl, jak mu Evžen říká: „Já bejt tebou, tak se na něj vykašlu, jen ať přileze sám …”

Zbyněk pomohl malým klukům hledat angličáky. A když přiběhly holky a začaly nad tou spouští pobrekávat, pomohl i jim. Dělal to mlčky a vůbec nebyl sám se sebou spokojený. Nevrle se na ně utrhoval:

„Tak co vám ještě schází?”

A pak šel domů, i když nevěděl, co tam. Pořád čekal, kdy se v něm probudí nějaké uspokojení, protože si říkal, že si snad člověk zaslouží malou odměnu za to, že je zachoval správně, ale místo toho mu bylo čím dál víc smutno…

Brzy odpoledne se objevil na silnici před Zavadilkou mohutný tahač s podvalníkem, který měl spoustu kol. Byl na něm naložený buldozer. Zbyněk se díval z balkonu, když buldozer sjížděl pozpátku a se zdviženou radlicí na zem. Jeho motor rachotil, že se to rozléhalo mezí paneláky, jako kdyby kolem Zavadilky jela celá kolona tanků.

„Proboha, jestli nám bude takhle vrčet pod okny, tak si snad budu muset zalejt uší voskem,” prohlásila maminka a honem zavírala okna.

Řidič už v kabině zůstal a rovnou se dal do práce, přestože byl pátek, a odpoledne k tomu. Rozhrnoval hromady hlíny navezené na pláň mezi Zavadilkou a jejich blokem. Zatím byl ještě daleko od holčičích hor, ale bylo jasné, že na ně taky dojde. Holky stály každá na jednom kopečku a držely tu stráž, zatímco Terezka je zradila. Pro ní totiž přestaly hory existovat už dřív. Co začala kamarádit s Petrou, získala na věci docela jiná měřítka. Zbyňka napadlo, že se to mezi Petrou a Pavlem popletlo, protože Petra měla být kluk a Pavel holka.

Zanedlouho měl toho rámusu taky dost. Zalezl do pokoje, protože tam hlomoz tolik nedoléhal. Znovu pročítal tátův dopis a pak se rozhodl, že mu napíše. Zeptá se ho, jestli ten nejslabší, nejposlednější pes je ve všem nejhorší, a vůdčí pes naopak ve všem nejlepší, a jestli ve smečce závisí postavení psa na něčem jiném než na úspěchu nebo neúspěchu ve rvačkách. Zbyněk nechtěl uvěřit, že by osud psa závisel pouze na tom, kolik soků přemůže. Přece je možné získat respekt nejen tak, že ostatní pokořím, ale že je v něčem předstihnu — třeba chytrostí nebo vytrvalostí. A Zbyněk se domníval, že to platí u psů stejně jako u lidí. Znal přece Cira!

Kdyby Cir vládl smečce a on byl lovec, nejvíc by si u něj cenil asi toho, jestli se na něj může ve svízelných situacích spolehnout, zvlášť když by na tom měl záviset jeho život. Možná mu táta hodně věcí, které se od Eskymáka dověděl, nestačil napsat…

Najednou byl večer a ticho. Ohromné, opravdové a překvapující ticho. Dokonce bylo slyšet, jak na Zavadilce poštěkávají psi a dole kolem popelnice jak se hašteří vrabci. A do toho ticha se najednou rozběsnil zvonek. Zbyněk vyletěl, že vynadá Tereze, proč zvoní jak pominutá. Už měl na jazyku bratrské ponaučení, ale rychle je spolkl.

„Už jsem myslel, že budeš pryč,” řekl Pavel a kývl kamarádsky na pozdrav. „Štefan se nezastavil, co?”

„Zatím… nevím, možná se staví zítra… aspoň doufám,” odpovídal Zbyněk vyhýbavě. Pavel se tvářil jakoby nic:

„To je fajn, že jsem tě stihnul,” usmíval se. „Víš, že jsme vymysleli fantastickou pomstu?”

„O tom nepochybuju,” zabručel Zbyněk.

„Škoda žes nebyl s náma u Evžena. Ale zavinil sis to sám. Co do tebe, prosím tě, vjelo?”

„Hele, radši o tom nebudeme mluvit, jo?”

„Jak chceš, mně je to jedno,” pronesl Pavel dotčeně. Ale jedno mu to nebylo, protože po chvíli znovu začal, i když se s tím na něj neobracel: „Ale počítej s tím, že je na tebe Evžen naštvanej. A pořádně. Sice jsem mu říkal, že ty prcky znáš už z dřívějška a že máš malou ségru, a proto že ses jich tak zastával, ale pro Evžena je rozhodující, jestli jdeš s partou, nebo proti ní. A teď je naštvanej i na mě. Že se tě zastávám.”

„Tak to radši nedělej. Stejně to nemá cenu,” poradil mu Zbyněk.

„Proč by to nemělo mít cenu?”

„Protože Evžena stejně nepřesvědčíš a já taky jinej nebudu. Každej máme svý představy o partě a kamarádství. Tím to asi je …”

Pavel o tom chvíli přemýšlel a najednou se zeptal:

„Máš ty patrony, co jsem ti je dal?”

„Jo, to nevím. Proč?”

„Přece jsem ti říkal, abys na ně dával pozor a neztratil je!” vyčítal mu Pavel.

„To je potřebuješ teď hned? Celou dobu sis po nich ani nevzdechl …”

„Potřebuju vědět, jestli je máš.”

„To kvůli tý pomstě?” nadhodil Zbyněk.

„Chceme zasmradit Zavadilku, ale víc ti neřeknu, protože nesmím:. Je to tajemství.”

„No jasně.”

„Když ale s náma půjdeš, tak se všechno včas dovíš. Půjdeš?”

„Já nedolejzám. Víš, co říkal Evžen,” poznamenal Zbyněk.

„Co říkal? Že to záleží jen a jen na tobě, to říkal. A je to fakt,” domlouval mu Pavel. A pak ho požádal: „Hele, podívej se po těch patronách…”

„Už je nemám. Asi jsem je ztratil nebo zahodil, co já vím. myslel jsem, že už nejsou k ničemu,” přiznal Zbyněk.

„Tak musíš nějaký sehnat!” vyjel na něho Pavel a potom zamračeně dodal: „Na stavbě teď už nikdo nebude, můžeš to tam prohledat!”

„Lízt do novostaveb a šmejdit po bytech”se mi nechce”

„Takže na nás kašleš, jo?”

„Nekašlu. Ale patrony krást nebudu.”

„To je tvoje poslední slovo?”

„Jo.”

„Tak si trhni nohou!” naštvaně vykřikl Pavel.

Zbyněk tohle už dneska slyšel, takže si z toho moc nedělal. Ani se nedivil, že Pavel tak odpálil: Zbytečně se tu namáhal a bude se muset namáhat ještě víc, jestli se bude chtít Evženovi zavděčit.

Zasmradění Zavadilky… Zbyněk nad tím zakroutil hlavou. Z okna viděl Pavla, jak se loudá ulicí, jak nakopává hroudy a šutříky a šněruje to za nimi po chodníku v jakémsi zoufalém odhodlání.

III. ČÁST

TRÁPENÍ NEJENOM PSÍ

1. KAPITOLA

Cir ponocoval. Procházel se po bytě, kde všechna okna i dveře byly pozotvírané, aby dovnitř mohl průvan.

V těch malých panelákových místnostech sedělo dusno pořád. Mohlo se pohodlně opřít a rozvalit se, takže s ním pak nepohnul ani takový statný pes, jako byl Cir. Bylo nejen líné, ale i škodolibé. Zničehonic mu přejelo proti srsti horkými hrabičkami. Brrr! Cir se zimničně oklepal a vyšel na balkón. Ovanul ho slabý vánek a do nesl k němu od Zavadilky zvláštní pach a hluk.

Dlouho do noci se v hospodě loučili s horkou červencovou nedělí a pak se hlučně rozcházeli. Opilé výkřiky a ochraptělé popěvky poletovaly z jednoho konce Zavadilky na druhý a vytrácely se v ulicích sídliště. Hodně lidí kvůli tomu mělo přetržené spaní.

Cir ještě chvíli větřil a naslouchal a pak se šel zase podívat na druhou stranu. Opřel se tlapami o ústřední topení a otevřeným oknem pozoroval velký měsíc.

Nebyl vůbec náměsíčný. Prostě se mu nechtělo spát Proležel skoro celou sobotu a neděli, když mu Zbyněl odjel. Teď už je to zase v pořádku: Zbyněk se vrátil, leží tu na posteli, přikrývku skopal a polštář shodil na zem. Ráno spolu půjdou kolem všech rohů. Olízl Zbyňkovi ruku.

Zbyněk se mátožně ohnal a ve spánku zabručel

„Lehni.”

Cir poslechl. Chvíli vydržel v klidu, potom začal popolézat, nakonec se odplazil do předsíně a rychle vyběhl na balkón.

Cirovo ťapkání zneklidňovalo maminku. Bylo toho na ni moc. Šla si pozdě lehnout, potom to dusno, hulákání opilců, a nakonec starost, jestli Cir do něčeho nedrcne a nenadělá střepy. Ať zavírala oči, jak chtěla, zlehýnka nebo prudkým mrknutím, tmu neudržela. Ke všemu za ní přišla Terezka:

„Maminko, já se bojím.”

Maminka vstala a odvedla Cira. Zavřela ho u Zbyňka v pokoji. Terezka zatím hupsla na velikánskou postel, lehla si doprostřed, roztáhla ruce a pořád jí ještě zbýval na každé straně kus ke kraji. Byla tak šťastná, že může spát u maminky, že ji to dočista probudilo. Líčila mamince, co všechno dělali v sobotu a v neděli na chalupě u tety Hanky. Měla toho plnou hlavu, jedním dechem mluvila o Hance i o Petře, protože tu vzali s sebou taky: byly na borůvkách, sbíraly maliny a ostružiny a s Petrou pomáhaly Hance zavařovat kompoty a míchat marmeládu. Terezka povídala horlivě pořád dál, až to mamince začalo připadat jako zurčení potůčku.

Nebe začínalo blednout.

Bytem se protahoval příjemný vánek.

Ticho se mezi paneláky rozklenulo jako v hradní kapli.

Potom se probudili ptáci a ulicí proletěla první poštovní dodávka. V oknech obrácených k východu se zalesklo slunce.

Na Zavadilce vrzla vrátka a rozespalý Jirka Ctibor se vypotácel s krajícem v ruce. Maminka na něj jako vždycky pospíchala. Obcházeli to kolem po chodnících, protože pěšina přes pláň byla částečně zahrnutá.

Cir se opřel o zábradlí balkónu a trochu se vyklonil, jenom aby lip viděl toho kluka, kterého si už párkrát očichal. Když přišel blíž, dvakrát na něj krátce vyštěkl. Docela kamarádsky. Ale rozlehlo se to pořádně. Hned si vzpomněl, že se to nesmí. Ani na auta, ani na lidi, vůbec na nic! Radši z balkónu rychle zmizel. Zalezl na svůj pelíšek a tvářil se jakoby nic.

Po nějaké době začal tahat Zbyňka za rukáv pyžama. Málem ho svlékl, ale pak se mu přece jen podařilo Zbyňka skulit z postele.

„Ty mizero, copak takhle se zachází s lidma!”

Zbyněk bručel a pomalu vstával. Každý pohyb ho bolel. Tělo měl jako polámané, ruce těžké, ramena a lopatky jako svázané, ve svalech napumpovanou únavu. To od toho nekonečného smirkování. Ale plovák je už hotový, připomněl si s uspokojením. Vždyť na tom taky se strejdou celou sobotu a neděli makali. Radši se moc neprotahoval a šel se rovnou umýt.

Právě ve chvíli, když už byl nachystaný, že půjdou ven, rozbušil se naplno dieselmotor a za skřípotu pásů se buldozer pustil do planýrky.

Zbyněk zvědavě vyběhl na balkón a Cir hned za ním. O patro výš kdosi na celé kolo láteřil:

„Nenechají člověka ani vyspat! Pospíchají, aby mohli dřív do hospody!”

Pak bouchlo okno, až se otřásla zeď.

Buldozer naráz rozhrnul půlku hromady. Zacouval zpátky a zabral zbytek. Nakonec to celé pěkně urovnal. Docela mu to ubývalo. Dneska a zítra, a celé prostranství až dozadu za rozestavěné pavilóny bude zplanýrované, odhadoval Zbyněk.

Cir kňučel a škrábal na dveře, chtěl už jít.

„No tak promiň, trochu jsem se zakoukal,” omlouval se mu Zbyněk a divil se: „Co je, neumíš si otevřít?”

Strčil do dveří, opřel se do nich, ale byly zavřené.

„Někdo nás tady uvěznil,” zavrčel. „To jsou ale fóry.”

Klepal na sklo balkónových dveří, nahlížel dovnitř a zlobil se:

„Sakra, copak jsou dočista hluchý?”

Znovu mlátil na dveře a hučel do spáry mezi dveřmi a zárubní:

„Mami, otevři! Terezo! Slyšíte! Jestli jste nás tu zavřely z legrace, tak je to hrozně pitomý, protože Cir potřebuje jít ven!”

Přilepil čelo na sklo, ze strany si zaclonil oči a pátral v obýváku, jakou odezvu tím vyvolal. Žádnou. Nic se nepohnulo.

Dieselmotor burácel, pásy skřípěly a rachotily a Zbyněk neměl odvahu ten randál překřičet voláním o pomoc.

Opřel se bezmocně lokty o zábradlí a obrátil se na Cira:

„Kamaráde, jsme na tom bledě, protože když máma strčí hlavu pod polštář, je jako pštros. A Terezu probudíš, akorát když jí na břicho plácneš mokrej hadr. To se načekáme!”

Buldozer na hromadách tancoval jako bárka na vlnách a skřípotu a rámusu nadělal tolik, že ani stařičké stěžně a ráhna nevržou za bouře víc. Motor námahou doslova funěl a chrlil černý naftový dým. Zbyněk, i když nic nedělal a jen se vykláněl přes zábradlí, se začínal potit. Slunce se opíralo do bílých zdí a rozpalovalo dlažbu. Prostor kukaně se naplnil sálavým horkem. Cir zalezl do svého zastíněného koutu a pochrupoval.

Zbyněk měl takovou žízeň, že se mu lepil jazyk na patro. Občas zaťukal na sklo a zabušil na rám dveří, ale pořád nic. Zlobil se na mámu, že tak dlouho spí.

Najednou to zaskřípalo trochu jinak a buldozer se zastavil. Řidič seskočil z kabiny a prohlížel levý pás. Potom vyndal kladivo a do něčeho tam mlátil. Motor stále běžel, ale jen na nízké obrátky. Nakonec hodil kladivo zase zpátky, vypnul motor, kabinu zamkl a šel pryč.

Zbyněk si najednou uvědomil, že je ticho. Začal hned bouchat a ramplovat dveřmi a nepřestal, dokud mu maminka neotevřela. Překvapeně se na něj dívala:

„Co tu, prosím tě, děláš?”

„Nic,” vyhrkl rozhořčeně.

„Tys tu byl zavřenej?”

„Jo! A víš, jak jsem tu dlouho?”

Natočil si sklenici vody, ani si do ní nepřimíchal šťávu a hltavě ji vypil. Pak si natočil ještě. Maminka ho pozorovala.

„Když začal ten rámus, zavřela jsem okna a dveře a zalezly jsme s Terezkou do jejího pokojíčku, protože to tam nebylo tak slyšet,” vysvětlovala. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že už jsi vzhůru a strašíš na balkóně. Vůbec jsme tě neslyšely.”

Zbyněk se nadurdil: „Vy byste neslyšely, ani kdyby vám rovnou ze střechy odstartoval raketoplán!”

Maminka se rozesmála: „Tohle se teda tomu tvému buldozeru povedlo!”

„Ještě se tomu směj! Já tě taky zamknu, až budeš věšet prádlo, a uvidíš, jaký to je!”

„Co se ti tak hroznýho stalo, že tak vyvádíš?”

„Tebe by to taky naštvalo, kdybys tam takovou dobu tvrdla,” vyčítal.

„Udělám ti po tom příšerném uvěznění dobrou snídani, co říkáš? Specialitu! Míchaná vajíčka á la hrabě Monte Christo, chceš?”

„Nechci! Stejně by to byl podfuk. Obyčejný vajíčka, pche!” ušklíbl se, rozhodnut, že se nedá jen tak snadno uchlácholit. „Stejně nemám hlad. A ještě jsem nebyl s Cirem venku.”

„Trestáš jen sám sebe,” poznamenala maminka a nechala ho, ať si jde.

Zbyněk venku nedovolil Cirovi, aby pobíhal, jak se mu líbí. Vedl ho rovnou k stojícímu buldozeru. Byl zvědavý, co vlastně způsobilo poruchu. Možná jak stroj, couval, na něco najel. A Zbyněk už viděl na co: pod levým pásem byl kus rozdrceného betonu a z něj trčely tlusté dráty, jeden konec se zaklínil pod články pásu a ulomený zůstal vězet mezi vodicím kolem a hřebenem. Zbyněk si klekl a zblízka to okukoval. Přemýšlel, co by se s tím dalo dělat. Asi nic jiného než rozhodit pás, usoudil.

Stroj čpěl naftou a olejem a ještě pořád sálalo od motoru horko. Zbyněk zkoumal, jak co funguje.

Znenadání se tu objevil Jirka Ctibor. Ten svůj dvoukolák měl už prázdný, vevnitř v torně strčenou jen splasklou brašnu. Opřel vozík o buldozer, vyskočil na pás a zkusil dvířka kabiny. Nakoukl dovnitř a zase seskočil. Počínal si, jako by mu stroj patřil. Nebo jako by mu patřil mnohem víc než Zbyňkovi.

„Kde je? Šel na svačinu?”

Ukázal hlavou ke kabině.

„Asi shání někoho, kdo by mu to spravil.” Zbyněk ukázal hlavou na levý pás. „Zašprajcovalo se mu tam železo.”

Jirka to prohlížel zblízka jako předtím Zbyněk.

„Hm, to je teda malér.” Zkusil tím železným pahýlem zalomcovat. Ale jako by to tam bylo přivařený. „Na to budou potřeba pořádný pákový kleště, anebo rovnou autogen.”

„Myslím, že bude lepší rozhodit pás,” poznamenal Zbyněk

„Každopádně je to blbý,” řekl Jirka. Znovu vyskočil na pás, poplácal na kryt motoru, pak se o něj zády opřel a pochlubil se: „Mám slíbený, že mi to na chvíli půjčí.”

„Řízení? Nevykládej! Fakt?”

„Říkal, že mi to nejdřív ukáže a pak že si to budu moct sám zkusit.”

„A řekl to jenom tobě, nebo to slíbil taky ostatním klukům?” vyzvídal Zbyněk.

„To nevím.”

„A myslíš, kdybych ho o to poprosil, že by mě nechal řídit?”

„To sotva,” ušklíbl se Jirka.

„Proč?”

„Hele, víš, co je třeba tohle?” sehnul se a ukazoval na něco v motoru, co vypadalo jako motůrek z mopedu, jenomže k čemu by tu byl takový prskoletový pohon? A potom: moped jezdí na benzín, zatímco buldozer na naftu. Zbyněk pokrčil rameny.

„To je servomotor,” dělal Jirka chytrého. „A víš na co?”

V takových hádankách byl už Zbyněk vytrénovaný od Pavla. Tenhle kluk asi taky hrozně rád machruje, napadlo ho. A tak jen poznamenal:

„Když nevím, co to je, tak dá rozum, že ani nevím, na co to je.”

„Tak vidíš, ani bys to neuměl v zimě nastartovat. Nebo když buldozer dlouho stojí, tak tímhle pomocným…”

Jirka už výklad nedokončil.

Přes pláň se hnal Evžen v čele tlupy sídlištáků a volal:

„Chyť ho a podrž ho!”

Jirka na nic nečekal. Popadl vozík a už uháněl přes planýrku k jejich domku.

„Zbyňku, nedovol mu utýctl” řval Pavel.

„Pošli na něj psa!” prožíval honičku Martin.

Evžen se snažil Jirkovi nadběhnout. Ale ten už byl na silnici. Tady mohl utíkat mnohem rychleji. Pádil po chodníku kolem plotů a plůtků a pak hodil vozík přes vrátka, vyšvihl se na ně a byl doma. Hned začal pokřikovat:

„Tak polezte, vy škvárobetoňácký houžvičky! Já vám předvedu, jak se klátěj vořechy! Binknu vás bidlem přes palici, a ať si vás na druhý straně posbírá, kdo chce!”

Jenomže se přepočítal. Evžen zůstal pod silnicí na planýrce a odtamtud začal ostřelovat dvorek. Pavel, Tomáš a Martin se k němu připojili a společnou palbou donutili Jirku, aby ustoupil do hloubi dvora a kryl se za kůlnou. Vykukoval a rozčiloval se:

„Blbouni, jestli něco rozbijete, tak to zaplatíte!”

Měli z toho ohromnou legraci. Házeli po něm vším, co jim přišlo pod ruku. A vlastně jim vůbec nešlo o to, aby ho zasáhli, hlavně že to přeletělo plot a vrátka. Vzduchem lítaly nejen kameny a půlcihlovky, ale i drny, přeražená prkna, plechovky, kusy drátů, padalo to do záhonů, lámalo to květiny a větvičky rybízových keřů.

Najednou Pavel vykřikl: „Bacha, školník!”

Okamžitě pustili, co měli zrovna v ruce, a sedli si na násep pod silnicí zády k dvorku i k chodníku, po kterém se blížili dva chlapi.

Zbyněk poznal řidiče buldozeru. Šel vedle školníka a ten bláznivý ovčák napínal vodítko a čenichal podél zídek a plotů. Přešli šikmo silnici, Zbyněk slyšel, jak kluci horlivě zdraví, a ti dva spolu zamířili k buldozeru. Že by si řidič vzal na pomoc školníka? Proč zrovna jeho? Cir už byl celý našponovaný, naštěstí ho ovčák ještě nezvětřil, Zbyněk se dal rychle na ústup.

Obešel rozestavěné pavilóny a chtěl se vrátit z druhé strany k domku Jirky Ctibora. Třeba by mu mohl nějak pomoct. Zrovna přemýšlel o tom, jestli už Evžen s kluky odtáhl, když je uviděl. Seběhli ze silnice a šli mu naproti. Dokonce v rojnici. A tvářili se odhodlaně. Co zas tohle má znamenat?

Zastoupili mu cestu.

„Proč jsi nechal Ctibora utýct?” obořil se na něj Evžen.

„On něco provedl?” Zbyněk se nechápavě rozhlédl po klucích, kteří proti němu stáli, mračili se mlčeli.

„Proved toho až moc a ty to dobře víš. nedělej, že honem nic nevíš!” vyjel na něj znovu Evžen. Proč jsi ho nezadržel, když jsme na tebe volali?”

„Asi jsem vás neslyšel.”

„Ale jo, slyšel, a moc dobře. Ty ses nám totiž smál!”

„Jak to víš, když jsi za ním letěl jako splašenej?” ušklíbl se Zbyněk.

„Táák! Teď ses chytil!” zařičel Evžen a namířil ukazovák: „My totiž víme, že seš zrádce! A není to prvně, cos nás zradil!”

„To je ohromný, že to říkáš zrovna ty!”

„Budeme tě soudit!”

Bůhvíjakou hru si to Evžen vymyslel, ale určitě v ní chtěl mít hlavní slovo.

Ostatní jen mlčeli.

„Podvolíš se soudu dobrovolně, nebo tě máme přinutit?”

„Na takový blbosti mám akorát náladu, jděte se vycpat!” řekl Zbyněk otráveně.

„Zbyňku, neblázni, tohle je vážná věc. Uznej, že ses nezachoval správně a nějak se to srovná,” vyhrkl Pavel.

„Vůbec ne nějak!” okřikl ho Evžen. „Zaslouží trest.”

„No jo, tak si mysli, že mám hlad a že jsem za trest nesnídal, a máš to. Já můžu zase jít.”

Zbyněk udělal pár kroků, ale Evžen před něj skočil a v napřažené ruce držel hroudu.

„Tentokrát tak snadno nevyvázneš. My tě odnaučíme takhle se na nás vytahovat!”

„Kluci dělali všechno po Evženovi. Skočili, každý sebral hroudu, a možná si mysleli, že tím nějak Zbyňka postraší.

„Cire, jdeme, já mám opravdu hlad,” řekl klidně Zbyněk.

Sotva vykročil, o hřbet Cira se rozprskla hrouda. Cira to překvapilo. Polekaně uskočil. Evžen měl napřaženo znovu a pomstychtivě se šklebil. Zbyněk na něj zavrčel:

„Udělej to ještě jednou a uvidíš, ty srabe!”

Neušel ani tři kroky a Cir bolestí vyštěkl, uskočil a tentokrát málem strhl Zbyňka na zem. Nebyla to hrouda, ale kámen, co ho udeřilo.

Zbyněk se otočil a zařval na Evžena:

„Ty prevíte zákeřná, ten pes ti nic neudělal!”

„A taky neudělá, protože by sis to pěkně odskákal,” vysmál se mu Evžen a znovu se výhružně postavil: „Tak co, podvolíš se našemu soudu po dobrým?”

„Ne! Ale s tebou si to, ty srabe, vyřídím hned.” Zbyněk zavolal na Pavla: „Prosím tě, odveď Cira stranou, ať se mezi nás nemíchá!”

„Snad nemyslíš, že si budu se zrádcem špinit ruce,” pronesl Evžen posměšně. Dráždil Cira, aby se ho nemohl Zbyněk zbavit. Házel na něj hlínu a smál se, jako by to byla jen taková škádlivá hra. Ale Cir měl písek v očích i na čenichu. Frkal a ustupoval.

Zbyněk hodil Pavlovi vodítko a současně na něj houkl:

„Na! Jděte až za ty zaparkovaný auta, ať nevidí, že se rveme. A pořádně ho drž!” A Cirovi přikázal: „Běž a poslouchej Pavla!”

Evžen cítil, že jde do tuhého. Vyletěl jako zajíc a v mžiku měl náskok. Zbyněk se za ním hnal odhodlaný ho třeba uštvat, ale už mu nic neslevit.

Pavel se přetahoval s Cirem a volal na kluky Hruškový:

„Nečumte a pomozte mi odtáhnout Cira!”

Zatímco Evžen kličkoval mezi hromadami, tři kluci odváděli Cira k silnici a měli s ním co dělat. Provlekli se s ním mezerou mezi zaparkovanými auty a zastavili se teprve na odlehlém chodníku. Jenomže odtud neviděli, jak se vyvíjí honička. Ani Cir to neviděl, i když se vzpínal až na střechu auta. Snad se ho dokonce pokoušel přeskočit. Poštěkával fistulí, jako by se o Zbyňka bál.

Tomáš s Pavlem viseli na vodítku, ale Martin přeběhl zpátky na okraj planýrky a odtamtud vzrušeně vysílal na celé kolo:

„Asi ho už nechytí… je mu v patách … Evžene, pozor! Uhni! To je surovost! Chytil ho za triko … Chachá, kam se hrabe na Evžena! Vytrhl se mu, udělal kličku a ještě mu stačil hodit stoličku … Zbyňkůůů, vzdééj tóóó, máš to marný!” volal posměšně. Ale vzápětí začal poskakovat a mával pažemi, jako by se chtěl honem vznést a letět na pomoc.

Znovu vysílal: „Evžene, tam ne … tam je to měkký … ajajaj, tos neměl! Copak sis nevšiml, že mezi pásy to zůstalo nakypřený!”

Obrátil se dozadu na kluky a volal: „Evžen sebou žahnul a Zbyněk na něj skočil. Už se rvou. Já to musím vidět, protože to bude parádní rvačka!” „Já taky!” vykřikl Tomáš a pádil za ním. Cir se opíral do obojku jako tažný pes a chtěl se rozběhnout za kluky. Pavel se pokoušel obtočit řemínek kolem zpětného zrcátka na boku auta. Přitom pokřikoval: „Neblázněte! Pojďte sem někdo! Já na to sám nestačím!”” Kluci ho už neslyšeli. Zato viděli Evžena a Zbyňka, jak se válejí po zemi.

Evžen škrábal, štípal, oháněl se pěstí. Zbyněk na něm seděl, svíral mu žebra koleny a pokoušel se chytit mu paže, ohnout mu je přes prsa, aby ho tím spoutal. Po chvíli cítil, že Evžen slábne. Už se nebránil s takovou zběsilostí, namáhavě funěl a přitom s každým nadechnutím trhavě zavzlykal. Zbyněk na něj vší silou, která mu ještě zbývala, nalehl, zkřížil mu paže a přitlačil mu je k tělu. Zblízka mu hleděl do tváře. Myslel, že Evžen brečí. Proto mu nabízel mír:

„Slib, že necháš Cira na pokoji, a já tě taky nechám.

Slibuješ?”

Evžen zamhouřil oči a sotva slyšitelně zachrčel:

„Jo.”

„Nahlas! Aby to slyšeli kluci!” přikázal Zbyněk a kývl na Tomáše a Martina: „Jste svědkové.”

„“Au, pusť! Nemůžu dejchat. Píchlo mě u srdce,” zasténal Evžen.

Zbyněk mu pustil levou ruku. Vzápětí ale poznal, že s tím brekem se zmýlil. Evžen nebrečel, naopak zalykal se zlostí. Volnou rukou chrstl Zbyňkovi do obličeje hlínu. A když si Zbyněk mnul oči, opřel se patami, vzepjal se břichem vzhůru, takže Zbyněk přes něj přepadl.

Evžen byl mrštný jako lasice. Skočil Zbyňkovi na záda, oběma rukama ho chytil za vlasy a hlavu mu zabořil do země.

„Nacpi se, když jsi měl takovej hlad. Tak dělej, já tě naučím!” vyrážel sípavě.

Tomáš s Martinem tleskali. Poskakovali kolem Evžena a Martin se posmíval:

„Pozor, Zbyňku, po hlíně se tloustne! Radši se nepřecpávej!”

A Tomáš si přisoloval:

„Tohle ti moc nevoní, co? Máš radši bahýnko, že jo! Rochnit se v něm!”

Zbyňkovi dalo hroznou námahu, než ze sebe Evžena shodil. Hlava mu pod kořínky vlasů hořela, písek měl všude, v nose, na obočí, na řasách, řezal ho v koutcích očí, ale přesto se mu podařilo dostat Evžena znovu pod sebe a pak mu začal zpracovávat žebra. Evžen už jen hekal.

„Pozor, jde sem školník!” zařval Tomáš Zbyňkovi do ucha.

A z druhé strany přiskočil Martin a strčil do Zbyňka:

„Nech toho, nebo budeš mít průšvih hned, jak vyfasuješ žákajdu!”

Nejdřív si Zbyněk myslel, že se pokoušejí lstí zachránit Evžena. Kluci kvapně odcházeli a přitom se pořád otáčeli.

Ale pak se ozval zuřivý štěkot ovčáka. A z druhé strany mu okamžitě odpověděl stejně zběsile Cir. Jeho hafání se dunivě rozléhalo v nedalekých prostorách rozestavěného pavilónu.

Zbyněk si uvědomil nebezpečí. Pustil Evžena a vyskočil. Rychle si protřel oči.

„Pavle, pozor!” stačil ještě vykřiknout. Zezadu se na Zbyňka vrhl Evžen, prudce do něj strčil a srazil ho na zem. Kopl ho a vykřikl:

„Tu máš, ty prevíte, abys věděl, že se na nás nebudeš vytahovat!”

A prchal pryč.

Náhle jako když ho zarazí do země. Stál jako kůl. Tomáš s Martinem kousek před ním taky. Ozvalo se krátké a ostré zakvílení pneumatik a potom vyšlehlo zoufale drásavé kňučení, při kterém běhal mráz po zádech.

„Proboha, Cire, co se stalo!” vykřikl Zbyněk a letěl k silnici.

Evžen se nehýbal z místa, oči mu vylézaly z důlků. Tomáš a Martin bezděčně ucouvli.

Vytí stoupalo do výšky, bodavé, ječivé, plné překvapující bolesti.

Zbyněk se kolem kluků přehnal s vytřeštěnýma očima. Strachem a hrůzou mu vyhrkly slzy a z koutků mu vyplavily písek. Pořádně neviděl. Rozeznával jen temnou siluetu poštovní dodávky s oranžovým pruhem na boku. Stála šikmo mezi parkujícími auty. Řidič se vykláněl z okýnka a ohlížel se dozadu. Přeskakujícím hlasem volal:

„Co ho pouštíš do silnice, ty nemehlo nešťastný!”

Zbyněk Cira neviděl, zato Pavel vyběhl za autem, držel si dlaně na uších a celý vyděšený utíkal pryč.

„Kam letíš?” křičel řidič. „Co já s ním teď tady?”

Cir vyrážel ječivé steny. Následovaly rychle za sebou. Tak rychle, že to připadalo jako jeden souvislý, do vědomí se zařezávající tón.

Zbyněk uviděl Cira mezi auty u kraje silnice. Možná ho tam odhodilo přední kolo dodávky, ale možná se tam odplazil a popolézal dál. Jako by ta zdravá část těla mohla uniknout té zmrzačené. Ale “vlekl ji za sebou jako těžké břemeno.

Zbyněk si klekl před ním, a přestože se mu třásla brada a hrdlo měl stažené bázní, vypravil ze sebe tichou, úpěnlivou prosbu:

„Cire, lež. Nehýbej se. Bylo by to ještě horší.”

Nejraději by si zakryl oči, zacpal uši, aby nic z té hrůzy neviděl, ani neslyšel. Na okamžik propadl panice a opravdu zavřel oči a svěsil hlavu. Klečel před Cirem a tekly mu slzy. Cir ale pořád bojoval. Snažil se ke Zbyňkovi doplazit. Už nevydával to příšerné pronikavé a do celého světa žalující kňučení jako prve, docházely mu síly a on je potřeboval na to, aby se doplazil ke Zbyňkovi, jeho oči mluvily o bezmezné důvěře, mezi nářkem a sténáním krátce vyštěkl — snad tak dával najevo radost, že je tu Zbyněk s ním.

Zbyněk přemohl svou náhlou slabost a ten poslední metr, který je dělil, přelezl po kolenou. Vzal Cirovu hlavu do klína, hladil ho a šeptal mu:

„Vid, že mi neumřeš? To nesmíš. Musíš vydržet, odvezu tě do nemocnice, jenom to nějak musím říct mámě . .

Řidič dodávky vystoupil.

„Tak to je tvůj pes?” zeptal se celý mrzutý z toho, že ho potkala tahle nepříjemnost.

Zbyněk k němu obrátil uplakané oči. Slzy mu stékaly po tváři, na které měl nalepenou hlínu a písek. Byl to pohled plný naděje:

„Prosím vás, pomozte mi s ním.”

„Nemohl jsem nic dělat, vběhl tam sám,” zabručel řidič. Pak se sklonil nad Cirem, který se chvěl a tiše sténal, a prohlížel jeho zranění. „Chlapče, tady už bude jediná pomoc. Co nejrychleji ho utratit, aby se netrápil,” pronesl potichu, snad aby to Cir neslyšel. „Řeknu na poště, aby zavolali na okrsek vébé, tam už si budou vědět rady.”

„Ne, to ne!” vykřikl Zbyněk. „Zastřelit ne! Já nechci, aby umřel.”

„Tak sis na něj měl dávat lepší pozor. Teď je pozdě naříkat,” řekl řidič zhurta a narovnal se. Nedaleko uviděl muže s ovčákem. Zamával na něj:

„Haló, prosím vás, pojďte sem. Potřebujeme pomoct.”

„Hned přijdu! Nejdřív odvedu psa, je z toho ječení celej špatnej,” volal školník. „Ale mohl bych zrovna někam zatelefonovat “

„Je někdo z vašich doma?” zeptal se řidič Zbyňka.

„Máma. Ale nemáme telefon.”

„Hm,” zabručel , řidič a pak křikl: „Nejlíp, když zavoláte na okrsek, tady stejně jiná pomoc není.”

„Dobré, zavolám tam,” slíbil školník a odváděl ovčáka, který měl naježenou srst a ocas ustrašeně stažený mezi nohy.

„Ať tam nevolá, prosím vás, řekněte mu to,” doprošoval se Zbyněk.

„Buď tu s ním, než přijdou. A nehýbej s ním, ať mu to zbytečně nestěžuješ. Trochu se uklidnil, třeba ho to už ani nebolí,” řekl řidič a nastoupil do vozu.

„Počkejte, neodjíždějte! Přece máte auto, mohli bysme Cira aspoň odvézt domů. Máte to při cestě, prosím vás …”

„Chlapče, už jsem se tu zdržel dost. Jedu pro poštu a musím to stihnout. Vlaky ani letadla kvůli tvýmu psovi nepočkají. A jemu je stejně jedno, kde leží. Hlavně s ním nehýbej.” A ještě dodal: „Lituju, že se to stalo. Byl to nádhernej pes.”

A najednou byl Zbyněk sám.

Kolena měl přilepená k asfaltu, seděl na patách, v klíně hladil Cirovu hlavu a vykřikoval do nebe:

„Evžene! Martine! Tomáši! Pojďte sem! Prosím vás! Pomozte mi někdo!”

Nevěděl, že kluci už jsou dávno pryč, že utekli před tím drásavým, dotírajícím kňučením hned po Pavlovi.

Jirka Ctibor to slyšel taky. Pochopil, že se přihodilo něco ošklivého. To kňučení mu nahánělo strach. Stál na dvorku mezi rozbombardovanými záhony a poslouchal. Kňučení sláblo, změnilo se ve sténání. A potom zaslechl volání o pomoc. Vyběhl z vrátek, ani je nezavřel.

Zbyněk se skláněl nad Cirem, mluvil k němu, protože ho to vždycky uklidňovalo. Cir teď ležel už pokojně, jenom se celý třásl. Možná už opravdu necítil bolest, možná ztratil hodně krve, a proto mu byla zima. Zbyněk ze sebe stáhl tričko a přehodil je přes Cira. Na tričku se začaly rozpíjet rudé skvrny.

„Bojím se, že vykrvácíš,” vzlykl Zbyněk a hrdlo se mu svíralo žalem. Sklonil hlavu ještě níž a čelem se skoro dotýkal Cirova krku. Cítil, jak namáhavě dýchá. „Cire, co mám dělat… jak ti mám pomoct… Samotnýho tě tu přece nemůžu nechat…“

Jirka stál za ním s vytřeštěnýma očima a nebyl schopný slova. Nemohl odvrátit pohled od toho zakrvaveného konce těla. Pak už se dívat nevydržel a zakryl si dlaněmi oči.

„To je strašný…”

Zbyněk to snad ani neslyšel, tak byl zaposlouchán do Cirova dechu. Anebo to možná nevnímal, protože to splynulo s tím, co se tnu zrovna honilo v hlavě.

Jirka roztáhl prsty a ruce mu malinko sklouzly po čele. Otevřel oči a chvíli se díval skrz tu milosrdnou mříž. Pak mu ruce sjely ještě níž a měl je před ústy jako tlumítko. Zahuhlal do něj:

„Chudák … jak se to stalo?”

Zbyněk se pomalu obrátil a spatřil Jirku. Jako kdyby mu ho sem poslalo samo nebe! Vyhrkl na něj: „Pomůžeš mi?”

„Jak?”

„Utíkej k nám a řekni mámě, ať přijede s autem. Víš, kde bydlíme?”

„Vím.”

„Tak rychle, prosím tě! Nebo přijdou a zastřelí ho.”

Nemusel ho pobízet. Jirka letěl, jak nejrychleji uměl.

Cir byl už docela potichu. Vysíleně mhouřil oči. Když je ale otevřel a podíval se na Zbyňka, byly klidné a smířené se vším. Zbyněk ho hladil a konejšil, ale přitom stále častěji opakoval to samé:

„Tohle jsem nechtěl… tohle ne … nemělo se to stát …“

Opodál se zastavovali lidé a zvědavě se vyptávali, co se tu stalo. A protože Zbyněk nikomu neodpovídal, dohadovali se mezi sebou.

Zbyňka ti lidé už nezajímali. Nikdo z nich mu stejně nemínil pomoct, a hlavně nemohli pomoct Cirovi. Už od nich nic nečekal. Důležité bylo, že Jirka přivede maminku. Ta si bude vědět rady. Upínal se na to s nadějí.

Přiběhl školník a hned Zbyňkovi oznamoval, že tam zavolal. Zvedl zakrvácené tričko a prohlížel Cirova zranění. Zbyněk nic nenamítal, jako by ho ani neviděl.

„Ty tržné rány sice hodně krvácejí, ale nebudou zdaleka tak zlé. Podívej, celý se klepe, zřejmě krvácí i dovnitř,” pronesl a potom utěšoval Zbyňka: „Říkali, že přijedou brzy. Pak už mu bude líp.”

Zbyněk to stejně nevnímal. Všechno kolem něj mu bylo teď jedno, v duchu se modlil za Cira: „Prosím tě, nezavírej oči, ať vím, že seš tu se mnou… nesmíš mi umřít… je to moje jediný přání, jestli ještě můžeš, Cire, tak mi ho splň… už tě nikdy neopustím, slibuju ti to…”

A pak přijela maminka s kombíkem. Na nic se nevyptávala, vzala deku a s pomocí Jirky ji opatrně podsunula pod Cira. Školník jim pomohl Cira zvednout a naložit dozadu do vozu.

„Volal jsem na okrsek, počkám tu na ně. Řeknu jim, že jste ho odvezli,” řekl mamince a pro jistotu se zeptal: „Kdyby se ptali kam, co jím mám říct?”

„Do Říčan. Do veterinární nemocnice,” odpověděla maminka.

Celou cestu nespustil Zbyněk z Cira oči. Klečel na zadním sedadle a pořád něco drmolil. Jirka seděl vedle něj a hlásil co chvíli Zbyňkově mamince, jestli Cir ještě dýchá…

2. KAPITOLA

Opět se mu zjevoval stěhovák a strašil ho. Několikrát za noc, jen zavřel oči, už někde číhal, nebo se náhle odněkud vynořil. Byl pořád stejný, tak jako ho poznal: ohromný, tlustý a nelidsky silný, schopný cokoli zvednout a cokoli nést. Pronásledoval ho z jednoho snu do druhého, působil zmatek, a sotva se objevil, nic nebylo nemožné. A vždycky to začínalo stejně: lidé se za Zbyňkem hnali s pokřikem: „Tys to zavinil…”

Zbyněk nevěděl, co mu přičítají za vinu, ale měl z nich strach. Prchal úzkými uličkami, kde nikdy nebyl, kolem byly takové staré, špinavé domy jako někde na předměstí, kůlny, skladiště a dílny s rovnými střechami a

s černými, zaprášenými okny, všechno v těsném, semknutém sousedství. Přelézal zdi, ocital se na dvorcích, z nichž

nebylo úniku, ale odkud se přece jen v poslední chvíli dostal, když se vydrápal na hromadu sutě a odtud po oprýskané zdi na plochou střechu. Ale to už mu byli v patách a volali: „Tamhle je!” Zbyněk přeskakoval z jedné dřevěné střechy na druhou, byly potažené dehtovou lepenkou, která čpěla horkem a na kterou se mazlavě lepil každý krok, a najednou se ocitl na střeše červeně natřené, ke které se ze všech stran přimykaly slepé zdi činžáků, nemohl běžet dál, musel se skrýt, a tak se břichem přitiskl na střechu. Ta její červená barva ho vyděsila a polekalo ho i to, že se střecha chvěje. Komu neutekl a před kým se neskryl, byl stěhovák. Najednou tu stál rozkročený jako zápasník, vyboulená masitá ramena a paže tak svalnaté, že je na prsou skoro nemohl zkřížit. „Neposlechls mě a takhle to dopadlo. Ted už před tím neutečeš,” pronesl pochmurně a kývl hlavou: „Jen se podívej! Zbyněk se podíval pod sebe a strnul. To, na čem ležel a co se tak chvělo, bylo tělo Cira. „Pomozte mi!” vykřikl Zbyněk. Stěhovák vzal Cira do náruče a přes rameno houkl: „To je naposled, co ti pomáhám!” Naložil Cira do stěhovacího vozu, zabouchl vagónová vrata a vezl ho pryč. Zbyněk za ním utíkal a volal: „Kam ho vezete?” Stěhovací auto jelo přes ohromnou planýrku a zvedalo mračna prachu a písku. Zbyněk měl plné oči a ústa, už nemohl dýchat a zalykal se. Vtom se probudil… A pak měl před očima jinou scénu:

Projeli kombíkem bránou na nádvoří statku. Kolem dokola samé stáje a chlévy. V nich postižení koně a krávy zavěšené na houpačkách. Na nádvoří stál náklaďák s vysokými bočnicemi, na dveřích kabiny obrázek hlavy koně v erbu a pod tím nápis Státní závodiště, dostihové středisko. Z náklaďáku vykládali koně se zchromlou přední nohou. Visel na popruzích zavěšených na jeřábu. Kolem něj pobíhalo několik mužů v bílých pláštích. Maminka k jednomu šla a ptala se na primáře Kučeru z chirurgie Muž ukázal dozadu ke stavení. Maminka se tam rozběhla a za chvíli se vracela s mužem mohutné postavy. Ruce měl vraženy do kapes bílého pláště, a jak jimi pohyboval, budil dojem supící lokomotivy s kmitajícími táhly a písty. Trhl vzadu za dveře kombíka, poodhrnul deku a hned přivolal dva muže od koně. Společně odnesli Cira v dece na operační sál.

Zbyněk strašně dlouho čekal s maminkou a s Jirkou v malé místnosti, kde byly jen dvě židle, plechová skříň a těleso ústředního topení pod úzkým, vysokým oknem. Na to těleso si Zbyněk sedl a civěl na cedulky na dveřích: Operační sál. Neklepejte. Čekejte na vyzvání. Napínal sluch, s úzkostí čekal na bolestné zakňučení. Najednou se mu udělalo hrozně zle. Chtělo se mu zvracet. Maminka ho vyvedla temnou chodbou na dvůr. Opřel se o kmen kaštanu, svěsil hlavu a rychle dýchal. Slabostí se mu podlamovaly nohy. Maminka ho za chvíli odvedla zpátky a posadila na židli.

„Myslíš, že ho uspali? Že ho to nebolí?”

„To víš, že mu poskytnou všechno, co jen můžou. Jako by to byl člověk,” ujišťovala ho maminka a potom poprosila Jirku, jestli by nezaskočil koupit něco k jídlu. Myslela, že je Zbyňkovi slabo od hladu. Ale jemu se jen svíral žaludek strachem a poléval ho studený pot. Znovu utíkal ven ke kaštanu a už se do té malé, temné čekárny, která vypadala spíš jako kobka ve vězení, nevrátil.

Tam u toho kaštanu si poprvé uvědomil, že to bude jeho vina, jestli Cir umře, že on zavinil tu srážku s autem. Nechal se od Evžena vyprovokovat, lehkomyslně uvěřil Pavlovi, a to všechno jen kvůli tomu, aby jim ukázal, jak se umí prát. A musel za to zaplatit Cir!

Zbyňkovi to leželo v hlavě od té chvíle pořád …

Tři dny nesmí za Cirem jít!

Tři dny bude trvat krize po těžké operaci!

Včera v noci to už nevydržel. Také se probudil takhle uštvaný … bloudil sklepními chodbami, u stropu tu vedly roury omotané skelnou vatou a chráněné zaprášenou fólií, mezi rourami byla spousta pavučin, bylo mu to povědomé. Chodby vedly k zamřížovaným kotcům, kde byli zavření psi, všichni stejné rasy, stejně velcí a všichni černí s bílými a žlutými skvrnami, smutně kňučeli, on hledal Cira a to kňučení ho pronásledovalo… Probudil se a zlé tušení mu už nedalo spát. Šel za maminkou, vzbudil ji a pokoušel se přesvědčit ji, aby šli za Cirem:

„Co když umírá!”

„Něco ošklivého se ti zdálo, viď?” Maminka mu udělala vedle sebe místo. Už se u ní choulila Tereza. „Pojď, zůstaň tu s náma.”

Zůstal, ale už neusnul. To bylo včera a dneska je to stejné: Co když Cir umírá… co když už nežije… co s ním udělají? Ta hrozná nejistota…

Od pondělka nebyl venku. Většinu času prozahálel na balkóně. Nemohl být u sebe v pokoji. Padala tam na něj tíseň. Na matraci dětské postýlky byl vylezený dolík. Připomínal mu, jak za sebou Cir vlekl nehybnou půlku těla. Raději už v pokoji nespal. Občas se tu zastavil pro knížku, ale pak stejně jen civěl do stránek a přeskakoval bezmyšlenkovitě řádky. Měl na balkóně zahradní lehátko a byl vděčný za rámus, který nadělal buldozer. Ten hluk mu nedovolil na nic se soustředit, o ničem přemýšlet, přehlušil všechny chmury… A zároveň měl divadlo. Pozoroval, jak stroj pojíždí sem a tam, jak se zákusu je do hromad a vyvrací ze země kusy panelů a zahrabává zmítající se dráty a přetržená lana. Bylo dobře, že buldozer tak brzy spravili a bylo dobře, že tu měl práce mnohem víc, než Zbyněk odhadoval.

Po chodníku pod balkónem chodili lidi s nákupem ze Zavadilky, protože to teď museli obcházet podél bloků. Přešlo jich tu hodně a Zbyněk je pozoroval znechuceně. Najednou mu připadali všichni nesnesitelní, dotěrní, bál se jít mezi ně, měl lidí plné zuby a kluků taky. Šli mu všichni na nervy.

Jediný, kdo za ním teď chodil, byl Jirka. Pokoušel se ho dostat ven, aby přišel na jiné myšlenky, zval ho, aby se s ním šel koupat. A vlastně nejen s ním, ale se všemi Zavadiláky.

„Čmejla v pátek odjíždí na tábor.“, prozradil mu Jirka, „tak si to chceme ještě v partě užít. Baštík odjede taky brzy.”

„A co ty? Ty nikam nepojedeš?”

„Já si chci přes prázdniny vydělat na boxera.”

„No jo, vidíš,” vzpomněl si Zbyněk.

„Až skončím roznášku, mám slíbený, že mě vezmou do třídírny dopisů. Jako za mámu. To víš, musím využít toho, že ženský na poště mají dovolenou.”

„To máš dobrý,” vzal to Zbyněk na vědomí, ale koupat se nešel.

Určitě by se tam potkal s Evženem, s Pavlem a s kluky Hruškovými, a na to neměl vůbec náladu.

Balkón byl jeho místem, a to i teď.

Probudil se s oním ošklivým pocitem, že se zalyká prachem, zatímco stěhovací vůz s Cirem mu ujíždí. Ty strašlivé sny se mu střídaly v hlavě jako grotesky v nějakém nočním kinu s nepřetržitým programem.

Zbyněk se uvelebil v lehátku, přes kolena si přehodil larisu a hleděl na nebe, které pomalu ztrácelo temnou hloubku a jak poslední hvězdy pohasínaly, přibližovalo se víc a víc. Chladno a vánek byly příjemné.

A pak si Zbyněk vzpomněl, že ještě neodeslal tátovi dopis, který mu předevčírem napsal. Jak na to mohl zapomenout? Ovšem, zapomínal teď na ledacos. Připadal si jako nemocný. Takový, co to nemá v hlavě v pořádku a má mozek pod elektrickým napětím. Cítil to napětí na spáncích. Jako když chce někdo brečet a nemůže.

Už bylo jasné světlo. Nebe najednou zase couvlo zpátky, zvedlo se čisťounké a modré, docela podle předpovědi, že den bude bez mraků, krásný a radostný. Zbyněk si jen pro sebe pomyslel: Tak dlouho hezky ještě nikdy nebylo … Probudilo to v něm zvláštní tesknotu: ty nádherné dny šly mimo něj, nevšímavé k jeho smutku.

Vstal, došel si pro dopis v nezalepené obálce, na kterou ještě nenapsal adresu. Pokoušel se to psaní vidět tátovýma očima — jak asi bude překvapený, jak bude Cira litovat a jak mu bude držet palce, aby tu krizi přežil. Zbyněk se domníval, že čím víc lidí si bude přát, aby to Cir vydržel, že tím větší bude mít to přání moc. Věřil na to, a proto si říkal, že táta bude v tomhle velkou posilou. Znovu si pročítal, co napsal:

Víš, tati, nechci ti přidělávat starosti, ale musím ti to říct, jde o Cira. Musí přežít sedmdesát dva hodin, které jsou určitě nejhorší v jeho životě. Protože si to všichni přejem, tak se to musí podařit. Viď, že musí? Ty to přece taky říkáš, že přát si něco, moc si to přát, pomáhá k tomu, aby se to splnilo. Nemyslím na nic jiného než na to. Nechodím kvůli tomu radši ani ven. Je to jediné, co pro něj v tuhle chvíli můžu udělat. Totiž být v myšlenkách u něho. Maminka říká, že z něčeho takového se může člověk zbláznit, že se nemá nic přehánět, ale já myslím, že nepřeháním a nepřeháněl bych, ani kdybych dokázal myslet na Cira od rána do večera. Bohužel to nedokážu. Vím, že to pomáhá. Jenomže teď nevím, jestli taky na takovou dálku. Ale stejně to, tati, prosím tě zkus a mysli na Cira. Cir je těžce zraněný. Porazilo ho auto.

V Říčanech v nemocnici ho operovali. Ztratil spoustu krve a dostal infůzi nějakého roztoku, já nevím jakého. Měl vnitřní zranění, takže mu museli otevřít břicho, něco mu odtamtud vzít a něco sešít. Radši jsem to ani neposlouchal, když to primář, co ho operoval, mamince říkal. Důležité je, jestli bude žít. To se ale uvidí až po těch sedmdesáti dvou hodinách, jak řekl pan primář. Do té doby musíme čekat a doufat.

Cir dostal silnou narkózu a v té narkóze jsme ho převáželi. Nemohli si ho v nemocnici nechat. Neměli by ho kam uložit. Pan primář říkal, že nejsou zařízený na malý zvířata, že hospitalizovat můžou jen ty velký. Tak jsem mu připomenul, že Cir je taky velký zvíře, dokonce jeden z největších psů, co vůbec jsou, ale on mi vysvětlil, že velká zvířata jsou pro ně hospodářská zvířata, koně a krávy, nic jiného, protože tu mají jen stáje a chlévy. Tohle bylo na té nemocnici divné a divné bylo i to, jak vypadala. Obyčejný statek a nízké stavení, a ještě ke všemu pořádně oprýskané, a to, co možná dřív byla velká selská kuchyň, sloužilo teď za operační sál. Byl jsem tam, až když bylo po všem a Cir ležel ošetřený a uspaný.

Maminka mi pak cestou domů tvrdila, že tenhle pan primář je nejlepší veterinář, jakého zná, a že prý to o něm už říkal i náš děda. Jestli někdo postaví Cira na nohy, tak jedině on, říkala maminka. A já tomu věřím. Cira sice u sebe nechat nemohl, ale aspoň zařídil, aby ho vzali, než se vylíže z nejhoršího, do jednoho vědeckého ústavu mezi pokusné psy. A tak jsme ho tam hned převezli.

Těch psů tam měli snad sto nebo ještě víc. A všichni byli stejní. Měli je zavřené v suterénu. Každý měl svůj kotec s mříží a do jedné takové ohrady odnesli i Cira a položili ho na starou matraci, kterou tam honem strčili. Cir má kromě vnitřního zranění taky hluboké rány na boku, zhmožděný kyčelní kolub a asi zlomenou nebo nalomenou, pánev. Tohle všechno, tatí, představ si! Pan doktor Valerián říkal, že Cir musí zůstat několik dní v naprostém klidu, ale že u psů se rány hojí mnohem rychleji než u lidí. Doktor Valerián je vědec, který zkouší na psech umělou krev. Jde z něho strach a z toho jeho podzemního psího vězení taky. Chudák Cir, kam se to dostal! Tak mu, prosím tě, tati, drž palce. Bude to potřebovat.

Jinak doufám, žes přežil tu cestu lodí ve zdraví a teď už seš v táboře. Ták ahoj!

Zbyněk dočetl a chvíli přemýšlel, jestli by neměl nakonec něco připsat o Jirkovi. Pak to ale pustil z hlavy. Na to je zatím ještě dost času. Zato si uvědomil, že tátovi nepověděl, jak ke zranění Cira došlo. Jenomže to by se musel přiznat, že to má vlastně na svědomí, a na to neměl zrovna dost odvahy. Stačí, že se kvůli tomu sám trápí, a jestli to dopadne špatně, nepřestane si to nikdy vyčítat. Najednou si uvědomil ještě něco: Že tenhle dopis dostane táta pozdě. Bůhví co bude s Cirem za čtrnáct dnů! Takže táta nebude v rozhodující chvíli držet palce. Měl z toho slzy na krajíčku.

Jirka Ctibor šel do práce a volal na Zbyňka:

„Za hodinu se u tebe zastavím. Budeš doma?”

„Budu,” řekl Zbyněk a v duchu to dopověděl: Kam bych šel! Vyvenčit Cira? Už by byl čas, no jo… ráno doopravdy začíná!

Nevěděl, co mu Jirka chce, ale potěšilo ho, že na něj zavolal. V jedné věci měli hodně společného: Jirka měl taky rád psy a pro toho svého, i když ho zatím ještě neměl, dělal taky všechno, co mohl.

Vzal deku a dopis a šel domů. Deku složil a uklidil do peřiňáku, nad dopisem se ještě zastavil, a nakonec přece jen připsal:

P. S. Dopis jsem měl napsaný už v úterý, ale posílám ti ho až dnes, ve čvrtek, takže ho dostaneš o dva dny později, než jsi ho mohl dostat. Dneska odpoledne jdeme s maminkou za Cirem. Tak ti pak ještě připíšu, jak to dopadlo.

Nechal dopis rozlepený.

Kolem buldozeru už pobíhal řidič. Doléval z kanystrů naftu a olej a promazával ložiska.

Jirka se objevil, až když byl stroj v plné práci. Rachotil přímo pod balkónem a doma byli rázem všichni vzhůru. Jirka něco volal, ale nebylo mu rozumět.

„Počkej, jdu dolů,” křikl na něj Zbyněk a pro jistotu mu to ještě naznačil palcem. Dole se ho pak zeptal:

„Co je novýho?”

„To jsem se tě chtěl taky optat,” řekl Jirka. „Už jste byli u Cira?”

„Odpoledne tam jedeme. Nechceš jet s námi?”

„Jel bych, ale slíbil jsem Čmejlovi, že mu pomůžu odvozit okurky od babičky. Na kole je to dost daleko, tak aby nemusel dvakrát.”

„Mám obavy, že mě k Cirovi stejně nepustí. Kdyby mě uviděl, asi by se hned hlásil. Má být totiž v naprostým klidu. Hlavně aby to dobře dopadlo.”

„Musíš tomu věřit,” povzbuzoval ho Jirka. A pak se chvíli odhodlával, než vyrukoval se svou prosbou: „Chtěl jsem se tě zeptat, jestli bys mi nepůjčil kolo. Včera u nádrže mi vydupali dráty a ohnuli přehazovačku.”

„Kdo?”

„To snad víš, ne,” zabručel Jirka. „Prej kolo za kolo. Čmejla se pomstil Brabencovi a očesal mu křídlovky.”

„A Evžen se zase pomstil tobě, takže nic novýho,” ušklíbl se Zbyněk a pak řekl: „Mám rozždímaný duše, jak jste nám ukradli ventilky.”

„Tak přehodíme ty z mýho kola na tvoje, a bude to,” navrhl Jirka.

„To by šlo.”

„Já řeknu Čmejlovi a přivezu ti za to nějaký okurky,” sliboval mu Jirka.

„To nemusíš,” zasmál se Zbyněk. „Ale jestli chceš, tak můžeš.”

Šli spolu od vchodu ke vchodu, Jirka vždycky přečetl ze sešitu, co komu patří, a Zbyněk zastrkával noviny a časopisy do schránek.

Když přecházeli na druhou stranu ulice, najednou z ohrady vyletěli kluci Hruškovi a Evžen s Pavlem, a než se Jirka se Zbyňkem vzpamatovali, jeden za druhým vychrstli do vozíku malířské malbitové mléko. Odhodili plechovky a prchali pryč. Přitom se bláznivě smáli.

Jirka mohl celý vozík vylít do popelnice. I s novinami. Když to tam obracel, jenom procedil skrz zatnuté zuby:

„Tohle těm grázlům nedaruju!”

Za popelnicí objevili další velkou a plnou plechovku. Bylo to tu nachystané pro popeláře.

„Co teď budeš dělat?” zeptal se Zbyněk.

„Tohle!” vykřikl Jirka a nakopl plechovku, až odletěla. Odkutálela se pod parkující auta, víko vypadlo a barva se vylila mezi pneumatiky. „Sakra, kde já splaším dnešní noviny. Musím to lidem dát.”

„To tě bude stát dost peněz,” poznamenal Zbyněk.

„To vím,” zabručel Jirka a najednou se podíval na Zbyňka, jako by taky patřil k Evženovi a jeho partě. Vybral si z jedněch méně politých novin střední list a vytřel vnitřek vozíku. A pro sebe mrzutě bručel: „Jenomže za mámou jít nemůžu a doma toho moc nemám ., .”

„Tak já ti půjčím,” nabídl mu Zbyněk. „Mám svejch dvě stě korun.”

„Ty bys mi fakt půjčil?” nevěřil Jirka.

„No jasně. Až si vyděláš, tak mi to vrátíš.”

Jirka otevřel sešit a chvíli ho studoval. „Budu potřebovat asi sedmdesát korun. Ale musím udělat seznam, abych na někoho nezapomněl.

„Víš, co by bylo možná dobrý? Napsat cedulky s omluvou, že to doručíš později, a rychle bysme to roznesli. Nikdo by ti pak nemohl nic vytýkat.”

„To je báječnej nápad. Pomůžeš mi?” vyhrkl Jirka.

„Proto to říkám, ne?” zasmál se Zbyněk.

Šli k Jirkovi domů. Zbyněk si všiml, že dvorek je už uklizený a poničené záhony ošetřené. V kuchyni si sedli ke stolu, Jirka pořizoval seznam nedoručených novin a časopisů a Zbyněk psal cedulky:

NOVINY VÁM BUDOU Z TECHNICKÝCH DŮVODŮ DORUČENY ODPOLEDNE. OMLUVTE, PROSÍM, ZPOŽDĚNÍ.

A pak pospíchali, aby to podle Jirkova seznamu rozhodili do schránek.

Zbyněk zahlédl v ulici Petru. Blesklo mu hlavou, že by to neměl jen tak nechat.

„Poběž, ať ji chytneme!” vyzval Jirku.

Petra se překvapeně zastavila, když slyšela ten dupot za zády. Zbyněk jí rovnou pověděl, jaký je Pavel škodolibý a ke všemu srab, protože se nechá zatáhnout do každé hovadiny, kterou Evžen vymyslí. Nakonec ještě dodal:

„Vůbec si neumí představit, jak je těžký, když si chce kluk sám na něco vydělat. Měl by si to zkusit, aby viděl, že to není žádná zábava.”

Petra jen chabě namítla: „Ale proč to všechno říkáš mně?”

„Protože seš jeho ségra a měla bys do něj občas trknout, když mu to samotnýmu nedojde!”

Jirka na ni zavrčel: „Vyřiď mu, ať se mi radši vyhejbá!”

„A taky mu vyřiď, že na podobný naschvály už doplatil Cir. Snad už by s tím mohli přestat,” připomenul ještě Zbyněk.

V ústavu na vrátnici se ohlásili přesně ve tři, jak si doktor Valerián přál.

Vrátný měl pro ně vzkaz:

„Musíte ješte chvíli počkat. Má rozdělaný nějaký pokus a potřebuje ho dokončit. Zatím se tamhle posaďte.”

Byl tam nízký stolek, dvě křesílka, a hlavně stín. Seděli proti schodišti, které vedlo do suterénu. Vanul odtamtud chlad, který by byl asi příjemný, kdyby nebylo té zvláštní zatuchlosti, kterou Zbyněk cítil už minule. Připomínalo to pach starého slamníku, nevětraných peřin, pach místnosti, ve které někdo dlouho stonal. Zbyněk si vzpomněl, jak ho to vždycky zarazilo, na prahu dědečkova pokoje.

Konečně s e doktora Valeriána dočkali. Nevzal je dolů, ale zavedl je do své pracovny. Zbyněk na něm visel očima. V téhle obyčejné kanceláři mu už doktor Valerián nepřipadal tak tajemný, jako když se jeho hlas rozléhal v podzemních chodbách. S těmi černými vousy mu trochu připomínal strejdu Štefana. A když se usmíval, přivíral oči zrovna jako on, a přitom jakoby udiveně zdvíhal obočí. Byl to takový přátelský úsměv.

Doktor Valerián pro ně měl dobrou zprávu:

„Zastavil se tu primář Kučera a prohlédl Cira. Cir už překonal krizi, jeho organismus se celkem dobře vyrovnal s amputací části sleziny, krev zředěná infúzí fyziologického roztoku se přirozenou cestou obnovuje. Jeho současný fyzický stav nasvědčuje, že se rány začnou brzy hojit.”

Vzal ze stolu hromádku časopisů a nějakou tlustou knihu a podal to mamince.

„Vyhledal jsem nějaké články a v téhle publikaci založil některé kapitoly. Bylo by dobré to pročíst, nemusíte to nijak podrobně studovat, jen abyste si udělala představu, v jakém je Cir psychickém stavu.”

Maminka nahlas přečetla název knihy: „Psychoterapie u silně traumatizovaných psů …” Tázavě vzhlédla k doktoru Valeriánovi.

„Ano. Podle reakcí Cira můžeme říct, že prodělává silný poinfúzní šok. Zvlášť příznačně se to projevovalo během prohlídky. Museli jsme mu dát slabou narkózu, protože přehnaně reagoval na přítomnost primáře Kučery.”

„Může to mít nějaké následky?” zeptala se maminka.

„To zatím ještě nevíme. Šok může ustoupit, jak se bude Cirův fyzický stav lepšit a krevní obraz normalizovat.”

„Jestli vám dobře rozumím, chcete říct, že může, ale nemusí?”

„Takové těžké zranění a dlouhá operace vždycky nějak poznamenají psychiku zvířete. Jde o to, aby následky nebyly trvalé. Musíme doufat, že k tomu nedojde.”

„A můžete mu nějak pomoct?” zeptal se Zbyněk.

„Uděláme všechno pro to, aby se zranění čistě zhojila,” odpověděl doktor Valerián. Pod stříškou obočí se na okamžik objevil ten jeho udivený úsměv. Potom se obrátil na maminku už zase s vážnou tváří a povzdechl si: „Rámy se ovšem zajizví a vyhojí rychleji než nemocná psí duše. S tím musíme počítat.”

„Co nám tedy radíte, pane doktore?” zeptala se maminka.

Přečtěte si materiály, které jsem vám připravil. Nechci vás tím strašit, ale je dobré o tom dopředu něco vědět. Rozhodně se budete muset k Cirovi chovat po nějaký čas jako k přecitlivělé bytosti. Bude to od vás vyžadovat trpělivost, ohleduplnost a hlavně velké pochopení.” A pak se zase s úsměvem obrátil na Zbyňka: „Spoléhám na tebe, že to zvládneš.” Doktor Valerián mu poklepal na rameno a řekl mamince: „Přijďte za týden. To už budeme vědět víc.”

Maminka mu poděkovala a omlouvala se, že ho tak zdrželi. Doktor Valerián je vyprovázel k vrátnici. Zbyněk se ho ještě zeptal:

„A příště nás už k Cirovi pustíte?”

„Všechno záleží na něm, chlapče,” odpověděl vyhýbavě.

Cestou domů se Zbyněk vyptával maminky, co si o tom myslí.

„Je to s Cirem dobré, nebo špatné?”

„Lepší, rozhodně lepší,” odpověděla maminka.

Přesně takhle to potom připsal tátovi do dopisu.

3. KAPITOLA

Zbyněk zapomněl, že jsou prázdniny. Studoval články, které jim doktor Valerián dal. Nad každou větou musel přemýšlet, někdy si musel odstavec přečíst několikrát, než vůbec pochopil, o co jde, byla tu spousta cizích slov, jejichž smysl neznal, a tak běhal za maminkou, aby mu je vysvětlila. Když to jeho dotazování nebralo konce, došla jí trpělivost.

„Počkej, až si to přečtu, pak si o tom promluvíme.”

Prokousával se ale těmi články dál, a čím víc pronikal do jejich obsahu, tím větší obavy v něm vyvolávaly. Co když bude z Cira neurastenický pes? Tvor, kterého vydráždí každá maličkost, co potom s ním? Takový pes je nebezpečný. Právě proto, že má panický strach, hned bezhlavě zaútočí. Maminka by se bála mít ho doma. To jedině aby byl pořád někde zavřený. Zbyněk šel opatrně vyzvědět, co si o tom maminka myslí.

„Už jsi četla o neurastenii u psů?”

„Ještě ne. Jsem pořád na začátku. Já v tom nemůžu ležet jako ty. A ty bys to taky neměl přehánět. Studovat na doktora, na to máš dost času.”

„No právě. Přišel jsem ti říct, abys to radši ani nečetla. Zbytečně by ses zdržovala. Některý věci se Cira vůbec netýkají. Ani nevím, proč mi to doktor dával.”

„Tobě? Snad mně!” připomenula mu důrazně maminka a zadívala se na něj pozorněji: „Tak se mi zdá, že jsem udělala chybu, když jsem tě nechala si to prohlížet. Kdyby mě napadlo, že to budeš takhle brát, tak bych…“

„Neboj, já čtu jenom to čemu rozumím,” honem ji ujišťoval.

„Já vím. Například o neurastenii, viď?”

„To byla náhoda. Už to číst nebudu. Stejně je to o trhlých psech, co to mají v hlavě pošramocený.”

Jenomže tímhle prohlášením si nijak nepomohl. Probuzené pochybnosti mu hlodaly v mysli dál, a zvlášť jedna otázka se nedala obejít: Je možné, aby se z Cira stal takový chudák, který se bojí světla, a ze samého strachu aby se pomátl a všechno zapomněl, i to, jak se jmenuje? Přestože četl dál, a nakonec sáhl i po knížce, která ho zpočátku odpuzovala svým příliš vědeckým názvem, nenalézal odpověď na to nejdůležitější: Jestli je to možné, abv i Cir … Vzpomínal na to, co všechno spolu prožili, Některé příhody si dokázal vybavit do nejmenších podrobností. Seděl zahleděný do minula a utvrzoval se v tom, že přece není možné, aby se Cir najednou tolik změnil.

S obnovenou nadějí se vracel k článkům a kapitolám, které jim doktor Valerián zaškrtl, a pokoušel se je pochopit v porovnání s tím, co mu tak živě vytanulo před očima. Ty strohé, přesné a vševědoucí texty měly snad sugestivní moc. Zbyněk se opět zaplétal do osidel jejich výmluvnosti. Dostal se do začarovaného kruhu, ve kterém se střídají pochybnosti a naděje. Vyčerpávalo ho to, ale vždycky, když už chtěl knížku odhodit a bylo mu do breku, připomenul si povzbudivý úsměv doktora Valeriána. Chtěl ho přesvědčit, že to zvládne. Chtěl mu dokázat, co všechno je pro Cira schopný udělat. Zabral se do toho s takovou horlivostí, jakou ještě při žádném učení nepoznal. Strach o Cira byl mnohem silnější podnět než strach ze špatné známky ve škole. A říkal si: prázdniny neprázdniny, Jirka je taky nemá!

Vždycky ráno mu pomáhal roznášet noviny. Bylo to vlastně jeho jediné rozptýlení. Tu pohromu s politými novinami se Jirkovi podařilo zažehnat. Sehnal všechno, co potřeboval, takže i tahle starost mu brzy odpadla. Zajímal se o všechno, co souviselo s Cirem. A tak se při té ranní roznášce mohl Zbyněk vždycky hned pocvičit v tom, co nastudoval. Jirka ho zkoušel líp než učitel. Probírali to spolu horem dolem. Moc tím Zbyňkovi pomáhal. Hlavně mu pomáhal rozptýlit pochybnosti.

A svým způsobem k tomu přispívala i Terezka.

Seděl zabořený v lehátku, oči ho pálily, jak se díval na sluníčku do knížky, na chvíli je tedy zavřel a přemýšlel. Najednou mu Terezka položila ruku na čelo, ucukla a běžela za maminkou se starostlivým pokřikem: ..Mami, Zbyněk má horečku!”

Maminka přišla, vzala Zbyňkovu hlavu do dlaní, chvíli mu tiskla zátylek a čelo, a nakonec se zeptala:

„Není ti špatně? Abys neměl úžeh!”

„Ne, nic mi není,” zabručel. „Radši sáhni na čelo Terezce, ta mi připadá nějaká pomatená.”

„Neměl bys tak dlouho vysedávat na prudkým slunci,” řekla maminka.

Šel se osprchovat studenou vodou. To bylo teď jeho koupání. Když se vrátil, knížka i časopisy zmizely.

„Tys mi je zabavila?” zeptal se maminky.

O ničem nevěděla. Takže to udělala Tereza.

„Kde je?”

„Běžela za Petrou.”

„A kam to schovala, nevíš?”

„Nic mi o tom neřekla.”

Skoro dvě hodiny vztekle hledal, než přišel na to, že je zastrčila mezi staré ročníky tátových časopisů v komoře na chodbě. Když potom přišla domů, zvědavá, jestli je našel, tu radost jí neudělal, aby přiznal, jak dlouho to hledal.

„Stačilo jít na to logicky! Brala sis z komory, sandály, ne? Tak jsem tam šel a představ si, že to tam bylo,” dělal machra a ušklíbl se: „Co jinýho může člověk čekat od pitomý káči než pitomost!”

Tvářil se, že je nad tím. Terezka byla zklamaná, že to nedopadlo podle jejích představ, a nepřestávala ho otravovat. Ve Zbyňkovi najednou vybuchla energie nahromaděná dlouhým vysedáváním. A tak to pak Terezka schytala se vším všudy. Pořádně se porvali.

Maminka o to nejlepší přišla. Byla na poště zaplatit inkaso, a když se vrátila, Terezka hned žalovala. To ostatně Zbyněk čekal a spoléhal na to, že bude mít maminka spravedlivou míru. A v tom se nemýlil! Tereza vyfasovala plný hrnec brambor, aby je oškrábala, Zbyněk dostal za úkol vydrhnout práškem vanu a umyvadlo. Protože z kohoutků pořád kapalo a tvořily se pod nimi žluté usazeniny, musel na smalt pořádně přitlačit. Docela mu to vyhovovalo, protože zapomínal na švé podráždění.

Mezi ním a Terezou zavládlo dlouhé a mlčenlivé příměří.

Znenadání se jich maminka zeptala: „Hádejte, co jsem našla ve schránce?”

„Dopis od táty!” vykřikl Zbyněk a hned po něm nedočkavě skočil.

…dorazil jsem do tábora a měl velkou radost, když jsem tu našel tvoje psaní. Tak dlouhé a plné sluníčka pochytaného tam na té nádherné labské zátoce. Už teď se těším, až mě tam zavedeš. To sice bude podzim, ale na té zátoce bude určitě pořád hezky. Třeba si spolu i zaplaveme, proč ne? Mně bude připadat po grónské vodě ta labská pořád ještě teplá jako kafe. Ty se bohužel v ledovcových jezírcích koupat nemůžeš, tak se musíš otužovat jinak …

No to byl celý táta! Aby nezapomněl agitovat, pomyslel si Zbyněk s úsměvem. Potěšilo ho, že si táta přečetl tak pozorně, co mu tehdy napsal. Jenomže od té doby se mnoho změnilo. Táta jako by k němu mluvil z minulosti nebo z jiné planety. Vlastně je to smutné, že se tak spolu míjejí. Tohle už určitě taky neplatí:

…sotva jsem se objevil v táboře, hned mi hodili na krk, co nikdo nechce dělat. Vaření, starost o denní režim, psaní výkazů o spotřebě materiálů a vedení účtů. Nemohli se prý dočkat, až se toho zase ujme někdo jiný! Takže jsem muž v domácnosti. Ve volných chvílích doháním, co jsem zameškal. Studuju geologické mapky a náčrtky, přebírám vzorky hornin, pročítám poznámky a deník expedice. Člověk si zkrátka své místo v partě musí vždycky znovu zasloužit, a čím je parta lepší, tím je náročnější…

Škoda že se zatím do žádné podobné party jako táta nedostal. Ale možná, kdyby ji mohli tvořit jenom dva, že už by věděl, jak si své místo zasloužit.

Táta ho najednou oslovil, jako kdyby začínal úplně jiný dopis:

Chlapče, leží mezi námi tolik mil, a když čtu tvůj dopis, nepřipadám si tak daleko. Tvoje dobrá nálada mi dává jistotu, že je doma všechno v pořádku. Potřeboval jsem takové povzbuzení. Ještě jsem se tu nezaklimatizoval, ještě jsem zelenáč, který dosud vězí všemi vousatými kořínky doma, ještě. mě práce tady tak docela nepohltila, abych kvůli ní zapomínal na všechno ostatní, což se mi bohužel stává a asi k tomu dřív nebo později dojde i tady. Než ale takhle zapadnu do svého hluchého pytle, měl bych ti honem povědět pár věcí, na které při tom zmatku se stěhováním nějak nezbyl čas. Dělal jsem si starosti s tím, že tady v Grónsku mnoho povinností za mě museli převzít kamarádi. Teď je to obráceně. Mám starost o vás — o to větší, oč jste mi bližší — protože vím, že všechny povinnosti leží na vás. Na mamince, ale i na tobě. Dohlédni na ty naše holky, a kdyby jim začalo být smutno, vymysli něco, co by jim spravilo náladu. Někdy pomůže už jen to, že se člověk snaží a na druhé usmívá, i když mu třeba zrovna do smíchu není. Spoléhám na tebe.

A dolů ještě připsal:

Mám pocit, že seš na Terezku chvílemi moc přísný. Nezapomínej, že jako starší bratr máš dvě oči, jedno, abys nad ní bděl, druhé, abys shovívavě přivíral.

Kdyby táta tušil, co se stalo, asi by mu připomenul jiný úkol a jinou starost. Ne, na Cira si vůbec nevzpomněl! Nevěnoval mu jediné slovíčko! Ani trochu netuší, co se stalo! A jak by taky mohl! Žádný přenos myšlenek na dálku neexistuje! Aspoň nějaké znamení, kdyby se v jeho dopise objevilo!

Jindy by byl zvědavý, co napsal táta mamince a co Terezce, možná by jim dal přečíst aspoň část toho, co psal táta jemu, ale tentokrát to neudělal. Četl to celé znovu. Přestože ho dopis v mnohém potěšil, nakonec se nemohl ubránit zklamání.

Přiběhla za ním Tereza a mávala dopisem napsaným hůlkovým písmem:

„Mám ti vyřídit, abys pozdravoval Cira. A já ho mám pozdravovát taky …”

Zbyněk jí dopis vytrihl a ověřoval si to na vlastní oči.

Tak přece jen táta nezapomněl!

Je to dobré znamení!

Oddechl si a začal se usmívat, jak si táta přál. Dokonce jedním okem zamrkal na Terezku. Hopsala z místnosti do místnosti, jako kdyby jen ona dostala dopis. Zbyněk její radost chápal, sám si připadal, jako by se nadechl lehkého, svěžího vzduchu. Kupodivu se mu zdálo všechno snadnější. Stačil mu jediný skok a přenesl se v myšlenkách až na práh okamžiku, kdy na něj bude Cir u mřížových dvířek čekat…

Jdou spolu, Cir ještě trochu zkracuje krok a kulhá, ve hřbetě malinko vyhrbený, jako by cítil tu velkou jizvu na břichu. Před schody vzhůru trochu zaváhá. Ale ne proto, že by se lekl slunečního světla, to je pouze tak opatrný, a Zbyněk ho hned povzbuzuje: „Pojď, Cire, přece to spolu zvládneme, na všechno zapomeneš a bude ti zase dobře, jen hezky opatrně, nepospíchej, do konce prázdnin máme spoustu času …

Zbyněk se zasnil a najednou se z toho snění probral.

Jak to říkal doktor Valerián? Že bude Cir každopádně přecitlivělý! Bude potřebovat klid a vlídné zacházení. Copak tohle si Zbyněk nijak zvlášť umiňovat nemusel, to pro něj bylo samozřejmé. Chtěl dát Cirovi mnohem víc. Pečovat o něj jako… jako… jak?

Nevěděl! Tohle nejdůležitější nevěděl! Poučil se o všem možném, jenom ne o tom, co bude potřebovat znát nejvíc. Jak bude pečovat o Cira? Vůbec to nebude samozřejmé! Se svou zkušeností nevystačí. A to, co tak pracně vyčetl, mu poslouží pramálo. Byl to omyl, vyslovený omyl, že se tak zabral do těch chorobopisů! Vzal to za špatný konec a ztratil spoustu času. Teď mám aspoň možnost uplatnit ty vědomosti sám na sobě, říkal si s trpkým výsměchem.

Maminka uvítala, že Zbyněk nechal těch těžkomyslných problémů a začal se zajímat o praktickou stránku Cirova případu. Ocenila, že mu nemusí nic vymlouvat a že k tomu dospěl sám.

Zbyněk znovu vysedával ,na balkóně až do soumraku. Měl o čem přemýšlet. Bude nejlepší, říkal si, když Cir dostane svůj pokoj, až se vrátí. Na čas by mohl být v tom malém, Terezčině. Stejně spí Terezka pořád u mámy, protože se sama bojí. Nebo se na to vymlouvá, ale to je jedno …

Zbyňka upoutal hustý dým, který se převaloval nad Zavadilkou. Nestoupal, jen se vršil v těžkých duchnách. A najednou se ozval výbuch. Jako když zaburácí hrom a doznívá v mnohonásobné ozvěně. Pak to třesklo ještě jednou, ale to už bylo jen takové vystřelení z poplašňáku. Vzápětí po tom se kdesi v uličkách Zavadilky strhl vzrušený halas.

„Co se tam děje?” vyhlédla maminka na balkón.

S Terezou to ani nehnulo. Nejspíš si myslela, že to střílejí v televizi.

„Nevím. Vypadá to, že tam hoří nebo co,” prohodil Zbyněk.

Nad Zavadilkou houstl dým. Plameny ale stále nebylo vidět. Černé chuchvalce se přelévaly přes střechy vilek a zvětšovaly nehybný mrak, který visel mezi paneláky jako obrovitá mořská houba v rybářské síti. A pak se v šeru, které se na Zavadilce proměnilo v tmu, objevily záblesky ohně.

„Vidíš? Hoří!” vykřikl Zbyněk.

Plameny ale zase brzy pohasly, nebo je uhasili. Do šera svítily jen pouliční lampy. Zbyněk ucítil pach téru a ještě něčeho, co čpělo, jako když se vaří klíh a zároveň se škvaří guma.

„Fuj, to je smrad! Zavři dveře, ať nám to nenaleze dovnitř!” couvala před tím maminka.

Z dálky dolehla siréna požárního vozu a rychle se přibližovala. Současně z druhé strany zakvílela siréna hlídkového vozu VB. Terezu ten dvojí poplach vyburcoval od televize. Chtěla mermomocí na balkón. Zbyněk ji tam beze všeho pustil a rychle za ní přibouchl dveře.

„Mami, já se tam letím mrknout!”

„Nechoď k tomu moc blízko, ať se ti něco nestane:” zavolala za ním maminka, ale to už dupal po schodech. Potom to vzal rovnou přes planýrku. Ten lezavý smrad ho nutil ke kašli…

Jedna z příčných ulic Zavadilky byla plná lidí. Nad jejich hlavami blikal modrý maják na střeše požárního vozu. zatímco vůz VB stál o kus dál. Jak se jeho maják” otáčel, přelétaly zákmity světla po tvářích lidí, kteří jako by tím byli očarováni. Zbyněk se prodíral zástupem a špicoval uši, aby pochytil, co se stalo a jak k tomu došlo. Zprávy jen tak proskakovaly kolem něj:

„Nacpali tam nějaký dělobuch …”

„To spíš nějaký rachejtle. Rozlítlo se to na všechny strany …

„Nedávno, jak vyhořelo to skladiště nábytku, tak to bylo něco podobnýho. Kluci rozdělali ohníček a přehazovali střechu hořícím térem, až chytla. Pak utekli…”

„Tady hned dva kluky zadrželi. Takhle to dopadá, když jim rodiče všechno dovolí. Nebo když si na ně neudělají čas. Potom kluk zvící a vyvádí samé lumpárny. A roste to s ním ….”

Zbyněk uviděl na chodníku povalenou popelnici, která byla ohořelá a začernalá. Všude kolem byly rozházené kusy téru a seškvařené zbytky plastikových Lahví. Plot byl ožehnutý, za ním vyhořelý trávník a bok kůlny a přečnívající krov ještě doutnaly. Na odvrácení ohně zřejmě postačila zahradní hadice. Celou scénu osvětlovala: pouliční svítilna, která to jako zázrakem přestála.

U povalené popelnice stál Jirka Ctibor, ukazoval něco příslušníkovi a ten si dělal poznámky do notesu. Jiný muž v uniformě měl stranou Baštíka, dva další příslušníci zpovídali skupinku lidí, nejspíš sousedů, kteří vyběhli ven v tom, v čem zrovna byli. Příslušník nechal Jirku Ctibora stát a šel k jedné skupince a na něco se tam vyptával. Jirka se nehnul z místa, jen ho pohledem sledoval.

„Co se tu stalo? Snad tě nevyšetřujou?”

„Někdo naházel do popelnice nějaký svinstvo a zapálil to. My tu byli s Baštíkem po výbuchu první a oni si myslí, že v tom máme prsty.”

„Kdybys to udělal, tak tu nezůstaneš a zdrhneš, to přece dá rozum, ne?” divil se Zbyněk.

„Prej to museli udělat kluci, tak jsme pro ně rázem podezřelý. Říkají, že je to už druhej případ. Dávají to do souvislosti.”

„Něco jsem už o tom mezi lidma zaslechl. A taky že chytli dva kluky. Takže to jste vy?” zasmál se Zbyněk.

„Člověče, to není žádná legrace,” bral to Jirka doopravdy vážně. „Bouchly tady patrony, a to je malér. Musela. jich bejt celá krabice.”

„Lidi říkají, že to byl dělobuch.”

„Tak tomu nevěř!” ušklíbl se Jirka. „Byly to patrony. Sám jsem tři nábojnice našel. A esenbáci pak našli dalších pět! Podle nich jsou z nastřelovací pistole.”

„Cože? Nastřelovací patrony?” vyhrkl Zbyněk. Vzpomněl si, jak za ním nedávno Pavel přišel s tím, že vymysleli s Evženem senzační pomstu, a jaké pak dělal tajnosti. Že by tady s tím měli něco společného? Kývl na Jirku: „Podezřívají kromě tebe ještě někoho?”

„Baštíka.”

„A nikoho jinýho?”

„Koho?” překvapeně se na něj podíval Jirka

„Třeba Evžena.”

„Ty něco víš?”

„Měli nějakej plán. Pavel sháněl pro Evžena patrony.”

Jirka popadl Zbyňka za ruku. „To musíš hned říct, pojď.”

„Radši ne,” rozmyslel si to Zbyněk. „Co když si Pavel jen tak vymejšlel a dělal ze sebe důležiťáka? Přece ho znáš. Tohle by neudělal…”

„Říkals Evžen! Ten je schopnej všeho!” vyhrkl Jirka a táhl ho k nejbližšímu příslušníkovi.

„Jirko, neblázni, já nic určitýho nevím. Pověděl jsem to ien tobě!” bránil se Zbyněk. Ale Jirka byl už pevně rozhodnutý shodit ze sebe podezření. Přetahovali se spolu, až si toho všiml příslušník a vyjel na ně:

„Tak co je to tu za kohoutí zápasy!”

Jirka mu překotně sděloval, co se dověděli od Zbyňka.

„Je to pravda?” Příslušník se na Zbyňka přísně podíval.

„Já nevím,” hlesl Zbyněk.,

„Jak to, že najednou nevíš?”

„Nevím, jestli to udělali. Myslím, že ne.”

„To si zjistíme. Ptám se tě, jestli s tebou ten kluk mluvil o patronách.”

„Ano.”

„Kde bydlí?”

„Já vás tam zavedu,” nabízel se Jirka.

„Dobře. Počkej tu na mě,” přikázal mu příslušník.

Zbyněk se rychle zeptal: „Prosím vás a já? Můžu jít domů?”

„Víš, kde bydlí?” kývl příslušník směrem ke Zbyňkovi. Otázka patřila Jirkovi. Ten se jen usmál:

„No jasně.”

„Tak plav, ať seš doma!” houkl příslušník na Zbyňka.

„Zatím dík!” zavolal za ním Jirka.

Zbyněk se protáhl podél plotu a mizel odtud s nedobrým pocitem. Nevěděl, proč mu Jirka děkoval. Za co? Že to pověděl? Vždyť to nechtěl říct! Jirka ho k tomu přiměl! Nad tou očazenou popelnicí to dostalo úplně jiný význam. Jako neoprávněné nařčení. Ať je Pavel jaký chce, tohle si nezaslouží. Navíc to vypadá, jako kdyby se mu mstil, jako kdyby naschvál žaloval…

Nazítří ráno se sešel s Jirkou. Jako vždycky spolu roznášeli noviny.

„Všechno zapřeli,” informoval ho Jirka. „Pavel se rozbrečel, že je to lež, že ti nic takovýho nikdy neříkal. Evžen tvrdil, že sis to na něj vymyslel, protože ho nenávidíš, a vylíčil jim, jak jsi kvůli rvačce málem přišel o Cira.”

Zbyněk jen zaskřípal zuby: „Páni! A já si kvůli nim dělal výčitky!”

Brzy odpoledne přiběhla Petra, a vůbec ne za Terezkou. Jen Zbyněk otevřel, už vyhrkla:

„Byli u nás už podruhý esenbáci a vyslýchali Pavla. Pavel je na tebe děsně naštvané}. Prej seš zrádce a největší lhář, jakýho zná. Něco jim o tobě říkal a teď jdou k vám.”

„Já se nemám čeho bát.”

Zbyněk se podíval z okna. Dva příslušníci přecházeli ulici a mířili k jejich vchodu.

„Terezko, pojď rychle, jdeme ven,” řekla Petra. Jenomže Tereza už měla oči navrch hlavy a nechtěla si nechat ujít, co dosud nezažila:

„Jú, Zbyňku, oni tě budou vyslýchat?”

„Prosím tě, odveď ji,” požádal Petru.

Chytila Terezu za ruku a táhla ji k výtahu.

Zbyněk litoval, že tu není maminka. Určitě by mu pomohla, aby byl klidný. Neměl se čeho obávat, a přesto cítil srdce až v krku. Když zaslechl, že výtah jede nahoru, rychle přibouchl dveře. Stál v předsíni a čekal. Nevěděl, na co se ho chtějí ptát, nepřemýšlel, co jim řekne, měl v hlavě dočista prázdno.

Zadrnčel zvonek.

Zbyněk ani nepočkal, až dozní, a vyplašeně otevřel.

„Dobrý den,” vyhrkl.

Příslušníci se na sebe udiveně podívali a potom se ten, co měl brigadýrku naraženou až po obočí, zeptal:

„Ty seš Karhan Zbyněk?”

„Ano.”

„Přistěhovali jste se sem teprve nedávno, je to tak?”

„Ano.”

„Maminku máš doma?”

„Ne. Šla nakoupit.”

„Kdy se vrátí?”

„Nevím. To záleží, jestli tam bude hodně lidí a jestli pak nepůjde shánět ještě něco jinýho,” snažil se Zbyněk vypovídat co nejsprávněji. Trochu se přitom zajíkal.

„Vlastně jsme přišli za tebou,” řekl ten druhý, co držel celou dobu čepici v ruce a jen si s ní tak pohazoval, jako kdyby si ve volných chvílích zkoušel žonglování. Zbyněk se chtě nechtě musel na tu placatou čepici dívat. Oba příslušníci mlčeli a pozorovali Zbyňka. Ten, co žongloval, roztočil najednou čepici na ukazováčku, vyhodil ji jako talíř a rychle po ní hmátl. „Víš, proč jsme za tebou přišli?”

Při tom prudkém pohybu se Zbyněk lekl. Polkl a vykoktal:

„Asi… asi kvůli… tomu včerejšku.”

„Přesně tak. Ty tvrdíš, že dva tvoji kamarádi měli spadeno na patrony. Co o tom víš?”

„Nic. Nic.” odpověděl Zbyněk každému zvlášť.

„Kde máš patrony?”

„Co jsi s nimi udělal?”

„Ty, co mi dal Pavel?” zatékal Zbyněk očima z jednoho na druhého.

„Měls ještě jiný?”

„Kdes je vzal?”

„Dal mi je přece Pavel.”

„Všechny?”

„No ty dvě. Chtěl je na mně pak zase zpátky, ale já už je neměl. Opravdu. Asi jsem je ztratil. Celou dobu se na ně nezeptal, až pak.”

„Kdy pak?”

„Když mi povídal o tom plánu.”

„O jakým?”

„Dělali s tím tajnosti.”

„Kdes vzal ostatní patrony?”

„Žádné jiné jsem neměl,” odpověděl udiveně Zbyněk.

„Cos hledal v novostavbě?”

„Já? Nic.”

„Tak kdo?”

„Nevím.”

„Pavel říkal, že jste tam byli spolu. Žes lezl dovnitř a dals mu psa, aby ho zatím podržel…”

„Nechtěl ses náhodou před klukama vytáhnout, co?”

„Já nemám zapotřebí se vytahovat,” řekl potichu Zbyněk.

„Tak kdo tam byl? Ale pravdu! Ty, nebo Pavel?”

„Já tam nebyl. Cir by mi to ani nedovolil. Štěkal by. Tehdy jsme se s Pavlem ještě natolik neskamarádili, aby Cira jen tak udržel.”

„Takže tam podle tebe lezl Pavel?”

„To ne! Pavel tam taky nevlezl. Myslím, že se bál. Pořád tam posílal mě.”

„Je to tvůj kamarád?”

„Teď už ne.”

„Proč?”

„Už mu nevěřím.”

„Jenom kvůli tomu?” podivil se příslušník, který si stále hrál s čepicí. Jako by ho zajímala víc než to, co odpovídá Zbyněk.

Zbyněk neměl, co by dodal. Kluk, na kterého není spolehnutí, nemůže být kamarád, to už poznal.

„Jak je tvému psovi?” zeptal se najednou ten první.

„Už je to lepší. O hodně lepší,” řekl Zbyněk a teď zase byl překvapený on.

„Volali nás tehdy, abysme mu dali ránu z milosti. Dobře, že to dopadlo jinak. Kdyby sis na něco, vzpomněl, co by nám mohlo při vyšetřování pomoct, tak zatelefonuj na okrsek. Nebo k nám radši zajdi.”

Příslušník si nadzvedl čepici, prohrábl si vlasy a zase si ji narazil do čela, aby mu nesvítilo slunce do očí.

„Poslechni, to když jste chtěli lézt do novostavby, to jste si byli tak jistí, že tam najdete patrony?” zeptal se skoro už na odchodu ten druhý.

„Já tam lízt nechtěl,” zdůraznil Zbyněk a odpověděl: „Pracovali tam nastřelovači.”

„Ale ti přece patrony nerozdávají…”

„Pavel říkal, že se po nich vždycky něco najde.”

„Jak to mohl tak vědět, když jsi nám tvrdil, že tam nevlezl!” řekl první přísně. „To tam byl už předtím?”

„To nevím,” zaváhal na okamžik Zbyněk. Potom řekl, co si pamatoval: „Myslím, že něco říkal o Evženovi. Jako že to tam má prolezlý. Já jsem ještě tehdy Evžena neznal.”

„Tak to je všechno, co jsme potřebovali vědět,” řekl příslušník. Přestože měl oči schované pod štítkem čepice, určitě byl celý zachmuřený.

„A kolotoč začíná,” poznamenal ten druhý cestou k výtahu.

Zbyněk potichu zavřel dveře a potom si zhluboka oddechl.

Nazítří ráno, když roznášel s Jirkou noviny, šli za nimi celou dobu Evžen s Pavlem a od vchodu ke vchodu, z ulice do ulice, pořád dokola vyvolávali:

„Ctibor Je udavač!”

„Karhan je zrádce!”

4 KAPITOLA

Zbyňkovy připadalo, že se mu dny slily do jednoho dlouhého dne. Před týdnem tu s maminkou čekali na doktora Valeriána zrovna jako teď a Zbyněk si tehdy právě jako teď říkal, jestli se bude moct na Cira podívat. Vlastně všechno, co po celou dobu dělal — četl, přemýšlel nebo chodil s Jirkou — směřovalo k téhle chvíli, na kterou nedočkavě čekal.

Už před čtvrt hodinou se ohlásili ve vrátnici ústavu. Doktor Valerián vzkázal, že za chvíli přijde. Je ale pošetilé uvažovat o tom, co je chvíle, když nad hlavou cvakají elektrické hodiny a jejich ručičky nesmlouvavě odsekávají pořád stejné dílky.

„Stačilas všechno přečíst?” zeptal se Zbyněk z dlouhé chvíle.

„Všechno ne, ale doufám, že mi napovíš, kdyby mě z toho někdo chtěl zkoušet,” usmála se maminka.

Venku pršelo. Brzo odpoledne to vypadalo na bouřku. Mraky se vršily a shlukovaly, až se Zbyněk obával, že Cir bude neklidný a doktor Valerián je za ním vůbec nepustí. Teď, když je přecitlivělý, určitě vycítí takovou změnu počasí i ve sklepě. Naštěstí se bouřka vybila potichu a nebe se zatáhlo na déšť. Rozpršelo se na hodně dlouho. Lidé, kteří vycházeli z ústavu, vždycky na posledním schůdku zaváhali, pak se nahrbili a s odhodláním vyběhli v lehké košili nebo v letních šatech do lijáku. Ve vstupní hale se svítilo. Ještě nebylo ani půl páté a už byl večer.

Po schodech dolů k nim spěchal doktor Valerián. V letu se omluvil, že mu to dřív nevyšlo, vzal od maminky časopisy a knihu, hodil to do vrátnice a vyzval je, aby ho následovali. Vedl ,je rovnou do suterénu.

Obklopil je zatuchlý pach a zářivkové světlo. Nad hlavou jim běželo zaprášené potrubí a hranatý plechový kanál, ve kterém temně hučelo. Doktor Valerián mířil rychlým krokem někam na úplný konec podzemního labyrintu a oni za ním mlčky pospíchali. Míjeli výklenky a předsíně vedoucí ke kotcům. Doléhalo k nim sténání a sípění psů, kteří větřili člověka i přes zavřené dveře. Hučení sílilo. Minuli otevřenou strojovnu a hučení se za nimi neslo zase už jen plechovým kanálem. Doktor Valerián zvonil a obrátil se k nim s vysvětlením:

„Musíme mít pořád zapnutou klimatizaci. Laboratorní psi snášejí lépe chladnější a vlhčí vzduch.” A pak poradil Zbyňkovi:

„Jestli máš svetr, tak si ho radši oblékni, chvíli se tu zdržíme.” ,

„Máme s sebou jenom deštník,” hlesl Zbyněk, protože to tu na něj znovu působilo tísnivě.

„Takové vlhko tu zase není,” zasmál se doktor Valerián a jeho hlas se ozýval vpředu i vzadu.

Najednou odbočili a stanuli před dveřmi s číslem VIII. Vzápětí se ozval podrážděný, ječivý štěkot.

„Ukážu vám na pokusných psech některé projevy, která jsou stejné jako u neurasteniků. Všimněte si, jak budou reagovat na naši přítomnost,” řekl doktor Valerián.

Otevřel dveře a pustil maminku a Zbyňka dovnitř, sám zůstal v pozadí.

Zbyněk něco takového nečekal. Jako by se ocitl v psím pekle. Ucouvl a zakryl si uši dlaněmi. Psi skučeli, v očích měli děs a uši stažené dozadu, zadkem se tiskli na zadní stěnu.

„Proč se nás tak hrozně bojí?” vyhrkl Zbyněk. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval a mohl to ječivé kňučení poslouchat. Běhal mu při něm mráz po zádech.

Doktor Valerián je obešel a přiblížil se ke krajnímu kotci. Pes se stáhl do kouta, cenil zuby, sípal a škubal sebou dopředu, dozadu, jako by zoufale volil mezi útokem a útěkem.

Doktor Valerián přikročil těsně k mříži.

Teprve tohle psa vyprovokovalo. Slepě se vrhl dopředu, vyceněnou tlamou narazil na mříž, zaječel, padl na břicho a rychle se zase odplazil do kouta.

„Mají panický strach z člověka,” řekl doktor Valerián a vedl je pryč. Na chodbě se s nimi zastavil: „Pokud se člověk nechová vyzývavě, nezaútočí. Ale i když se k útoku odhodlají, je to jen takovýhle zbabělý pokus. Není třeba se bát. Zásadou by mělo být nepřibližovat se dřív, dokud pes sám nenaznačí, že k němu smíme.”

„A to se bojí každého člověka?” zeptal se Zbyněk. „I třeba toho, kdo jim dává žrát a kdo se o ně stará?”

„Zpočátku každého. Neurastenik nepozná ani svého pána. Je pro něho cizí a děsí ho jako každý jiný člověk. Jeho převýchova je obtížná a zdlouhavá. Zavedu vás teď k psům, kteří se už částečně komplexů zbavili, abyste viděli rozdíl v chování.”

Šli chodbou pořád dál, zahnuli za roh a pak ještě jeden a byli kdesi pod opačnou stranou budovy. Zbyněk nahlížel do výklenků, každé dveře byly označeny římskou číslicí, zatímco kotce, jak si před chvíli povšiml, označovala arabská číslice. Hádal, za kterými dveřmi by mohl asi být Cir. Minule se zapomněl podívat a polohu si taky nezapamatoval, protože tady mohl člověk chodit pořád dokola jako v bludišti.

Byl tu najednou naprostý klid, až na to hučení klimatizace.

„V týhle chodbě psi nejsou?” zeptal se Zbyněk.

„Psi ne, ale máme tu i jiná laboratorní zvířata. Například králíky a kozy. Chceš se na ně podívat?” obrátil se na něj doktor Valerián.

„Chtěl bych se podívat na Cira.”

„Teď jdeme za Rexem,” řekl doktor Valerián.

„Copak vy všechny psy tady znáte?” podivila se maminka.

Doktor Valerián se zasmál: „Myslíte jako, jestli nemají na krku ceduli s číslem? Tak to ne! Každý pes je svým způsobem osobnost a má svůj charakter a my ho musíme dobře znát…”

Obracel se na ně, chvílemi šel pozpátku a svůj výklad doprovázel gesty, jimiž vyplnil skoro celou šířku chodby.

„Táhle znalost hraje v našich pokusech důležitou roli. Jméno patří k psovi jako jeho tvář. Když na ně nereaguje, bývá to příznak vážné duševní poruchy. Takový pes zapomene i na většinu návyků. Musí se s ním pak zacházet jako se štěnětem. Učit ho postupně všechno úplně od začátku. Znamená to doslova ho rozmazlovat. Musíte využívat toho, o čem víte, že to měl rád. Pamlsky, mazlení, hry. Vypracovat nové návyky, to chce dokonce větší trpělivost než u štěněte, protože dospělý pes se učí hůř.”

„Zbyněk z něj nespustil oči ani pak, když měl před sebou zase jenom jeho záda. Čím víc ho poslouchal, tím víc mu věřil. Připadalo mu, že má ty své laboratorní psy doopravdy rád.

„Tak tady to je. Běžte napřed. Rex, to je ten v šestce, hned vpravo na kraji,” řekl doktor Valerián a sám zůstal za dveřmi.

Sotva vešli, psi hned ucouvli do kouta a bázlivě je sledovali. Pak zřejmě maminka překročila nějakou neviditelnou hranici. Rex se naježil, stáhl uši a začal fistulí kňučet, jeho chování bylo podobné jako u psů, které viděli předtím, snad jen jeho děs byl o poznání méně úporný.

Když potom doktor Valerián vešel a začal na Rexe mluvit, pes se rychle uklidnil. Doktor Valerián otevřel dvířka kotce, klekl si a napřáhl k Rexovi paže.

„No pojď! Ukaž, jestli seš rád, že jsem přišel…”

Rex se k němu připlazil, doktor Valerián ho pohladil a podrbal na krku. Pes ho chvíli očichával a pak mu olízl ruku.

„Ještě pár dní, Rexi, a pustím tě na procházku. Zase budeš moct řádit na zahradě!”

Doktor Valerián se k nim obrátil a poznamenal: „Říkáme tomu zahrada, ale je to prachsprostý dvorek. Takový výběh, nic víc. Ale zaplať pámbů za něj.” Ještě Rexe poplácal a pak mu přikázal: „Sedni!” a zavřel mříž.

Rex seděl a doktor Valerián obcházel kotce a s každým psem promluvil pár slov.

„Zůstaňte tu a ještě je chvíli pozorujte,” řekl mamince.

Sotva odešel, psi zalezli do kouta a jejich kňučení už zase poznamenala úzkost. Zbyněk radši honem vyběhl na chodbu.

Doktor Valerián jim k tomu, co právě viděli, potom řekl:

„Mezi první a druhou skupinou psů je ve vývoji rozdíl asi dvou týdnů. U obou skupin se projevily příznaky silného šoku, který byl vyvolán transfúzí velkého objemu umělé krve. Jak se umělá krev v organismu odbourává, neurastenické příznaky slábnou a psi se vracejí do normálního stavu. Ovšem u silně traumatizovaných psů rehabilitace neprobíhá zdaleka tak rychle. To, co u našich psů dosáhneme za týden, podaří se u nich za měsíc.”

Zbyněk začínal tušit, proč jim to doktor Valerián všechno ukazuje a proč je takhle poučuje, ale bál se ho na to zeptat přímo. Udělala to maminka.

„Zřejmě má tahle exkurze nějakou souvislost s Cirem, ne?”

„Ano, je to tak,” přisvědčil doktor Valerián. „Cir prožívá něco podobného, i když jeho úzkostné reakce nejsou tak prudké. Ale to je spíš dáno rasou a původně klidným temperamentem. Bohužel jeho převýchova kvůli tomu nebude ani snadnější, ani rychlejší. Všechno, co ho postihlo, má u něj hlubší a trvalejší dosah. Ale přece jen nám dává jeho silný charakter jednu naději. Po operaci se rychle zotavuje. Kdyby byl člověk, asi bychom o něm řekli, že má silnou vůli k životu. U člověka by trvala rekonvalescence měsíc až šest týdnů, u Cira můžeme očekávat uzdravení už za pár dní.”

„Hlavně že se to lepší,” oddechla si maminka.

„Moment, abyste mi dobře rozuměla,” změnil doktor Valerián náhle tón. „Duševní zdraví sám nezíská. Někdo mu bude muset pomoct. A to je jen první stadium. Pak přijde zdlouhavá rekonvalescence. Obojí bude vyžadovat velkou obětavost. Věnovat mu nejen čas, ale vytvořit pro jeho uzdravení podmínky. Ten, kdo se takového úkolu ujme, za ním bude muset denně docházet. A až se Cirův stav zlepší a pustíme ho domů, vzniknou další problémy. Bude nutné zajistit klidné a bezpečné místo, izolovat ho zpočátku od cizích lidí. A taky bude potřebovat pohyb, hodně pohybu, a to nepůjde zajistit jinak než v noci, kdy jsou ulice liduprázdné …”

Doktor Valerián se odmlčel a dával jim čas, aby si všechno, čím je doslova zavalil, mohli uvážit. Zbyněk už chtěl vykřiknout, že je ke všemu odhodlaný, ale doktor Valerián ho předešel a obrátil se na maminku:

„Právě proto se vás musím zeptat, jestli máte možnost takové podmínky zajistit a tolik péče mu věnovat. Nechci na vás odpověď okamžitě. Dal jsem vám ty články, máte tedy představu, jak se takový bázlivý pes chová. Dobře zvažte své síly.”

„A co by s ním jinak bylo?” vyhrkl Zbyněk.

„Nejlépe přenechat ho nějakému zkušenému chovateli,” odpověděl doktor Valerián.

„A kdyby ho nikdo nechtěl?” Zbyňkovi prolétlo hlavou, že se to už jednou málem stalo …

„Pak by asi musel zůstat u nás.”

„A vy byste ho vyléčili?”

„Nikdo z nás nemá tolik času, aby se mu mohl podle potřeby věnovat. Mohli bychom ovšem jeho trýzeň mírnit určitými léky, to ano,” řekl doktor Valerián.

„A dělali byste na něm pokusy?”

„Tady nechováme společenské psy, ale laboratorní zvířata,” odpověděl mu nepřímo doktor Valerián.

„Mami, že ho tu nenecháme? Viď, že ne!”

Zbyněk chytil maminku za paži a chtěl do ní napumpovat stejné odhodlání, jaké pociťoval sám. Vzala ho kolem ramen a najednou se o něj opřela jako o dospělého.

„Budou Cirovy reakce nebezpečné? Mohl by třeba zničehonic zaútočit?”

„jestli agresivní chování sama nevyprovokujete, pak se ho nemusíte obávat. Ukázal jsem vám, proč a jak takoví psi útočí. Zásadou je vždycky vyčkat, dokud pes sám nenaznačí, že se smíte přiblížit. Časem si na vás zvykne, přestane se vás bát, a naopak bude u vás vyhledávat ochranu před ostatními lidmi,” vysvětlil doktor Valerián a malinko se při té poslední větě usmál. Alespoň Zbyňkovi to tak připadalo.

„Kdy bude možné začít u Cira s převýchovou?” zeptala se maminka.

Doktor Valerián ji znovu nabádal: „Neukvapujte se. Všechno si promyslete. A zvažte i to, že větší vyhlídky na úspěch by měl chlapec než vy. Předpokládám, že byl s Cirem ve větším kontaktu. A pokud jde o mě, můžete počítat s tím, že bych asistoval.”

Maminka se zamyšleně dívala na Zbyňka a svírala mu rameno. Už věděl, jak se maminka rozhodne.

„Promýšleli jsme si to celý týden, viď, Zbyňku,” řekla, a když rychle přikývl, pokračovala: „Vlastně jsme o tom rozhodli, už když jsme si Cira na sídliště brali. Patří k nám do rodiny. Pokusíme se udělat, co se dá. A doma se mu přizpůsobíme. Nějaký čas to musíme vydržet.”

Doktor Valerián se usmál, jako by i jemu spadl kámen ze srdce. A obrátil se na Zbyňka: „Tak co, troufneš si na to?”

„Budu za Cirem chodit každý den. A začneme třeba hned” Skoro to vykřikl.

„Dnes by to ještě nemělo smysl. Dostal poslední dávku uklidňující injekce. Ale přijď zítra touhle dobou. Zatím mu tu můžeš nechat nějakou osobní věc, nejlépe část oděvu, aby si ihned od začátku přivykal na tvůj pach.”

Zbyněk se bez dlouhého přemýšlení zul a stáhl podkolenku.

„Zbyňku, to snad ne!” vyhrkla maminka.

Doktor Valerián se zasmál: „Jen ho nechte, uvažuje naprosto správně. Ukaž,” vzal podkolenku a strčil ji do kapsy. „Zanesu mu to, než se probere z omámení.”

Vyvedl je ze spleti chodeb a v hale se s nimi rozloučil. Zbyněk se za ním díval, jak se vrací do suterénu. Napadlo ho, že povolání, při kterém člověk musí rozumět psům, je určitě zajímavé a že by docela rád jednou něco takového dělal. Maminka už stála před vchodem a rozevírala deštník. Pospíchal za ní. Auto měli zaparkované na konci jednosměrky. Jak skákal mezi kalužemi, cákala mu na holý kotník voda. Vytrvale a hustě pršelo, ale Zbyňkovi déšť nevadil. V tom byli s Cirem stejní.

Měl plnou hlavu toho, co jim doktor Valerián pověděl, a jenom se strachoval, aby něco důležitého nezapomněl. Cestou domů probíral s maminkou všechno, co viděli a co se dověděli.

„Na něco jsme přece jen nemysleli,” řekla najednou maminka a starostlivě pohlédla na Zbyňka, který si hověl na zadním sedadle. Hned se zase věnovala řízení. „Těšil ses přece, že budeš o prázdninách se Štefanem …”

„Já na to myslel, mami. O rok to odložím.”

Maminka na to nic neřekla. Až pak, když už byli skoro na sídlišti, prohodila: „Terezka tam pojede sama. Aspoň bude mít Hanka o jednu starost méně.”

5. KAPITOLA

Pršelo celou noc. Večer Zbyňka ukolébalo šuměni a pleskání za pootevřeným oknem a ráno ho probudila poštovní dodávka, která letěla ulicí na křídlech z rozstříknuté vody. Zbyněk spal opět ve svém pokoji a už ho tu nic neděsilo. Ani pohled na vyleželé místo na Cirově slamníku, ani žádné těžké sny. Spal tvrdě a začínal den s jasným čelem.

Dneska na něj nebude muset Jirka zvonit!

Zbyněk dělal všechno tak, jako kdyby šel s Cirem na ranní procházku. Pospíchal ven, přestože věděl, že až se Cir vrátí, bude s ním chodit ven naopak, pozdě v noci. Teď ráno ale myslel na zdravého Cira a takový on zase bude, dřív nebo později, ale bude! A Zbyněk pospíchal ven, i když okno na jedné i druhé straně poskytovalo stejný obraz — jako by někdo hodil na paneláky šedivou chlupatou deku. Vítr ji trochu nadzvedal a současně rozháněl déšť. Alespoň na chvíli. Drobné kapky visely ve vzduchu pořád.

Jirka se vykodrcal se svým každodenním nákladem a vrátná za ním poštu zase zamkla. Vypadal v černém gumáku, který skoro coural po zemi, jako bachratý brouk. Gumák mu nadouvala plná brašna. Přes vozík měl převázaný igelit. Chvíli mu trvalo, než zjistil, že neprší.

„Ukaž, já ti to vezmu!” zavolal Zbyněk a pospíchal k němu, když viděl, jak se Jirka pachtí a pokouší se z toho starodávného pláště vymotat.

„Ahoj,” zabručel Jirka. Měl očividně špatnou náladu. Přesto Zbyňkovi ochotně přenechal jak brašnu, tak gumák.

Zbyněk hned nevěděl, co je těžší. Jako co si má hodit přes rameno a co nést jen tak pod paží.

„To čekáš, že přijde krupobití, že sis vzal pancéřovej kabát?” pokoušel se Jirku vyhecovat, když viděl, že se dál škaredí na celý svět.

Jirka jen něco mrzutě zamručel a potom se zeptal:

„Co novýho s Cirem?”

Řekl to ale tak nějak divně. Jako kdyby na to nebyl ani nijak zvědavý. A když mu Zbyněk začal líčit včerejší návštěvu, jenom poslouchal a vůbec na nic se neptal. Nakonec prohodil nemastně neslaně:

„Tak to je dobrý, že za ním dneska jdeš.”

„Člověče, co je to s tebou?”

Trvalo chvíli, než to z něj Zbyněk vypáčil. Jirkovi se o tom nechtělo mluvit.

„Vlastně je to děsně pitomý.”

„Ale dělá ti to starosti, jak vidím!”

„Protože mi táta nevěří. Myslí si, že jsem se kolem toho motal, i když mu říkám, že jsem tam byl jen náhodou. Máma se taky divně tváří. To víš, když přijdou esenbáci a hodinu tě zpovídají, každej si myslí, kdoví cos neprovedl.”

„To ještě pořád kvůli těm patronám?” zarazil se Zbyněk. „Za mnou totiž taky byli.”

„Teď jsem zas podezřelej kvůli tomu skladišti, co před rokem vyhořelo. Někdo jim nakukal, že nás tam s Čmejlou párkrát viděl.”

„V tom skladišti?”

„Totiž když měl Čmejla ještě králíky, tak jsme tam chodili na trávu. Kolem novostaveb máš samou pejřavku a bodlák. Pak to tam stejně rozjezdily požárnický cisterny. Chodit po sídlišti s pytlem a vybírat chleba z popelnic se Čmejlovi samozřejmě nechtělo, tak králíky prodal.”

„Takže ty a Čmejla jste podezřelí kvůli králíkům, který už dávno nemáte. To je teda gól!” zasmál se Zbyněk.

„Čmejla se má! Ten si odjel na tábor,” zabručel Jirka.

„No jestli je pod stanem, tak má asi plnou hlavu starostí, kde co usušit,” poznamenal Zbyněk a utěšoval Jirku: „Až se vrátí, tak dosvědčí, cos říkal, a bude to.”

„Jenomže oni za ním chtějí jet a Čmejla bude naštvanej, že jsem je za ním poslal. Už toho mám dost, aby na mě někdo pokřikoval, že jsem udavač.”

„Nic si z toho nedělej. Některý kluci jsou prostě od přírody natvrdlý,” bral to Pavlovo a Evženovo vyvolávání na lehkou váhu.

Drobně se rozpršelo.

Zbyněk se navlékl do toho černého gumáku a schoval pod něj brašnu s novinami, kterých už hodně ubylo.

„Co budeš dělat, až to rozneseme?” zeptal se.

„Vyrábím boudu pro psa, ale když takhle cedí, tak nevím.”

„Pojď k nám. Postavíme autodráhu a rozdáme si to.”

„To by šlo,” přestával se mračit Jirka. , Když mu potom Zbyněk doma ukazoval, kde spí Cir, Jirka byl zase plný zájmu jako jindy.

„Tohle je Cecilka,” podal mu Zbyněk ohryzanou kuželku s namalovaným obličejem. „Když byl Cir ještě štěně, pořád ji přenášel z místa na místo a chtěl, abysme mu ji taky schovávali. On ji vyčenichal hned, ale já to vždycky hledal hodinu.”

„Tak mu ji vem, ať si má s čím hrát,” radil mu Jirka.

Jirka odcházel až pozdě odpoledne a Zbyněk rovnou pospíchal na autobus s taškou plnou Cirových věcí.

„Výborně,” pochválil ho doktor Valerián, když se s ním o půl páté setkal. „Každá maličkost, která dřív hrála v Cirově životě nějakou roli, na něho může kladně zapůsobit.”

Zavedl Zbyňka do přípravny žrádla.

„Měl rád bramboračku?” zeptal se.

„Měl rád všechny polívky, co máma vaří,” odpověděl Zbyněk a vytáhl z tašky Cirovu misku na žrádlo.

Doktor Valerián ji zpoloviny naplnil hustou zeleninovou polévkou z bandasky. Zbyněk držel pořád misku nastavenou. Polévka byla tak hustá, že sběračka v bandasce stála.

„Nesmíme ho překrmovat,” řekl doktor Valerián s úsměvem, „musíme dbát především o zdravou výživu.” Na chodbě Zbyňka upozornil: „Cira jsme přestěhovali, aby byl sám.”

U dveří číslo XV zůstali stát. Doktor Valerián odšoupl kryt a objevilo se malé zasklené okénko. Nakoukl dovnitř. Potom se obrátil na Zbyňka:

„Cir si musí nejdřív na tvou přítomnost zvyknout.. Zatím se k němu nepřibližuj. Uvnitř najdeš tyč, kterou mu žrádlo podsuneš pod mříž. Vedle dveří mu natoč do misky vodu na pití. Buď klidný a mluv na něj. Co tě napadne. Ale nedívej se mu do očí, pes to považuje za projev nepřátelství. Zůstaň u něj tak doluho, jak to vydržíš. Potom to tady zavři a zavolej mi z vrátnice. Počkám ve své pracovně.”

Zbyněk vstoupil do místnosti, která byla menší než ty, které zatím viděl. Byly tu jen čtyři kotce a v tom zadním rozeznal obrys Cira. Světlo sem dopadalo sklepním oknem, které bylo až skoro u stropu a na úrovni venkovní dlažby. Cirův kotec byl v přítmí. Zbyňkovi chvíli trvalo, než si po zářivkovém jasu přivykl na šero.

Cir bázlivě kňučel a sípal, a když narazil zadkem do zadní stěny, bolestivě zasténal. Obvazy mu už sundali, měl rány přelepené křížem náplastí. Zbyněk se mimoděk otočil, aby se ujistil, jestli si počíná správně, ale doktora Valeriána neviděl. Dočista zapomněl, že tu bude sám. Teprve když si to uvědomil, pohlédl ke kukátku ve dveřích. Dvakrát se zatemnilo. Vypadalo to jako souhlasné mrknutí.

Zbyněk nehybně stál a potichu mluvil. Cir mu odpovídal sípotem a sténáním.

„Já vím, že se mě bojíš… že mě nepoznáváš… že nevíš, že seš Cir… že se bojíš světla a všechno je pro tebe neznámý … ale to se změní… jen se upamatuješ na nějakej pach … pak se ti v hlavě rozbřeskne . . budeme si zase spolu hrát… kvůli tomu jsem tady … a budu za tebou chodit každej den … zítra přijdu zas, ale nesmíš se mě tolik bát… povím ti třeba o Jirkovi, on chce taky psa… nejraději by takovýho, jako seš ty …

Zbyněk posunul misku k mříži a čekal. Postrčil ji do kotce a zase čekal. Cir to měl k misce dva kroky, ale ani se nehnul, jenom se pořád tlačil do kouta. Zbyněk natočil do druhé misky vodu. Cir si jí vůbec nevšiml. Buď neměl hlad ani žízeň, nebo se tak Zbyňka bál.

„Cire, tak si vezmi aspoň Cecilku!”

Dal mu ji k mříži, aby si ji sám skutálel tlapou dovnitř, až bude chtít. Mluvil pořád dokola. Dosáhl aspoň toho, že Cir přestal kňučet a sténat a jenom tichounce sípal.

„Koukej, tohle je tvoje činka… tu ti tady taky nechám, a přinesl jsem ti i deku z tvýho pelechu … to aby ses aspoň trochu cítil jako doma…”

Venku se rozpršelo, a jak kapky dopadaly na dlažbu před oknem, vyskakovaly malé vodotrysky a skrápěly sklo.

Zbyněk poprvé pozoroval takhle zblízka, jak déšť dopadá na zem.

„Cire, tys byl vždycky celej šťastnej, že můžeš lítat v dešti… že se ho ani teď nebojíš?”

Cir se nehýbal. V tom temném koutě nebyl skoro vidět. Zbyněk se tam raději ani nedíval, aby se nestřetl s jeho bázlivýma očima. Hleděl oknem ven a líčil Cirovi, co tam vidí:

„To ti je legrační… kapky zvedají nohy a jdou jako husy pěkně za sebou… vítr je najednou popožene, začnou vyplašeně poskakovat a pak se zase seřadí a štrádujou před oknem zase na opačnou stranu… vždycky jednou sem a pak zase tam… cáká to po nich až na sklo… a nějak se venku smráká …”

Opravdové šero Zbyňkovi připomnělo, že už by měl jít.

„Abych nezapomněl, mám tě pozdravovat od táty. Tak ahoj zítra, Cire!”

Vrátný mu pak vytočil číslo pracovny doktora Valeriána a předal mu telefon.

„To je dobré. Žádné zázraky čekat nemůžeme,” řekl doktor Valerián, když mu Zbyněk vylíčil, jak se Cir choval. Dal mu nové instrukce: „Zítra a pozítří zkusíš to samé. Já tu nebudu, ale ujme se tě pan Kohoutek. Ve vrátnici o tobě budou vědět.”

„A v kolik mám přijít?”

„Zase k večernímu krmení.”

Zbyněk vrátil sluchátko vrátnému. Na hodinách v hale bylo už deset minut po osmé. Dostal hroznou chuť na bramboračku — voňavou, hustou, z které se kouří. Měl to domů s přesedáním asi padesát minut. Snad cestou neumřu hlady, povzdechl si. Čekal na liduprázdné zastávce, až něco pojede.

Když přišel domů, v pokoji byla puštěná televize a před ní v křeslech si hověly Petra s Terezkou. Terezka na něj hned vyjela:

„Kdes byl tak dlouho, Petra na tebe čeká!”

„To mě těší,” ušklíbl se. „Kde je máma?”

„U sousedů. Petra ti chce něco důležitýho říct.”

Petra mlčela. Nechávala za sebe mluvit Terezku.

„Chce tě o něco poprosit. Petra totiž slíbila …”

„Co je k večeři?” rázně ji přerušil.

„Vajíčková pomazánka.”

Zbyněk zklamaně otevřel lednici. Terezka na něj znovu naléhala:

„Petra slíbila svojí mamince, že tě poprosí, aby ses přimluvil za Pavla.”

Zbyněk si ukrojil dva krajíce přes celý bochník, namazal si je máslem a na to tlustě pomazánkou. Terezka před něj postavila hluboký talíř.

„Jsou k tomu papriky. Že to pro Petru uděláš?”

Byly to sladké rajčinové kapie. Ty měl Zbyněk moc rád. Hned se do jedné zakousl, jen to křuplo. Měl plnou pusu a blaženě přivíral oči. Zahuhlal:

„Co je s Pavlem?”

Petra vstala, ale zůstala schovaná za matným sklem dveří. Jako kdyby se styděla:

„Máma si dělá starost, že kvůli tomu vyšetřování nebude moct odjet na tábor. Esenbáci mu řekli, že tu bude muset zůstat, dokud se to nevysvětlí s těma patronama. Kdybys mu ale dosvědčili, že do žádný novostavby nelezl, třeba by mu dovolili, aby jel.”

„Já už jsem jim to říkal, Pavel je za mnou sám poslal,” zamračil se Zbyněk.

„A nemohl bys jim to říct ještě jednou, jako že tam doopravdy nebyl, on na to mámě přísahal.”

„To mám jít na okrsek a znovu blábolit to samý?”

„Já nevím,” hlesla Petra.

„No vidíš, já taky ne,” zabručel Zbyněk, ale pak přece jen něco Petře slíbil: „Jestli za mnou znovu přijdou a budou se vyptávat, tak jim to podrobně zopakuju.”

„Tak dík,” řekla Petra a obrátila se na Terezku: „Už je pozdě, já musím běžet.”

„Nedokoukáš se se mnou na televizi?” žadonila Terezka.

„Dívej se a zítra mi povíš, jak to skončilo, jo?”

Terezka ji vyprovodila k výtahu a pak honem skočila do křesla před obrazovkou.

Zbyněk přemýšlel o Pavlovi. Věřil, že v té krádeži nemá prsty. Ale kdo to má na svědomí… Evžen ….? To by Pavel už dávno s brekem vyklopil… mohli to udělat jiní kluci… třeba ti, co podpálili to skladiště a které doteď nezjistili… anebo to mohli udělat chlapi z hospody… ano, do hospody chodí přece i ti ze stavby… třeba si chtěli jen tak vystřelit, aby naštvali Zavadiláky, kteří na ně věčně remcají… takovou scénu ostatně Zbyněk sám zažil…

Maminka se vrátila a vyptávala se na Cira. Terezka najednou taky pozorně poslouchala.

„Celou cestu jsem se těšil na bramboračku, že mi ji uděláš!” zakončil Zbyněk líčení vyčítavým tónem.

„Už jsi večeřel?” trhlo to s maminkou, pak ale uviděla na platu umytou misku a talíř. „Musels mít pořádný hlad!” usmála se.

„A kdes byla ty?” zabručel Zbyněk.

„Jen tak, popovídat si. Jo, Terezko, poslyš, pan Zachar se zlobil, že mu někdo háže noviny do popelnice. Nevíš o tom něco?”

„Já nic takovýho nedělám,” rozhořčeně se ohradila Terezka. „To určitě udělali kluci!”

„Tys nějaký viděla?” zeptal se Zbyněk.

„Ne. Ale podobá se jim to!” usoudila Terezka.

„Spíš se to podobá mrňatům!” odsekl Zbyněk.

V sobotu je všeho víc. Noviny jsou tlustší o víkendovou přílohu a vycházejí nejžádanější týdeníky. Jirka ani všechno naráz nepobral. Zbyněk běžel domů pro jejich dvoukolák. Jirka zatím na lavičce před poštou prohlížel Svět motorů.

„Mrkni se na to, jsou tam fantastický auťáky ze ženevskýho autosalónu.” Vzal od Zbyňka vozík a šel naložit zbytek.

Bylo chladno a pod mrakem. Skoro to vypadalo, jako kdyby prázdniny už končily.

„Dneska budeme úplná těžkotonážní kolona!”

Jirka měl i druhý vozík plně naložený. „Jindy musím vždycky v sobotu dvakrát a zabiju tím skoro celý dopoledne. Ani nevím, proč si lidi ty sobotní noviny vůbec předplácejí, když jsou stejně pryč!”

Zbyněk mu pak podrobně vyprávěl, jaké to bylo u Cira.

„Jsem zvědavý, jestli si Cir vezme Cecilku, když jsi mu ji tam tak narafičil!” zasmál se Jirka.

„Jenže stejně nebudu vědět, jestli, ji doopravdy poznal, nebo po ní jen tak ze zvědavosti hrábl.”

A Zbyněk se to nedověděl ani odpoledne, když ho pan Kohoutek přivedl k patnáctce a nakukovali dovnitř okýnkem. Cecilka se povalovala za mříží, ale mohla se tam zakutálet, když Cir dovnitř tahal deku. Tu měl zmuchlanou v koutě.

Pan Kohoutek byl důchodce, který sem v sobotu a v neděli docházel. Sám měl doma taky psa. Byl to jezevčík a byl hodně starý. Tak starý, že se už nevyhrabal ani do schodů a pan Kohoutek ho musel pokaždé vynést v náruči. Tak starého psa si Zbyněk ani neuměl představit. Nechtěl na to myslet, co bude s Cirem, až jednou bude takhle nemohoucí. Měl dost starostí s tím, v jakém stavu byl teď.

Pan Kohoutek připravil pro Cira brambory s tvarohem a se škvarky. Zbyněk vytáhl tyčí misku, přesypal do ní z hrnce žrádlo a misku zase podsunul pod mříž. Škvarky voněly a Cir dlouho odolával. Nakonec se přece jen osmělil. Rychle si zatáhl čenichem misku do kouta. Zbyněk na něj skoro dvě hodiny mluvil a pan Kohoutek zatím obcházel ostatní zvířata.

„Měl jste pravdu s těma škvarkama,” řekl mu Zbyněk, když spolu odcházeli. „Cir to sežral.”

„Všichni moji psi měli rádi škvarky, ať to byl ovčák Tonda nebo Tonda knírač.”

„A to jste dal každýmu stejný jméno?” divil se Zbyněk.

„To jméno po sobě dědili. Člověka to spíš přebolí, když má za Tondu zase Tondu. Jezevčík je už čtvrtej. Ale nevím, jestli ještě ňákýho budu mít, až mi umře. Se mi zdá, že už na to budu moc starej.”

Pan Kohoutek bydlel nedaleko od ústavu. Zbyněk stál na zastávce tramvaje a díval se za ním, jak jde ulicí. Opravdu byl starý. Zbyněk si vzpomněl na dědečka. U něj si stáří ani neuvědomoval. Asi proto, že on sám o něm nikdy nemluvil. Možná na to ani neměl čas, pořád někde něco dělal a s někým si povídal. Stáří je nápadné u smutných lidí, kteří už nemají kolem sebe nikoho, na koho by se mohli usmívat. Když Zbyněk nastoupil do tramvaje, pozoroval staré lidi a odhadoval, kam se kdo asi vrací.

Před vchodem u jejich domu čekal Pavel. Opíral se o zídku a odlupoval kachle. Zídka byla obraná jak perníková chaloupka. Ale Pavel všechno na svědomí neměl, leccos odpadlo samo, něco popadalo, když holky hrály s tenisákem školku. Sotva Zbyňka uviděl, odlepil se od zídky a šel mu pomalu naproti.

„Ahoj, tak co je s Cirem?” zastoupil mu cestu.

„Uzdravuje se.”

„To jsem rád,” usmál se nejisté. „Vím o něm od Petry. Ta mi to vždycky poví. Nebo to z ní prostě vytáhnu. Jako to, že k němu teď každej den chodíš.”

„Jo. Zrovna jdu odtamtud. A jsem z toho pořádně utahanej,” dával mu Zbyněk najevo, že se s ním nemíní zastavovat. Pavel se k němu ale presto připojil a hučel do něho:

„Mě to mrzí, co se tehdy Cirovi stalo. Ty si určitě myslíš, že to byla moje vina, ale nebyla. Kluci se letěli kouknout, jak se rvete, a já ho sám neudržel. Chtěl jsem ti to už dávno říct, protože mám pocit, že ses na mě kvůli tomu hrozně naštval.”

„Tohle ti nevyčítám. To jsem si zavinil sám,” zabručel Zbyněk. Pavel se kolem něj motal tak, že se nakonec chtě nechtě musel zastavit.

„Počkej, tak mi řekni na rovinku, co mi teda vyčítáš!”

„Třeba to, jak ses zachoval předtím, než se to stalo. Připojil ses k Evženovi, když provokoval.”

„Copak jsem moh vědět, že to tak skončí? Tys to taky nevěděl,” vyhrkl Pavel o stupínek lítostivěji.

„Hele, nenamáhej se. Jestli chceš, abych ti dosvědčil, žes nikam nelezl, tak to už jsem řekl hned, když jsi je za mnou poslal a pokoušel ses to na mě shodit.”

„Nechtěl jsem tě shodit, to rozhodně ne. Když je k nám ale Ctibor prvně přivedl, byl jsem hrozně zmatenej. V takový situaci se cejtíš blbě, i když jsi nic neprovedl.” Pavel z toho byl snad doopravdy nešťastný a zkroušeně přiznával: „Pořád mi teď vyhrožujou, že dokud se to nevysvětlí, že nikam nesmím. Jako kdybych něco zapíral! Ale já fakticky pro žádný patrony nikdy nelezl, přísahám! To ty přece víš, a kdybys mi to dosvědčil, tak by mě pustili. Mám jet s Petrou na tábor.”

„Víš co? Ať ti to dosvědčí Evžen. S ním sis to upekl,” řekl Zbyněk unaveně. Pavlova dotěrnost ho udolávala víc než všechny denní starosti. Uvědomil si, že Pavel svým způsobem umí být překvapivě silný. Chtěl kolem něho projít, ale Pavel se ho chytil jako poslední naděje a vyhrkl:

„Evžen dneska odjel do Jugoslávie.”

Zbyněk se skutečně podivil: „Tak jeho se to netýká?”

„Ale jo, jenomže jemu to vyžehlil táta.”

„No tak vidíš! Tak tobě to může vyžehlit máma, a máš to!”

Pavel bezmocně pokrčil rameny: „Kdyby to šlo …”

Zrovna v místě, kde teď stáli, byl chodník pomalovaný ,— modré, žluté a červené princezny se usmívaly na Pavla a on se na ně mračil a té nejbližší umazával lokny. Při tom vědoucně pokyvoval hlavou a znovu si povzdechl:

„Jo, kdyby to šlo!”

„Tak já jdu, ahoj!” řekl Zbyněk.

Pavel mu byl v mžiku v patách a znovu do něj bučel:

„Viď, že jim to řekneš? Tobě to uvěří, protože seš tu novej. Já jim řeknu, aby se tě na to znovu zeptali…“

Zbyněk stál ve výtahu a Pavel držel dveře, aby nemohl odjet. Doprošoval se: „Nic ti to neudělá, když to řekneš, a mně to hrozně pomůže. Jestli to pro mě uděláš, já na to nikdy nezapomenu.”

Zbyňka najednou ta Pavlova nebetyčná podlézavost naštvala.

„Mě už do ničeho netahej! A přestaň dolejzat!”

Pavlovi ještě chvíli trvalo, než pochopil, že tu hloupě stojí. Najednou zrudl a plný záště zasyčel:

To ty dolejzáš! A k tomu za Zavadilákama! Ale nemysli si!“

Zbyněk už měl všeho dost, sáhl po dveřích, aby zavřel, a Pavel znovu našel svou odvahu:

“Jen si dolejzej za Ctiborem! Za tím udavačem! My víme, žes nás zradil, a to ti jen tak neprojde!”

Vlez mi na záda, pomyslel si Zbyněk.

Druhý den si liboval, že může zase jednou lenošit, protože je neděle, nejsou žádné noviny a nemusí nikde pendlovat. Jen tak mimochodem ho napadlo, že uvažuje jako Jirka, a spokojeně se usmíval. Do škaredého deště, s kterým neurvale cloumá vítr, by se mu ani trochu nechtělo. Taky ho napadlo, že by měl konečně napsat tátovi. Posledním dopisem ho asi vylekal, určitě čeká na novou zprávu, co je s Cirem. Venku bylo tak pošmourno, že si musel rozsvítit lampičku na stolku, aby na psaní vůbec viděl. I v jiných oknech kolem se svítilo. A právě když se chystal, že začne psát, přišel pan Zachar. Byl z toho počasí taky zamračený.

„Řekli mi, že pomáháš tomu klukovi ze Zavadilky roznášet noviny, tak se tě jdu na to zeptat. Párkrát jsem našel štos novin v popelnici, ty moje byly asi mezi tím, protože jsem žádný nedostal. A včera jsem nedostal ani Svět motorů, ani program televize. Je to divný, nezdá se ti?”

Zbyněk se zarazil a chvíli vzpomínal, jestli vrátil do vozíku časopis, který si prohlíželi. Určitě ano, navíc si pamatoval, jak to strkal do schránky.

„Musel vám to asi někdo vzít, protože my to tam dávali.”

„Ještě nikdy se mi noviny neztrácely, až najednou teď. Neusnadňuje si ten tvůj kamarád občas práci?”

„To neznáte Jirku! Ten je na tahle hrozně opatrnej. Má na to seznam a pokaždý to přesně kontroluje.”

„Kluk by vůbec neměl takovouhle práci dělat,” usoudil pan Zachar a chvíli se zase mračil na počasí. Skulinami kolem oken protahovalo a celé schodiště bylo jako rozladěná píšťala. Po jednom takovém zakvílení to s panem Zacharem trhlo a jeho pohled padl zpátky na Zbyňka. Rozmrzele se ho zeptal: „A nestrčili jste to do kaslíku někomu jinýmu?”

„Ne, určitě jsem to dával do vašeho. Máte na něm velkou kovovou destičku se jménem.”

„No dobře. Tak tomu klukovi vyřiď, ať mi radši nosí noviny nahoru do bytu. A kdybych nebyl doma, ať to strčí za lavici.”

Pan Zachar si pak vybíjel špatnou náladu na oknech. Bouchal do rámů, dotahoval kliky a zkoušel, jestli jsou všechna okna správně zavřená. Bral to po patrech nahoru.

Zbyněk mu slíbil, že to vyřídí, ale vzápětí na pana Zachara zapomněl, protože z výtahu se vyhrnuli Štefan a Hanka.

„Když je takhle škaredě, je nejlíp jít k někomu na návštěvu!” halasil Štefan.

Maminka a Terezka !e už taky slyšely a na chodbičce u dveří byl najednou veselý mumraj.

„Jdem domluvit, co se zbytkem prázdnin, ovšem jestli nezačíná nová doba ledová,” smál se strejda a zouval se.

Tereza si už odváděla Hanku do svého pokojíčku, aby se jí pochlubila, co vyrobily s Petrou.

Maminka hned začala něco chystat a Zbyněk líčil strejdovi, co se stalo a proč musí prázdniny u něho o rok odložit.

„Co kdybysme Hanku odpoledne nechali tady a jeli za Cirem spolu?” navrhl mu Štefan.

„Ty bys mě tam odvezl?” zaradoval se Zbyněk.

„No jasně. A zrovna bych se podíval na Cira kukátkem. Pustí mě tam, ne?”

„Určitě! Víš, že je ti doktor Valerián podobnej?” smál se Zbyněk.

6. KAPITOLA

Ten dopis tátovi, který začal už v neděli, psal na pokračování. Vždycky mu do toho něco přišlo. A večer se k tomu dostal jen na chvíli. Vracel se od Cira tak unavený, že sotva koukal. Ale stejně už brzo ráno znovu čekal u pošty na Jirku.

„Když vím, že seš tu, nějak líp se mi vstává,” přiznal se mu Jirka dneska.

„No jo, vždycky jsme tě s Cirem potkávali, když tě máma hnala jak nadmutou kozu. Tos ještě kamarádil jenom s Cirem, mě jsi bral jako konec vodítka.”

„Protože jsi byl Škvárobetoňák.”

„A co jsem teď?”

„Co já vím, co se z tebe vyklubalo,” zašklebil se Jirka.

O Jirkovi ještě Zbyněk tátovi nic nenapsal, tak to hned napravil:

Když tehdy ležel Cir zraněný na silnici, to Jirka mi pomohl, a pomáhá mi pořád a já jemu taky. A máme prima partu, jsme čtyři. Cir a já, Jirka a jeho pes. Zatím ho nemá, ale jen co si na něj vydělá, tak si ho pořídí. Už jsme pro něj spolu postavili boudu.

Cirovi se rány docela dobře hojí. Nejhorší ale je, že mu musím pořád povídat a já vždycky už za chvíli nevím co. To pak plácám samý nesmysly a melu, co se dá. Takový kecy jsi určitě v životě nezažil. No prostě hrůza!

Včera mě doktor Valerián pochválil, že mám cit pro zvířata. Ale on se dovnitř vždycky dívá jen okýnkem, takže neslyší ty řeči, co s Cirem vedu. Cir si už netahá misku do kouta. Klidně žere, i když otevřu dvířka a dívám se na něj, a taky začíná slyšet na své jméno. Nakoupil jsem piškoty, které měl vždycky moc rád, a dneska mu je nesu, protože začneme s prvním opravdovým experimentem. Já o tom zatím nic nevím, protože doktor Valerián mi vždycky všechno řekne až těsně předtím, než mě k Cirovi pustí. Prý aby se mi to zbytečně nehonilo v hlavě a neměl jsem z toho předstartovní horečku.

Úplně nakonec připojil své oblíbené P. S.:

Tenhle dopis ber jako čtyřdílný televizní seriál.

Pak zanesl dopis na poštu. Stoupl si do fronty u listovní přepážky a brzy nastražil uši, protože to, co zaslechl, se ho taky týkalo.

„Třeba se to omylem dostalo do jiné schránky. Neptal jste se sousedů?” pokoušela se vedoucí pošty uklidnit rozzlobeného staršího pána.

„Samozřejmě. Jsou na tom stejně. Už několik dní nic nedostali. Kdyby se to stalo jednou, tak bych s vámi souhlasil, ale tohle už je pěknej nepořádek!”

„Musím promluvit s doručovatelem, a ten tu už není. Každopádně to prošetříme a dáme vám pak vědět,” řekla vedoucí a podala mu papír a propisovačku. „Napište nám adresu, a kdy vám noviny nebyly doručeny.”

„A co bude s časopisy, které jsem nedostal? Některé si nechávám svázat.”

„Které to jsou?”

„Stoplusjednička a téčko.”

„Tak to bude horší. To jsou nedostatkový časopisy. Ale jestli se ukáže, že je to naše vina, rozhodně vám vrátíme část předplatného.”

„To mě teda vytrhne!”

Když ten nasupený pán odešel, vedoucí se podívala na ženu za přepážkou a jen si udiveně povzdechla:

„Chápeš to? Nakonec abysme ještě postavili ke všem schránkám stráže!”

Zbyněk měl v jednom okamžiku chuť zapojit se do hovoru, ale včas se zarazil. Nejdřív musí s Jirkou vypátrat, co za tím je. Škoda že nestačil přečíst jméno a adresu, když to ten člověk sepisoval. Bylo mu jasné, že Jirku čeká pěkná nepříjemnost.

Zbyněk se rychle rozhodl: musí zjistit, kde ten člověk bydlí, dopis počká. Zpovzdáli ho sledoval. Měl plán. Jestli zahne ke vchodu, rychle ho doběhne a nastoupí s ním do výtahu. Vystoupí ve stejným patře jako on a bude hned vědět, kdo to je. Sám s ním mluvit nechtěl, aby něco nepokazil.

Plán by mu málem vyšel, ale doběhl ke dveří, zrovna když zapadly. Ten člověk nastoupil do výtahu a zmizel. Zbyněk rychle odcouval, aby viděl aspoň na schodiště, ale až nahoru nedohlédl. Nevadí, řekl si, alespoň vím, že bydlí někde od pátého patra nahoru.

Uvědomil si, že za Jirkou už nestihne zajít. Měl tak právě čas vrátit se na poštu a zaběhnout domů pro piškoty.

Na jídelníčku pro laboratorní psy byla haše. Zbyněk nabral jako jindy z hrnce tři sběračky do kastrůlku, z kterého to pak přesype.

Doktor Valerián ho přitom seznámil s jeho dnešním úkolem:

„Nejdřív zkusíš Cira přivolat na piškot. Nepospíchej. Otevři dvířka a čekej. Když bude klidný, teprve pak natáhni ruku s piškotem. Jestli si to vezme od tebe z ruky, bude to velký pokrok.”

Zbyněk pojednou znejistěl. Možná to byla obyčejná tréma.

Doktor Valerián mu dal u dveří poslední instrukci:

„Mluv tak, jak cítíš. Ať Cir pozná, že se na něj těšíš. Brzdi se jen v pohybech.”

Zbyněk položil misku se žrádlem na zem a dovnitř vešel jen s kapsami plnými piškotů.

„Ahoj, Cire, tak mě tu zas máš, to seš rád, viď?” oslovil ho hned ode dveří. „Určitě seš zvědavej, co je zase novýho. To víš, že ti všechno povím, ale nejdřív otevřu dvířka a vezmu si misku na vodu. Určitě máš žízeň.”

Když viděl, že je Cir klidný, že na něj dokonce čeká uprostřed kotce, vzal misku, natočil do ní vodu a zase ji položil dovnitř. Ustoupil a vybídl ho:

„No, Cire, napij se, já počkám.”

Zbyněk vypozoroval, že Cir tady pije mnohem víc než doma. Když se na to posledně doktora Valeriána zeptal, ten mu vysvětlil, že se Cir teď mnohem víc potí, a ještě pořád dostává každé ráno do žrádla, léky, které podporují tvorbu krve. To pocení asi způsobuje Cirova úzkost, usoudil Zbyněk a podle toho teď taky Cirovi radil:

„Hodně pij, Cire, utopíš v sobě strach!”

Cir zhltl plnou misku.

„Neboj se, než odejdu, ještě ti ji naplním,” řekl Zbyněk. „Ale podívej, co jsem ti přinesl.”

Klečel mezi dvířky a podával mu na otevřené dlani piškot.

„Tohle ti vždycky hrozně moc chutnalo. Nechceš?”

Čekal. Čekal dlouho, ale nakonec přece jen Cir piškot očichal. Zbyněk pak ucítil, jak mu vlhký jazyk přejel po dlani. Sáhl do kapsy a nabízel znovu:

„Já vím, Cire, že tě rozmazluju, ale když to tak musí být. Jen mlsej! Zanedlouho to dostaneš už jen za odměnu.”

Zbyněk byl šťastný, jak to Cirovi zase chutná.

„Takhle se mi líbíš! Jsi chlapík,” pochválil ho a natáhl ruku, aby ho pohladil.

Sotva se ho dotkl, Cir se přikrčil a vzápětí ucouvl až dozadu do kouta. Toho se Zbyněk polekal víc, než kdyby ho Cir rafnul. Sám rychle ustoupil a pokoušel se ho hlasem uklidnit:

„Hlupáčku, víš, jak já tě mám rád, co se mě zase bojíš…” Ale ať ho chlácholil jak chtěl, Cir se už z kouta nehnul, a dokonce začal ustrašeně sípat. Zbyňkovi nezbylo než zase s pomocí tyče vytáhnout misku na žrádlo. Za dveřmi do ní nahrnul haši a tyčí ji přistrčil Cirovi. Stejným způsobem vytáhl a opět zasunul misku s vodou. Do kotce už ani nevkročil. Měl strašný pocit, že všechno zkazil.

Když zavolal z vrátnice doktoru Valeriánovi a pověděl mu, co se odehrálo, pozval ho k sobě do pracovny a podrobně se na všechno vyptával.

„Tahle zkušenost musela přijít. Je lepší, že sis to odbyl hned na začátku. Nic tak strašného se zase nestalo. Prostě se nám nezdařil pokus a musíme se z toho poučit. Tak už to v naší práci chodí,” povzbuzoval Zbyňka doktor Valerián. „Příště ale počkáš, dokud ti Cir sám nenaznačí, že o tvoje pohlazení stojí.”

„Ale co když… to nepoznám?” zajíkal se Zbyněk, jak z toho byl nešťastný.

„Poznáš, neboj se! A velice jednoduše. Sám se o tebe začne otírat. Zítra se ale vrátíme k našim osvědčeným postupům.” rozloučil se s ním doktor Valerián.

V tramvaji se Zbyněk pustil do piškotů, co zbyly. A zbylo jich hodně. V sáčku i po kapsách. Ani nevěděl, že něco chroupe. V zamyšlení je lámal a jen tak z nich uždiboval. Doposud si neuměl představit, jakými pavučinovými nitkami je pospojováno to, co Cir právě znovu pochopil. Na přestupní stanici ze sebe smetl drobečky, kapsy obrátil naruby a vytřepal je. Ale pocitu, že v Cirově paměti je něco podobně křehkého, co se při jediném neopatrném doteku drolí a rozpadá, toho se takhle snadno zbavit nemohl. Co když se zase dotkne nějaké příliš jemné nitky? Viděl to přece zblízka — to náhlé pohasnutí v Cirových očích, když se plaše přikrčil a stáhl zpátky. Něco v Cirově mozku nevydrželo napětí. Co když příště probudí Cirovu úzkost? Nezačne se ho potom Cir o to víc bát, místo aby si na něj přivykal? Obával se, že až k tomu znovu dojde, bude mít strach si ho pohladit…

Doma mu maminka poradila, aby si nelámal hlavu s něčím, co se vyřeší samo.

„Však až se Cir přihlásí, hned si budeš vědět rady, kde

a jak ho podrbat.”

Nedokázal na to přestat myslet. Se strachem se doopravdy hladit nedá. To by Cir hned vycítil. Bázlivě hladí psa jenom cizí člověk. Zbyněk se zamlkle nimral v jídle.

„Před chvílí tu byl Jirka,” vzpomněla si najednou maminka. „Zvala jsem ho, ať tu na tebe počká, ale nechtěl. Říkal, že radši počká venku. Mluvil jsi s ním?”

„Ne. Co chtěl?”

„S tím se mi nepochlubil.”

„Už nemůžu.”

Zbyněk odstrčil talíř a zvedl se od stolu.

„Vždyť jsi skoro nic nesnědl!” zamračila se maminka.

„Měl jsem svačinu. A musím Jirkovi něco důležitého říct.”

„Nepočká to na ráno?”

„Fakt je to důležitý. Za chvíli se vrátím.”

„Na návštěvy je už pozdě,” namítla maminka, ale nic mu tím nezakazovala.

A tak šel a pak se rozběhl, protože všude kolem v oknech se už svítilo a protože si vzpomněl, že Jirka chodí spát brzo. U vrátek zahvízdal smluvený signál a pozoroval osvětlené okno v podkroví. Zapískal znovu a hlasitěji. V sousedství se rozštěkal pes. Kdesi na opačném konci Zavadilky se ozvalo podobné zapískání. Zbyněk se tam už chtěl rozběhnout, ale vtom se z okna vyklonil Jirka a křikl:

„Hned jsem dole.”

Za chvíli se objevil na dvorku.

„Nevytáhl jsem tě z postele?” zeptal se ho Zbyněk.

„Kdepak. Táta mi zrovna přinesl nový číslo Psa. Tak jsem si prohlížel inzeráty. Představ si, že štěňata boxera jsou k odběru až koncem září nebo v říjnu.”

„Já myslel, že už to máš vyjednaný …”

„Prohlížím to ze zvědavosti. Nechceš se taky mrknout? Jsou tam inzeráty i na dogy. Ale hrozně málo.”

„Mně jedna stačí,” zasmál se Zbyněk.

Jirka odemkl vrátka a hned se ptal: „Jak Jsi pořídil u Cira s piškotama?”

„Bohužel, schramstnul jsem je nakonec sám,” přiznal Zbyněk a vylíčil Jirkovi, jak Cir zareagoval na jeho pohlazení. „A co ty? Jak ty jsi dopadl?” zeptal se ho potom.

„Já? Jak by…,” nechápal Jirka, kam Zbyněk míří.

„Tvoje máma ti nic neřekla?”

„Cože? Ty o tom víš?” divil se Jirka.

„Zrovna jsem byl na poště s dopisem, když si tam ten chlápek stěžoval. Tvrdil, že noviny nedostávají ani ostatní v domě. Sledoval jsem ho a zjistil, kde bydlí.”

„A komu si stěžoval?”

„Vaší vedoucí.”

„A sakra! Tak o tomhle mi máma nic neřekla. Zato přišla s něčím podobným. Když doručovala rekomando, někdo si jí taky stěžoval. Přišla domů a hned mě začala vyslýchat. Jo, abych nezapomněl…, Jirka sáhl do kapsy a vytáhl přeloženou padesátikorunu a dvacetikorunu. Narovnal je, na břiše uhladil a podal je Zbyňkovi: „Vracím ti dluh.”

„Tys už dostal výplatu?” divil se Zbyněk.

„Jo, starou belu! Na tu si Ještě počkám!” povzdychl si Jirka a pak zabručel: „Tohle mi dala máma. Že ti to mám hned vrátit.”

„Tos jí o to nemusel říkat. Já bych přece počkal.”

„Musel jsem přiznat, žes mi půjčil, když si mě podala kvůli těm novinám. Chtěla, abych ti to hned zanesl, jenomže mi bylo trapný u vás vykládat, že ti vracím peníze.”

„Škoda, kdybys počkal, mohli jame zajít za tím chlápkem. Když budeme vědět, v kterou dobu se mu noviny ztrácejí, třeba nás to přivede na stopu. Možná to bude stejný jako u Zachara …”

„Víš, co je mi podezřelý? Že se to stalo najednou na třech místech. To už vypadá na pořádnou lumpárnu!”

„A těch míst může být víc, jenom o nich zatím nevíme, protože si lidi nestěžovali,” nadhodil Zbyněk.

Jirka jen zhluboka vzdychl: „Radši nestraš!”

„Ale čím víc bude případů, tím bude naopak jasnější, že ty s tím nic nemáš. Tolikrát se přece zapomenout nedá a splíst taky ne,” usoudil Zbyněk.

„Jenomže vysvětluj jim to!” Jirka znovu zavzdychal. „Aspoň kdybych věděl, kdo to dělá… myslíš Evžen?”

„Jako že by se mstil za to, žes k němu zavedl esenbáky? Taky bych to na něj tipoval. Jenomže ten odjel…”

Ale pak si Zbyněk vzpomněl, že si pan Zachar stěžoval už předtím. A tomu chlápkovi, co ho sledoval, se začali noviny ztrácet někdy minulý týden.

„Vlastně no jo … Evžen to mohl klidně rozjet a kluci v tom teď pokračujou.”

„A kde vzali klíče od vchodů?”

„Na co? Ten chlápek bydlí ve stejným bloku jako Pavel. Takže to je jasný. U nás se vchodový dveře samy nedovírají. Takže se Zacharem je to taky jasný. A jinde to může být podobný. Nic bych za to nedal, že nejvíc se noviny ztrácejí v sekcích, ke kterým se hodí klíče Evžena, Pavla nebo kluků Hruškových. To máš hned tři jasný bloky. Zítra bysme se měli rozdělit. Ty bys roznášel jako jindy a já bych si vzal tyhle ulice na mušku, co říkáš?”

„Za pokus by to stálo. Myslím, že půjdou dost brzo po nás. Lidi si většinou vyzvedávají noviny cestou do práce. Kdyby na to šli ti prevíti později, jen by paběrkovali, a na něco takovýho to zatím nevypadá.”

„To teda ne. Jak je znám, mají to prokoumaný,” poznamenal Zbyněk.

„Tak to prokoumáme taky!” ušklíbl se Jirka a kývl na Zbyňka: „Zítra se domluvíme. Počkáš na mě u pošty?”

„No jasně.”

Zbyněk cestou domů přemýšlel, jak to zítra udělá, aby ho kluci nezpozorovali dřív než on je. Protože o tom, že to mají na svědomí oni, už nepochyboval.

Ráno Jirka ale dlouho nešel. Pošta byla zamčená. Zbyněk přecházel před prosklenou vstupní halou a nahlížel dovnitř. Nakonec zaťukal na okno vrátnice. Vrátná vykoukla, ale když viděla, že to není nikdo ze zaměstnanců, neobtěžovala se otevřít okno. Jenom tázavě kývla. Zbyněk zavolal, aby to bylo slyšet skrz sklo:

„Prosím vás, je tu už Jirka?”

Vrátná znovu kývla a šla si sednout.

Zbyněk čekal hezky dlouho, než se Jirka objevil.

„No konečně!”

„Byl jsem na koberečku. Vedoucí , si na mě schválně přivstala,” zabručel Jirka a byl z toho ještě celý rozklepaný. Ani vozík ho neposlouchal, rejdil sem a tam, jak ho příliš zhurta postrkoval. „Všechno mi kontrolovala.

Nejdřív seznam, a pak jestli jsem správně nafasoval. A pořád dokola se mě vyptávala. A přitom říká, že mi věří! Uf! Člověče, jednu chvíli jsem už myslel, že tě zavolám, abys mi svědčil. Ale naštěstí jí máma řekla, že to se mnou každý ráno třídí a dohlíží, jestli mám všechno správně popsaný.”

„Řekls něco o těch zlodějích?”

„Zatím radši ne. Až budeme mít jistotu. Vykoumals něco, jak je přistihnout?”

„Asi bysme měli začít spolu, a až budeme mít půlku za sebou, vrátím se a budu obíhat ulice. Vždycky to vezmu oklikou, abych se neprozradil. Stačí, když se schovám na začátku nebo na konci ulice. A tam se můžu skrejt za auta.”

„To by šlo. Jenomže se děsně nalítáš.”

„To mi nevadí,” zasmál se Zbyněk.

„Mohl bych ti dát potom klíče od bloků, který už budu mít za sebou. Nemusel bys obíhat, případně se uvnitř schováš a uděláš si na schodišti pozorovatelnu.”

Jirka sjížděl po mírně se svažujícím chodníku do ulice, kde bydlel Zbyněk a kde obvykle začínal, protože to bylo nejblíž od pošty.

Zbyněk znal plán roznášky dobře a uměl si představit, jak to kde Jirkovi dlouho trvá. Až kluky uvidí, nebude problém pro Jirku zaběhnout…

Odpoledne čekal Cir uprostřed kotce. To bylo sice dobré znamení, ale Zbyněk k němu nijak nepospíchal. Ode dveří k němu mluvil Vlastně mluvil do zdi a díval se do stropu nebo ven sklepním okýnkem, aby Cira náhodou pohledem do očí nepolekal.

„…to by bylo něco pro tebe, Cire … běhat z ulice do ulice sem a tam a plížit se kolem rohů… ale nemysli si, mě to taky bavilo… i když jsem to nedělal kvůli tomu… chtěl jsem ty uličníky dopadnout… Jirkovi by to pomohlo … kdyby si někdo další stěžoval, lip by se hájil… chápeš snad, co to pro něj znamená? Jirka by jinou brigádu nesehnal. Dokud nemáš, Cire, občanku, tak se s tebou nikdo nebaví. Seš prostě dítě, a basta. Jirkovi to vyjednala máma a ručí za něj, jinak by to vůbec nešlo… pro kluky je to legrace, ale pro Jirku děsně vážná věc. Potřebuje, aby ho nechali na poště ještě aspoň čtrnáct dnů… to ty ani nevíš, co takový štěně boxera stojí“

Zbyněk váhal, jestli má misky od Cira vytáhnout tyčí nebo otevřít a vzít si je. Doktor Valerián mu jenom řekl, aby se rozhodl podle situace: Když bude Cir klidný, zkus otevřít.

Zbyněk otevřel a pořád na Cira mluvil:

„…Jirka spolíhal, že ty pitomečky určitě chytíme…byl jsem uhoněnej, jako když jsme spolu, Cire, běželi k nádrži, ale pořád nikde nikdo… myslel jsem, jestli jsem je při tom přebíhání nějak nepropásl… nahlížel jsem do vchodů, jestli jsou ještě ve schránkách noviny, někde byly, někde už ne, jenomže jsem nevěděl, jestli zmizely nebo jestli si je už lidi vyzvedli… taky jsem uvažoval o tom, jestli mě kluci třeba nezahlídli… pak mě napadlo, že se mohli rozdělit zrovna tak jako my a každý to probral jen ve svým rajónu… ale přece bych musel zahlídnout aspoň jednoho, no ne, Cire?”

Natáhl se pro misku na vodu, ale potom naschvál dělelal, že nedosáhne.

„No tak, Cire, podej! Podej mi ji, Cire!”

Cirovi chvíli trvalo, než pochopil, co po něm chce. Potom postrčil misku čenichem o něco blíž ke Zbyňkovi.

„Hodnej Cir! A chytrej!” pochválil ho. „Máš už žízeň, viď? Hned to bude …”

Natočil do misky vodu a položil ji mezi sebe a Cira…No pojď a napij se! Mě se bát nemusíš … já už se taky nebojím. Je mi s tebou moc fajn …”

Včerejší nejistota zmizela. Maminka měla pravdu. Když je u Cira, najednou mu připadá samozřejmé, jak se má chovat. Vlastně to včerejší pohlazení přišlo taky tak nějak samozřejmě. Jenom si na to musí dávat víc pozor. Cir hltavě pil a Zbyněk mu dál povídal:

„…ale přece jen jsme se něco dověděli… od Petry …! Hádej, Cire, neuhodneš! Představ si … Pavel vstává každý den v šest a hned vypadne … už je ti jasný, co provádí? A dneska prej zaspal a byl celej vzteklej … zajímavý, co…? Proč za ním teda nejdeme rovnou? Přece hoz náš …, jen by se děsně divil a zapřísahal, že on nic … a nakonec by to zůstalo na Jirkovi …, ba ne, Cire. musíme ho chytit při činu …”

Cir vodu vypil a Zbyněk znovu natáhl ruku po misce …Podej, Cire, natočím ti ještě.”

Cir znovu drcnul do misky a Zbyněk ze samé radosti roztočil vodovodní kohoutek tak prudce, že se celý zlil. Košili mohl ždímat, ale přijal tu nedobrovolnou sprchu s klidem otužilce.

Dřepl si před Cira a zkoušel to znovu:

„A teď ti naplním misku na žrádlo. Podej!”

Všiml si, že se doktor Valerián dívá dovnitř průzorem. Připadalo mu, že se směje. Nebo usmívá. Když ale stavěl ke dveřím prázdný hrnek, okýnko bylo temné. Cir seděl a poslouchal a Zbyněk už nemluvil ke zdi ani do stropu.

Zůstal u Cira mnohem déle než jindy.

Doktor Valerián mu nechal ve vrátnici lístek se vzkazem. Byla to jen jedna řádka:

Výborně! Tak zase zítra!

Na pátek ráno byl Zbyněk domluvený s Jirkou, že se zaměří jenom na Pavla. Proto nešel tentokrát k poště, ale rovnou na kraj ulice, kde Pavel bydlel. Netrpělivě pak čekal za rohem a hlídal střídavě obě strany bloku, aby mu Pavel neproklouzl.

S Jirkou se dohodli na postupu. Hlavně nesmí Pavlovi dovolit, aby dělal ve schránkách moc velkou paseku. Zbyněk byl zvědavý, jak to Pavel provádí. Bude se asi chtít novin co nejrychleji zbavit. Podle všeho je hází do popelnice. Zbyněk ho párkrát nechá, pak ho chytí a dovleče zpátky: Tohle všechno máš na svědomí! Nejdřív ho přinutí, aby dal všechny noviny zase tam, kde je vzal, a potom ho přivede za Jirkou.

Zahlédl ho, když vyšel zadem a zamířil přes hřiště k mateřské škole. Skoro to vypadalo, že jde jen tak. Úplně bez cíle. Kopal před sebou kamínek a veškerou pozornost upnul k tomu, aby se mu nezakutálel mimo chodník.

Zbyněk oběhl pavilóny druhou stranou a znovu měl Pavla na dohled. Pavel šel podle všeho najisto. Jako kdyby věděl, kde právě teď Jirka roznáší. Nejdřív si prošel celou Zbyňkovu ulici a pak začal na opačném konci než Jirka.

Počínal si s překvapující samozřejmostí. Ani se nerozhlížel, ani neotáčel, ale rovnou zamířil ke vchodu, nahlédl do chodby a vešel. Za okamžik se objevil a nesl tašku. Lehkou silonovou, co se strčí do kapsy jako kapesník. Klidně si jí pohupoval. Několik vchodů nechal bez povšimnutí a potom zase: Strčil ramenem do dveří, a byl v domě.

Ani nepotřeboval klíče.

Ta Pavlova drzost Zbyňka ohromila. Kdyby si totiž strkal noviny pod svetr, byl by nápadný. A kdyby ho někdo náhodou chytil, těžko by se vykroutil. S taškou to bylo jiné. A Pavel si toho byl vědom, pokojně přešel na druhou stranu ulice, vybral tam dva vchody a nakonec se novin zbavil v ohradě na popelnice. Tím byl zřejmě v jejich ulici hotov, protože tašku zase schoval do kapsy a loudal se pryč. Nezastavil se ani tam, co Zbyněk bydlel. Jako by věděl, že pan Zachar už zámek spravil.

Zbyněk odhadoval, že Jirka teď roznáší o dvě ulice dál. Pavel to měl dobře spočítané.

Zbyněk ještě chvíli počkal a potom rychle přeběhl k ohradě. Bylo tu pořádné smetiště. Nějaké pohozené noviny se v té spoustě odpadků dočista ztratily. Zbyněk viděl, co potřeboval, a pospíchal za Pavlem. Ten si zase nejdřív prošel celou ulici a pak teprve zmizel ve vchodu. Zbyněk se snažil k němu co nejvíc přiblížit. Chtěl to s ním skoncovat. Už toho na něho věděl dost. V téhle ulicí bydlel Evžen a Pavel měl opravdu od vchodu klíč, bral to teď jenom po jediné straně, vždycky si klidně odemkl. Zbyněk rychle přeběhl přikrčený za auty po protější straně a čekal jen na vhodný okamžik.

Ten přišel, když Pavel zamířil k popelnici. Sotva ji odklopil, Zbyněk vyrazil.

Vtom se Pavel rozhlédl a spatřil ho. Hodil tašku do popelnice a dal se na útěk. Měl náskok přes tři vchody, ale byla to jen otázka času, kdy ho Zbyněk dostihne. Pavel to věděl a neustále se otáčel. Až mu nakonec pomohla náhoda.

Z jednoho vchodu zrovna někdo vycházel, Pavel to vzal přes trávník, a ještě stihl vletět dovnitř, než dveře zapadly. Zbyněk do dveří narazil, ale ty nepovolily. Tady zámek fungoval.

Pavel proběhl domem a zmizel.

Zbyněk běžel k sousednímu vchodu, ale i tady byly dveře pevně zavřené. Na někoho zazvonit nemělo smysl, protože stejně už bylo další pronásledování zbytečné. Zbyněk se vrátil k popelnici pro Pavlovu tašku. Tenhle důkaz na usvědčení postačí.

Jirka měl všechny noviny a časopisy v rohu pečlivě označené, takže je Zbyněk mohl snadno vrátit tam, kam patřily. Posbíral i ty na smetišti a pak to šel říct Jirkovi.

„To nevadí, že utekl. Máme ho v hrsti!” prohlásil Jirka.

„Jestli to takhle Pavel provádí už týden a předtím pár drní s Evženem, tak je div, že byly zatím jenom tři stížnosti,” poznamenal Zbyněk.

„A další nebudou, protože až si to s tím prevítem vyřídím, uvidíš, že víckrát o noviny nezavadí!”

Rychle dokončili roznášku a vrátili se o ulici zpátky pro Pavla. Jirka si odemkl a jel rovnou nahoru, odhodlaný vytáhnout ho na chodbu a jednu mu pořádně vlepit.

„Jestli bude ječet, aspoň se lidi v domě dovědí, jakej je zloděj,” zavrčel a dal Zbyňkovi prázdný vozík a brašnu, aby měl volné ruce. Zbyněk čekal u výtahu a Jirka zvonil.

Když nikdo neotvíral, zabušil a vykřikl:

„Vylez, nebo to bude horší! Protože to oznámíme!”

Ani pak se Pavel neobjevil. Ani se neozval.

Vzadu za domem na hřišti hráli malí kluci fotbal. Jirka se rozhodl, že si tu na Pavla počká. Zbyněk to s kluky vyjednal a každý pak hrál na jedné straně. Po jednom je posílali, aby se šli podívat, jestli už je Pavel doma. Nedočkali se ho.

A nezastihli ho ani odpoledne. Petra o něm taky nevěděla.

Zbyněk jel znovu za Cirem se sáčkem piškotů. Začal tím, že mu jeden dal na misku a přistrčil, aby dostal správnou chuť.

„… víš, co je novýho? Tereza odjela s Hankou na chalupu a zůstane tam až do konce prázdnin. Ta se má, viď …? Ale co, my si to spolu užijeme jinak …, a já budu mít radost, když budeš dělat pokroky …, na, vem si ode mě …”

Cir chvíli větřil kolem natažené ruky a pak si vzal. Zbyněk trochu ustoupil a znovu mu nabídl:

„Cire, pojď ke mně!”

Cir popošel a vzal si piškot z ruky.

Zbyněk to zkusil ještě několikrát a vyvedl Cira ven z kotce a pak ho zase přivolával zpátky. Cir to bral jako hru.

„A teď zkusíme něco jinýho …”

Vzal z kouta Cecilku a vykoulel ji ven. Cir se po ní otočil.

„Vezmi, Cire!”

Cir hračku očichal a pak ji vzal do zubů.

Zbyněk čekal s nataženou rukou.

„Podej!”

Cir před ním hračku položil a Zbyněk ji znovu odkutálel. Nakonec se mu podařilo, že mu Cir vrátil Cecilku do ruky.

Odcházel od něho spokojený.

Večer na něj čekal Jirka. Opíral se před domem o stožár výbojkového osvětlení a v zamyšlení opisoval špičkou tenisky stále stejný oblouček.

„Tak co, nepůjdeme za Pavlem? Teď bysme ho mohli čapnout!”

Kdyby na něj Zbyněk nezavolal, snad by ho Jirka ani nezpozoroval. Jen zvedl hlavu a čekal, až k němu Zbyněk dojde. Potom hlesl:

„Tak jsem skončil.”

„S čím?”

„Zítra jdu naposled s novinama.”

„Jak to? Kdy ses to dověděl?”

„Máma s tím přišla.”

„Ale proč tak najednou?”

„Další stížnosti. Měls pravdu.”

„Ale přece teď, když víme, že je to Pavel…”

„Máma říká, že vedoucí už nechce kvůli mně nic riskovat.”

„Ale ty za to přece nemůžeš!” vykřikl Zbyněk. „Zítra půjdu s tebou a …”

„To nepomůže.”

„Tak donutíme Pavla, aby s náma šel a přiznal se,” vyhrkl Zbyněk rozhořčeně.

„A jak ho donutíš?!”

„Dáme mu na vybranou. Buď se dobrovolně přizná na poště, nebo to oznámíme jako krádež na vé bé. Uvidíš, toho se lekne. Zvlášť když má z esénbáků nahnáno kvůli těm patronám.”

Jirka trochu ožil.

„Ale to bysme za ním museli jít hned… Můžeš?”

„Přece tě v tom nenechám!” Plácl Jirku povzbudivě do zad. „Pojď, já to s Pavlem vyřídím.”

Otevřela jim Petra a překvapeně se dívala z jednoho na druhého.

„Kdo to je?” ozval se zevnitř hlas Pavlovy maminky.

„Kluci” křikla Petra dozadu a potom jim řekla: „Jestli jdete za Pavlem, tak už si šel lehnout.”

„Nemohla bys ho zavolat? Je to důležitý,” požádal ji Zbyněk.

V předsíni se objevila Pavlova maminka.

„Co máte tak důležitýho, že to nepočká na zítra?”

„Potřebujeme s ním nutně mluvit. Nezavolala byste ho na chvíli, prosím vás?”

Zadívala se nejdřív zkoumavě na Zbyňka a pak na Jirku. Ten tu stál se svěšenou hlavou, skoro jako by on byl tím provinilcem.

„Už spí. Bolela ho hlava,” oznámila jim.

Bezradně se na sebe podívali.

„Buď mi to povězte a já mu to vyřídím, nebo přijďte zítra” řekla přísně.

„Prosím vás, tak ať za máma přijde k poště. Zítra v deset. Ale určitě. Je to v jeho vlastním zájmu!” zdůraznil Zbyněk.

„To mu mám jako za vás pohrozit? A pročpak?”

Zbyněk měl ještě pořád v kapse silonovou tašku. Ted ji z náhlého popudu vytáhl, zatřepal s ní a zeptal se:

„Je vaše?”

Pavlova maminka ji vzala a prohlížela na líci i na rubu. A nakonec se zamračila:

„Ano. V rohu je spravovaná. Kdes ji vzal?”

„Našel jsem ji v popelnici o dvě ulice dál. Byla plná novin.“

„No ne! Jak se tam dostala?”

Tázavě se podívala na Petru. Ta jen nechápavě protáhla obličej.

„Ukažte ji Pavlovi, on už vám to vysvětlí,” řekl Zbyněk a znovu důrazně opakoval: „Hlavně ať přijde v deset k poště. Nebo to bude muset vysvětlovat jinde.”

„Jinde? Co to má znamenat?” vyjela na něj Pavlova maminka.

„On už bude vědět. Děkujeme.”

„Dobrou noc,” hlesl Jirka.

Oba se naráz otočili a pospíchali ke schodům. Jejich spěch se změnil v úprk. Vypadli z domu, a teprve za rohem se na sebe nejistě podívali.

7. KAPITOLA

Jirka musel mít špatnou noc. Vypadal napuchle, nervózně pomrkával a mnul si oči, jako by mu do nich spadlo smítko.

„Máma slíbila, že promluví s vedoucí a připraví ji na to, že za ní přijdeme.”

Hned zase odběhl dozadu do třídírny. Vozík měl už plný, brašnu taky, stály připravené v hale, a Zbyňkův vozík naložil ve chvilce. Dneska byl zase velký náklad…

Bylo takové zamlžené srpnové ráno, které už studí. Tam. kde se mělo objevit vycházející slunce, byl jen nažloutlý chomáč. Stačilo malinko přivřít oči, a to bílé vatové šero hned začalo houstnout a šimrat a člověku bylo na zívání. Lidé se vynořovali jako přízraky. Jak se blížili, vždycky to chvíli trvalo, než se přestali vznášet, nabyli člověčí podobu a dotkli se nohama země.

„Mně to dneska připadá jako ve snu,” poznamenali Zbyněk.

Auta u chodníku vypadala přikrčeně jako karavana po vysilující pouti. Přestože byla sobota, zatím nikdo nestartoval. Jenom poštovní dodávka s rozsvícenými světly proplula kolem.

„Až s tím skončím, tak budu na tohle ráno ještě dlouho vzpomínat,” prohodil za hodně dlouho Jirka.

Do řeči mu moc nebylo. Zbyněk si mohl domyslet, co se mu horní za starostlivě nakrčeným čelem. Pochybnosti! Taky mu v hlavě zavířily. A přitom si včera večer řekli, že nemá smysl o tom dál uvažovat, protože všelijakých zádrhelů se dá navymýšlet spousta. Jednou je to takhle rozehrané, a co už člověk nadělá, když bude věc pořád obracet z líce na rub a z rubu na líc a koumat, jestli ten nápad s taškou byl šťastný nebo ne. Jenomže i když si člověk říká, už se stalo, některé myšlenky z hlavy zkrátka nevypudí…

Jak pobíhali sem a tam v chladném oroseném vzduchu, chmury z Jirkovy tváře zmizely. A vytratilo se i zdání neskutečna, protože převahu získaly okamžiky v chodbě u schránek. Byli zase sehranou dvojicí, ve které jeden i druhý ví, co má dělat, aby to ubývalo. Snad jenom spěchali o něco víc než jindy, protože podvědomě hlídali čas.

Po osmé se začala mlha zvedat. Chvíli se ještě zdálo, že paneláky sahají až do nebe, pak ale všechno získalo své obvyklé rozměry a ulice zaplavil hluk rojících se aut.

V půl desáté byli zpátky u pošty.

Jirka měl ve vrátnici vzkaz od maminky.

Je to vyjednané, vedoucí vás čeká, moc velké naděje si nedělej, hlavně mi neudělej ostudu.

Beze slova to ukázal Zbyňkovi.

„Dobrý, ne?” poznamenal Zbyněk.

Jirka pokrčil rameny a mlčel. Stáli před poštou a rozhlíželi se. Pavel nešel.

Ručička elektrických hodin v hale pošty přeskočila !horní dílek a začala nové kolo.

Jirka zasmušile prohodil: „Možná jsme se pro něj měli zastavit, když jsme šli kolem …”

Čtvrthodina uplynula a Pavel stále nikde.

„Sakra, kde je?” vyhrkl najednou Jirka zlostně a vyčítavě se podíval na Zbyňka. „Já ti pořád říkal, že je to srab. Spolíhá na to, že se ze všeho vykroutí. Měli jsme to jeho mámě všechno vyklopit rovnou s tou taškou. Třeba by ho sem pak přivedla sama.”

„Počkáme ještě pět minut. Jestli se neobjeví, zajdu pro něj,” zabručel Zbyněk.

„A co povím vedoucí? Copak myslíš, že bude čekat donekonečna?”

„Tak já jdu teda rovnou.”

Zbyněk to vzal trapem, a když se ocitl u Pavlových dveří, musel se nejdřív trochu vydýchat, aby mohl mluvit a jen nehekal.

Sotva ho Petra uviděla, hned mu vmetla do tváře:

„Včera jsi nám lhal! S tou taškou to bylo jinak!”

„Nelhal, ale o to teď nejde. Kde je Pavel?”

„Kde by byl! Čeká na vás u pošty.”

„Tam není! Letím zrovna odtamtud.”

Petra pokrčila rameny.

„Vyřídilas mu to správně?” zavrčel na ni Zbyněk.

Petra si rázně shrábla ofinu z čela a prsty si ji přidržovala na spánku celou dobu, co hrdě mlčela.

„Řeklas mu, aby byl v deset u pošty, jo, nebo ne?”

„Pavel říkal, žes ho honil a že jste na něj byli dva! Věčně si děláte nějaký naschvály!” Dívala se na něj pěkně spatra, a tohle si už Zbyněk nechtěl nechat líbit.

„Můžeš mi říct, jaký naschvály já dělám Pavlovi?”

„Pavla mrzí, že už s ním nekamarádíš.”

„A tomu ty říkáš naschvál?” Zbyněk se nestačil divit. „O novinách Pavel ani muk, co?”

„Přiznal se. Všechno řekl mamince.”

„To by mě zajímalo, co jí nakukal!”

„Určitě mluvil pravdu!” zastávala se najednou Pavla, jako by mu dřív křivdila. „Ty noviny vzal a zahodil, aby se pomstil Zavadilákovi, s kterým ty tak kamarádíš a kvůli kterýmu on nebude třeba ani moct jet na tábor!”

„Když pustili Evžena, jeho tu držet nemůžou,” mávl nad tím rukou Zbyněk a dodal: „A i kdyby! Jirka s tím nemá nic společnýho. Navařil si to Pavel s Evženem!”

„Až na to, že on to udal!”

„Až na to, že se Pavel snažil do toho namočit mě. Věděl jsem, že sháněl patrony pro Evžena, a tak jsem to taky řekl. Nic víc! Ovšem je mi jasný, že Evžena kryje. Tu kanonádu na Zavadilce a ten oheň v popelnici mají určitě na svědomí. Jenom mi nejde na rozum, proč už se Pavel dávno nepřiznal. Dokonce si myslím, že ty patrony ani nekradl, ani to nevymyslel. Tak proč to nepřizná?”

Petra se na něj zaraženě dívala. Oči a tváře jí jen hořely.

Nazlobeně na Zbyňka vyjela:

„Když jsem za tebou byla, aby ses Pavla zastal, tak jsi mluvil jinak! Víš, co seš?”

„Tys taky mluvila jinak!” vyčetl jí Zbyněk. „A hlavně tě zajímalo, co je a co není pravda!”

Petra významně kroutila hlavou:

„Já se ti divím… Není to tak dávno, co byl Pavel s tebou na chalupě, ještě si vzpomínám, jak jsi přišel za něj orodovat, aby ho maminka pustila … A teď najednou děláš vyjednavače klukovi, kterej je proti němu! Co ti Pavel vlastně udělal?”

„To by bylo dlouhý povídání,” rozmrzele odpověděl Zbyněk. „Sakra, já tu kecám …”

Obrátil se, nechal Petru, ať si o něm myslí co chce a letěl k poště.

Jirka seděl na lavičce, lokty se zeširoka opíral o kolena a civěl do země. Vozík a brašna se povalovaly vedle. Bylo vidět, že už to vzdal. Když se u něj Zbyněk zastavil, rychle zvedl hlavu, tvář se mu na okamžik rozjasnila, ale vzápětí si uvědomil, že Zbyněk nenese žádnou dobrou zprávu.

„Byla doma jen Petra,” řekl mu Zbyněk a trpce a ušklíbl: „Vyčetla mi, že jsem proti Pavlovi zaujatej!“

„Je to ztracený,” pokýval Jirka hlavou a zvedl se. „Zajdu za vedoucí, ať už to mám z krku.”

„Počkej, půjdu s tebou. Ať aspoň někoho přivedeš.”

„Jako že bys sehrál zloděje novin?” smutně se ušklíbl Jirka.

„Řeknu, že se mi nepodařilo toho kluka chytit. Že jsem ho jen přistihl a honil.”

Když pak každý vykoktal před vedoucí svůj díl pravdy, s úsměvem je ujistila, že jim věří. Ale potom jim vysvětlila:

„Nemůžu si vzít na zodpovědnost, aby se klukovský účty pletly do naší práce …”

„Ale víckrát se to nestane, uvidíte!” vyhrkl Jirka.

„Stačí, že by tě znovu viděli s novinami lidi, co si stěžovali. Já přece nemůžu běhat od jednoho k druhýmu a vysvětlovat, jak to vlastně bylo.” Pak se na Jirku usmála: „Pracoval jsi dobře, příští rok to můžeme zkusit znovu. Doufám, že budeš mít z vydělaných peněz radost.”

A podala mu ruku.

Zbyňkovi ji taky podala a ještě mu řekla:

„Děkuju, žes nám pomáhal.”

Zbyněk přišel za Cirem pozdě. Pan Kohoutek byl už někde dole u zvířat a vrátný nechtěl Zbyňka samotného do suterénu pustit.

„Musíš počkat, až si pro tebe přijde.”

Zbyněk se opřel o sloup v hale proti schodům a pozorně naslouchal, jestli zezdola nezaslechne štěkot nebo hlomoz, který by mu prozradil, že je pan Kohoutek tak blízko, aby na něj mohl dolů zavolat. Ale v budově bylo ticho. Když Zbyněk přešlápl, rozlehlo se zavrzání gumových podešví jako bůhvíjaký rámus.

V duchu se vracel k Jirkovi… Zdržel se. Byl u něho celé odpoledne. Seděli na lavičce pod ořechem vzadu na dvorku a Jirka se po většinu času, co spolu znovu probírali, jak to hloupě skončilo, díval na psí boudu, na které svítila čerstvá prkna.

„Myslel jsem, že to ani nebudu natírat, aby mu to nesmrdělo,” řekl víc pro sebe než ke Zbyňkovi, „ale teď to klidně napustím fermeží, protože než ho budu mít, tak by se bouda rozeschla.”

„Zatím mi můžeš pomáhat s Cirem,” nabídl Zbyněk, ale věděl, že je to slabá útěcha …

Přece jen nebyla budova tak opuštěná. Někdo přicházel seshora. Vrátný s ním chvíli mluvil a ukazoval na Zbyňka.

Potom zavolal:

„Můžeš jít s panem doktorem Žáčkem. Zavede tě dolů!”

Když sešli do sklepního bludiště, ve kterém se ale Zbyněk už docela dobře vyznal, doktor Žáček se na Zbyňka usmál:

„Pan Kohoutek bude nejspíš vzadu u králíků. Chodí si s nimi povídat. Prý dobré slovo je nejlepší lék proti králičímu infarktu. Nebudeš tomu možná věřit, ale od té doby co máme pana Kohoutka a co si s králíky povídá, zjišťujeme u nich mnohem méně cévních onemocnění než dřív. Tak na tom asi něco bude.”

Pana Kohoutka opravdu našli u králíků. Seděl na bedně a pozoroval, jak chroupou mrkev.

Doktor Žáček naznačil Zbyňkovi, ať je potichu.

„Kluci sakramentský, to si to musíte krást? Vašku, necháš mu to! A ty, Bohouši, nebuď takovej trouba! Svý si musíš umět uhájit!” huboval králíky pan Kohoutek.

Chvíli poslouchali, doktor Žáček se usmíval, pak na Zbyňka kývl, aby šel dovnitř, a sám odcházel. Rozkládal rukama, jako by si ještě v duchu opakoval slova pana Kohoutka.

Zbyněk nakoukl dovnitř a pozdravil.

Pan Kohoutek přerušil svou rozpravu a zavedl Zbyňka k Cirovi.

„Žrádlo pro něj ti přichystám za dveře. Máš ho zkoušet přivolat jako včera. Pokus se ho dostat k sobě co nejblíž.”

Cir už čekal.

Zbyněk otevřel dvířka a trochu ustoupil.

„Jdu pozdě, co? Ale měl jsem dneska takovej uhozenej den … vlastně ani ne tak já jako Jirka … ale k tobě jsem se moc těšil… pojď sem, Cire!” lákal ho na pamlsek.

Podařilo se mu dostat ho ven z kotce. Pak ho chvíli nechal jen tak kolem sebe pobíhat. Cir očichával všechny kouty.

„Cire, ke mně!” zkoušel ho přivolat.

Na chvíli ho tím zaměstnal. Lákal ho dovnitř, pak zase ven, ale bral to jen jako malou rozcvičku, protože v hlavě měl už plán na další postup.

Ukázal Cirovi piškot, držel ho jen tak mezi prsty ve výši ramen a pomalu se otáčel s nataženou rukou.

„Vezmi, Cire! No tak, vem si to!”

Cir ho sledoval a kroužil kolem něho. Obcházel ve stále užších kruzích, až se o něj otřel. Nejdřív mu jen tu a tam zavadil o stehna, ale pak do něj rozpustile vrážel, a nakonec po piškotech skákal a lapal je jako tehdy borůvky. Najednou z toho byla známá hra, jenom povel byl trochu jiný:

„Cire, piškot!”

A když potom Zbyněk naznačil máchnutí a nic nevyhodil, ale pamlsek podržel ve výšce, Cir se po piškotu natáhl a při tom se mu opřel o ramena s takovou samozřejmostí, že Zbyňkovi pod tou vahou podklesla kolena a musel honem Cira obejmout, aby se nesvalil na zem.

Od toho okamžiku se už Cir nechal klidně hladit a Zbyněk u něj klečel, objímal ho a šťastně se smál:

„Ty lumpe, tys mi dal, takhle se na mě vrhnout … ale jen se se mnou poper…! Klidně můžeš, když se ti zachce, aspoň budu vědět, že už se mě nebojíš …, no jo, ty kluku zlatá, už se mě vůbec nebojíš, to je ohromný…”

A pak si s ním ještě dlouho povídal:

„Ani nevíš, jak je těžký někoho přesvědčit, co je pravda… a ani pak, když se ti to podaří, nemáš vyhráno … najednou poznáš, že pravda je jedna věc a spravedlnost druhá … Jirka na to doplatil. A ten, kdo to zavinil, z toho má radost… ale my to tak nenecháme, co říkáš?”

Pan Kohoutek nikam nespěchal, zůstal v ústavu se Zbyňkem až do pozdního večera. Zbyňkovi se od Cira nechtělo. Dlouho se s ním loučil. Nejradši by přišel hned ráno zase. K rannímu krmení. Jenomže jak byl pan Kohoutek hodný, tak byl i neoblomný. Měl instrukce od doktora Valeriána. Ale slíbil, že přijde zítra odpoledne dřív, a poradil Zbyňkovi, aby vzal na Cira postroj.

„Nač?” nechápal Zbyněk.

Pan Kohoutek mu to neprozradil. I v tomhle asi jednal podle návodu doktora Valeriana.

Nazítří zastihl Zbyněk Pavla doma. Nejspíš proto, že Pavla ani nenapadlo, že by za ním znovu přišel. Zůstal na Zbyňka civět a už mu nestačil přibouchnout dveře před nosem. Zbyněk ovšem hned pro jistotu, jak Pavel dveře otevřel, překročil práh:

„Tak tys říkal, že lžu?”

Teprve teď se Pavel vzpamatoval, ale bylo pozdě skrýt se za dveře. Ty zůstaly dokořán, protože se o ně Zbyněk ramenem opíral.

Pavel se rychle ohlédl a mlčel.

„Tak aby bylo jasno! Přišel jsem ti to říct z očí do očí. Víš proč?” opičil se po něm a dával mu otevřenou hádanku.

Jenomže Pavel si možná řekl, že když nemůže zavřít dveře, že bude mít co nejdéle zavřenou pusu. Vzdorovitě mlčel.

„Protože na tu tvou a Evženovu lumpárnu doplatil Jirka, a bylo by děsně nespravedlivý, abys za ním běhal, tak jak to ty umíš, a poškleboval se mu!”

Pavel se najednou ze všech sil opřel o dveře a pokoušel se je přibouchnout. Chvíli se přetlačovali, ale Zbyněk měl víc síly.

„Najednou máš strach, co?”

„Co mi můžeš s pitomou taškou dokázat!” vykřikl Pavel. „Nanejvejš to, žes mě jednou viděl, nic víc!”

„Vidíš! Teď ses sám usvědčil, že toho máš na svědomí víc! Jen si klidně vykřikuj, že ti nemůžu nic dokázat,” ušklíbl se Zbyněk.

Pavel se znovu polekaně ohlédl. Zbyňkovi bylo jasné, že někdo u nich je ještě doma. Pravděpodobně Petra, protože Pavlova máma by už dávno vyběhla a zakročila. Zbyněk zesílil hlas, aby ho dobře slyšela:

„Kdo přišel na to, vykrádat schránky?”

„Nic ti neřeknu!”

„Tak já ti pomůžu. Ale věčně mít trpělivost nebudu! Byl to Evžen?”

Pavel mlčel.

„Dobře. Takže to byl Evžen. To jsem si ostatně myslel. Kdy jste s tím začali?”

Pavel mlčel.

„Minulou středu, co?”

„Ne!” vykřikl Pavel.

„Ne?” opakoval Zbyněk a varoval ho: „Rozmysli si dobře, kdy to bylo, protože přesně před týdnem Evžen odjel a mohlo by to zůstat jen na tobě!”

„To je jedno, kdy jsme s tím začali. A ty odtud vypadni, protože tebe se to netýká!”

„To se mýlíš. Týká, a moc! Jirka je můj kamarád, jestli víš, co to znamená. Asi ne, tak ti to povím. Pomohl mi, když vy všichni jste zdrhli. A ty první! Utekls, když jsem tě nejvíc potřeboval!”

„Já za to nemůžu, co se stalo. To už jsem ti říkal,” pronesl Pavel najednou lítostivě. Jako by mu to pořád strašilo ve svědomí.

„Já vím, ty nikdy za nic nemůžeš! Tak teď si to aspoň spolu vyříkáme. Chtěls to přece? Chystal ses na to? Včera ráno, ne? Aspoň mi Petra něco takovýho vyřizovala.”

„Petra kecá!”

„Náhodou se tě moc zastávala. Věří tomu, co doma napovídáš. Měl by ses přiznat, jak to s těma patronama bylo. Potom bys určitě mohl jet na tábor.”

„Nic nevíš!” vyhrkl Pavel.

„V něčem se možná jen dohaduju podle toho, cos mi nedávno sám povídal,” připustil Zbyněk, ale hned znovu tlačil Pavla ke zdi: „Je mi jasný, že ten váš plán na zasmradění Zavadilky byl přesně to, co se pak v úterý večer odehrálo…”

Pavlovi se něco urputně honilo hlavou, ale zatím z toho měl jen zmatek. Zbyněk mu pomohl, aby si v tom udělal jasno:

„Ty na to nemáš nervy, abys lezl do novostavby a kradl patrony. Pamatuješ se, jak jsi mě hecoval, abych se tam vyšplhal? Tehdy jsi mě ujišťoval, že Evžen to má vevnitř dokonale prohlídnutý! Proč ho kryješ?”

Pavel mlčel.

„Nevykládej mi, že kvůli tomu, že je kamarád,” ušklíbl se Zbyněk.

Pavel mlčel dál.

„Sakra, nehnu se odtud, dokud mi to neřekneš!”

Po dlouhém váhání Pavel pronesl potichu:

„Protože mi vyhrožoval, že mě do toho namočí, jestli něco řeknu. Tvrdil, že jemu se nic nestane, ale já že to odskáču.”

„A tys tomu věřil?”

„Jo. Evžen může to, co jiný ne … A k tomu braní novin mě taky přinutil.”

„Nejdřív přinutil a pak jsi to už klidně dělal sám,” poznamenal Zbyněk.

„Protože ty ses na mě úplně vykašlal, když jsem za tebou přišel,” vyčetl mu Pavel.

„Je ti jasný, že co Evžen provádí, není jen obyčejná lumpárna? Jestli si někdo zaslouží, aby mu to jen tak neprošlo, tak je to on!”

Ale Pavel mlčel. Jen ve tváři mu bylo vidět, jak s něčím v sobě bojuje. Mlčel už tak dlouho, až Zbyněk usoudil, že je marné mu něco o Evženovi vykládat.

Odtáhl se ode dveří, aby Pavel mohl zavřít. Pro Zbyňka výslech skončil. Další už je věcí Pavla. A jestli Petra poslouchala, tak ať si poopraví obrázek a pomůže Pavlovi se z toho dostat. Je jen jediná cesta, to ona snad pochopí.

Pavel udělal několik kroků za Zbyňkem, jako by ho chtěl zadržet. Ale v půli té náhlé pohnutky se zarazil a jen se díval, jak Zbyněk odchází.

Večer se Zbyněk vracel z ústavu šťastný. Dokonce si v tramvaji pohvizdoval, až se po něm lidi otáčeli. Potom si broukal jen tak pro sebe. Za tři dny udělal Cir výrazný pokrok. Dnes si nechal nasadit obojek. Zbyněk to několikrát opakoval a pokaždé ho pohladil. To pohlazeni bylo pro Cira víc než pamlsek. Potom mu připnul vodítko a vyvedl ho z kotce. Sice se spolu procházeli jen po místnosti, ode dveří k oknu a zase zpátky, ale Cira to přesto bavilo. Zbyněk ho učil chodit u nohy a na povel si sednout.

„Zítra se budeš mít doktoru Valeriánovi čím pochlubit!” pochválil ho pan Kohoutek. Byla to ovšem i jeho zásluha, že se to tak povedlo, protože v sobotu i v neděli zůstal se Zbyňkem v ústavu mnohem déle, než musel.

„Marni, dneska jsem byl s Cirem na procházce!” hlásil Zbyněk, sotva nakoukl do předsíně.

Ve dveřích pokoje se zničehonic objevil Jirka.

„To je senzace!” zazářil.

„Jé, co tu děláš?” vyhrkl Zbyněk.

„My si tu povídáme, viď?” usmála se maminka. „Jirka se ti přišel s něčím pochlubit.”

„Budu mít žlutýho boxera!”

„Cože? No ne! A kdy?”

Zbyněk se hrnul k Jirkovi a žďuchl ho do břicha, až Jirka hekl.

Maminka hostila Jirku tvarohovým koláčem a rybízovou šťávou.

„To bych si taky dal!” nasál Zbyněk vanilkovou vůni. A pak řekl Jirkovi: „Dneska jsem šel za Cirem už brzo odpoledne, tak jsem se u tebe ani nestavoval. Honem povídej!“

„Já jel brzo ráno s tátou do Klánovic, tak jsem se u tebe taky nestavoval,” zašklebil se Jirka. „Byli jsme za jedním tátovým známým, on má chovnou stanici na boxery. Člověče, když jsem viděl ty jeho psy, tak jsem myslel, že se zblázním, jak byli nádherný. Má dvě feny a Dora bude mít mladý každým dnem. Táta mi slíbil, že mi přidá, co mi bude scházet. Někdy koncem září bych si už mohl štěně vzít. Není to ohromný?”

„Takže přece jen budeš mít psa!”

„Já už to vím od včerejška. Táta mi řekl, že si psa zasloužím, i když jsem si na něj dost nevydělal. A hned zatelefonoval do Klánovic, jako jestli bysme se mohli přijet podívat.”

„Hele, něco takovýho se musí hned zapít!”

Zbyněk vstal, zvedl sklenici s rybízovou šťávou a pronesl slavnostně přípitek:

„Na tvýho psa!”

„Na Donga! Tak se totiž bude jmenovat!”

Přiťukli si.

„A taky na naši partu! Ať žije Cir a Dong!” zvolal Zbyněk. Maminka si s nimi taky přiťukla, i když o té jejich partě zatím nic nevěděla. Vypili šťávu až dodna…

Zbyňkovi a Jirkovi teď začaly skutečné prázdniny. Po ranních mlhách se vždycky dny rozzářily do plného jasu a oni spolu každý den jezdili k nádrži. Voda už nebyla sice tak lákavá, naskakovala, z ní husí kůže, ale mělo to jednu výhodu — palouk kotem nádrže byl skoro prázdný a ve vodě mohli Jirka se Zbyňkem závodit bez obav, že se jim bude někdo plést do dráhy.

„Zase stejně!” vykřikl Zbyněk.

„Potřebovali bysme rozhodčího, abys viděl, že já se dotkl dřív!” hecoval Jirka. „Už aby tady byl Čmejla!”

„Aby ti nadržoval, co!”

„Někdo z nás dvou musí vyhrát. Tak ať jsem to radši já!” zašklebil se Jirka.

Když přišel Zbyňkovi dopis od táty, uvědomil si, že mu už dlouho nenapsal. A tak si k tomu hned sedl:

Ahoj táto,

čas hrozně letí a já nestačím stihnout všechno, co bych chtěl. Prázdniny za chvíli končí. Ještě z nich chci něco mít. Užívám je s Jirkou. Počasí nám přeje, i když ráno sotva dohlédnu z balkónu na zem, jaké bývají mlhy. Jirka se těší na Donga a já taky. Dong bude čtvrtý do naší party, jak jsem ti o ní psal. S Cirem už chodím na dlouhé procházky. Zatím jen po chodbách ústavu a vždycky až pak, když skončí krmení laboratorních zvířat a všichni odejdou. Poprvé jsem se bál, aby se Cir něčeho nepolekal. Všechno pro něj bylo nové, nad hlavou nám hučelo klimatizační potrubí a za zavřenými dveřmi kňučeli a poštěkávali psi s umělou krví. Ta první procházka mi trvala strašně dlouho, domů jsem šel už za tmy. Ale vlastně ani teď se nevracím s Jirkou domů dřív. Poprosil jsem doktora Valeriána, aby Jirka mohl být po mně druhý, na koho si Cir zvykne. Doktor Valerián sice myslel, že by bylo lepší zvyknout ho na maminku, ale vysvětlil jsem mu to. Teď zrovna nemá čas, protože chce udělat co nejvíc, dokud je Tereza pryč. Stejně tomu neujdou, jedna ani druhá. Teprve až si na ně Cir zvykne, budeme si ho moct vzít domů.

Doma chystáme veliký změny. Připravujeme se na Cira. Možná se k nám vrátí, ještě než začne škola, i když doktor Valerián říká, že to nesmíme uspěchat. Pro Cira to bude nápor, nejspíš se v něm znovu probudí některé úzkostné stavy. Proto ty přípravy. Cir bude muset mít svou místnost, takže si představ, jak se bude Tereza tvářit, až se vrátí od Hanky a bude přestěhovaná. Copak tvářit se může, jak chce, ale musí být potichu, protože Cir potřebuje pořád klid.

A taky bude potřebovat pohyb. Jenomže ven s ním budeme moct jen v noci, až budou ulice prázdné. S maminkou jsme si to už rozdělili. Já s ním budu chodit vždycky v pátek a v sobotu, abych náhodou ve škole neusnul, maminka s ním půjde ostatní dny. Myslím, že než se vrátíš, bude Cir zase v pořádku a beze strachu se na tebe vrhne. Já taky. Ahoj,

Zbyněk

P. S. Hledal jsem něco, čím bych mu tě připomenul. Ukazovat mu fotky nemá smysl. Myslím, že nejlíp tě pozná podle tvých tenisek. Mají totiž nejsilnější pachovou stopu. Už abys tady byl!