Ladislav Mikeš Pařízek

Hledači ztraceného stínu

1

Na velikém poradním prostranství městečka Mbari bylo živo. Sešli se tu všichni místní obyvatelé i lidé z okolních vesnic. Měli k tomu důvod. Všechna úroda byla sklizena, a byla to úroda opravdu bohatá. Hromadné svatby byly už všechny uzavřeny a mladíci, kteří vyhovovali podmínkám jak věkem, tak statečností, byli přijati mezi dospělé. Král Lukenga zakončil třídenní slavnosti dlouhou řečí. Velebil v ní pracovitost kmene Nzakarů a slíbil, že ze společných sýpek dostane každá rodina spravedlivý podíl. Na dotvrzení daného slova nechal podle starého zvyku zabít dva voly. Jeho rozhodnutí bylo přijato s jásotem, už proto, že si král voly od nikoho nevypůjčil, jak mívali ve zvyku jeho předchůdci, ale vybral je ze svého stáda. Lidé to přijali jako velikou poctu.

Když skončilo radostné volání, ujal se slova starý Kofa. Kofa byl nejstarší kouzelník kmene. Měl o sobě to nejlepší mínění, byl sám se sebou spokojen, považoval se za nejváženějšího a nejmocnějšího kouzelníka v celém kraji.

Věren starým tradicím vyprávěl o věcech tajemných a nadpřirozených.

„Lidé,“ začal kupodivu pevným hlasem, „všechno, o čem budu hovořit, stalo se dávno, tak dávno, že země byla ještě mladá a všude byly jen lesy a bažiny. Je to vyprávění o tom, jak mocný Nzami s ostatními dobrými i zlými mocnostmi potrestal zlé lidi, kteří sídlili za Velikými lesy a Prudkou vodou. Je to vyprávění o Zemi ztraceného stínu a je to vyprávění posvátné. Na to nezapomeňte!“

Po tomto úvodu spokojeně zamlaskal. Cítil, že se mu dnes bude dobře vyprávět. Pohlédl na krále Lukengu a optal se: „Je to tak, králi?“

Lukenga se usmál, pak pokývl hlavou a řekl: „Je, veliký kouzelníku. Posloucháme tě.“

„Posloucháme tě!“ opakovali ostatní sborem. Kofa spokojeně pokýval hlavou a pak se rozhlédl po přítomných. Pátravě se zadíval na několik mužů, kteří klopili zrak. Snad k tomu měli příčinu, protože o Kofovi se vyprávělo, že dovede hledět do lidských myslí tak jasně jako do tykve naplněné čistou vodou. A svědomí některých obyvatel městečka nebylo právě nejčistší. „Báje, kterou vám budu vyprávět, hovoří o lidské závisti a o trestu, který následoval. Byl to krutý trest. Poslouchejte!“

Narovnal se na své židličce, založil ruce na prsou a začal:

„Před dávnou dobou žili ve směru půlnočním šťastní lidé. Měli důvod být šťastni, protože země, kterou obývali, oplývala hojností. Všeho v ní bylo dost – zvěře, ryb, ovoce i obilí.

V bažinách bylo hodně tlustých hadů s chutným masem. Všichni lidé, kteří žili za Velikými lesy a Prudkou vodou, mohli být šťastni, ať už patřili ke kterémukoli kmeni nebo národu. A přece nebyli spokojeni. První kmen záviděl kmeni sousednímu a tak to šlo napořád. Kmen Mongo záviděl kmeni Ukutsu jeho lesy. Mongové se domnívali, že v těch lesích je víc zvěře než na jejich planinách. Ukutsové záviděli Ajajongům bažiny, neboť si mysleli, že ti nejchutnější jedlí hadi jsou právě v nich. Ajajongové záviděli Bakumům vesnice, protože byli přesvědčeni, že jejich chaty jsou prostornější. Nu a Bakumové opět záviděli Mongům planiny, protože věřili, že na monžských planinách hřeje slunce více než u Bakumů.

Takoví to byli lidé. Neposlouchali své moudré kouzelníky. Zato tím pozorněji naslouchali Jalovi. Jala je duch závisti, a ani ti nejlepší kouzelníci, náčelníci a králové nic proti němu nezmohou, když se k němu přidá jiný zlý duch, Imba Našeptavač.

Přestože lesy za Prudkou vodou oplývaly bohatstvím, byli s nimi nakonec všichni nespokojeni. Víte sami, že v hustých lesích bývá po celý den nazelenalé šero a že jenom málokdy pronikne sluneční svit hustými korunami stromů. A to se právě lidem za Prudkou vodou přestalo líbit. Chtěli mít víc místa na slunci. A tak nakonec Jala s Imbou Našeptavačem zvítězili. Lidé si začali navzájem závidět slunce.

Jednou přišlo obzvláště dlouhé a chladné deštivé období. Lidé žádali své krále a náčelníky, aby je vedli do boje proti sousedům. Domnívali se, že si tak pomohou ke slunci. Králové a náčelníci nutili kouzelníky, aby konali oběti a pronášeli příznivé věštby, které by lidem pomohly k většímu slunečnímu jasu.

V těch zlých dobách se objevili i noví kouzelníci, kteří kouzelníky vlastně nebyli, protože poslouchali jen jediného ducha – Imbu Našeptavače.

Nakonec začaly kmeny mezi sebou bojovat. Byly to zlé boje, potoky byly stále zbarveny krví zabitých.

Pak došlo k události, která změnila celý kraj. Velcí duchové a duše předků se už nemohli na bojující kmeny dívat. Sešli se proto k veliké poradě a rozhodli se, že lidi z celého kraje potrestají. Obloha se zatáhla hustými mraky a proti všem zákonům přírody přišlo nové údobí dešťů. Z oblohy se neustále lily obrovské spousty vod. To trvalo čtyřikrát deset dní. Strašlivé vichřice ničily celé obrovské lesy, voda všechno zaplavovala a zahynulo mnoho lidí. Pak se hora za Prudkou vodou otevřela, chrlila plameny, rozhazovala do obrovské dálky veliké balvany, po jejích svazích tekly žhavé potoky.

Potom se vyšinulo ze své dráhy slunce.

Když celá ta hrůza přešla, svítilo slunce lidem na temena hlav a předměty i lidé ztratili v poledních hodinách svůj stín.

Všechno skončilo. Vichřice odešla, odnesla s sebou mraky, ustaly deště. Ale slunce stále svítilo lidem na temena hlav. Najednou lidé, kteří si předtím každý sluneční paprsek záviděli, měli slunce tolik, že v jeho žáru umírali.

Tak to bylo. V těch dávných dobách se z celého kraje ztratil v poledních hodinách stín. Od těch dob v kraji za Prudkou vodou a Velikými lesy není tak příjemné teplo jako u nás, ale vždy je tam několik měsíců v roce žár, před nímž se nikdo neschová jinak než pod střechami dusných chat. Od té doby tam rostou stromy zřídka a pomalu, a vysoká sloní tráva usychá před uzráním. A nejhorší na tom je, že lidé tam po několik hodin denně nevidí vlastní stín.“

Kouzelník Kofa sáhl po své krátké dřevěné dýmce a začal ji nacpávat tabákem, v němž bylo přimíšeno konopí. Kouř konopí vyvolával v jeho mysli nové představy a věštecké vidiny.

Král Lukenga, který seděl na svém pokladu – prosté evropské židli, se usmál. Vytáhl z hlubokého kapsáře svého burnusu černý doutník a v okamžiku, kdy Kofa zabafal ze své dýmčičky, si zapálil také. Kofa po několika hlubokých tazích pokračoval:

„Náboženství nám říká, že naše vlastní stíny jsou obrazy předků. Jsme šťastni, když nás předkův stín provází na každém kroku. V tom nešťastném kraji však nedoprovází v poledních hodinách stín nikoho. Proto jsou tam lidé zlí a stále spolu bojují. Kdysi si záviděli slunce. Teď si závidí zbytky lesů, které v tom kraji po velikých vichřicích a ohních zůstaly. Bojovali o větší kousek země na slunci. Teď bojují, aby se před sluncem mohli schovat. To všechno jenom proto, že neposlouchali moudré kouzelníky a nectili své bohy. Tak dopadne každý, kdo je vyznavačem Jaly nebo Imby Našeptavače.

Zapamatujte si toto vyprávění a vždycky, když se ve vás probudí závist, vzpomeňte na strašný trest. Zabraňte tomu, abyste ztratili vlastní stín. Nechtějte žít v Zemi ztraceného stínu!“

Kofa mocně zatáhl z dýmky a pozorně si prohlížel shromáždění.

Lukenga byl král malý. Vždyť kmen Nzakarů měl jen několik set rodů. Byl to však rozumný král. Nedovolil, aby se nzakarští muži vydávali na loupežné výpravy k sousedním kmenům. Někteří starší muži však vzpomínali na panování jeho otce Dimby, kdy se dost často vydávali na noční výpravy a někdy přinesli i pěknou kořist. Tenkrát se, podle jejich vyprávění, v kraji Nzakarů dobře žilo. Ty doby však patřily minulosti. Od začátku Lukengova panování loupeživé výpravy přestaly, neboť Lukenga byl opakem svého otce. Byl snášenlivý k vlastním poddaným i sousedům, a šel-li někdy v čele svých bojovníků, tak jen tehdy, když některý sousední kmen považoval jeho snášenlivost za slabost a přišel na jeho území loupit. V těchto šarvátkách měli Nzakarové vždycky příležitost dokázat svou statečnost.

Žehrali-li někteří staří proti králi, mladí mužové a chlapci ho měli rádi. Byl k nim dobrý. Dbal na to, aby se z nich stali dobří lovci, dobře a spravedlivě ze společných sýpek odměňoval jejich celoroční práci a každému, kdo dospěl a oženil se, dal darem dobytče. To náčelníci i malí králové sousedních kmenů nedělali.

Po Kofově vyprávění muži mlčeli. Večerní klid rušilo jen několik dětí, které začaly dovádět, a pak král Lukenga. Ten dobře věděl, že ho někteří lidé nemají rádi. Otočil se ke kouzelníkovi a pak se hlasitě, aby ho všichni slyšeli, zeptal: „Víc už nám neřekneš, moudrý Kofo?“

Kofa se zahleděl přemýšlivě k obloze poseté jasnými hvězdami, vybafl z dýmky obláček, pak zvedl ruku a pokračoval:

„Slyšte, ó přítomní. Dnešní večer je podoben tolika jiným večerům. A přece je na něm něco zvláštního. Dnes se totiž u mnoha poradních ohňů hovoří o trestu, který postihl kmeny a národy za Prudkou vodou a Velikými lesy. Hovoří se o něm u všech sousedů. U Birů, Šérů, Moguandů i Bandžů a také u Mongů. Ti, kteří byli kdysi potrestáni, litují, ti, které trest nestihl, nevěří. Ani vy možná nevěříte. Myslíte si, že to není dobré vyprávění. Můj otec mne ho kdysi naučil. Nikdo z našeho kmene se nešel do Země ztraceného stínu podívat. Jen jednou, v době mého dětství, se tam vydal jakýsi Zuma, aby se přesvědčil. Odešel na cestu, z níž nebylo návratu. Měl jsem už tenkrát vidění a řekl jsem všem, že Zuma zemře. Nevěřili mi. Po dlouhé době přišla zpráva vysílaná bubny od půlnoční strany. Říkala, že Zuma zahynul v kraji Lulonga na území Mongů.

Pozoruji už delší dobu, že někteří z vás touží po boji. Nechtějte jej. Byl by to boj prohraný. Buďte snášenliví a zanechte závisti. Říká se, že jen muž, který má tyto vlastnosti, který je statečný, dbá rodových zvyklostí, dobře vychovává rodinu, je šlechetný ke svému nepříteli a zachovává úctu k duším zemřelých předků, může pomoci lidem, kteří žijí v Zemi ztraceného stínu. Těm však není pomoci, protože tak dokonalý muž v celé zemi není. To je všechno, co jsem vám chtěl říci. A nyní se radujte ze slavnostního večera.“

Král Lukenga vstal, podal kouzelníkovi ruku a řekl: „Děkuji ti. Pojď, doprovodím tě k chatrči. Jsi unaven. Měl jsi dnes velkou řeč.“

„Máš pravdu. Sám cítím, že stárnu, a rychle. Ale králi, všiml sis?“

„Čeho?“

„Malého Zaka, syna Koly. Byl celý den smutný. Když jsem vyprávěl, pozoroval jsem ho. O něčem úporně přemýšlel. Snad nebylo dobře, že jsem ho nepustil k slavnosti dospělosti, ale nešlo to. Nemá léta. Snad příští rok. Víš, že přísně dodržuji zákony předků. Je mi ho trochu líto.“

Král se usmál. Pohleděl na chlapce, který seděl stranou ostatních dětí. Na svých dvanáct let hleděl na hvězdnou oblohu se zadumáním, které by slušelo každému přemýšlivému muži. Od chvíle, kdy se dověděl, že nepůjde se staršími chlapci do lesů, aby s nimi po několik týdnů žil v ústraní a připravoval se na slavnost přijetí mezi dospělé, stranil se mladších i stejně starých kamarádů. Zato tím pilněji pracoval na polích nebo při kácení dřeva. Snad to bylo také proto, že o něm kdysi rádce Sokoto řekl, že je malý chlubil. Jeho kamarádi mu pak od té doby začali říkat „Chlubílek“. To jméno mu už pak, k jeho veliké lítosti, zůstalo. Neprávem. Vždyť všechno, co se mu stalo, byla čistá pravda.

Tehdy šel Zako za otcem do lesa. Nesl mu oběd. Tatínek pálil dřevěné uhlí pro celé městečko a po celé dny hlídal v lese zapálené milíře. Zako mu vždycky pomáhal milíře rozhrabávat. Jako všichni chlapci byl ozbrojen krátkým oštěpem, malým lukem a velmi ostrým tesákem. Když šel po úzké stezce okolo bažiny, zaslechl v křoví temné funění a praskot lámaných větví. Uvědomil si, že je zle, že se k němu blíží nepřítel. Rychle položil kalebas s jídlem na zem. Právě v okamžiku, kdy se před ním objevil statný hroch, který se s ostatními zdržoval u bažin, vložil na tětivu šíp. Nenapadlo ho, že by se mohl zachránit útěkem. Napjal tětivu, šíp zasvištěl a zaryl se zvířeti do levého oka. Pak na břehu bažiny došlo k divoké honičce. Zako byl mrštný chlapec a podařilo se mu několikrát zasáhnout hrocha otráveným šípem. Rozzuřené zvíře však bylo stále divočejší, jed ještě nepůsobil. Nakonec se Zako, kterému už docházel dech, rozhodl k velikému činu. Pevně uchopil sekáč, odhodil luk, zvedl ze země oštěp a čekal na nový útok. Hroch se k němu rychle blížil. Zako v posledním okamžiku uskočil a po vzoru starých lovců, kteří podobným způsobem zdolávali útočící slony, mu přeťal šlachy pod kolenem levé zadní nohy. Povedlo se to. Hroch ještě několikrát kulhavě zaútočil a nakonec padl. Dobře mířená rána sekáčem i šípový jed, který začal působit, hrocha zdolaly. Zako s vítězným loveckým voláním vrazil zmítajícímu se hrochovi do srdce oštěp, usekl špičku jeho oháňky jako trofej a utíkal zpět do městečka, aby všem sdělil novinu o svém statečném činu.

Nevěřili mu. Konečně se dalo několik mužů pohnout a šli s chlapcem na místo boje. Nalezli zabitého hrocha. A tehdy se to stalo. Rádce Sokoto přede všemi prohlásil, že Zako pravděpodobně nalezl mrtvého hrocha, vstřelil mu do těla několik šípů, přesekl mu šlachy a do srdce vrazil oštěp, aby tak dokázal svou statečnost.

Zako se zoufale bránil. Na jeho straně byli muži, kteří tvrdili, že má pravdu, protože veliký boj byl jasně vepsán čerstvými stopami v zemi; Sokoto, který patřil mezi tvrdohlavé a zarputilé starce, se však přesto nenechal přesvědčit. Celou příhodu odbyl přezíravým mávnutím ruky s dodatkem: „Zako je malý chlapec, chce být statečný a chlapci si dovedou vymýšlet. Nakonec sami věří svým výmyslům. Zako je jen takový malý chlubílek.“

Ostatní muži neodporovali. Věděli, že s dětinským starcem nic nepořídí. Jenomže když se o tomto rozhovoru dověděli lidé v městečku, chlapci se přezdívky hned chytili.

Malý chlubílek nyní tedy seděl stranou ostatních, hleděl na hvězdy a netušil, že ho dva nejváženější muži z celého kmene pozorují a že se k němu blíží. Teprve Lukengův hlas ho vyrušil ze snění.

„Líbí se ti hvězdy, Zako?“

„Líbí, králi.“

„O čem přemýšlíš?“

„Asi o hrochu, kterého zase zabije,“ vyhrkl jeden z prostořekých chlapců, kteří se kolem nahrnuli. Zako, který mezitím uctivě vstal, poznal, že se kolem shromažďují také dospělí. Byl mezi nimi i jeho otec. Zrozpačitěl. Ze všeho nejraději by rychle zmizel, ale nemohl. Musel odpovědět, a pak – útěk by byl urážkou obou urozených mužů. A konečně za třetí by se musel pro dnešek zříci dobré večeře, na kterou se už tolik těšil. Vůně pečeného masa ho lákala jako všechny ostatní.

Rozpačitě přešlapoval a pak vyhrkl: „Přemýšlel jsem o Zemi ztraceného stínu!“

„To je dobře. Tuhle radu jsem dal před chvílí všem…“

„A… a… a rozhodl jsem se, že se do té země podívám,“ řekl nejistě.

„Oh… haha… no tohle… slyšeli jste? Zako Chlubílek promluvil,“ začali se smát i dospělí. Chlapci začali tleskat dlaněmi, podupávali bosými chodidly v rytmu a pokřikovali: „Chlubílek…, Chlubílek…“

„Ticho!“ zaburácel Lukenga.

Zmlkli. Bylo slyšet pouze praskot ohně, hlasy noční přírody a tlumený šepot dospělých.

„Proč chceš do toho kraje?“ zeptal se král.

Zákovi blýskl v očích vzdor. Předchozí smích i posměvačnou přezdívku cítil jako urážku. Veřejný posměch se ho hluboce dotkl. Nemohl pochopit, proč dospělí nevěří jeho pravdě. Jenom proto se mu posmívají, že je ještě chlapec? To přece není spravedlivé. Vždyť v tomto městě určitě není jediný člověk, který by mohl jít do země, o níž báje hovořila.

Nikdo, ani jeho otec nemá vlastnosti, o kterých kouzelník hovořil.

Lítost se změnila v zlost. Rty i ruce se mu začaly třást. Najednou dostal strach, že řekne něco špatného a nezdvořilého, něco, čím si uškodí. Ale nemohl si pomoci. Pak vybuchl: „Řeknu ti to, králi a pane. Řeknu to všem… všem!“ Začal v chlapecké bezmocnosti křičet: „Půjdu na dalekou pouť! Půjdu do pralesů i k velikým a neznámým řekám a budu se učit mnoha věcem! Slavný Kofa prohlásil, že není v našem kraji muž, který by měl ty vlastnosti, o nichž hovořil. Snad není, ale já tím mužem jednou budu. Půjdu do Země ztraceného stínu. Možná že se nevrátím, jako se nevrátil Zuma, ale zato bude v našem kmeni o jednoho statečného víc. A vrátím-li se, povím vám, zda měl ctihodný Kofa pravdu!“

Král musel znovu zakročit. Tentokrát se shromáždění uklidnilo, teprve když Zakovi řekl: „To, cos teď vyslovil, urazilo moudrého Kofu. Pochybuješ o jeho pravdomluvnosti…“

Nedomluvil, neboť Zako, jenž zapomněl v rozhořčení na všechny rodové zvyklosti a zákony, i na to, že dosud nepatřil mezi dospělé a neměl tedy právo poradního hlasu, krále přerušil.

„Vy všichni pochybujete o mé pravdě. Nevěříte mi, že jsem zdolal hrocha, kterého zdolá málokterý muž, je-li na lovu sám. Ano, Kofa je moudrý. Proč tedy neřekne mužům, že já, Zako, jsem nikdy nelhal? Vždyť ctihodný musí znát pravdu. Proč ji tedy nepotvrdí? Pak byste mi všichni věřili, stařec Sokoto by zmlkl a kamarádi by se mi neposmívali a…“

„Zako!“

Chlapec rázem zmlkl. V tom výkřiku bylo tolik zloby, lítosti i hanby, že se rázem rozplakal. To na něj zavolal otec. Teď teprve si Zako uvědomil, že svými nepředloženými slovy uvalil hanbu na celou rodinu. A mohl se o tom také hned přesvědčit.

„Neslýchané… Strašné… Takový kluk… Pěkně si ho doma vychovali… Králi odmlouvá… Kouzelníka zlehčuje!“

Chtěl utéci. Nemohl, protože se kolem něho nakupila hradba rozezlených lidí. Všichni ho měli chuť na místě ztrestat. Od výprasku ho zachránil Kofa, jemuž se třásl hlas, když řekl: „Zako je asi posedlý zlým duchem. Snad některý zlý čaroděj ho na dálku ponouká a on o tom neví. Zako se provinil. Vůči králi, vůči mně, vůči nám všem. Slyšte, co vám řeknu, a ty…,“ přitom se obrátil k vzlykajícímu chlapci, „ty poslouchej nejvíc. Teď půjdeš domů. Nebudeš nic jíst a budeš prosit za odpuštění duše předků i samotného Nzamiho. Celou noc. Rozuměls? A zítra, až bude slunce stát nad hlavou, se dostavíš se svým otcem před radu starších. Ta o tvém trestu rozhodne. A nyní jdi!“

Zako si uvědomil, že jím někdo smýkl. Pevná ruka ho uchopila za zápěstí a táhla ho shlukem rozhořčených lidí z poradního prostranství.

Byla to ruka jeho otce.

2

Zako stál uctivě před radou starších a celý se třásl. Jednak měl strach z trestu, jednak byl nevyspalý.

Uplynulá noc byla nejhorší, jakou ve svém krátkém životě prožil. Noci, které dříve probděl, by se daly spočítat na prstech jedné ruky. Nebýval nemocen, snad jen jednou v životě mu horečka nedovolila dva dny vyjít. Ale ta dnešní noc…

Začala výpraskem. Tatínek měl dřevařsky pádnou ruku. Byl to první výprask, který od něho Zako dostal, více než bolavé tělo cítil pokoření. Celou noc musel klečet u svého dřevěného lůžka a podle otcova příkazu se měl kát. Jeho pokání však bylo plné vzdoru a pocitu křivdy, která na něm byla spáchána. A konečně měl celou noc nehorázný hlad. Nedostal ani sousto masa, na které se tolik těšil. Navíc ho bolelo vědomí, že ublížil rodičům. Tatínek seděl celou noc zachmuřeně na stoličce a nemluvil, maminka každou chvíli tiše plakala a šeptala: „Ta hanba! Synku, co teď s tebou bude?“

Maminčin pláč bolel nejvíc. Když si Zako potají stíral slzy, umiňoval si, že už nikdy nic podobného neudělá a že ráno radu starších pokorně odprosí. Vzápětí mu bylo líto sama sebe. V duchu uvažoval, proč k tomu došlo. Proč tolik smutku? Vždyť jenom obhájil svou spravedlivou věc. Což jsou dospělí opravdu tak citliví na pár pravdivých slov? A kamarádi? Ne, nemá kamarády. Kamarádi by se mu neposmívali.

Po neuvěřitelně dlouhém dopoledni stál konečně před radou starších. Viděl před sebou zachmuřené tváře svých soudců. Nic dobrého nevěstily. Jeho otec, který byl také přítomen, klopil hlavu a hleděl k zemi, jako by chtěl z jejího povrchu vyčíst budoucí rozsudek. Zako si uvědomil, že muž, který proti němu vznáší žalobu, je stařec Sokoto, který ho nazval chlubílkem. Ten bude určitě neúprosný. Jeho přísný hlas to potvrzoval.

„Mužové! Zako, jenž je synem Koly, dopustil se včera večer neslýchaného činu. Nejenže nás všechny pohaněl, ale navíc hluboce urazil kouzelníka Kofu. V dobách mého mládí byli za takový čin

chlapci vyobcováni z kmene a vyhnáni do lesů. Bubny pak ohlásily všem, že provinilec ztratil chatu, rodinu i kmen a že nesmí být přijat v žádné vesnici ani v jiném kmeni, protože se stal člověkem bez tváře. Člověk, který nemá tvář, stává se společníkem zlých mocností. Nemá mezi lidmi místo. Je třeba s ním jednat jako se zlým čarodějem. Zako určitě bude jednou zlým čarodějem, a proto ho vyžeňme z našeho kmene, aby v budoucnu nemohl nikomu ublížit. To říkám já, Sokoto, jenž zná staré zákony.“

Stařec se důstojně posadil, když vyzval ostatní: „Potvrďte mou pravdu, mužové!“

Někteří z přítomných na něho zkoumavě hleděli, ostatní klopili zraky a několik se jich lítostivě podívalo na třesoucího se chlapce.

Zakův tatínek se na svém sedátku ještě víc sehnul. Trapné ticho přerušil králův příchod.

Lukenga si sedl na vyhrazené místo, kývnutím ruky poděkoval za hromadný pozdrav, zapálil si černý doutník a poznamenal: „Slyšel jsem Sokotovu řeč. Co na to říkáte, mužové?“

Muži začali rozpačitě pokašlávat. Konečně tkadlec Dumbuja zvedl ruku a nejistě řekl: „Pokud vím, měl vždycky každý obviněný svého obhájce. To by si měl Sokoto také pamatovat, když si pamatuje na tresty z doby svého mládí. Kola svého syna hájit nemůže, a tak já… nu, jak bych to řekl…“

„Nemusíš se ospravedlňovat, Dumbujo,“ řekl mírně Lukenga. „Ustanovuji tě Žákovým obhájcem. A teď řekni, cos chtěl říci.“

Dumbujovi spokojeně zablýskaly oči. Rozuměl dětem. Vždyť jich měl doma sedm, tři jeho chlapci byli mezi těmi, kteří se minulého večera Zakovi posmívali. Však také za to dostali doma svůj díl. Byl přesvědčen, že Zako se dostal do úzkých jen pro svou pravdomluvnost a uraženou dětskou hrdost.

„Co chci říci?“ začal, pak chvíli přemýšlel a pokračoval: „Sokoto žádá pro tak malého chlapce trest, který byl kdysi vykonáván, ale dnes je už dávno zapomenut. Sokoto zapomíná, že s narůstajícími léty se v našem kraji hodně změnilo. Nepochybuji o tom, že Zako dostal od Koly pořádný výprask. Neříkám, že tím by to bylo odbyto, protože sám mám v úctě rodové zvyky. Avšak rodové zvyky nemusí být vždy správné…“

„Řekni rovnou, že jeho včerejší jednání schvaluješ,“ vykřikl Sokoto. „Nu, řekni, že s ním souhlasíš! To vypadá, že si o nás myslíš to, co ten kluk. Já ti říkám…“

„Nic neříkej, Sokoto. Tys byl žalobcem, aniž bych tě ustanovil. Nepřerušuj. A ty pokračuj, Dumbujo!“ přerušil král rozhořčeného starce.

Tkadlec chvíli přemýšlel a pokračoval: „Někdy si člověk myslí, že jedná správně, a teprve po dlouhé době pozná, že se mýlil. Jenomže po dlouhé době obyčejně už trest nepřichází. Víte všichni velmi dobře, že ještě za Lukengova otce krále Dimby naši otcové často rychle a přísně soudili provinilce. A byla to právě ta rychlost soudu, co způsobila hodně nespravedlnosti. Buďme dnes proto spravedliví. Před námi nestojí muž, ale chlapec. Chlapec se všemi svými sny, touhami, myšlenkami o statečných činech, které v budoucnu hodlá vykonat. Chlapec, který hájil svou pravdu o zabitém hrochovi. Mnozí z nás mu uvěřili. Sokoto jej však naráz odsoudil, a navíc mu dal hanlivé přízvisko. Být chlubilem po statečném činu, to není nic tak špatného. Zvláště když ten statečný čin vykoná chlapec. Být v unáhlenosti nespravedlivým soudcem je stokrát horší. A my jistě nechceme být horší než náš malý obžalovaný.“

„Ne…, nechceme… To je pravda… Unáhleně soudit se nevyplácí… Pokračuj…,“ ozývali se členové rady. Pouze Sokoto mlčel. Zamračeně se díval střídavě na Zaka, Dumbuju i Lukengu, jemuž měl za zlé, že ho přerušil a zároveň pokáral za samozvanou úlohu žalobce.

„Pokračuji!“ zvolal Dumbuja. „Neznáme zatím v kraji školu, i když v Sajnu bydlí běloch, který hlásá cizí náboženství. Myslím, že když mohou některé děti ze sousedních kmenů chodit do školy, bylo by hloupé, abychom udělali to, co si přeje Sokoto. Cožpak můžeme vyhnat chlapce do lesů, udělat z něho člověka bez tváře a nechat bubnovat, že je to budoucí čaroděj?“

„Bylo by to nespravedlivé a hloupé, to máš pravdu,“ přitakal Lukenga.

„A nechat vinu bez trestu?!“ vybuchl Sokoto. „Zaka za to neslýchané, co učinil, nepotrestáme a naše děti dostanou příklad. Nebudou se ničeho bát a přerostou nám přes hlavu. Špatně usuzujete, mužové! Nepotrestaná vina vede k vinám ještě větším. Chcete-li takto soudit, pohřbíte spravedlnost, vlastní klid i kmenový pořádek!“

Muži znovu zrozpačitěli. Vždyť jak Dumbuja, tak Sokoto měli pravdu. Co teď?

Zapomněli už na to, že před nimi stále stojí malý obžalovaný chlapec, a celé sezení se začalo měnit ve spor mezi oběma protivníky – Sokotem a Dumbujou. Král Lukenga zasáhl včas.

„Uklidněte se, rádcové. To by nebylo dobré rokování. Zako se provinil a myslím, že by bylo dobře, kdyby se na nějaký čas odstěhoval z našeho města. Samozřejmě že ho nevyženeme do lesů jako zločince, který se stal mužem bez tváře. Pokud vím, je jeho matka z kmene Fangů. Je to tak, Kolo?“

Zakův otec se napřímil, pohlédl vyčítavě na synka, pak provinile na krále a řekl: „Tak, králi.“

„Nuže, pak navrhuji, aby Zako odešel přes lesy ke svým příbuzným. Zůstane u nich, bude na jejich polích pracovat, a bude-li se po celý rok dobře chovat, uslyšíme-li o něm pouze věci dobré, vrátí se do Mbari před začátkem slavnosti dospělosti. Jeho chování rozhodne, zda bude za rok přijat mezi dospělé. Navrhuji, aby jednoroční odloučení a pěší cesta přes lesy do matčina rodiště i zpět byly jeho trestem za včerejší prostořekost. Co tomu říkáte?“

„Já, Dumbuja, jako obhájce, trest za Zaka přijímám,“ prohlásil tkadlec.

„Nesouhlasím. To není trest. Tím, že Zako půjde na výlet, nebude přece potrestán,“ odporoval zlostně Sokoto.

„Kdy ti zemřela matka, Sokoto?“ zeptal se s nevinnou tváří Dumbuja.

„Vím já? Jsem už starý.“

„Ano. Jsi starý. Proto říkáš našemu rozsudku výlet. Už nemůžeš pochopit výši trestu, který Zaka postihne tím, že bude odloučen od rodičů, hlavně od matky. A pak cesta pralesem! Do kraje Fangů je dobrých deset dní chůze. Zako musí dojít napřed do městečka Sain. Tam už jednou s otcem byl, když jsme šli odvádět gumu obchodníkům. Ze Sajnu do země Fangů je však prales o mnoho hustší a nebezpečnější. Pardálové, hadi, divoké kočky, bažiny plné krokodýlů, pijavice na prst tlusté a jiná nebezpečí, to pro osamělého chlapce není nic? Leckterý bojovník si takovou cestu rozmýšlí!“

„Zakovi to nebude vadit, když je takový veliký bijec hrochů,“ poznamenal jízlivě stařec.

„Tak dost, Sokoto. Já vím, že Zako mluvil pravdu, když tvrdil, že zabil hrocha. Jako dobrý lovec jsi to mohl na první pohled poznat nejen podle stop, ale i podle zaschlé krve. Necháme toho. Dumbuja za Zaka trest přijal. Tím je to odbyto.“

„A co Kofa? Kofa do toho nemá co mluvit? Proč nepřišel Kofa?“ bručel Sokoto.

„Víš dobře, že kouzelník se nemůže zúčastnit soudu, je-li souzen člověk, který ho urazil. Kofa bude s trestem souhlasit. Kdyby tu byl, možná že by ho chtěl zmírnit. Nuže, mužové, jak zní rozsudek?“

„Zako odejde,“ řekli sborem.

„Kdy?“

„Ještě dnes před setměním. Čím dřív odejde, tím dřív bude zpátky. Postarám se, aby mu cestou nic nechybělo,“ prohlásil Zakův otec.

„Chceš ještě něco říci, Zako?“ zeptal se vlídně Lukenga.

Zako se chvíli díval přes hlavy rádců směrem, kterým měl ještě téhož dne odejít. Bylo mu líto, že mezi muži, kteří ho odsoudili k vyhnanství, byl i jeho otec. Byl přesvědčen, že mu všichni ukřivdili, a přece se v něm ozývala jakási skrytá hrdost. Odejde za velikým dobrodružstvím. Pozná jiné lidi, pozná jiný kraj, a možná, že se nakonec dostane do země, která se včera stala jeho osudem. Až se vrátí, každého z kamarádů, kteří by ho oslovili hanlivým přízviskem Chlubílek, okamžitě potrestá. Bude to moci udělat, protože ani jeden z nich nebude mít za sebou tak dlouhou a nebezpečnou cestu. Teď však musel králi odpovědět.

„Chci, ó králi, i vy ostatní. Přál bych si, aby při mém odchodu zůstali ostatní chlapci ve svých chatách. Nechci je vidět. Nestydím se za trest, ale za to, že se mi včera posmívali. Teď by se mi smáli ještě víc. Až se vrátím ze Země ztraceného stínu…“ Zarazil se. Uvědomil si, že říká své nejtajnější myšlenky, hned však pokračoval: „Až se vrátím, nebudu Zako-Chlubílek, ale Zako-Bojovník. To vám slibuji.“

„Nemluv o Zemi ztraceného stínu,“ rozzlobil se jeho otec. „Máš jít k Fangům a tam také půjdeš!“

„Půjdu, mužové. Vidím vás,“ rozloučil se Zako prostým a vžitým pozdravem. Pak se na chviličku zamyslel a dodal: „Až se vrátím, povím vám, zda se velký kouzelník nemýlil.“

Král Lukenga se zamračil a nespokojeně zavrtěl hlavou. Takovou tvrdohlavost přece jenom od potrestaného chlapce nečekal. Na chlapcova slova však hned odpověděl Sokoto:

„Tady ho slyšíte. Nenapravitelný! Ještě teď si z nás dělá blázny. Půjde k Mongům, aby poznal, zda kouzelník lže. Neslýchané! Mne jste měli poslechnout. Však já už mu dám na cestu doporučení!“

Byla to nebezpečná výhrůžka. Sokoto byl znamenitý bubeník, který ovládal dřevěný zpravodajský buben lokali jako málokdo.

Návrat k matce nebyl radostný. Když se ale dověděla o rozsudku, ulehčilo se jí. Potom řekla: „Taková daleká cesta. Když sis mne od nás, Kolo, odváděl, šli jsme lesem téměř čtrnáct dní. A on, takový malý a nezkušený!“

„Mlč,“ přerušil ji Kola. „Zako má, co si zasloužil. Ať jde. Odvrátit se to nedá. Slíbil jsem, že půjde ještě dnes, a on půjde. Les zná. S lukem i tesákem umí zacházet. Ten konec hroší oháňky mu právem náleží. Ať si ho vezme s sebou. Upeč mu několik placek na cestu. Včera jsem mu schoval maso. Má jídlo na dva dny. Pak ať loví. Dám mu křesadlo, aby si mohl rozdělat oheň. Zápalek je škoda, zvlhly by mu.“

Za dvě hodiny byl Zako připraven k odchodu. Bylo mu těžko. Měl opustit chatu, v které bydlel s rodiči dvanáct let. Měl opustit město, které se mu vždycky tolik líbilo. Neměl se už prohánět po místech svých dětských her. Měl opustit rodiče.

Tatínek byl tvrdý. Nařídil mu: „Připrav se!“

Zako si navlékl lýkový vak s jídlem na levou paži, na pravé rameno zavěsil luk, pod levou paži vzal pouzdro se šípy. K opasku si připevnil tesák ozdobený koncem hroší oháňky, aby každý, kdo ho potká, věděl, že už zabil hrocha. Přes záda si pověsil malý hudební oblouk s několika strunami. Nechtěl se od něho odloučit, hra na oblouk byla jeho potěšením. Konečně vzal do pravé ruky krátký oštěp a řekl: „Jsem připraven.“

„Vrať se,“ řekla matka a naposledy ho pohladila po kudrnatých vlasech.

„Určitě se vrátím,“ řekl rozechvěle a v očích se mu objevily slzy. Pak první vykročil z rodného domku.

Otec ho doprovodil až na okraj města. Tam ho plácl po rameně a se strojenou veselostí houkl: „Jdi a neboj se. Nebude to tak zlé. Vzpomeň si, kolikrát jsme spolu přespali v lese. A lesy jsou všude stejné. Tady i tam u Fangil. Znám to tam. Šťastnou cestu, a ať tě doprovází duše předků.“

Zako se hluboce poklonil a vyrazil po úzké stezce k lesnímu porostu. Když došel po mírném návrší k okraji lesa, otočil se. Pak se překvapené zastavil. Na kraji města nestál jen tatínek, ale snad všichni obyvatelé Mbari. A tam, před rodným domkem, zřetelně viděl matčinu postavu. Mávala mu na pozdrav.

Všecko bylo takové pokojné, klidné a jakoby slavnostní. Slunce svítilo, ptáci zpívali, motýli radostně třepotali duhově zbarvenými křídly. A lidé stáli a dívali se. Zako zvedl dlaně k ústům a pak vykřikl bojové volání svého kmene. Jásavě se rozlétlo, pralesní hradba ho vrátila ozvěnou. Avšak nikdo z přihlížejících ho neopakoval. Neslušelo se, aby počestní odpovídali provinilci na pozdrav.

Zako si povzdechl a ponořil se do chladivého stínu lesa. Usmyslil si, že do večera musí přijít k uhlířské chatrči, kde se svým otcem už tolikrát přespal. I tam byl kus domova, a proto nebude loučení s rodným místem tak těžké.

Když si po setmění ohříval v chatrči placky, zaslechl zvuk městského bubnu. Byl to veliký buben a jeho hlas se nesl do veliké dálky. Chvíli poslouchal a pak se div nerozplakal. Starý Sokoto dodržel svou hrozbu. Jeho zpráva ohlašovala, že Zako, syn Koly a ženy z kmene Fangů, Zako Chlubílek z města Mbari, Zako z kmene Nzakarů, je bez chaty a jde do kraje Fangů.

Bylo to to nejhorší, co ho mohlo potkat. Od této chvíle ho všichni lidé budou považovat za špatného chlapce a někteří snad i za zlého čaroděje. Nebyl daleko od pravdy. Zprávu hned přebírali bubeníci okolních vesnic a bez meškání ji vysílali dál.

„Klok-klop-klopiti-klok-klopi-klop… Zako bez chaty – Zako z kmene Nzakarů – Zako z města Mbari – Zako bez chaty – jde k Fangům.“

Staří muži i kouzelníci u vesnických ohňů začali vzpomínat na staré zvyky, a aniž věděli, za jaké provinění je Zako bez chaty, začali tvrdit, že jistě jenom proto, že se stal zlým čarodějem. Byly to zlé řeči, při kterých matky úzkostlivě hleděly na své nedospělé synky, jako by se obávaly, že jednou i do jejich hlaviček vstoupí zlé myšlenky a že budou také vyhnáni z kmene jako ten cizí nešťastník, který se nyní toulá tmou pralesa.

Avšak hoch, který způsobil po celém kraji ten nevídaný rozruch, nevěděl už o ničem. Spal klidně na dřevěné palandě uhlířské chatrče a zdálo se mu o velikém putování, které ho čekalo.

3

V městečku Sajn žili dva evropští obchodníci a jeden starý misionář, který tu byl usazen přes dvacet let a snažil se učit místní obyvatele křesťanskému náboženství. Tvrdil, že je daleko lepší, když lidé věří v jednoho Boha než v desítky různých duchů, božstev, ďáblíků a ještě v jiné věci, jak přikazuje náboženství lidí z pralesů.

I když se mu tahle osvětová práce příliš nedařila, zůstával neochvějně na svém místě. Zvykl si na Afriku tak, že si nedovedl další změnu ve svém životě představit. Kromě toho byl polovičním lékařem, a tak měl v kraji, kde nebyla nikdy nouze o nemoci, stále spoustu práce. Ulehčoval nemocným, jak mohl, a černí obyvatelé ho za to měli rádi.

Dva obchodníci, kteří bydleli v kamenném domě s dřevěnou verandou, vykupovali od vesničanů všechno, co se vykoupit dalo a s čím se dalo obchodovat. Byla to hlavně šťáva gumovníků, kterou pro ně v lesích sbírali téměř všichni vesničané z okolí. Městečko Sajn bylo vlastně velikým městem plným nízkých domorodých chatrčí, mezi nimiž stál malý dřevěný kostelík. O trzích se tu scházelo vždy hodně lidí.

Starý misionář, jehož oba obchodníci nazývali páterem Adriánem a kterému černí obyvatelé vzdávali úctu jako „božímu muži“, seděl za časného jitra na verandě své dřevěné vilky, když zaslechl klepotavé bubnování. Žil dlouho v kraji a hodně si dovedl ze zpráv černošského telegrafu přeložit. Přesto zavolal svého sluhu a řekl:

„Slyším lokali, Kiri. Co říká buben?“

Kiri se zahleděl do mlhy stoupající nad koruny lesních velikánů a pak neochotně řekl: „Je to zlá věštba, pane.“

„Věštba?“

„Věštba i zpráva, pane. Hlásí, že Zako z kmene Nzakarů ztratil svou chatu a je bez tváře.“

„Proč?“

„To nevím, ale určitě sídlí v jeho těle zlý duch. Nezemře-li, bude ten vyhnanec jednou provádět zlá kouzla, pane.“

Misionář se zamračil. Nenáviděl řeči o kouzlech a zlých mocnostech. Zvlášť když o nich hovořil jeho vlastní sluha, kterého už dávno pokřtil. Stále častěji však poznával, že křest Kiriho myšlení nezměnil. Naopak. Sluha byl ještě pověrčivější. Vedle duchu jeho kmenového náboženství se mu v hlavě honili všemožní svatí, andělé a čerti.

„To je nesmysl,“ zabručel misionář. „Jak se ten Nzakara jmenuje?“

„Zako, pane.“

Páter Adrian svraštil čelo a polohlasně přemítal: „Zako… Zako… to jméno jsem slyšel… ah, pravda, toho chlapce znám. Jednou tu byl, když od Nzakarů přinesli latex. Takový kluk, samá ruka, samá noha. Tak toho vyhnali? Rád bych věděl proč. Přece takový chlapec se nemůže dopustit vážného zločinu. Pro krádež se nevyhání, pro neposlušnost vůči rodičům teprve ne. Je docela možné, že se provinil proti starým zvykům a některý z těch negramotných hodnostářů se dopálil. Kdo to může vědět.“ Pak se otočil znovu ke Kirimu: „Kdy ho vyhnali?“

„Nevím. Pravděpodobně včera. Vždycky takové lidi vyhánějí na noc. To už je takový zvyk. Když v lese zahynou, je klid.“

Páter se na sluhu podíval s neskrývanou nevolí. Pak mávl rukou a unaveně ho napomenul: „Pokud vím, Kiri, pokřtil jsem tě. Učil jsem tě, že máš milovat svého bližního jako sebe samého a máš odpouštět svým nepřátelům.“

Kiri rozpačitě přešlápl a začal se hájit: „Ten kluk není ani můj bližní, ani nepřítel. Nosí s sebou zlé kouzlo. Můj tatík vždycky říkal, že takoví lidé přinášejí neštěstí.“

„Zpráva neříká, kam chlapec šel?“

„Jde k Fangům. Ale tam se nedostane. Nikdo ho nepřijme pod střechu. I kdyby se dostal až k Fangům, odmítnou ho.“

„Také si myslím. Rozhodně bude pro něho lepší, když k nim nepůjde. Znám Fangy. Jsou to nejpověrčivější lidé, s nimiž jsem se setkal. Má-li ten chlapec jenom trochu rozumu, přijde sem.“

„Doufám, že sem nedojde, pane,“ vyjekl Kiri.

Páter Adrian se na Kiriho zle podíval, přesto však řekl mírně: „Zarmucuješ mne, chlapče. Pamatuji si, když jsi přišel do tohoto domu, všeho ses bál. Nechtěli si dokonce jít za svítání ke studni pro vodu. Že svítání je doba zlých duchů! To jsem tě odnaučil. Křesťanskou lásku jsi ale dosud nepoznal. Teď ale poslouchej. Myslím, že by bylo dobré, kdyby zdejší bubeník zabubnoval, že bílí lidé v Sajnu Zaka čekají.“

„To přece nejde, pane. Žádný bubeník takovou zprávu nevyšle. To by bylo zlé poselství. Když někoho kmen vyhostí, je to rozhodnutí nezměnitelné. Navíc takovému člověku nikdo nesmí podat potravu. Žádný bubeník ti tu zprávu nezabubnuje. Zako je poznamenaný a já, už pro blaho tohoto místa, doufám, že v lese zahyne.“

Misionář neměl, co by řekl. Příliš dobře znal zdejší lidi. Počká do večera. Dnes měl přijet do Sajnu jeho starý přítel, ambulantní obchodník Chajm Arclaňan. Poví mu o tom případu. Je zkušený, zná dobře celý kraj a většinu lidí. Jistě mi poradí. Odpoledne Chajm Arclaňan skutečně přijel. Po široké, pěkně upravené cestě jela vysoká dvoukolová kára, tažená dvěma mezky. Na vysokém kozlíku seděl tlustý běloch. Vousy mu spadaly až na prsa. Pod ušpiněnou tropickou helmou byla skryta cihlově opálená dobromyslná tvář, v níž zářily dvě veselé oči. Chajm byl oblečen do nepříliš čistých bílých šatů a v pravé ruce držel bič tak krátký, že jím stěží dosáhl na hřbety mezků. Mezci byli podivní tahouni. Jeden měl na hlavě velikou lysinu až po čenich, druhý byl celý černý jako uhel. Ten s lysinou kulhal na levou přední, druhý pro změnu na pravou. Vypadalo to směšně, už proto, že obě zvířata netahala za postraňky stejnoměrně. Kára se kolébala vpřed jakýmsi hadovitým pohybem.

Vesničané vítali známého obchodníka tancem kolem hrkotajícího vozidla a radostným křikem dětí.

Chajm Arclaňan byl Armén. Ze své horské vlasti, ležící v klínu kavkazských hor, odešel už jako mladík. Jeho obzor byl v dětství ohraničen horami, které se rozkládaly mezi Kaspickým jezerem a Černým mořem. Svět mu tvořily jen ty hory. Kdyby mu někdo vykládal, že jsou země bez nebetyčných hor, sněhových bouří a ledových nocí, nepochopil by to. Jednou ho jeho strýc, který v Turecku obchodoval s arménskými výšivkami, vzal na obchodní cestu. A tak se z mladého Chajma stal rovněž ambulantní obchodník. Napřed se strýcem, pak už samostatně se potuloval po zemích Středního východu. Nakonec provandroval téměř všechny země v oblasti Středozemního moře. Deset let byl na cestách a domů se vracel málokdy. Později už ani domů pro zboží nezajížděl, nechal si je posílat. Pak začal obchodovat se vším možným. Na svých cestách se dostal do Francie, odtud do Alžíru, udělal si malý výlet do Senegalu, procestoval Mali i Guineu, prošel bažinami na pobřeží Slonoviny, pak pláněmi Ghany a nakonec se dostal přes Dahome, Nigérii, Kamerun a Ubangui-Šari do Konga. Afrika mu učarovala.

Kraj, ve kterém žil, si zamiloval, ale nechtěl v něm umřít. Věděl, že se jednou bude muset vrátit domů, protože nikde na světě se posmrtný sen Arménovi nesní tak dobře jako v rodné zemi. S přibývajícími léty se mu stále víc stýskalo po vlasti. Přesto se nemohl odhodlat k návratu. Odvykl drsným horským podmínkám a trochu se jich bál. Africké horko mu, vyhovovalo a černochy měl opravdu rád. Poznal jejich dobrosrdečnost, pohostinnost i upřímnost a věděl, že když někomu věnují důvěru a přátelství, je na ně spolehnutí.

Dlouhá léta s nimi obchodoval. Dovážel jim všechno, co potřebovali, a někdy, i co nepotřebovali, a odvážel od nich všechno, co stálo za koupi a na čem se dalo vydělat. Navíc dovážel zboží usazeným obchodníkům. Byl však ze staré školy a nikdy nechtěl vyměnit káru taženou mezky za nákladní automobil. Dnes přijel do Sajnu, aby místním obchodníkům dovezl několik bedniček korálků, které se v lesích i na planinách tak dobře prodávají. Pro místní

obyvatele pak přivezl hodně užitečných věcí – sekáče, pestré šátky, motyčky, nože, a co hlavního, hodně novinek. Vzkazy od příbuzných z jiných vesnic patřily už jaksi k jeho povinnostem.

Ještě jedna věc zvyšovala Arclaňanovu popularitu. Při vesnických sezeních se o něm vyprávělo, že prošel zakletými kraji. A tvrdili to samotní kouzelníci. Podle jejich tvrzení „Tlustý bílý muž“, jak ho nazývali, prošel pralesy, v nichž bydlí zakrslí lidé, kteří prý jsou zlí a každého poutníka zahubí. Arclaňan se tomu smál. Tvrdil, že trpaslíci z lesů, Pygmejové, jsou sice plaší, ale ti nejdobrosrdečnější lidé, které kdy poznal.

Dále se o něm vyprávělo, že prošel všechny pralesy od strany polední až na půlnoc i od východu k západu. Byl prý až dole u Angoly a v provinciích Kasaj i Pamballa, kde si u bojovných kmenů získal hodně přátel. Někteří také tvrdili, že prošel Pralesem kouzelných snů, několik nocí v něm přespával, a že omamná vůně květů ho nezahubila, přestože ostatní lidi ve spánku zabíjí. Lidé byli rovněž přesvědčeni, že prošel celým územím Mongů a že několikrát přešel celou Zemí ztraceného stínu.

Teď tedy přijel ten muž opředený legendami do městečka Sajn a vítal se vesele se všemi známými. Každého oslovil správným jménem, neboť měl výbornou paměť. A to černým lidem ze Sajnu velice lichotilo.

Arclaňan dojel se svou hrkotající károu až k misii. Zastavil své mezky zvoláním, které se podobalo zavytí hyeny, seskočil z káry s mrštností na svou tloušťku obdivuhodnou a hezky ze široka se rozkročil.

Když stál na zemi, vypadal mohutně. Byl vysoký, široký v ramenou a úžasně tlustý. Nikdo z místních lidí, a byli to lidé opravdu vysocí, ho nepřevyšoval. Jeho hlas odpovídal jeho postavě. Zněl jako burácení vodopádu. Svou neuvěřitelně velkou dlaní poplácal po zádech některé z přátel, pak mocným rozmachem svých mohutných paží rozhrnul hradbu tísnících ho černých těl a po několika dlouhých krocích se ocitl před páterem Adriánem.

„Pozdrav bůh, příteli. Věděl jsem, že vás zastihnu ve zdraví. Lidé jako my tady neumírají.“

Páter se usmál a vlídně odpověděl: „Pokoj s vámi. Vy mezi ty vyvolence určitě patříte. Za tu dobu, co jsme se neviděli, se vám určitě dobře dařilo. Zdravím přímo kypíte.“

„To máte pravdu. Mám to štěstí, že se mi v téhle zemi daří vždycky dobře. Kdyby se mi něco stalo, už byste o tom slyšel. Ti bubeníci si nedají pokoj. A je to dobře. Alespoň v těchhle ztracených končinách můžeme vždycky dostat ty nejčerstvější zprávy. A vždycky pravdivé. Už celou noc jednu vysílají. Myslím, že za dva dny se dostane až k moři. Ten nešťastný kluk je z vašeho kraje, pátere. Víte o něm něco?“

„Jak víte, že jde o chlapce?“

„Prosím vás, copak by se v dnešní době podrobil dospělý člověk takovému trestu? To je přece nesmysl. Kluk něco vyvedl a staří soudili. Možná že už teď je to mrzí.“

„Máte pravdu. Je to opravdu chlapec. Viděl jsem ho asi před dvěma lety, pamatuji se na něho, bystrý chlapec. I ten jeho tatík se zdál docela rozumný. Chudák kluk. Vždyť i to moje dobrotisko Kiri je ochoten tvrdit, že chlapec je posedlý zlým duchem. Čert aby to vzal, abych neklel.“

Chajm se smál a pak si docela nespolečensky odplivl. Sňal helmu, zaprášeným rukávem si setřel z čela pot a zabručel: „Myslím, že znám příčinu. Jak já to vidím, došlo k tomu včera večer. Vy znáte tu povídačku o Zemi ztraceného stínu, že? Pro dospělé je to docela pěkná pohádka. Myslím pro nás, bělochy. Pro černochy je to docela vážně braná pověra. Já si pamatuji, že pro tuhle báji byl kdysi vyhnán jeden kluk z kmene Fangů. Vyhnali ho jenom proto, že té povídačce nevěřil. Navíc si z kouzelníka a ze starosty dělal legraci. Nebylo to nic divného, protože jeho starší bratr, který byl dlouhá léta vojákem v Evropě, po svém návratu domů svého mladšího bratra důkladně poučil. Kluk byl chytrý. Fangové, jak víte, mají vesnice na březích řeky Konga. Hodně všelijakých bárek, hlavně arabských, vozí do Kinšani latex, kokosy, dřevo a bůhvíco všechno. Kluk se nechal na takovou bárku najmout, vykašlal se na pralesy i pověry a teď má docela pěkný krámek v Banana. Za dvanáct let se z něho stal šikovný obchodník. Daří se mu dobře. Mluvil jsem s ním před třemi léty a myslím, že ho duchové ani pověry netrápí. Možná že ten Zako, nebo jak se jmenuje, měl také moc rozumu. Snad se mýlím, jistě však vím, že tu báchorku na zakončení slavnosti u Nzakarů všichni poslouchali…“

Misionář chvíli přemýšlel a pak připustil, že může mít Arclaňan pravdu. Potom se zeptal: „Znáte opravdu ten zapadlý kraj?“

„Myslíte oblast Mongů? Bodejť že znám. Byl jsem tam několikrát. Mongové nejsou právě ti nejpřístupnější chlapíci. Mohu potvrdit, že se hrozně zlobí na každého, kdo o jejich území hovoří jako o Zemi ztraceného stínu. Považují to za osobní urážku. Domnívají se, že jsou nejdokonalejší a nejhodnější lidé na světě. A teď si představte, že do jejich lesů zabloudí cizinec s notnou dávkou pověrečného strachu v mysli. Potká na cestě prvního nevinného dřevaře, vidí v něm nepřítele nebo proklatého člověka, začne se prát, a neštěstí je hotovo.“

„Vím. V informacích, které od administrativy dostáváme, je ten kraj popisován jako málo bezpečný, opatrnost je nutná. Přesto tam žijí někteří moji spolubratři a ještě se jim nic nestalo.“

„Až na pátera Eduarda, kterého před čtyřmi měsíci přibili oštěpy k zemi. Bylo to ve vesnici Kamě. Vyčítal jim stále, že tančí kolem dřevěného fetiše. Dopálilo je to, udělali z vraždy velikou slávu, bubínky o tom hovořily několik nocí a nakonec museli četníci postavit v Kamě tři šibenice.“

„Vím o tom. Ta poznámka o opatrnosti je opodstatněná. Přesto tam chce diecéze zřídit další misie.“

„K tomu vašim nadřízeným přeju hodně štěstí. Vaši kolegové tam budou mít pernou práci. Kasi, král všech Mongů, je divný patron, nepřítel všech novot. S otevřenou náručí vyslance boží vítat nebude. To vám zaručuji. Nu, musím se podívat, jestli se ten můj černý kluk postaral o mezky. Je to takový budižkničemu, ale mám ho rád. Je samá legrace a dokonale věrný.“

Chajm zastihl svého sluhu Ábela ve chvíli, když vyprávěl o nedávném setkání se slonem.

„Říkám vám, že ten slon byl desetkrát větší než misionářův dům. Tak tomu věřte,“ tvrdil a usmíval se.

„To není možné,“ odporovali.

„Jak to? Viděl jsem ho na vlastní oči. Byl to zvědavý slon a jeho zvědavost byla desetkrát větší než zvědavost všech lidí ze Sajnu. Už mi věříte?“

Zvědavci, seskupení kolem káry, se rozesmáli. Znali Ábela a věděli o něm, že je to vtipálek.

A velký vtipálek Abel myslel při odvazování mezků na malého Zaka, jehož otce znal. Bylo mu chlapce líto.

„Však já to tomu starému uhlíři povím, až se s ním sejdu. Že to vůbec mohl dovolit,“ brumlal. Pak zavrtěl hlavou, otočil se k přihlížejícím a vážně řekl: „Vždycky jsem si myslel, že největší hlupáci žijí v Kamě. Ale ta zpráva, kterou dnes vysílaly bubny, mi napověděla, že největší hlupáci žijí v městě Mbari.“

Sajnští na sebe nechápavě hleděli. Tenhle Ábelův vtip opravdu nepochopili. Ani je nenapadlo, že Abel svůj výrok myslí vážně.

4

Zako se toulal už druhý den lesem a bylo mu úzko. Nedovedl si vysvětlit, jak mohl sejít ze správné cesty. Když se probudil v uhlířské chatrči, bylo mu docela lehko. Všechno, co kolem sebe viděl, bylo stále kouskem domova. Vydal se na cestu směrem k městečku Sajn. Teprve pozdě odpoledne poznal, že bloudí. Nedovedl odhadnout, v kterém místě sešel ze stezky. Dopadlo to tak, že musel přespat v klínu větví rozsochatého stromu. Usínal s nadějí, že ráno cestu najde. Ale ráno bylo horší večera. Čím déle šel, tím hustší byl porost. Šel vpřed, zase se vracel a po třech hodinách se znovu ocitl u stromu, na kterém přespal. Napadlo ho, že dospělí mají pravdu, když tvrdí, že chlapec sám nikdy lesem neprojde.

Dostával strach. Snažil se ho zapudit, ujišťoval se, že je mnohem zkušenější než chlapci jeho věku. Vždyť sám tatínek říkal, že je v pralese jako doma. Někdy žil s tatínkem v lese i několik dní. Byl jediný z mbariských chlapců, který se dostal až do městečka Sajn. Proto nyní nedovedl pochopit, že ztratil směr.

Aby mne tak proklel kouzelník Kofa, napadlo ho.

Toto pomyšlení jím otřáslo, protože byl stejně pověrčivý jako většina Nzakarů. Byl vychován ve víře v různé duchy a tajemné mocnosti, v moc zlých čarodějů i dobrých kouzelníků. Věřil, že jeho kroky řídí duše zemřelých, kteří za špatný čin určují trest a dobré skutky odměňují. Učiní-li člověk něco, co je proti rodovým zvykům či náboženským zákonům, může se kterýkoli kouzelník spojit s těmito tajemnými mocnostmi a může vyzvat zlé duchy, aby provinilci škodili. Někdy to nemusí být ani kouzelník. Stačí někdo z kouzelnického bratrstva. A on urazil několik mužů i kouzelníka a starého Sokota, který byl členem bratrstva. Sokoto mu určitě chce škodit. Poznal to podle zprávy, kterou vysílal. Od té chvíle se Zakovi vyhne každý, kdo ho potká, a bude jím opovrhovat.

Na to všechno chlapec myslil a bylo mu do pláče. Jeho strach se zvětšoval. Křoviny za jeho zády zapraskaly. Rychle se otočil, uchopil oštěp a připravil se k obraně. V křoví se však už nic nepohnulo. Najednou se ozval vzdálený skřek, jaký dosud v lese neslyšel. Byl to hlas ptáka, kterého neznal, anebo to byli zlí duchové?

Jistě to byli zlí duchové, o kterých Kofa tak často hovořil. Pravda, byli v jeho rodném městě lidé, kteří často chodili za prací. Ti se kouzelníkovu vyprávění usmívali a říkali, že takové povídačky jsou snad dobré pro děti. Otevřeně proti Kofovi však nikdo nevystoupil. Ale ať už zlí duchové byli, nebo nebyli, Zako byl v lese sám a ztratil cestu.

Otřásl se a zašeptal: „To Imba Našeptavač mi namlouvá, že jsem ztracen.“

Sevřel pevněji oštěp v dlani a vykřikl do pralesa: „Nebojím se! Najdu cestu!“

V křoví znovu zachrastilo a pak z něho úprkem vyrazila malá zaječí antilopa. Zako vymrštil oštěp. Ten zasáhl prchající zvíře mezi lopatky.

Chlapec vítězně zaječel, poskakoval v tanečním rytmu až k padlému zvířeti, několikrát kořist obtančil, jak kázal lovecký mrav, a pak se dal do práce. Vytrhl z antilopy oštěp, zvíře rychle rozřízl a zbavil vnitřností. Při práci si vesele pohvizdoval. Úlovek mu dával záruku, že v pralese hlady nezemře.

Pečlivě se rozhlédl po stromech a spleti lián. Hledal vhodnou liánu, z níž by si upletl řídký lovecký pytel. Odsekl několik tenčích lián a dal se do práce. Za necelou půlhodinu vykročil s úlovkem na zádech znovu hledat správnou cestu. Pak si vzpomněl na otce, který vždycky říkával, že ten, kdo ztratí v pralese cestu, musí nejdříve hledat vodu. Dobrá, bude tedy hledat tekoucí vodu. Až vodu najde, půjde po jejím toku. Určitě ho dovede k některé uhlířské nebo lovecké chatrči, nebo dokonce do rodové vesničky. Pak se zarazil. Uvědomil si, že na takových místech se pravděpodobně setká s lidmi. Ti v něm poznají vyvrženého chlapce. Oh, proč Sokoto nebubnoval pravdu, proč neoznámil, že byl poslán z Mbari pouze na jeden rok? Jak může lidem, které potká, vysvětlit, že Sokotova zpráva jeho trest zkresluje? Znovu posmutněl. Vědomí, že má na zádech znamenitou zásobu jídla, ho však povzbudilo.

„Do městečka Sajn se dostanu,“ řekl nahlas. „Napřed musím vědět, kde jsem. Proto musím najít vodu,“ dodal.

Vlastní hlas ho uklidňoval. Uvažoval. Antilopa má své pravidelné denní cesty, a i když je někdy vyrušena nepřítelem, před kterým prchá, vždycky se nakonec vrací ke svému doupěti. To doupě musí být blízko vody. Musí proto najít antilopí stezku vedoucí k vodě nebo doupěti.

Sekáčem uvolnil hustou křovinatou spleť a bedlivě prohlížel porost. V něm doupě nebylo a antilopa se sem dostala náhodou. Pravděpodobně se do houští schovala, když uslyšela jeho kroky. Začal chodit kolem křoví v kruhu. Bylo to obtížné. Spleť větví, vysokého kapradí, kopřiv a trnovníkových křovin se měnila v hotové bludiště. Podařilo se mu obejít křoví velikým obloukem, začal ho zvětšovat a za necelou půlhodinu spokojeně zamlaskal. Našel, co hledal. Docela nepatrnou, přesto však dost zřetelnou pěšinku, která nestačila ani v tak hustém lese zarůst. To znamenalo, že zvěř po ní denně chodila. Teď už záleželo jenom na štěstí, zda vykročí na správnou stranu. Jestli ano, dojde k vodě, v opačném případě k některému doupěti a bude se muset vracet. Zavětřil tak, jak to vídával u dospělých mužů, zvedl hlavu, rozšířil chřípí a začal se pomaloučku otáčet. Nevěděl proč, ale rozhodl se, že půjde vlevo po stopě. Vykročil.

Zděděný pud předchozích generací ho nezklamal. Za necelou hodinu narazil na další pěšinky a stále jich přibývalo. Nyní si už byl jist, že míří k napajedlu. Jenom ho trápila nejistota, zda tím napajedlem není osamocená tůň. Pak by musel hledat novou cestu, ale už by to bylo veselejší. Zásoba jídla, zásoba vody, dobré křesadlo, hodně usychajícího porostu na oheň, co si mohl přát víc? Do rána by vydržel, sroubil by si z větví přístřešek, zahradil pletenými vrátky a klidně by spal. Věděl, že žádný dravec nenapadne spícího člověka. To byla stará moudrost, vyzkoušená a pravdivá. Náhle zaslechl šumot. Zastavil se a pak radostí zavýskl. Byl to šumot tekoucí vody. Nedaleko byl potok!

Průzračná voda, na jejíž hladině vytvářelo padající listí roztodivné obrazce, šuměla mezi balvany a spěchala v malých peřejích k východu. Zako přišel k napajedlu. Porost tu byl zdupán, břeh sesutý a bahnitý. Všude bylo plno stop. Drobná zvěř, vysoká, kanci, pardál, divoké kočky, a dokonce i buvol. Učiněný ráj pro lovce, který chodí na noční lov s lucernou, jejíž svit oslepuje oči zvěře tak, že se stává snadnou kořistí.

Zako poodešel od opuštěného napajedla, lehl na břeh a ochutnal vodu, kterou nabral do dlaní. Byla dobrá. Pořádně se napil, vstal a začal se pozorně rozhlížet. Tak hojně navštěvované napajedlo musí lovce lákat. Bydlí-li v okolí nějací lidé, jistě tu zanechali stopy.

Nenašel však ani jedinou. Jeho naděje trochu pohasly. Co naplat, možná že v těchto místech ani lidé nebyli. Dá se po proudu podle potoka. Někam ho ta voda určitě zavede.

Vykročil na cestu s pevným odhodláním jít tak dlouho, dokud bude vidět na cestu. Pak si rozdělá oheň, sroubí si úkryt a časně ráno se po vydatné snídani vydá dál. Snad bude zítřejší den pro něho šťastnější.

Po několika stech metrech si uvědomil, že cesta kolem potoka je nezvykle pohodlná. Nemusel se tu prodírat porostem, křovinami ani spletí lián. Zastavil se, bedlivě se rozhlížel a pak poznal, že jde po pěšině upravené lidskou rukou. Rozhodně byla tato cestička ještě nedávno používaná. Na většině lián i na silných větvích byly stopy

po sekáči. Tuto cestu neupravoval náhodný chodec. Ten by při pochodu odsekl pouze to nejnutnější, aby se nezdržoval. Tady bylo osekáno vše, co překáželo pohodlné chůzi. Určitě to muselo být po posledním deštivém období, neboť za trvalých dešťů by celá stezka znovu zarostla. Zaka napadlo, že někde v blízkosti musí být rodová vesnička, dnes už asi opuštěná. Muži, pravděpodobně dřevaři, chodili k napajedlu na snadný lov. Když svou práci v lese skončili, odstěhovali se i se svými rodinami na jiné místo a přestali o pěšinu dbát.

Vesele si hvízdl. Doufal, že ještě do večera dojde k opuštěným chatrčím a že bude mít o nocleh postaráno. Nadhodil si úlovek na zádech a chystal se k dalšímu pochodu. Nevykročil však. Zastavilo ho hadí zasyčení. Necelé tři kroky od jeho vysunuté nohy odpočíval had, jehož prstencovitě stočené dvoumetrové tělo se začalo pomalu rozvíjet. Bylo neobyčejně tenké, malá hlavička odkrývala po stranách rozeklaného, neustále vystřelovaného jazýčka dva zuby.

Ichori, blesklo mu hlavou. Byl před ním plaz, kterého zná celý svět pod názvem mamba. Pověstný „bič“ Afriky se smrtelným jedem, jehož účinek se projevuje již za dvě minuty po uštknutí. Uštknutý ztrácí vědomí a po dvou hodinách neodvratné umírá. Zako svíral pevně sekáč a čekal na bleskový útok.

Do Sajnu už nikdy nedojdu, napadlo ho. Začal litovat. Lítost se náhle změnila v dětskou zuřivost. Rozhodl se, že sám zaútočí. Naštěstí to neudělal. Rozvíjející se had pohlížel svýma korálkovitýma očima na svého rušitele, pak zvedl hlavu do výše chlapcových kolen, jako by se chystal k útoku. Zako si uvědomil, že v okamžiku, kdy se hadova hlava nakloní vzad, musí skočit stranou a seknout ve chvíli, kdy se hadí tělo bleskem kolem něho mihne. Hada přesekne, nebo mu alespoň přerazí páteř a na vteřinu nebo dvě ho ochromí. Za tu chviličku mu musí rychle useknout hlavu, a ještě ji rozdrtit. Podle vyprávění otců prý i několikrát přeseknutý had nebo jeho hlava žijí až do západu slunce a jed je stále stejně nebezpečný.

Dobré mocnosti, pomozte mi, zaprosil Zako v duchu. A neexistující duchové jako by ho slyšeli. Nebezpečný had rozkýval hlavu do stran, přední část těla otáčel ve veliké smyčce. Pak se začal pomalu plazit před vyděšeným chlapcem vpřed po zanedbané pěšině.

Chlapec údivem vydechl a potom zašeptal: „Duchové jsou velmi laskaví, sám ichori mi ukazuje cestu. A to je dobré znamení.“

Šel opatrně za hadem, a přestože měl několikrát příležitost zasáhnout ho ostřím svého oštěpu, neudělal to. Věřil, že by na sebe přivolal neštěstí. Had se před ním plazil několik minut a pak se začal pomalu ovíjet kolem štíhlého kmene mladého gumovníku. Zako ho pozoroval do chvíle, než zmizel ve větvích, rychle proběhl pod gumovníkem a ostrým krokem pokračoval v cestě. Chtěl být od nebezpečného místa co nejdál.

Asi po hodinové chůzi pozoroval, že les řídne. Slunce stále častěji zlatilo pěšinu i hladinu potoka a hojněji se ozýval i ptačí zpěv. Zpozorněl. Zastavil se a poslouchal. To zpíval skřivan. Jenomže skřivan nezpívá nad lesem a nežije v něm. Miluje otevřené pláně.

Chlapec přidal do kroku. Po několika minutách poznal, že se nemýlil. Les rychle řídl. Konečně se malý poutník zastavil na jeho okraji a hleděl na rozsáhlou mýtinu. Čekalo ho překvapení. Ve stínu mladých akátů, vzdálených několik set metrů, stála chata, z jejíhož komína vystupoval kouř. Najde-li v africkém lese poutník chatu s komínem, patří taková chata vždycky bělochovi, protože černí lidé si chatrče s komíny nestavějí.

Po chvilkovém zaváhání vykročil. Šel pomalu a opatrně. Když se přiblížil na několik desítek metrů, poznal, že chata je sroubena z mohutných klád. Střecha byla pokryta plechem a okolo stavení stál vysoký plot z ostnatého drátu. V tichém našlapování se přiblížil až k brance, která byla zavřena jednoduchou petlicí. Rozhodl se. Odsunul petlici, otevřel branku, vstoupil do malé zahrádky a po chodníčku vydlážděném kameny došel až k dřevěným schodům vedoucím na malou verandu. Pak nesměle zavolal podle zvyku: „Je tu chata otevřená pro hosty?“

Chvíli čekal. Nikdo neodpovídal. Vstoupil na verandu. Stál před zavřenými dveřmi. Stiskl kliku. Povolila. Otevřel a octl se v malé předsíňce před dalšími, rovněž zavřenými dveřmi. Znovu zavolal. Tentokrát se dočkal. Protější dveře se otevřely. K Zakovu velikému údivu se v nich objevil chlapec. Byl vyšší než Zako, jeho ramena byla širší. Měl na sobě hnědou košili s krátkými rukávy, kalhoty ze stejného plátna měl asi v polovině lýtek zasunuty do těžkých polovysokých bot. Stihlý pas mu obepínal široký kožený opasek s mosaznou přezkou. Na pásu mu visela pochva s dlouhým nožem. Zaka však nejvíce zaujaly jeho modré veselé oči. Zářily zpod obočí stejně světlého jako chlapcovy vlasy, které mu v dlouhých vlnách spadaly přes uši až na ramena. Chlapcova podlouhlá a hezká tvář byla opálená do cihlová. Byl to běloch.

Najednou Zakovi svitlo. Jednou slyšel doma vyprávět o prokleté mýtině, na níž bydlel bílý lovec. Před léty prý tam pohřbil pod dřevěný kříž svou mladou ženu, která byla zabita, když chatrč napadli lupiči. Po ženě prý zůstal malý chlapec.

To bude asi on, blesklo Zakovi hlavou. Pak se zachvěl. Uvědomil si další část vyprávění. Lovec zůstal na mýtině dál, lovil zvěř jako dřív a do pastí chytal živá zvířata. Při jeho práci mu pomáhali černí lidé. Nikdy však nesměli vstoupit na mýtinu. Lovec s nimi vždycky vyjednával pod velikým chlebovníkem na okraji lesa.

Ten strom prohlásil za posvátný. Černí lovci přesto překročili několikrát zákaz. Běloch se na ně hněval a prorokoval jim, že je stihne trest. A skutečně. Vždy po kratším nebo delším čase potkala některé z nich nehoda. Proto lidé v Mbari tvrdili, že je ta mýtina, ukrytá hluboko v lesích, prokletá. A teď Zako nejenže šel k mýtině, ale došel dokonce až do bělochova domu a žádal o vstup. Určitě ho za to nemine trest. Tolik se lekl, že zapomněl pozdravit.

Bílý chlapec si ho chvíli prohlížel a pak na něho promluvil řečí, které Zako nerozuměl. Zavrtěl proto nechápavě hlavou, pak ukázal palcem na sebe a nesměle řekl: „Zako, syn Koly, Nzakara… Nzakara.“

Bílý hoch se usmál a promluvil plynně jazykem Fangů. Zakovi svitlo v očích. Fangové hovořili téměř stejně jako Nzakarové, protože oba kmeny patřily k národu Birů.

„Jmenuji se Jan. Pojď dovnitř. Co si přeješ?“

Zako se vzpamatoval. Uvědomil si, že až dosud nebyl zdvořilý. Luskl proto na pozdrav prsty, dotkl se pravou dlaní lehce prsou a v tradičním pozdravu řekl: „Vidím tě.“ Pak rychle dodal: „Přinesl jsem ti dar.“ Shodil obratně z ramen popruhy liánového pytle a rychle opakoval: „Přinesl jsem ti dar.“

Bílý chlapec se podíval na antilopu, luskl rovněž prsty, odpověděl, že i on nenadálého hosta vítá, a dodal: „Dobrý host je štěstím pro hostitele. Pojď dovnitř.“

Zvedl pytel s úlovkem, vstoupil před Zakem do veliké světnice a oznamoval v jazyce Faigů: „Tatínku, máme hosta. Je to Zako z kmene Nzakarů. Jistě je to ten, o kterém bubnovali, že je bez chaty. Přinesl nám pěknou zaječí antilopu.“

U dveří se Zako zastavil. Za hrubě otesaným stolem seděl běloch, který kdysi musel být statný. Široká ramena mu sice zůstala, ale jeho ruce, jeho tvář i odhalená hruď byly neuvěřitelně hubené. Byl zřejmě těžce nemocen a pomalu umíral. To Zako poznal na první pohled. Takhle vypadali všichni lidé, kteří se chystali na dalekou cestu bez návratu, když je poštípaly mouchy tse-tse, které roznášejí na svých sosácích nákazu spavé nemoci. Moucha štípne, otráví krev, člověk hubne, začíná únavou spát a nakonec není schopen myslet. Někdy před smrtí i zešílí a touží po zabíjení. Jiní umírají klidně, někteří přitom oslepnou a…

Spává nemoc, strašné, pomyslil si a hleděl na muže, jehož vlasy i vousy měly barvu stříbra a jehož oči hleděly na všechno a na nic. Byly to oči slepce. Vzpamatoval se a pozdravil: „Vidím tě, veliký bílý muži.“ Tihle dva už tedy věděli, že je chlapcem bez chaty. Co se nyní stane? Vyženou ho? Možná že ne, když bílý chlapec přijal jeho dar s takovou radostí. Měl štěstí, že se mu podařilo antilopu ulovit.

„Pojď dál, chlapče, a posaď se. Nepozdravím tě po vašem, protože já už tě vidět nemohu. Jsem rád, žes přišel. Kam máš namířeno?“

Muž mluvil těžce, chraptivě. I to byl příznak strašlivé nemoci. Zaka napadlo, že bílý hoch brzy osiří. Podíval se na Jana, který si ho zvědavě prohlížel. Pak odpověděl: „Do městečka Sajn, pane. Byl jsem tam už jednou s tatínkem, jenomže tentokrát mi zlí duchové zmátli cestu. Zabloudil jsem. Dnes ráno jsem našel potok a dostal jsem se až sem na prokletou mýtinu…“

Zarazil se a kolena se mu roztřásla. Uvědomil si, že hovořil o místě, kde byl vlídně přijat, jako o prokletém. Co se nyní stane?

„Na prokletou mýtinu? Nu, něco na tom je. Ženu jsem tu pochoval, syn tu pochová mne. Pak odtud půjde pryč. Říkáš, žes ztratil cestu? Snadno ji najdeš. Když půjdeš stále po břehu potoka, dojdeš po půldenním pochodu k široké cestě. Dáš se po ní vlevo. Vede přes hodně vesnic až do Sajnu. Za pět dní jsi tam. Pověz mi, proč z Mbari bubnovali, že jsi bez chaty. Cos provedl?“

Zako sklopil hlavu a neodpovídal.

„Vyloučili tě z kmene?“ zeptal se stařec netrpělivě.

„A… ano, pane, ale jenom přes jedno deštivé období,“ dodal rychle Zako.

„To se podívejme. Jenom na rok? To slyším poprvé. A proč to udělali?“

Zako zaváhal. Styděl se vyprávět o svém přečinu. Ale vždyť to přece nebylo nic zlého, že se chtěl dovědět pravdu a že svou pravdu hájil.

„Chtěl jsem vědět, zda kouzelník mluví pravdu,“ vyhrkl.

„Cože?“ podivil se starý lovec.

„Chtěl jsem vědět, má-li kouzelník pravdu,“ opakoval Zako.

„Tak je to tedy. A to mi říkáš ty, který jsi před chvílí hovořil, že ti duchové zmátli cestu. Jene, ten chlapec měl odvahu prohlásit, že se chce přesvědčit, zda má kouzelník pravdu. Jak říkáš, že se jmenuješ?“

„Zako z otce Koly, pane.“

„Tedy Zako Kola. Tak se u nás posaď. Máš hlad? Jan udělal ráno placky. Prosné pivo je ve džbánu. Najez se a pak vyprávěj. Jsem zvědavý.“

Jan rozdělil placky na tři plechové talíře, dal na stůl džbán se slabým prosným pivem, postavil ke každému talíři sklenici, nalil pivo a začali jíst. Zako jedl s chutí. Sklenici bral do ruky velmi opatrně, pil z ní poprvé v životě, doma vždycky pil z malé vysušené tykve. Náramně mu chutnalo. Mezi jednotlivými sousty hovořil o rodném městě, o králi Lukengovi, o rodičích i o tom, jak zabil hrocha. Jen tu svou loveckou historii skončil, začal své posluchače ujišťovat: „S tím hrochem je to pravda. Mám s sebou hroší oháňku. Někteří dospělí věří, že jsem tenkrát nelhal. Tatínek mi také věří. Dnes jsem do oháňky utřel antilopí krev z oštěpu.“

„I já ti věřím, chlapče,“ řekl vážně lovec. „A teď nám vypravuj, jak došlo k té bubnované zprávě.“

Zako vyprávěl věrně podle pravdy. Nic nepřidával, nic neubíral. Když skončil, bylo chvíli ticho. Posléze slepec prohlásil:

„Tak tě tedy vlastně poslali z domova na rok na zkušenou. Nevyhostili tě. Potom nechápu, proč ten Sokoto bubnoval, že jsi bez chaty. Nemá tě asi rád a v tom je svízel. Teď budeš mít na cestě hodně potíží, a kdo ví, zda tvoji příbuzní Fangové budou rádi, když k nim zavítáš. Vy černí lidé jste samá pověra, samá stará zkazka a legenda. Není to špatné, poslouchat legendy, člověk si na ně ve stáří rád vzpomíná. Jenomže tobě to nyní moc neprospěje. Říkáš, že chceš jít do Země ztraceného stínu? Chceš tam lidem přinést stín a učit je snášenlivosti? Je to dětinský nápad. Copak se nebojíš tak daleké cesty?“

„Nebojím se. Zabil jsem hrocha. Znám lesy. V Sajnu se zeptám bělochů, kudy se do té země jde, a stín najdu, protože chci být spravedlivý.“

„To je dobře, Zako. Jenomže cesta k Mongům do Země ztraceného stínu je daleká. Samozřejmě že tamním lidem nikdo stín nevrátí. Nelze pohnout sluncem na obloze. Stín by tam mohl být stejně jako tady, jenomže to by se museli Mongové o své lesy starat. Měli by vysazovat stromy, a ne je stále kácet jenom proto, aby měli víc polí a prodávali čím dál víc dřeva. Sami si zpustošili zemi. Báje je báje, pravda je horší. Byl jsem v Zemi ztraceného stínu několikrát. Mongové jsou divní lidé. A nejen oni, ale většina těch, kteří na tom území bydlí. Navzájem na sebe nevraží, protože Mongové utiskují slabší kmeny. Vrchní náčelník Mongů, který se nazývá králem, přestože není ze vznešeného rodu, je člověk, který by chtěl vládnout celému světu. Podle toho také jedná se svými poddanými i s příslušníky ostatních kmenů. Ne, Zako, pro chlapce, jako jsi ty, tam štěstí nekvete.“

„Ale já tam musím jít, pane,“ ujišťoval chlapec. „Chci se po deštích vrátit k mamince a vyprávět v Mbari, co jsem viděl.“

Slepec dlouho mlčel. Těžce dýchal, hřbetem ruky si stíral z čela pot. Pak upil piva a pomalu řekl: „Potom do tohoto kraje půjdete dva. Ty a můj syn Jan. Už jsem s ním o tom několikrát hovořil. Žije tam v městě Bondoce jeho strýc, bratr jeho matky. Je to lovec a obchodník jako já. Bondoka leží na rozhraní území Mongů, Ukutsů a Bajombů. Je to divoký kraj. Jan se vydá na cestu k strýci, až já tu nebudu. Proto nemusíš spěchat. Zůstaň u nás, choď s Janem na lov, pomáhej mu v práci i v péči o nemocného. Mne už nezachrání ani ten nejzázračnější lékař. Až umřu, připravíte se na cestu. Zajdete k bělochům do Sajnu s mým dopisem. Nadiktuji ho Janovi a pak ho podepíšu. Budete-li dva, dostanete se do Bondoky snadněji. Poplujete po řece Kongo až do Coquilhatville. Až půjdou vojáci vybírat daně, přidáte se k nim. Sami jít nemůžete. Co tomu říkáš?“

Zako při slepcově řeči úkradkem pozoroval Jana. Všiml si, že pláče. Bylo mu ho líto, věděl však, že běloch měl pravdu, když tvrdil, že jeho čas se naplní. Daleká cesta bez návratu čeká na všechny lidi. Musel však odpovědět.

„Poslechnu tě, pane. Až přijde čas, půjdu s tvým synem, bude-li si to přát,“ řekl prostě.

Viděl, že se na něho Jan skrze slzy usmívá. Seděl vedle otce. Najednou napřáhl přes stůl ruku a podával ji Zakovi. Ten vstal, pln rozpaků hleděl na napřaženou ruku. Pak pochopil. V Sajnu kdysi viděl, jak si běloši podávají ruce při pozdravu. Neluskali prsty na pozdrav jako černí lidé. Nikdy však neviděl, že by běloch podával ruku také černému člověku. Teď to učinil ten bílý chlapec. Zako to považoval za velikou poctu. Proto stiskl podávanou ruku s pocitem velikého štěstí.

5

„To jsou divné věci. Nikdy jsem nic podobného neviděl ani neslyšel,“ řekl Zako. Udiveně hleděl do veliké knihy a poslouchal Janovo vyprávění.

Byl ve srubu na mýtině už přes tři týdny a za tu dobu se hodně dověděl. Jan pomalu četl v cizím jazyce z knihy, a pokud to dokázal, překládal obsah do fangštiny. Tak se Zako od svého druha dovídal o dalekých zemích, městech, do nichž se vejde bezpočet lidí, slyšel o moři a velikých lodích a o různých národech žijících v daleké Evropě. Všechno si pracně srovnával v hlavě. Záviděl Janovi jeho čtenářské umění. U nich v Mbari škola nebyla, když o ní už slyšel vyprávět. Divil se, když mu Jan řekl, že také nikdy nechodil do školy a že to, co umí, ho naučil tatínek.

Starý lovec čtrnáct dní po Zakově příchodu zemřel. V den úplňku ho pochovali. Byl to krásný večer. Měsíc svým světlem postříbřil celou krajinu, hvězdy jiskřily a zářily a zdály se na dosah ruky. Orión rozepjal svou náruč nad lesní hradbou, jako by chtěl bránit dva smutné chlapce, kteří z nedalekého potoka přinášeli těžké kameny na lovcův náhrobek. Za něj postavili veliký dřevěný kříž. Nyní tu stály vedle sebe dva kříže, matčin i otcův. Jan se k hrobům stále vracel a často plakal. Zako se tomu divil. U nich tak velcí chlapci při smrti rodičů neplakali. Každý z nich věděl, že lidé umírají proto, aby udělali místo svým následovníkům. Samozřejmě že při pohřbech bylo také hodně pláče, ale to plakaly ženy a děvčata. Muži a chlapci nikdy.

I když se Zako Janovu pláči divil, nic neříkal. Po pohřbu se oba chlapci vrátili ke knihám. Ty knihy byly tři. V jedné byla samá písmenka, v druhé hodně obrázků krajin a lidí, ve třetí rovněž hodně obrázků a čísel. Mluvnice, zeměpis a početnice. To byly tři předměty, kterým lovec Jana učil. I když toho bylo málo, Zakovi se zdál Jan velmi moudrý. Toužil naučit se všemu, co uměl jeho bílý přítel. Jednou, když si prohlíželi stránky zeměpisu, rozhovořil se Jan o vlasti svého otce.

„Nikdy jsem tam nebyl. Teď mám jít za strýčkem, kterého jsem viděl poprvé a naposled po maminčině smrti. Byl jsem malý a už si na něj nepamatuji. Poznáš ho, až se dostaneme do Bondoky. Tatínek mi dal koženou brašnu s penězi. Mám je uložit u obchodníků v Sajnu, abych o ně cestou nepřišel. Za ty peníze, až budu starší, pojedu k nám domů. Jenže já jsem doma tady. Znám všechno okolo na kolik dní cesty. Nechce se mi odtud. I když se podívám do Evropy, vrátím se. Jsem zvědavý, je-li to v tatínkově zemi tak krásné, jak mi vyprávěl. Jsem zvědavý, jak vypadá sníh. Nedovedu si ho představit.“

Zako bedlivě poslouchal, vyptával se a byl zklamán, protože se nakonec nedověděl, co to sníh je. Odpověď, že je to mrazem proměněný déšť, ho neuspokojila. Nedovedl si představit, co to mráz je. Stále jenom říkal: „To jsou divné věci…“

„Jsou,“ řekl Jan. „Já si to také nedovedu představit, ale určitě to je všechno pravda. Tatínek nikdy nelhal. Lhals někdy, Zako?“

„Nelhal. Proto jsem musel odejít z městečka.“

„Je to všechno tak divné. Rád bych věděl, proč nemají lidé rádi pravdu.“

„Nevím. Asi je to nebezpečná věc, když jsou kvůli ní vyháněni, nebo dokonce zabíjeni. Můj tatínek mi jednou řekl, že pravda je pro některé lidi velikým nebezpečím.“

„Proč?“

„Nevím,“ řekl Zako a pokrčil rameny.

„Kdyby tě nevyhnali, nikdy bychom se nesetkali, Zako.“

„Nikdy.“

„Nyní mám jenom tebe a půjdeme spolu daleko. Nebojíš se?“

„Nebojím. Znám prales stejně dobře jako ty. Možná že lip. Kdy se půjdeš podívat do země svého tatínka?“

„Až se vrátím ze Země ztraceného stínu. Kdy to bude, nevím.“

„Jane, až přijdeš k vám, staneš se tam náčelníkem?“

Jan se zasmál a řekl: „Proč bych se měl stát náčelníkem?“

„U nás se stávají moudří lidé, kteří toho hodně vědí, náčelníky nebo aspoň rádci. Takový je pořádek.“

„Já se určitě náčelníkem nebo rádcem nestanu. Tam jsou moudřejší lidé, než jsem já.“

„Asi budeš mít pravdu. Poslyš, Jane, kdys byl naposled u napajedla?“

„U potočního?“

„Ano, u potočního. V místech, kde je ve vodě hodně kamení.“

„Jak víš, že jsem tam chodil?“

„Vím to. Vysekals tam cestu a naposled jsi tam byl předtím, než tvůj tatínek oslepl. Pak jsi neměl čas chodit. Musel ses o něj starat. Proto jsi lovil jen v okolí. Ta cesta, kterou jsi prosekával, mě dovedla k vám. A had ichori. To bylo tenkrát veliké kouzlo,“ dodal nesměle. Vzpomněl si totiž na starého lovce, jak mu před Janem vysvětloval, že povídání o kouzlech je obyčejné mámení lidských myslí, že jediným kouzlem je kouzlo rozumu a nejlepšími božstvy shovívavost a vlastní svědomí. To poslední Zako chápal velmi dobře, protože i Nzakarové měli stejné pořekadlo.

„Tu cestu jsem nevysekal. Udělal to tatínek. Já ji jenom udržoval, když už tatínek byl nemocen. Ale už necháme čtení. Zítra odtud odejdeme a půjdeme do Sajnu. Musíme se připravit.“

Chlapci horlivě pracovali až do setmění. Chtěli s sebou vzít kromě peněz a zbraní jenom to nejnutnější. I když Zako unesl na své kudrnaté hlavě hodně, stejně jako Jan na zádech, nesměl být náklad příliš těžký. Jan všechno bedlivě vybíral, uvažoval, radil se se svým černým kamarádem. Desetkrát vzal každou věc do ruky, desetkrát ji zase odložil, a pak ji nakonec po velikém váhání vsunul do zavazadel nebo zanechal s povzdechem na místě. Nebylo divu. Vždyť všechno, co kolem sebe viděl, byl kus jeho domova. Vše stokrát používané, stokrát brané do rukou jím nebo rodiči. Nakonec bylo všechno pečlivě vybráno a připraveno. Samozřejmě že nechyběl kotlík, křesadla, pokrývky, zásoba střeliva, a hlavně zbraně. Tři pušky byly pro malé cestovatele jistě velkou přítěží, ale byly to dobré a naprosto spolehlivé zbraně. Jak to jenom všechno pobrat? Jan se díval na Zaka a pak se rozhodl. Sňal ze stěny svůj nábojnicový pás, přehodil ho Zakovi přes rameno a u pravého boku ho zapnul. „Dobré to bude,“ pochválil. „Takhle budeš mít náboje vždycky po ruce.

A od dnešního dne budeš mít mou pušku. Dvakrát sis z ní už vystřelil. Jednou se naučíš střílet stejně dobře jako já. Ale s náboji musíme šetřit. Tady ji máš!“

Zako radostí zavýskl. On, tak malý, už má pušku! V celém jeho rodném městě Mbari měli pušku jenom tři lidé. Král Lukenga a dva vysloužilí vojáci. Byly to pušky, které se nabíjely zepředu, dlouho to trvalo a při výstřelu dělaly strašný rámus. A teď má pušku, do které se vejde najednou pět nábojů.

„Opravdu je moje?“ vydechl nedůvěřivě.

„Opravdu. Kam bych ji dal. Musím vzít tatínkovu kulovnici a ještě dvojku. Přece tady pušky nenechám.“

Pak sňal ze zdi tatínkův pás a na zkoušku si ho zapnul. Byl spokojen.

Všechno, co měli vzít s sebou, bylo srovnáno do dvou velkých vaků z nepromokavého plátna. Popruhy dovolovaly zavěsit je na záda jako veliké pytle.

„Musíme dát všechno do vzorného pořádku. Tatínek mi říkal, abych chatu připravil k použití. To kdyby tu náhodou někdo hledal útočiště. Dveře máme zamknout, jeden klíč pověsit na dveře, druhý vzít s sebou do Sajnu a odevzdat misionáři nebo obchodníkům.“

Konečně bylo všechno připraveno a Jan zašel k hrobům. Obloha už byla dávno vyšperkována hvězdami a Jan se nevracel. Zako, který se o něj bál, ho šel hledat. Našel ho nedaleko srubu, seděl na velikém pařezu.

„Pojď spát, Jane.“

„Nechce se mi spát. Je krásná noc. Podívej se, kolik je na obloze hvězd. Je příjemné sedět venku a myslet na všelijaké věci.“

„Kouzelník Kofa říkal, že chlapec nemá v noci vysedávat sám a přemýšlet. Je prý to nezdravé a nerozumné. Myšlenky takového chlapce prý často navštěvuje Imba Našeptavač. Věř tomu, Jane, to je opravdu zlý duch. A Kofa také říkal, že chlapec, který hledí ke hvězdám, hledí na duše zemřelých předků, a to prý děti nemají dělat. Tak to zařídil mocný Ntogini.“

„O takovém duchu jsem nikdy neslyšel.“

„Pomáhal prý tvořit svět v dobách, kdy nebylo nic jiného než pralesní mlha, kdy nebyly ještě pralesy.“

„Ten tvůj Kofa se svými bájemi! Jistě jsou hezké, ale kouzelník je starý blázen. Jaképak duše zemřelých předků! Ty hvězdy jsou mnohem větší než slunce, a zdají se tak malé, protože jsou obrovsky daleko. To říkal tatínek a v knížce zeměpisu je to také napsáno.“

„Nevím. Možná že máš pravdu. Nikdy ale neříkej o kouzelnících, že jsou to blázni. Mohli by se mstít a jejich hněv je strašlivý. Nemá se o nich mluvit. Pojď spát. Ráno jdeme na dalekou cestu.“

V noci, když ubývající měsíc plul zvolna po obloze a hvězdy vysílaly třpytivé světlo na unavenou zemi, odpočívající v mlžném oparu pařících se lesů, leželi chlapci na svých palandách a nespali. Jan myslel na zítřejší rozloučení s místy, která byla jeho domovem, a bylo mu líto, že musí odejít, i když se těšil na dobrodružnou cestu.

Zako vypudil z mysli vyprávění o sněhu a dalekých zemích. Snil o tom, jak se dostane do Země ztraceného stínu a jak se potom s Janem nebo bez něho vrátí do rodného města Mbari, kde bude při velkém palaveru vyprávět všem, kteří budou ochotni naslouchat, zda měl kouzelník Kofa pravdu. Vyprávěl by, drnkal přitom na svůj hudební oblouk…

Teprve nyní si uvědomil, že svoji kytaru zapomněl v uhlířské chatě, kde první noc přespal. Divil se, že ji celou dobu nepostrádal.

„Nevadí,“ zašeptal. „Tatínek byl už jistě pálit uhlí. Určitě donesl oblouk mamince. Teď by mi překážel na pochodu. Ve vesnicích mi každý oblouk rád půjčí, nebo si udělám nový.“

A tak dále snil o hrdinských činech, které vykoná. Na statečné činy myslil i jeho přítel. Protože na ně myslí všichni chlapci na celém světě v té krásné chvilce před usnutím.

6

„Tvé přání je neskromné, chlapče. Vím, že by byl tvůj tatínek rád, kdyby ses dostal ke svému strýčkovi. Pravda, po řece a s vojenskou výpravou je to nejlepší; jenomže ty říkáš, že chcete jít pěšky přes lesy sami. To nemohu dovolit. Vždyť je to téměř tisíc kilometrů. Nevede tam železnice. Cesty jsou neupravené. Jít na rovník, a právě k Mongům, to je opravdu dětský nápad. Takovou cestu si důkladně rozmyslí i dospělý.“

Páter Adrian se díval laskavě a starostlivě na chlapce, kteří seděli za stolem. Na stole stál džbán mléka a mísa s koláči. Oba mladí přátelé se po pětidenním putování konečně dostali do Sajnu. Nešli po silnici, jak jim radil Janův tatínek. Báli se pohledů vesničanů, jistě slyšeli Sokotovu zprávu a budou považovat Zaka za prokletého. Proto se přímo úzkostlivě vyhýbali vesnicím i lidem. Nevěděli, že se na Zaka už po několika týdnech zapomnělo. Novou zprávu o něm už nikdo neslyšel, a vzpomenul-li si někdo, patrně si myslel, že v lesích zahynul. Ani Chajm Arclaňan, který byl celé tři neděle na obchodní cestě po okolních vesnicích, o něm nevěděl. Když se ho po návratu misionář zeptal, zda něco o chlapci ví, pokrčil rameny a prohlásil, že ne, že ta nešťastná pověra udělala zřejmě své a že chlapec někde zahynul.

„Pravděpodobně dravá zvěř nebo had. Ale je to lepší, než aby se ten nešťastný chlapec potkal s lidmi, s fanatickými vyznavači pověr. Ti by si jeho smrt přičítali jako zásluhu.“

V den Arclaňanova návratu se sešli čtyři běloši, aby si zahráli karty, vypili láhev vína, když Adriánův sluha Kiri vpadl bez okolků do místnosti a rozčileně vykládal, že Arclaňanův sluha Abel měl vidění.

„Copak to je zase za hloupost?“ mrzel se misionář.

„Žádná hloupost, pane. Mluvili jsme o všelijakých kouzlech a čárách a Abel…“

„Kolikrát jsem ti už, Kiri, řekl, že hovory o kouzlech a čárech jsou člověka a křesťana nedůstojné. Což nenosíš na krku řemínek s křížkem?“

„Nosím, pane. Je to pěkný křížek. Ale hovořili jsme o tom, že se zase vyplnila stará věštba, že každý, kdo je vyhnán z kmene, musí zahynout. Abel se nás totiž ptal, zdali jsme o tom Zakovi něco slyšeli. Pak prohlásil, že takovým starým věštbám, které jsou nesmyslem, nevěří. Pak si přinesl tykvici s olejem. Dlouho do ní hleděl, čaroval, říkal něco v neznámé řeči a potom… potom…“ Kiri se odmlčel, zrozpačitěl a najednou si před bělochy připadal náramně hloupě.

„A co potom?“ zeptal se se zájmem Chajm Arclaňan.

„Potom se to stalo. Abel vytřeštil oči, tak to dělají všichni věštci, když mají vidění, mluvil takovým vzdáleným hlasem a jiný hlas mu odpovídal. Odkud ten hlas přicházel, nikdo z nás neví. Ten hlas říkal, že Zako nezahynul. Ó pane, Abel musí být veliký čaroděj a…“

Chajm Arclaňan, který se předtím začal tiše smát, se najednou přímo rozchechtal, až mu břicho poskakovalo. Plácl kartami o stůl, pak se začal dlaněmi plácat do stehen a nakonec vybuchl: „Čerta starého, a ne kouzelník. Abel je veliký…,“ zarazil se a pak dodal: „Abel je chytrý člověk a já věřím, že mluvil pravdu. Alespoň bych si to přál. Teď jdi a zavolej Ábela sám. A ty zůstaň venku.“

„Prosím vás, co to má znamenat?“ zeptal se obchodník Fischer, který patřil mezi nejzdatnější nakupovače gumy v celém kraji.

„Hned se to dovíte. A, náš kouzelník Abel je už tady. Cos to zase venku vyváděl? Tady se bílý otec namáhá, aby z lidí vytloukl víru v ďábly a duchy, učí je, že pověra je nesmysl, a ty mu svým hereckým výkonem kalíš vodu. Jak to bylo doopravdy?“

Abel trochu zrozpačitěl, pak se zazubil a nesměle prohlásil: „Já vodu nekalím. Naopak, já panu Adriánovi pomáhám.“

„Tím, že děláš ze sebe komedianta a z ostatních hlupáky?“ ptal se naoko přísně Arclaňan.

„Právě tím. Ty víš, pane, že já hloupostem nevěřím. Hrozně mě mrzí, že si dospělí lidé nedají vysvětlit, co je nesmysl a co je pravda. Když jsme dnes jedli rýži a já se ptal na toho chlapce, všichni tvrdili, že zahynul, mluvili o moci kouzelníků, však to znáš. Dopálil jsem se na všechny, i na ty hlupáky v Mbari. Však až tam přijdeme, dostanou svůj díl. Jak to ten Lukenga mohl dovolit! Já…“

„Nech Lukengu a řekni, cos udělal!“

„Začal jsem věštit a myslím, že se mi to podařilo. Teď jsou všichni naměkko. Je mi toho chlapce líto. Možná že ho opravdu stihlo neštěstí, ale tvrdil jsem, že můj ochranný duch, s nímž hovořím, mi říká pravý opak a že Zako je pod ochranou dobrých mocností. To je všechno. Nemohu za to, že se všichni báli mého druhého hlasu. Nakonec je to dobře. Rozbil jsem pověru.“

„Tvého druhého hlasu?“ zeptal se udiveně misionář.

Arclaňan se znovu rozesmál. Pak přikázal Ábelovi: „Chlapče, poruč kohoutovi, který sedí na střeše, aby zakokrhal!“

„Dejte pokoj s takovými hloupostmi. Teď v noci bude sedět kohout na střeše a bude kokrhat. Abel mu poručí. Takové dětinství,“ poznamenal Fischerův společník pan Vernon. Jen domluvil, vytřeštil oči, protože v témže okamžiku se ozvalo vzdálené kokrhání a vzápětí kdákání slepice. Pak zakňučel v místnosti pes, po něm v předsíni zamňoukala kočka a neznámý, trochu přidušený hlas ji začal odhánět slovy: „Jedeš odtud! Kššššc!“

„Co… co… co… to bylo? Kde se ta havěť vzala? Kdo to je v předsíni? To není Kiri.“

Arclaňan Vernona vesele přerušil: „Chcete říci, že jste z toho paf. Ani se nedivím, protože tak znamenitého břichomluvce, jakým je Abel, hned tak nenajdete. Už chápete, proč jeho ochranný duch mohl mluvit? S tímhle uměním je Abel v dolní zemi proslaven v mnoha vesnicích. A vždycky nám to posloužilo.“

Dali se do smíchu a Abel, šťastný svým uměním, přidal k tomu ještě několik zvířecích zvuků. Nakonec nesměle prohlásil, že kdyby bílí pánové dovolili, předvedl by jim, jak se doma někdy hádá se ženou, která bývá věčně nespokojená, protože je stále na cestách mezi lidmi.

Jeho vystoupení bylo opravdu podařené. Ječivý hlas mu vyčítal všemožné věci a on mu zkroušeně odpovídal. Bylo to k popukání, a Abel nakonec odcházel s veselou, protože byl o sto franků bohatší. Běloši za zábavu dobře zaplatili.

Nikdo z přítomných netušil, že je ráno čeká překvapení, které z Ábela udělá velikého věštce.

Druhý den, hodinu po východu slunce, přiběhl na sajnské náměstí starý Beba, který v lesích sbíral pro misionáře léčivé byliny. Běžel a volal: „Kouzlo se naplnilo…, kouzlo se naplnilo!“ Když se kolem něho začali sbíhat lidé, rozčileně vykládal: „Ábelův ochranný duch měl pravdu. Zako, syn Koly, z města Mbari, přichází a jde s ním Jan, syn lesního lovce.“

Tohle byla novina! Kdekdo o ní hovořil a děvčata i mladší ženy vyšly z městečka, aby mladé poutníky přivítaly zpěvem a tleskáním, jak kázal mrav. Tato pocta patřila jenom Janovi, protože Zako byl bez chaty, i když Ábelovo vystoupení hodně otupilo ostří pověry. Tak se stalo, že chlapci přišli k misii obklopeni houfem dospělých a dětí. Jenom starci a několik pověrčivých lidí se přivítání nezúčastnili.

Nyní seděli mladí poutníci již přes hodinu před misionářem a vyprávěli mu své osudy. Misionář i Chajm Arclaňan pozorně naslouchali. Chajmovi se oba chlapci zamlouvali. Věděl, že kdyby oba nevyrostli v pralesích, těžko by se do Sajnu dostali. Jana viděl už několikrát, stejně jako Vernon a Fischer, protože všichni s jeho otcem obchodovali. Zako, kterého viděl poprvé, si ho rázem získal pro svou pravdomluvnost a rozhodnost. Chajm se nakonec přidal k misionáři.

„Pan Adrian má pravdu, chlapci. Je to těžká cesta a sami nemůžete jít tak daleko. Až přijdou dopoledne naši obchodní přátelé, potvrdí vám to. Nejjistější opravdu je připojit se k pravidelné vojenské výpravě, která půjde vybírat daně. Pojedou s vozy pro obilí, kaučuk a ostatní suroviny. Pojedete pohodlně. Janovu strýci pošleme pomocí bubnů nebo telegraficky zprávu, aby se dostavil na administrativní úřad a tam na vás počkal. Asi to tak uděláme.“

„Tak to bude nejlepší. Rozhodně nemůžete jít sami,“ potvrdil misionář.

První promluvil Jan.

„Musíme jít, pane. Slíbili jsme si se Zakem, že do Země ztraceného stínu dojdeme spolu. A protože Zako by šel i beze mne, půjdeme raději spolu. Rovnou dolů, přes lesy na jih, bez komisařovy výpravy.“

„Je to daleká cesta.“

„Máme čas.“

„Je velmi nebezpečná.“

„Nebojíme se,“

„Nepochybuji o tom. Jenomže já vás nemohu, a ani nesmím pustit. Mohli byste zahynout. Byl by to hřích.“

„Nevím, co to je hřích, pane. Nikdy jsem to slovo od tatínka neslyšel. Snad je to něco nespravedlivého. Tatínek vždycky říkal, že když udělám něco nesprávného, nebudu v noci spát, protože mě bude stále probouzet svědomí. Co je to svědomí, to vím.“

Jan mluvil s mladickým zápalem, ale rozhodně. Chajm se trošičku ušklíbl, přestože se mu Janova řeč líbila. Otočil se k misionáři a řekl: „Poslouchejte, příteli, což abychom tak trochu přemýšleli. Snad bychom přece jenom našli nějaké východisko.“

„Nemohu je pustit, vždyť jsou to ještě děti.“

Arclaňan chvíli přemýšlel, třel si bradu, potahoval se za dlouhé vousy a pak se pomalu rozhovořil: „Mno… hm… abych vám pravdu řekl…, viděl jsem už hodně černých chlapců, kteří sami nebo ve skupinkách ušli stovky kilometrů divočinou a nic se jim nestalo. Na povodí řek, potoků i na planinách je hodně vesnic. Tam mohou chlapci získat podporu. Ty pralesy tam dole nejsou o nic horší než zdejší. Víte, myslím si, že by Zako teď k příbuzným Fangům chodit neměl. Určitě by ho s nadšením nevítali. Když se dostane k Mongům a zpět, vyhraje svou při a všechno bude v pořádku.“

„Zapomněl jste na jedno, příteli. Tam dole jsou lidé velmi pověrčiví. Pro ně zůstane Zako vyvržencem. Víte, co to znamená?“

„Skutečně, na to jsem téměř zapomněl,“ přiznal se Chajm. Chvíli zadumaně hleděl oknem na náměstí, pak se uhodil dlaní do čela a zahlaholil: „Už to mám!“

Jan se podíval na tlouštíka pln naděje. Zako, který neuměl francouzsky, se jenom vesele šklebil a cpal se dalším koláčem.

„Tak ven s tím, příteli,“ vybídl misionář.

„Od čeho máme lokali?“

„Co tím míníte?“

„Příteli misionáři, vzácný muži, buďte přece také trochu praktický. Řada vašich spolubratři umí zacházet s bubnem. Použijeme lokali k propagandě.“

„Přiznám se, že nerozumím.“

„Dávejte pozor! Co by se stalo, kdyby se krajem rozletěla zpráva, že do Země ztraceného stínu, k Mongům, putují dva chlapci, kteří jsou rozumní, mírumilovní a chtějí poznat cizí kraj. Že jsou chlapci pod ochranou všech bílých lidí i spravedlivých černých náčelníků z pralesů a planin. Když tohle necháme vybubnovat, poletí to nad krajem jako vichřice.“

„Hm, to není špatný nápad. Jenomže nemůžete bubnovat jménem náčelníků, s kterými jsme nemluvili, a také tím nezmenšíme nebezpečí, které na chlapce číhá v lese za každým stromem.“

Chajm se však nemínil své myšlenky vzdát. Zatřepal netrpělivě rukou a naléhavě tvrdil: „Na les jsou zkušení dost. A pokud jde o náčelníky, dám mládencům průvodní list na všechny známé náčelníky ve směru, kterým povede jejich cesta. A řeknu jim, které náčelníky a obchodníky mají navštívit. To by jim mělo cestu usnadnit.“

„Zase zapomínáte, že je Zako poznamenaný chlapec.“

„Myslím, že na to už lidé nevzpomínají. Ale přesto – a to je právě můj nápad – bubny zároveň ohlásí, že Zako přestal být poznamenaný a že není posedlý zlým duchem. Naopak, že to je chlapec, který je pod zvláštní ochranou božstev.“

Misionář se zasmál a pak řekl: „Tohle je sice znamenitá myšlenka, ale tu zvláštní ochranu mu přičaruje Abel se svým druhým hlasem nebo kdo…?“

Pak zvážněl a zamyslil se: „Mohlo by to pomoci, na chvilku, ale co potom? Řekněte mi, jak chcete ty lidi v Mbari přinutit, aby odvolali své rozhodnuti? Lukenga by to určitě nedovolil, protože sám nechal Zaka poslat na rok z domova.“

„Já se ho ptát nebudu. Kletbu ze Zaka sejmete totiž vy.“

„Já?“ podivil se páter Adrian. „A jak myslíte, že bych to mohl udělat?“

Obchodník nechal misionáře chvilku v napětí. Pomalu si zapaloval tlustý doutník a neustále bručel, že špatně hoří. Když dost vychutnal kouř i misionářovu netrpělivost, řekl prostě: „Vy totiž Zaka pokřtíte!“

„Pokř… pokřtím? Nu ano, to je ono! Obrátím ho na správnou víru. Znamenitě… zna-me-ni-tě!“

„To bych řekl. A ten křest musí být slavnostní, nevídaný. Oznámíte ho do všech stran všemi prostředky, které máme k dispozici. Bubny, běžci, poštovní holubi, sousední misie. V tom poselství pozvete blízké i vzdálené náčelníky, aby na slavnostní křtiny přišli. A protože chci, aby opravdu přišli, oznámíte, že já, Chajm Arclaňan řečený Tlustý muž, pořádám na Zakovu počest velikou slavnost, při které budu účastníkům rozdávat, prosím rozdávat, velmi krásné věci, jako jsou korálky, náhrdelníky, pestré šátky, zrcátka a co si vymyslíte. Myslím, že kvůli tomu nepřijdu na mizinu. Stejně se už brzy budu vracet domů, a co zbude ve skladišti, zdědí po mně Abel. Peněz mám dost a rodinu žádnou… Prostě to všechno oznámíte, řeknete jim, že tou slavností bude všechno, co o Zakovi slyšeli, smazáno a že přestane být chlapcem bez chaty. Jasné?“

„Jasné. To je ten nejlepší nápad, který jsem kdy slyšel.“

„A nyní se Zaka na něco zeptáme.“

Pak se oba muži, už v jeho mateřštině, Zaka vyptávali na všechno, co mohl o sobě, o rodičích a o lidech v Mbari říci.

7

„Třetí den po novém měsíci, až slunce započne svou pouť, bude sňato kouzlo z chlapce Zaka z kmene Nzakarů.

Třetí den po novém měsíci se koná v městečku Sajn veliká slavnost, na kterou zvou bílí lidé všechny znamenité krále, náčelníky a kouzelníky.

Třetí den po novém měsíci bude Tlustý muž dávat hodně darů.

Třetí den po novém měsíci přijdou do Sajnu všichni lidé, kteří mají rádi spravedlnost.“

Tak zněla zpráva, která se už tři dny ozývala od bubnu k bubnu, od vesnice k vesnici.

Tři dny neutichlo klepotání lokali. Bubeníci se ve svém starodávném umění předstihovali.

Ta podivná a v kraji dosud neslýchaná zpráva se nesla do všech nejzazších koutů pralesů a bylo ji slyšet i v místech, kde bydleli zakrslí trpaslíci v zeleném lesním šeru.

Hovořilo se o ní ve všech vesnicích a městech všech kmenů a národů. Slyšeli ji příslušníci vzdálených Azandéů, Daků, Bandů i Mumvů. Byla pozorně vyslechnuta a dál vyslána znamenitými bubeníky velkého národa Ňam-Ňamů, který sídlil v nejvýchodnějším cípu země. Lidé všech kmenů a národů poslouchali, divili se, uvažovali a začali se mezi sebou dohadovat, zda by bylo prohřeškem poslat svá poselstva k ohlášené slavnosti, která má očistit poznamenaného chlapce, jehož nikdo neznal a o kterém v těch vzdálených místech nikdo nikdy neslyšel.

Kouzelníci se narychlo scházeli s jinými kouzelníky i s učedníky. Hájili názor, že se to nesmí stát. Narazili však na odpor většiny malých králů a náčelníků, kteří ve zprávě poznali příležitost, jak zvýšit svou vážnost a lesk svého úřadu. Vždyť taková příležitost k velikému slavnostnímu shromáždění se naskytne málokdy.

Mladší lidé si už na poslední velikou slavnost plnou míru, pohostinství i skvělých darů nemohli pamatovat, protože se konala v době, kdy v zemi bylo ještě málo bělochů. Tenkrát král bělochů svolal k veliké poradě všechny černé krále, náčelníky a slavná poselstva. I když se k jednání nedostavil sám, poslal svého zástupce, jehož slova byla plná lásky, míru a přátelství. Nechtěl toho tenkrát na černých lidech příliš mnoho. Dokonce tak málo, že dostal čestný přídomek Pán černých králů. Sám slavný Maolé, král všech Azandéů, ho tím jménem vyznamenal a daroval mu skvostnou náčelnickou hůl.

Porady pokračovaly ve městech i na vesnicích. Pronášely se uvážlivé i zlobné řeči a v nejednom místě došlo k bitkám mezi přívrženci kouzelníků a jejich odpůrci. A mezitím co se lidé mezi sebou dohadovali, klepotání lokali nepřestávalo.

Zpráva byla u kmene Nzakarů přijata se smíšenými pocity. Kouzelník Kofa ve své chatě dlouho přemýšlel. Celou noc zůstal sám, nikdo k němu nesměl. Ráno si pozval místním bubnem na poradu všechny kouzelníky z okolních vesnic. Lidé znovu začali hovořit o Žákovi. Většina z nich se klonila na chlapcovu stranu. Vždyť už si všichni myslili, že chlapec v lese zahynul, protože od Fangů nepřišla bubnová zpráva o jeho příchodu. Zakova maminka si na znamení smutku posypala hlavu popelem a dlouho plakala. Tatínek chodil zamračený a trpce si vyčítal, že se synka na poradě starších nezastal. Dokonce se v duchu rouhal a proklel staré zvyky a rodové tradice. Na starého Sokota se nemohl ani podívat. A najednou taková novina. Zako žije!

Zakova maminka se štěstím rozplakala a vzpomínala na den, kdy jí muž přinesl z uhlířské chatrče zapomenutý Zakův hudební oblouk. Pověsila tu malou kytaru na stěnu a každý večer drnkala na její struny. Pořád ještě tajně doufala, že se Zako dostal k dobrým lidem.

Mladší bojovníci se usmívali. Zprávu chápali jako porážku starců, jejich tvrdošíjného lpění na starých náboženských zákonech a zvycích. Změnil se i král Lukenga, byl v poslední době hodně zádumčivý, ale nyní každého zdravil příjemným úsměvem. A tkadlec Dumbuja? Ten každému na potkání připomínal, že jako Zakův obhájce hájil dobrou při. Zkrátka po této zprávě se stalo Mbari úsměvným městečkem. A nejvíc se usmívala Zakova maminka.

Kouzelníci se radili, hádali s odpůrci i mezi sebou, protože nejeden z nich by šel rád s poselstvem do Sajnu, aby byl také svědkem slávy a příjemcem darů. Muži si najednou připomněli, že nejsou jenom rolníky, ale i bojovníky, a připravovali se na dalekou pouť.

Leštili své odložené oštěpy, brousili hroty šípů, vyměňovali opelichané peří na jejich koncích. Vyhledávali v lýkových vacích nejzachovalejší opasky z opičích kůží, propírali a bezbarvým olejem napouštěli pestré peří válečných čelenek a pečlivě prohlíželi štíty, zda jejich ozdoby příliš neutrpěly v době nečinnosti. A všichni byli vedeni jedinou touhou: aby jejich poselstvo bylo vznešenější a nádhernější než poselstvo sousedů.

Náčelníci si vybírali z mladých mužů průvodce. Ti, kteří byli vybráni, se radovali, ti, kteří měli zůstat, dostali, povolení k třídennímu lovu a byli v této době zbaveni povinnosti polních i jiných prací. Tak vládla spokojenost na všech stranách.

Všechna ta sláva, která se připravovala a o níž se po celém kraji hovořilo, zašívala chmury opravdu jen do tváří zaslepených přívrženců starých zvyků, většinou kouzelníků.

Na vesnicích však byli ještě jiní lidé, kteří měli důvod k nespokojenosti. Byli to vesničtí hospodáři, náčelnici nad společnou půdou a sýpkami. Na nich teď ležel velký úkol. Podle tradic pohostinství, které jsou posvátné, museli se postarat o jídlo pro všechny poutníky, kteří jejich vesnicemi budou procházet. Už předem počítali, kolik lidí v různých poselstvech projde jejich osadami. Poselstvo přijde do vesnice a je nutno je pohostit, pro jeho příslušníky uspořádat tance, zabít drůbež a berana a přichystat víno a pivo, neboť je zákonem stanoveno, že každý dostane tolik palmového vína a prosného piva, kolik vypije. To všechno stojí peníze, a je-li poselstvo početné, pak se hospodář těžko dopočítá. Ale ze všech nejvíc se mračil hospodář městečka Sajn.

Když začal v duchu počítat, na kolik asi ta velká sláva přijde, zatočila se mu hlava. I když dá každý obyvatel jenom slepici a ti bohatší ovci nebo kozu, bude to málo, protože hosté se zdrží několik dní. Promluvil se starostou a oba navštívili pátera Adriana. Ten slíbil, že se spolu s ostatními bělochy bude podílet na jejich starostech, že místním lidem nevznikne škoda. Ale mračil se i Chajm Arclaňan. Ne proto, že bude rozdávat ze svých zásob, ale proto, že měl na káře málo zboží. Neslušelo se, aby někdo nebyl podarován. Vznikly by z toho jenom mrzutosti.

Abel, který si získal u Sajnských obrovskou úctu svou věštbou, jednoho rána zapřáhl oba kulhavé mezky, pečlivě uschoval do kabely seznam zboží, které měl přivézt, a vznešeně se rozloučil s okolními zvědavci. Zapráskal bičem, pobídl mezky a namířil k městu Mobave. Bude mít co dělat, aby se do deseti dnů vrátil.

Mezitímco se konaly horečné přípravy, chodili oba mladí přátelé po okolí. Zako se na vycházky těšil. Jak by ne? Vždyť se učil střílet z Janovy pušky. Prozatím s náboji nemusel šetřit, místní obchodníci jich měli plné bedny. Pod vedením svého staršího druha dělal rychle pokroky. Rozhodně větší než Jan, který se snažil podle Žákových rad ovládat luk a oštěp.

Na toulkách stále hovořili o cestě, která je čeká. Navzájem se ujišťovali, že k svému cíli dojdou, že uspějí. A že národům a kmenům v Zemi ztraceného stínu donesou poselství vzájemné snášenlivosti. Pochopitelně se navzájem ujišťovali o své statečnosti, vedli mladické, trochu chlubivé řeči, stejně jako všichni chlapci chystající se na veliké dobrodružství.

Přesto byl Zako den ze dne zamlklejší. Stále si nedovedl představit, co se s ním vlastně bude dít, proč se kolem jeho osoby šíří tolik slávy. Tím méně pak chápal, proč jsou zváni znamenití lidé z celého okolí, aby se přišli podívat na kouzla, která se s ním budou dít. Bubnová výzva, která se ozývala krajem po tři dny, mu naháněla strach, i když se páter Adrian na jeho dotazy pouze usmíval a tvrdil: „Pokřtěných je v tomhle městečku hodně, a nikoho to nebolelo. Je to pro spásu tvé duše, chlapče. Snad bys nechtěl zůstat pohanem?“

Zako nevěděl, co je to pohan. Pravda, hodně se poučil, když mu Jan v misii četl knihy.

I když Jan dosud nebyl dobrým čtenářem, dělal teď, kdy měl na čtení čas, značné pokroky. Navíc vysvětloval Zakovi význam liter a radoval se z každého úspěchu, když se Zakovi podařilo některé písmenko namalovat. Oba byli ve volných chvílích misionářovými žáky.

Páter Adrian jim nevyprávěl pouze o zásadách křesťanského náboženství. Snažil se seznámit je se vším, co by jim mohlo v životě prospět. Trochu je učil zeměpisu i dějepisu, učil je počítat, hovořil o Africe a vysvětloval jim, proč bílí lidé do Afriky před dávnou dobou přišli. O Africe hovořil vlastně nejvíc. Vyprávěl o různých kmenech a národech, i o tom, jak před příchodem Evropanů mezi sebou bojovaly, a že konec těmto bojům učinili právě bílí lidé. Mluvil o výhodách, které civilizace do Afriky přinesla, ale už méně o jejích nedobrých stránkách. Přiznával, že mezi bílými bylo, je a jistě ještě bude hodně špatných lidí.

Hovořil také o dobách, kdy byli v Africe chytáni černí lidé a odváženi za moře do otroctví.

„Nikdy by se to nemohlo stát, kdyby silné černé kmeny nezotročovaly kmeny slabší.“

Tomu Zako rozuměl, protože už tatínek mu vyprávěl, že Nzakarové byli kdysi otroky Birů, že neměli právo poradního hlasu, museli odvádět téměř polovinu ze své úrody a každý Bir měl právo zabít za neposlušnost kteréhokoliv Nzakarů. To prý bylo před dávnou dobou. Zako věřil, že to je pravda, protože jinak by o tom tatínek nemluvil.

A tak jejich dny ubíhaly v zábavě i učení. Rozruch, který vyvolala bubnová zpráva, se utišil, čas nového měsíce se blížil, když se jednoho večera znovu ozvalo klepotání lokali. Lidé, kteří mu naslouchali, se na sebe udiveně dívali. Slyšeli nezvyklou novinu.

„Taibo, bratr krále Ňam-Ňamů, a jeho veliké poselstvo jsou na cestě do Sajnu… Taibo, bratr krále Ňam-Ňamů… klip… klopi… klok…“

Při neustálém opakování této zprávy se Sajnským šířila hruď pýchou. Vždyť Ňam-Ňamové byli největší a nejslavnější národ z východu země. Nejen to. Byli to nejstatečnější a nejobávanější bojovníci a jejich přátelství bylo každému prospěšné.

8

Na velikém náměstí před misií a kostelíkem byla sloužena slavná mše. Přijeli na ni i tři misionáři z města Bangasu, aby dodali slavnosti větší lesk.

Před malým kostelíkem byl postaven na volném prostranství veliký dřevěný oltář, ověšený pestrými obrazy svatých ve zlatých rámech. Oltář byl vyzdoben spoustou zeleně a divokými lesními liliemi. Tlusté voskové svíce se zlatým a fialovým malováním klidně hořely. Sama příroda jim přála, protože se nepohnul ani vánek. Misionáři sloužili slavnou mši, udivovali a znamenitě bavili diváky, kteří se sem sešli ze širokého okolí. Byli tu členové poselstev, která přišla z veliké dálky. Dostavili se téměř všichni bílí kolonisté z okruhu dvou set kilometrů. Proto mohli černí lidé obdivovat nejen ozdobený oltář a vyšňořené kněze, ale i auta, která se sem dostala značně kostrbatými a málo sjízdnými cestami. Ostatně se na tu slávu těšili i běloši, protože to byla jediná příležitost, aby se po dlouhé době všichni z kraje sešli a prožili jeden nebo dva příjemné večery. A navíc je vždycky výhodné udržovat přátelské styky se starosty a náčelníky, od nichž většina Evropanů najímala pracovní síly.

Po každé straně dřevěného oltáře stáli dva vojáci ve vyžehlených plátěných uniformách. Na puškách měli nasazeny lesknoucí se bodáky. Čestná stráž patřila k vojenské četě, která minulého večera přijela na dvou nákladních autech. Administrativní správa veliké slavnosti dobře využila. Poslala vojenskou četu jako důkaz přátelství a úcty, což udělalo na místní lidi veliký dojem. Velící důstojník dostal příkaz, aby se při této příležitosti po kraji trochu porozhlédl, to kvůli pořádku, a konečně za třetí měl jít po skončení slávy vymáhat dosud nezaplacené daně. Vojáci byli černí a poručík, který jim velel, byl běloch. Trochu se zlobil, že musel vážit tak dalekou cestu, když si páteři usmyslili pokřtít se slávou jednoho umouněného kluka.

Den před slavností měli všichni Sajnští spoustu práce. Museli na prostranství narychlo postavit řady jednoduchých lavic. Pouze poručík a někteří kolonisté seděli na židlích, které sehnali v domácnostech vsajnských bělochů. Zato Taibo, bratr krále Ňam-Ňamů, měl opravdu královské posezení. Stranou hrubě otesaných lavic stál jeho trůn. Byl z mahagonového dřeva, ozdoben zlatými destičkami a hřeby, a navíc umně vykládán řezbami ze slonové kosti. Trůn byl dopraven na domorodé lodici po proudu řeky Ubangui až do městečka Ráfatu. Odtud ho čtyři Taibovi nosiči nesli přes lesy a planiny až do městečka Sajn.

Po obou stranách trůnu stáli dva rádcové ňam-ňamského krále. Za trůnem pak celý Taibův ozbrojený průvod. Za lavicemi stáli bojovníci ostatních kmenů. Navzájem po sobě pokukovali a odhadovali, zda jsou jejich sousedé lépe vyšňořeni než oni.

Bojovníci Ňam-Ňamů s péřovými čelenkami drželi v levicích dlouhé štíty, které zakrývaly jejich postavy od země až po ramena. V ohbí pravé ruky drželi krátké válečné oštěpy, u levého boku měli zavěšeny těžké tesáky a na zádech jim visely luky s koženými toulci, plnými naleštěných šípů. Jejich pasy, zhotovené z opičích kůží, byly bohatě zdobeny korálky, mosaznými destičkami a sponami.

Vedle Ňam-Ňamů stáli Azandéové, také slavní bojovníci a vyhlášení zahradníci. Byli pestře, ba nádherně vyšňořeni. Ozbrojeni byli jako jejich sousedé. Jenom jejich štíty byly malé, kulaté, pobité mosazným, oslnivě vyleštěným plechem. Příslušníci obou velkých národů stáli svorně vedle sebe, přátelsky se na sebe šklebili a nikdo by neuvěřil, že to jsou po dlouhá léta nepřátelé, kteří v horní části země bojují o nadvládu nad malými kmeny.

Stáli tu také bojovníci kmenů Biri a Šéri. Nebyli tak honosně vyšňořeni, zato přišli v hojnějším počtu a spokojeně se usmívali. Všechno, co kolem sebe viděli, se jim líbilo, ale hlavně se těšili na dary. Jejich kmeny byly chudé.

V dalším šiku stáli vyslanci kmenů Bandžo, Moguandi, Ababua a Budža. Byla na nich znát veliká únava. Však také přišli zdaleka a pochodovali rychle, aby slavnost stihli. Kmen Budža patřil mezi nejmenší kmeny země, ale jejich poselstvo bylo nádherně vyšňořeno. Náhrdelníky z lidských zubů, na štítech zkřížené lidské kosti, na pravé paži náramky z ryzího zlata, jehož cenu snad ani neznali; jejich slavnostní dlouhá vyslanecká kopí byla pod vyleštěnými hroty posázena drahými kameny, pod nimiž se pohupovaly pestrobarevné třapce z bavlněných vláken. Chajm Arclaňan byl ochoten vsadit všechno své zboží na to, že pod hroty některých oštěpů byly zasazeny velké a neopracované diamanty.

Bylo tu rovněž poselství Nzakarů. Bylo to podivné. Lidé, kteří rozhodli o Zakově nepříznivém osudu, přišli, aby byli svědky jeho očištění. Přišlo jich pět. V nejlepší zbroji se starodávnými luky opatřenými rákosovými tětivami, s pestře vyšívanými toulci nabitými lehounkými dřevěnými šípy, s čelenkami zdobenými pestrými korálky a skvělým vyšíváním. Nad kotníky nohou jim chrastily mosazné náramky a jejich sandály z barevné kůže byly zdobeny barevnými bambulkami. Z celého poselstva znal Zako pouze svého bývalého obhájce, tkalce Dumbuju, ten se na něho přátelsky usmíval. Zbývající čtyři byli pravděpodobně ze vzdálených nzakarských vesnic. Když je zahlédl, rozbušilo se Zakovi srdce a najednou měl chuť radostně zavýsknout. Mezi mnoha diváky spatřil svého tatínka. Nebyl členem poselstva, ale nemohl zůstat doma. Musel přijít, aby na vlastní oči viděl, jaké kouzlo bude Zakovi svěřeno.

Překvapením byl příchod několika kouzelníků z okolních kmenů. Přišli společně a vedl je kouzelník kmene Bandžo. Dostalo se jim zvláštních poct, i když ne tak vysokých jako Taibovi. Když se páter Adrian dověděl, že kouzelníci přicházejí, vyšel jim z Arclaňanem vstříc. Z jeho strany to byl dobrý diplomatický tah. Kouzelník Bandžů prohlásil, že nepřišli pro dary, ale aby se přesvědčili, jakým způsobem opustí zlé džu-džu Zakovo tělo.

Dokonce přišli i pralesní trpaslíci, Pygmejové z kmene Bambuti. Vyšplhali se na okolní stromy a z bezpečné výše si prohlíželi nevídanou nádheru. Byli plaší a nedali se zlákat k společnému sezení ani slibem, že dostanou pytlíky soli. A to už bylo co říci, protože pro ně byla sůl největší pochoutkou. Tlumočník, který znal jejich řeč, jim na pokyn Arclaňanův slíbil, že sůl dostanou stejně a že ji najdou na místě, kde tři baobaby rostou do trojúhelníku. Mluvčí trpaslíků poděkoval a ujistil, že sůl si určitě po slavnosti odnesou.

Avšak v Sajnu byl ještě jeden muž, který se snažil nevzbudit pozornost. Příliš se mu to nedařilo, protože stál opravdu za povšimnutí. Byl to vysoký a spoře oděný chlapík. Od koženého pasu mu visel široký pruh pevné barevné látky, svázaný mezi stehny do úhledného uzlu. Vlasy, které měl vyčesány do malého kužele, se leskly palmovým olejem. Jeho malý kulatý štít byl potažen pardálí kožešinou. Na krku měl náhrdelník z pardálích zubů a drápů, přes rameno mu visel dlouhý luk, špička jeho těžkého oštěpu se v ranním slunci modravě leskla. Kožený toulec měl naditý dlouhými šípy a u boku mu visel dlouhý a těžký tesák, jaký lidé od řeky Ubangui nenosí. Ale jediní, koho přítomnost cizince opravdu vzrušila, byli trpaslíci.

Chlapík stál docela vzadu, trochu stranou. Zdálo se, že si ničeho nevšímá, ani se ničemu nediví. Bylo to však pouhé zdání. Cizinec naopak bedlivě pozoroval všechno. Nejvíce pozornosti věnoval vojákům a dvěma mladíkům, kteří stáli před oltářem.

Host byl z veliké dálky. Jmenoval se Samba a byl z kmene Mongo, který ovládal celou oblast Země ztraceného stínu. Samba byl velký cestovatel a statečný bojovník. V jeho zemi se o něm hovořilo jako o Pánu všech cest. Nikdy se ve své domovině dlouho nezdržel. Stále odcházel na daleké cesty, aby po svém návratu mohl vyprávět o všem, co viděl.

Před časem se vydal do země Moguandů, kde ho zastihla zpráva o nadcházející slavnosti v Sajnu. Taková sláva mu nesměla ujít.

Nyní hleděl na bíle oděné muže, kteří obětovali svému bohu, odhadoval v duchu počet bojovníků i bohatství kmenů, které tu vyslanci zastupovali.

Slavná mše skončila a všichni byli zvědaví, kdy bude ze Zaka vyhnán zlý duch.

Chlapec na páterův pokyn přistoupil k oltáři. Na kudrnatou hlavu dopadlo ze stříbrného kropáčku několik kapek posvěcené vody z obyčejného afrického potoka, pak si lízl soli a dostal nové jméno, které si vášnivě přál. Od této chvíle se mohl jmenoval Jan Zako Kola. Misionáři zazpívali nábožnou píseň a obřad byl u konce.

Na tvářích všech černých diváků bylo vidět zklamání i pochybnosti. Arclaňan postřehl včas nebezpečí. Naklonil se k poručíkovi, vedle kterého seděl, a cosi mu pošeptal. Poručík pokynem ruky přivolal černého četaře a dal mu tichý rozkaz. Arclaňan docela obřadně přistoupil k oltáři a požádal misionáře, aby ještě zazpívali. Trochu se divili, ale vyhověli. Když dozněla latinská píseň, došlo teprve k vyvrcholení slavnosti. Před oltář přišel černý trubač se zlatově vyleštěnou trubkou a zatroubil břeskný signál k útoku. Jásavé tóny se rozletěly nad krajinou a černé diváky dokonale překvapily. Trubač signál třikrát opakoval a zvědavé obličeje zvážněly. Když trubka zmlkla, ozval se ostrý povel a dvacet vojáků, včetně těch, kteří stáli u oltáře čestnou stráž, zarachotilo závěry pušek. Nový povel, vojáci přiložili pušky k líci a zamířili je proti obloze. Pak četař zavelel: „Pal!“

Povedlo se. Dvacet pušek zahřmělo v jediném výstřelu.

Účinek byl ohromující. Snad nikdo z přítomných vyslanců v životě neslyšel hromadný výstřel. Jejich obličeje byly vyděšeny a v zadních řadách se dokonce několik lidí dalo na útěk. Taibo, bratr krále Ňam-Ňamů, stěží zachoval svou důstojnost, protože ohlušující výstřel ho div neshodil z trůnu. Kouzelníci se naráz přestali ušklíbat. Jeden z nich, právě ten nejslavnější z kmene Bandžů, si docela neobřadně dřepl na zadek. Tak se lekl.

Chajm Arclaňan znamenitě využil překvapení. Vzal židli, na které seděl, postavil ji před oltář, stoupl na ni a začal mluvit směsicí jazyků zdejších krajů, aby mu všichni alespoň částečně rozuměli.

„Ó slavný muži,“ zvolal a přitom se zadíval směrem k Taibovi. „Ó slavní rádcové a bojovníci, slyšte mne, kterého nazýváte Tlustým mužem. Vidím vás všechny a znám vás téměř všechny. Vy vidíte a znáte mne. Já, Tlustý muž, vám pravím, že dnešní den je opravdu slavnostní a my, bílí lidé, jsme šťastni, že jste k nám zavítali v tak hojném počtu. Před chvílí jste byli všichni svědky, jak byl vyhnán ze Zaka zlý duch. Všichni vidíte, že Zako už není dítě, ale téměř mladík. Zanedlouho bude mladým bojovníkem. Jeho věrným druhem je Jan, syn velikého lovce, kterého většina z vás znala. Zako není poznamenaný, ani není bez chaty, které byl ostatně zbaven pouze na jediný rok. Je škoda, že starý Sokoto na tohle při bubnování zapomněl. Byl vyloučen z města za to, že se chtěl přesvědčit, zda kouzelník Kofa hovořil pravdu o Zemi ztraceného stínu. Většina z vás tu zemi nazývá To ba kukulu. To říkám proto, abyste mi všichni rozuměli. Nyní se oba mladí přátelé rozhodli, že do To ba kukulu půjdou společně. Pověst vypráví, že poctiví lidé mohou té zemi a jejímu lidu vrátit stín. I když jsou oba poctiví, nemohou to dokázat, protože není v povaze věcí, aby člověk mohl poručit slunci. Přesto však si zasluhují, aby Jim lidé při jejich cestě pomáhali. A protože je čeká daleká pouť, mají právo na zvláštní jméno. Tak káže mrav. Od dnešního dne se budou jmenovat Hledači ztraceného stínu. Abyste tomu všichni rozuměli, nazvu je ve vašem společném jazyku – Gele ba kukulu.

Věřím, že na své dlouhé cestě najdou všude pohostinství. Věřím, že jim nikdo neublíží už proto, že budou pod ochranou všech bílých mužů a všech dobrých a čestných lidí. Cesta obou mladíků povede do Bondoky na území Mongů, kde má syn velikého lovce strýce. Já, Tlustý muž, jsem skončil.“

Byla to bombastická řeč, ale lepší Armén pronést nemohl. Dobře znal své lidi a přesně si vypočítal, jak toto povídání zapůsobí. Nemýlil se. Taibo povstal ze svého trůnu a důstojně prohlásil: „Taibo, bratr krále Ňam-Ňamů, slibuje chránit Hledače ztraceného stínu.“

To byl velký příklad pro náčelníky ostatních poselstev. Začali slibovat, že Hledači jsou i pod jejich ochranou.

Mladí přátelé na všechno hleděli radostně i udiveně a klaněli se na všechny strany. Obřad byl u konce. Dlouho očekávaná chvíle plná veselí, palmového vína, prosného piva i hojného jídla mohla začít.

Bubeníci zkoumali své tamtamy, aby zjistili, zda je jejich kůže správně napjata. Dva místní bubeníci na lokali brali do rukou své paličky, aby všem v okolí, kteří budou ochotni naslouchat, sdělili velkou novinu. Arclaňan s Ábelem, který si snadno sehnal pomocníky, rozkládali na plachty rozprostřené na zemi všemožné dary.

Arclaňan se přitom tiše pochechtával a pak zavolal na mladého poručíka: „Byla to ale rána. Po ní ten zlý duch vyletěl ze Zaka jako vystřelený.“

„Také si myslím, že to mělo větší účinek než modlení. Tak už to bývá. Tam, kde nestačí pámbu a obchodníci, musí nastoupit vojáci. A pak je z toho šlamastika.“

„Z toho určitě nebude. Já…“

„Co já,“ přerušil ho poručík. „Co vy víte? Do jakého výkazu teď napíši těch dvacet vystřelených nábojů? Ve válce se taková maličkost nepočítá. Ale v míru? Kdyby něco podobného udělal o své vůli můj četař, tak ho zavřu na tak dlouho, až v base zbělá. Nu, ale pomohlo to a snad mi za to plukovník neutrhne hlavu. A teď už běžím, nebo mi tou zbytečnou řečí vyschne v krku.“

Arclaňan se díval za odcházejícím důstojníkem a potutelně se usmíval. Pak se zeširoka rozkročil a hulákal ze všech sil, jak to míval ve zvyku, když prodával své zboží o velkých trzích.

„Hej, lidé, hej, vy slavní válečníci a zruční řemeslníci, rádcové a náčelníci, potomci králů a slavná knížata, přistupujte…,přistupujte! Chajm Arclaňan, Tlustý muž, začíná plnit svůj slib. Přistupujte! Jeden po druhém. Přistupujte!“

Do jeho volání se ozvalo klepotání lokali, oznamující velkou novinu o Hledačích ztraceného stínu.

Několik bílých hostů obklopilo oba mladé přátele. Srdečně jim potřásali rukama, usmívali se a většinou chválili jejich statečnost i rozhodnutí jít na dalekou cestu. Jan všechno přijímal jako samozřejmost, ale Zako byl rozpačitý. Najednou mu blýsklo v očích. Přicházel Dumbuja se nzakarským poselstvem. S nimi šel i tatínek. Radostně zavýskl a běžel jim v ústrety.

„Tatínku…, tatínku…, strýčku Dumbujo…, tatínku!“

„No, chlapče, nekřič tolik. Jsi rád, že nás vidíš?“ zeptal se usmívající se Dumbuja.

„Rád, moc rád. Moc se mi stýskalo. Tatínku, co dělá maminka?“

Otec ho pohladil po vlasech a prostě řekl: „Každý večer si zadrnká na tvůj oblouk. Je moc ráda, že jsi ho nechal v uhlířské chatrči. Trochu se zlobila, že jsi nešel k Fangům. Měla o tebe takový strach.“

Zakovi vstoupily slzy do očí. Viděl tatínkovu tvář tak trochu v mlze. Přesto poznal, že tatínek měl o něho také velký strach.

„Tatínku, říkal jsem pravdu a…“

„Já vím. Teď půjdeš s kamarádem k Mongům. Jenom aby tě tam nic zlého nepotkalo. Budeme s maminkou čekat.“

„Určitě se vrátím. Maminku pozdravuj a… a řekni klukům v Mbari, že se už na ně nezlobím. Jsem rád, že starý Sokoto byl dnes poražen. Moc rád. To byla rána, viď?“

„Ohromná. Opravdu jsem se lekl. Ty pušky nadělají rámus!“

„Já mám také jednu. A také dělá rámus a už z ní dovedu střílet. Opravdu!“ dodal rychle, když viděl otcův nevěřící výraz. „Mám pušku. Jan mi ji dal. Hned ti ji přinesu ukázat.“

Než se Kola vzpamatoval, byl Zako zpátky. Vyběhl z misie s puškou vysoko zdviženou nad hlavou a křičel: „Tady je…, tady je!“

Otec vzal opatrně pušku do ruky, potěžkal ji, zalícil k obloze, zmáčkl kohoutek a pak zklamaně řekl: „Nestřílí.“

Běloši, kteří výjev pozorovali, se rozesmáli. Zako však vážně řekl: „Nemůže. Není nabita. Víš, to se musí takhle…“

„Nech toho, ať se něco nestane. Zastřílíme si s tatínkem odpoledne za městečkem. Teď začíná slavnost a strýček Arclaňan volá. Pojď s vašimi, ať si vyzvednou dary. Jsou to tví příbuzní, jistě budou mít přednost.“

Janův návrh byl docela rozumný, a tak se oba mladíci vydali k plachtám, na nichž byly vyloženy dary.

Kolem zněly jazyky všemožných kmenů, bylo slyšet výskot, několik hráčů na tamtamy zabubnovalo radostný taneční rytmus a do celé vřavy znělo neodbytné klepotání telegrafních bubnů, oznamujících, že Zako z Mbari získal čest zpět.

A zatímco se tohle všechno dělo, běžel po úzké stezce pralesním porostem cizí bojovník s naolejovanými vlasy. Běžel pravidelně krokem běžců, kteří ani po celodenním namáhání necítí únavu – na délku jednoho sta oštěpů klusem, na délku dalšího sta oštěpů rychlým krokem.

Samba, nazývaný Pánem všech cest, běžel tentokrát s novinou, která určitě dopálí krále všech Mongů. Při tomto pomyšlení se usmíval. Hrozně rád dopaloval krále Kasiho. Měl k tomu dobrou příčinu. Ačkoliv byl tak zkušený, tak zcestovalý, statečný a vytrvalý, dosud nebyl zvolen do sboru rádců. Cítil to jako pohanu.

Běžel, spěchal vytrvale, přestože věděl, že ho lokali předstihne. Už se těšil, až bude moci vyprávět o všem, co slyšel.

9

V královském městě Moromé bylo rušno. Na velikém prostranství seděli v několika polokruzích rádcové a přední bojovníci Mongů. Za nimi se tísnili ostatní obyvatelé města. Všichni hleděli k trůnu umístěnému pod prostorným baldachýnem.

Na trůnu vzácné umělecké práce seděl starý muž zahalený do pláštěnky z leopardi kůže. Čelenku, lemovanou zlatem a zářící lesklými polodrahokamy, měl ozdobenou pestře nabarveným pštrosím peřím. Za trůnem stáli sluhové a mnoho žen. Byli připraveni vyplnit každé přání svého pána a vládce.

Baldachýn chránil trůn i jeho majitele před zářivými slunečními paprsky. Dva sluhové mírnili nesnesitelné vedro dvěma velikými péřovými vějíři, jimiž ovívali vladařovu hlavu.

Starý muž na trůně vypadal unaveně. Zamračeně hleděl na dav lidí, kteří se tísnili před ním. Jeho rty se neslyšně pohybovaly a lidé se na něho dívali spíš se strachem než s úctou.

Jejich král Kasi byl krutý.

Vládl svým poddaným železnou pěstí. Nejeden z jeho poddaných ztratil bratra nebo některého z příbuzných jenom proto, že se králi znelíbil. Kasimu nikdo nesměl odporovat, jinak byl potrestán. Nejnižší, formou trestu byla smrt. Kasi nechával rád lidi mučit, protože mu lahodil jejich nářek. U sousedních kmenů se mnoho hovořilo o krutosti bojovníku kmene Mongo. Každý však tvrdil, že nejkrutější z nich je sám jejich král. Lidé z města Moromé nyní seděli a stáli před svým vládcem a ve strachu čekali, co nového se dovědí. Od chvíle, kdy je táborový buben naléhavě vyzval, aby se dostavili na veliké prostranství, čekali tam nehybně a tiše, neboť hledět jinam nebo dělat něco jiného v králově přítomnosti bylo už velikým proviněním.

Kasi byl rozčilen. Domníval se, že k tomu má pádný důvod. Před obdobím dešťů přišla zpráva o tom, že za Velikými lesy a Prudkou vodou byl při veliké slavnosti v jakémsi městě Sajn očištěn prokletý chlapec Zako. To by Kasimu nevadilo. Ale zpráva dále říkala, že ten očištěný jde se svým bílým přítelem k Mongům. Nu což. Skutečnost, že chlapci byli nazváni Gele ba kukulu, Hledači ztraceného stínu, a že se vydali do kraje Mongo, aby pomohli najít místním lidem stín, to také nebylo nejhorší. Vychloubačné děti mají často prapodivné nápady. Ale bubny hovořily i o tom, že chlapci jdou, aby poddaným Kasiho vyprávěli o lásce, svornosti a věčném míru mezi kmeny v Zemi ztraceného stínu. To byla novina opravdu neblahá. Alespoň pro krále Kasiho a jeho služebníky.

Pravda, tahle zpráva se dostala do Moromé před dlouhou dobou. Pak už o podivných Hledačích neslyšel, až teprve dnes. V časném jitru se ozval hlas velikého bubnu ze severní strany. Ohlašoval, že do Moromé se vrací Pán všech cest, Samba, který byl v Sajnu při veliké slavnosti a oba Hledače viděl.

Tohle byla zneklidňující novina, protože nikdo nevěděl, co bude Samba o Hledačích vyprávět. Král neměl Sambu v lásce, neboť místní lidé si velkého cestovatele vážili. Už proto, že dovedl tak pěkně vyprávět. Žádný griot, byť byl nejslavnějším pohádkářem, se mu nevyrovnal. A bude-li Samba o té slavnosti a těch dvou hovořit přesvědčivě, či dokonce bude-li všechno líčit v příznivém světle, budou z toho určitě nepříjemnosti. Samba se až příliš často stýkal s

bílými lidmi a Kasi bělochy nenáviděl, protože se jich bál. Kasiho bratr kdysi zahynul rukou jednoho z nich. Kasi neuznával, že to běloch udělal v sebeobraně, když ho králův bratr ještě s pěti bojovníky přepadl, aby se zmocnil jeho majetku. Nejhorší bylo, že se běloch usídlil v městě Bondoce. Kasi se mu nemohl pomstít, protože se obával znepřátelit si severní rody Mongů, které dávaly králi najevo, že jeho moc neuznávají. Daleko víc si vážily svého náčelníka Lovy než krále Kasiho. A u severních rodů v Bondoce našel běloch nejen útočiště, ale i přátelství a pevnou ochranu.

Teď bubny ohlásily, že přichází Samba, za ním přijdou ti Hledači a za nimi možná další cizinci. Proč ti dva chtějí hovořit o svornosti, lásce a míru? Dost škody s podobnými řečmi natropili misionáři, kteří se občas do kraje zatoulali a které Kasi opravdu z duše nenáviděl. Jednoho z nich nechal dokonce zabít, když na dolním toku řeky hlásal pověsti o novém bohu.

Kasi na tuhle příhodu nerad vzpomínal. Myslil si, že se o misionářově smrti nikdo nedověděl. Po dlouhém čase však přišli tři běloši s mnoha černými vojáky, vrahy pochytali, před všemi obyvateli Moromé je oběsili a ještě musel Kasi zaplatit vládě bílého krále velikou pokutu. Vždycky, když si vzpomněl na stáda koz, stovky krav a desítky zlatých prutů, které musel odevzdat, zuřil. A teď mu to všechno připomněla zpráva o Sambovi a Hledačích.

Kasi si zakládal na své moci a bál se, že by ji s příchodem cizinců mohl ztratit. Považoval se za nejmocnějšího krále na světě a strach, který poddaní před ním měli, ho v tom utvrzoval. Nebyl tak bláhový, aby netušil, že i v samotném městě Moromé má hodně skrytých nepřátel. Jeho výtečné ozbrojené pluky, na jejichž věrnost se mohl spolehnout, mu však dávaly pocit bezpečí. Přesto nemohl v kraji potřebovat lidi, jako jsou Hledači, vždyť nevhodné řeči o lásce a svornosti by mohly podněcovat vzpouru.

„Láska a svornost, mír,“ zasyčel. „K čemu to je? Jenom to škodí, nakonec nebudou chtít lidé chodit na válečné výpravy.“

Kasi pořádával takové tiché noční výpravy za lupem. Četa věrných vyšla k hranicím sousedních kmenů, napadla v noci nečekaně některou bohatou vesnici, pobila ty, kteří se bránili, a odvlekla s sebou spoustu kořisti. Tiše přišli, po útoku opět tiše zmizeli. Nikdo jim nemohl nic dokázat. Otevřený boj proti některému kmeni si Kasi netroufal zahájit. Bál se, že by přišli vládní vojáci a rychle by udělali pořádek. Že by on sám na takové dobrodružství doplatil, na to nemyslil, protože krále podle starých a vžitých zákonů nelze trestat. Kasi ovšem zapomínal, že nebyl králem dědičným, ale voleným. Stalo se tak po záhadné smrti posledního rodového krále Umu Pengy, v době, kdy Kasi byl vrchním velitelem jeho vojsk.

Kasimu zatím stačilo, že se mohl těšit z prokazované úcty, lahodilo mu pozdravné volání a byl ochoten věřit, že všichni, kteří mu vzdávají úctu, ho milují, až na tu hrstku nespokojených, kteří se bojí proti němu veřejně vystoupit.

Byla to veliká chyba, když se domníval, že se svému lidu za příchylnost odmění tím, že bude pořádat veliké slavnosti. Zapomněl na starou moudrost lidí z pralesů a planin, která říká, že kmeny a národy, které se utápějí v slavnostech, spějí k zániku.

Domníval se, že největší odměnou pro bojovníky je, když jde v jejich čele do boje. Zapomínal, že i mnozí bojovníci touží po pokojném životě v míru. Hlavně ti, kteří měli rodiny, nebažili příliš po slibované kořisti, kterou je někdy nutno zaplatit vlastním životem. Mezi bojovníky, kteří byli příslušníky vybraných pluků, a obyčejným bojovníkem, kterého volal do zbraně od polních prací, byly veliké rozdíly. To Kasi nevěděl, a věděl-li to, pak o to nedbal.

Teď seděl na trůně před svými poddanými a hleděl na hlavní ulici, odkud měl přijít Samba. Buben ze sousední vesnice ohlašoval, že Samba prošel vesnicí už před hodinou. Musel proto přijít každou chvíli.

Náhle se ozvalo volání. Neslo se od předměstí ulicemi i nepravidelně rozestavěnými chatami a blížilo se k náměstí. Volání se neslo od úst k ústům, podle toho, jak byly po cestě rozestaveny stráže. Strážními byli ti nejschopnější z osobního Kasiho pluku, nejvěrnější z věrných, ochotní pro svého krále kdykoliv zemřít proto, že jim Kasi dovoloval víc než ostatním příslušníkům vybraných pluků. Z kořisti vždycky brali největší podíl. Jenom jeden Kasiho zákaz nesměli překročit pod trestem smrti. Dokud byli členy osobní Kasiho stráže, nesměli se ženit. Král se totiž domníval, že svobodný bojovník bez rodiny je statečnější a věrnější než kdokoliv jiný.

Tihle chlapíci byli opravdu dobří služebníci, neboť ve svých zprávách, které pravidelně králi donášeli, věděli o každém hnutí v zemi. Když se některému z nich nepodařilo získat důkazy o nespokojenosti, klidně si jméno odbojníka vymyslel. Tak zasazovali do králova srdce semínka nedůvěry proti nevinným. A král věřil, protože věřit chtěl. Bedlivě uchovával v paměti podezření, kterých když se našla příležitost, okamžitě použil ke zničení protivníků.

Volání se blížilo a král byl zjevně vzrušen. Poškubával levým ramenem, které mu v mládí probodl nepřátelský šíp, a poddaní s údivem pozorovali na jeho tváři značný nepokoj.

Konečně se Samba objevil. Byl zdánlivě lhostejný. Šel rychle a budil dojem výletníka, který ráno opustil město. Byl ale zaprášený. Přestože lidi, kteří ho pozdravovali, neviděl několik měsíců, luskal jim lhostejně prsty na pozdrav. Na náměstí se zástup rozestoupil a Samba prošel živou ulicí černých těl až ke královskému trůnu. Zvědavě si krále prohlížel. V jeho černých očích však probleskovaly zlomyslné plamínky.

Pět kroků před trůnem poklekl do prachu a dotkl se čelem země. Pak čekal, dokud král nepromluví.

„Vidím tě, Sambo,“ pozdravil lhostejně Kasi.

„I já tě vidím, ó králi,“ opáčil Samba, aniž zvedl hlavu.

„Vstaň!“

Samba poslechl a hleděl mlčky na krále.

„Jaké mi neseš zprávy?“

„Podivné, ó králi.“

Král začal znovu poškubávat ramenem a nespokojeně zavrtěl hlavou. Pak se zeptal: „Dobré, či zlé?“

Byla to záludná otázka. U krále nikdo nemohl tušit, která zpráva je pro něho dobrá, či zlá. Samba Však nebyl jenom pánem cest, jak se s oblibou chlubil, ale byl i pánem svých slov.

„Obojí,“ řekl klidně.

„Jak tomu mám rozumět?“

„Byl jsem v dalekých krajích a…“

„To všechno vím,“ přerušil ho netrpělivě král.

Samba se nenechal zviklat. Co mu v tomto okamžiku bylo po tom, že to král věděl? Nevěděl nic víc než to, co hlásily bubny. A toho mnoho nebylo. Navíc se Samba vydával na cesty jenom proto, aby mohl vyprávět, a toto právo mu nevezme ani král. Teď bude na tomto prostranství a přede všemi hovořit on.

„Víš jistě mnoho, králi. Ale nevíš všechno. Lokali všechno nehlásilo,“ řekl s nepatrným úsměškem a přítomní, kteří to zpozorovali, zatajili dech. Co teď král se Sambou udělá? K jejich velikému údivu se Kasi nepohnul. Čekal a dočkal se.

„Byl jsem na dalekých cestách a byl jsem v městě Sajn. To všichni víte. Víte také, že jsem viděl Hledače ztraceného stínu. Avšak nikdo z vás, ani ty, králi, neví, jak byl Zako očištěn, nevíte, jak Hledači vypadají, ani nevíš, králi, jak si ti dva chtějí v naší zemi počínat a kam vede vlastně jejich cesta.“

„Vím,“ rozkřikl se zlostně král.

„Jak to víš?“

Shromáždění zahučeli. Čekali, že král dá rozkaz a stráže Sambu odvedou, aby byl při měsíčním úplňku souzen. Nic se však nestalo. Samba stál klidně před králem a vychutnával svůj úspěch. Možná že upadne v nemilost, možná že ho vládce nechá dokonce mučit, ale ne dřív, dokud se od Samby všechno nedoví. A do té doby patří slunce, měsíc, hvězdy, okolní lesy i uši přítomných jemu, Sambovi, velikému vypravěči. Dokonale toho využije. Byl přesvědčen, že se ho Kasi neodváží veřejně potrestat. Na diváky Sambovo jednání velice zapůsobilo. Všichni byli vzrušeni.

Král se podivně usmál. Ten úsměv všichni poddaní znali. Objevil se u krále vždycky, když myslel na krutost.

„Tvrdíš o sobě, že hodně víš, Sambo. Něco ti ale řeknu. Chceš vědět, jak si budou ti dva malí potrhlí blázni počínat?“

„Poslouchám.“

Lidé zahučeli. Zdálo se však, že jak král, tak Samba neslyšeli. Hleděli na sebe zpytavě i nevraživě. Nakonec král řekl zlostně: „Nebudou nic dělat, protože z nich udělám otroky nebo je nechám zabít. Zemřou! To říkám tobě, Sambovi, který o sobě tvrdí, že je Pánem všech cest.“

V davu se ozvalo nespokojené mručení. Král totiž Sambu urazil, Samba dostal čestný přídomek od rady starších a král ho veřejně schválil.

Sambovy oči se zúžily vzteky. Zůstal však klidný a neodpověděl. Král ztratil trpělivost.

„Jsi hluchý, že neodpovídáš?“ vybuchl.

„Nejsem. Pouze přemítám a přemýšlím.“

„O čem?“

„Jak to chceš zařídit, aby Hledači zemřeli.“

„Dám je zabít svými strážci, blázne.“

„To není špatný nápad, velký králi. Ale radím ti, nech si něco vypravovat od Samby, kterého tys první před léty nazval Pánem dalekých cest.“

Král se zlostně zavrtěl. Bylo neslýchané, jak se Samba choval. Tulák, vyhýbající se práci, mu vrátil urážku. A on, nejmocnější v zemi, ho za to nemůže potrestat, protože byl opravdu první, který ho oslovil chlubivým přídomkem. Poctu, kterou udělil, nesměl zrušit. Snad jedině tehdy, kdyby se Samba dopustil krádeže. Spolkl výtku a v duchu si usmyslil, že se při nejbližší příležitosti Samby zbaví. Opřel se prudce o opěradlo trůnu a zahučel: „Mluv!“

A Samba mluvil.

Vyprávěl o svých dlouhých cestách, o tom, jak se dostal do Sajnu, popisoval krajiny, jimiž procházel, básnil o přemíře květů v zelených pralesích, snil o chladných vodách potoků, protékajících věčnou zelení, jeho oči se rozzářily, když hovořil o duhových motýlech, o košatých mangovnících s osvěžujícím ovocem. Vysvětloval, jaký užitek mají v jiných krajích lidé z rozsáhlých palmových hájů a banánových plantáží a jak výtečným dopravním prostředkem je automobil. Líčil, jak se během svého putování nejednou vezl na nákladních korbách. Hovořil o řece Kongo a velikých lodích, které po ní plují, o hukotu letadel, ztrácejících se ve veliké výši. A čím déle mluvil, tím víc podmaňoval duše svých posluchačů.

Král byl stále netrpělivější. Konečně zvedl ruku a prudce vypravěče přerušil: „Tak dost. Tohle všechno jsme už slyšeli. Vyprávíš to vždycky, když se odněkud vrátíš. K nám také jezdí občas běloši s nákladním autem a řídí ho Pinka ze sousední vesnice. Nech si ty povídačky a mluv k věci. Chci slyšet o Hledačích, a ne o motýlech. Tak dál!“

Kouzlo Sambova vyprávění bylo přerušeno. Tulák dostal zlost. Zatrpklý stařec ho připravil o dobrou polovinu vypravěčského úspěchu. S nechutí se podvolil. Začal s líčením mše. Když král slyšel, že mezi různými poselstvy byli i Ňam-Ňamové a že je vedl sám Taibo, zneklidněl. S Ňam-Ňamy prohrál na východním území před lety velkou bitvu. Taková nepříjemná vzpomínka. A Azandéové také nebyli andělé. Nejednou museli Mongové před nimi ustoupit. Loupeživé výpravy na jejich území se opravdu nevyplácely.

Konečně se Samba dostal k závěru. Hovořil o trubači, o hromadném výstřelu i o řeči Tlustého muže, kterého někteří Mongové znali. Na konec si nechal to nejdůležitější.

„Ti všichni, včetně Taiba,– ujistili Tlustého muže, že Hledači jsou pod jejich ochranou. Teď víš, králi, všechno. Co říkáš? Necháš Hledače zabít?“

Král chvíli mlčel. Pak se znovu zeptal: „Jaký je ten mladý běloch?“

„Zdá se mi zdatný. Určitě se v lesích vyzná. Jeho otec prý byl velký lovec a chlapec se v lesích narodil. Tak jsem to alespoň slyšel. A ještě něco jsem slyšel, králi. Tohle tě opravdu překvapí,“ prohlásil Samba s úsměvem.

„Čemu se směješ?“

„Náhodě, králi. Víš, kdo ten bílý lovec byl?“

„Jak to mohu vědět,“ hartusil král.

„Já to vím, králi,“ řekl vítězně Samba.

„Kdo?“

„Otec bílého Hledače je švagr bílého lovce z Bondoky. Toho, co porazil tvého bratra a poslal ho na dalekou cestu bez návratu,“ triumfoval vypravěč. Tahle zpráva měla být pro všechny posluchače největším překvapením. A také byla!

„Óóó!“ zaječel Kasi a jeho rádcové se k němu přidali. Ostatní ponuře mlčeli. Báli se svého krále a teď čekali, co se stane.

Král se po chvíli vzpamatoval. Hleděl na své poddané, nepříjemně se zasmál a pak se zřejmým potěšením začal mluvit: „To je dobré. To se povedlo. Bílý Hledač je tedy synovcem toho prokletého bělocha z Bondoky. Musíme ho tedy poctít jaksepatří. Slyšte, jak jsem rozhodl. Naše poselstvo půjde vstříc Hledačům. Laskavě a uctivě je přivítá a přivede je do města. Po jejich příchodu se bude konat slavnostní shromáždění. Pak bude veliký soud. Odsoudíme bílého Hledače za čin jeho strýce. Bude to moudré a spravedlivé, protože prolitá krev nesmí zůstat nepomstěna. Tak se všichni lidé dovědí, že já, král Kasi, jsem vykonal velikou spravedlnost a dodržel staré zvyky. Při slavnostním shromáždění bude hojnost palmového vína, prosného piva, banánové kořalky, masa, rýže a prosa. To slibuji!“

Tohle bylo pro Moromské překvapení, protože až příliš dobře znali královu lakotu. Jeho nenávist musela být opravdu veliká, když se rozhodl k tak velkorysému slibu.

Překvapením však ještě nebyl konec, protože se znovu ozval Samba.

„Neslibuj, králi a pane.“

„Co to mluvíš?“ houkl král zlostně.

„To, co slyšíš. O slavnosti v Sajnu jsem vyprávěl dost dlouho. Všichni už víte, která poselstva a jaké lidi jsem tam viděl. Všichni slíbili Hledačům ochranu. Svůj slib určitě dodrží. Bude-li Hledačům ublíženo, nevytáhnou proti nám jenom Azandéové, Ňam-Ňamové a ostatní, ale i vojáci se svými zbraněmi. S nimi půjde tlustý muž a jiní běloši. Pak dojde k velikému zabíjení a my nemáme naději na vítězství. Kdysi mi vyprávěl otec, že jsi v dobách, kdys byl ještě jako mladý vojevůdce zvolen králem, sliboval, že nikdy nepovedeš svůj lid k porážce. Ten slib musíš dodržet. Jinak…“

„Jinak?“ opáčil posměšně král.

„Mongové by mohli volit jiného krále.“

To bylo neslýchané. Samba teď určitě propadl smrti. Kasi už byl tak dlouho králem, že počítal s královským trůnem pro svého syna, i když se to příčilo zvyklostem platným pro volené krále. Kasiho syn zatím vládl jako náčelník jižním Mongům a kolovaly o něm pověsti, že je nejen stejně krutý jako jeho otec, ale navíc velice rozmařilý. Teď Samba připomenul Kasimu staré lidové právo. Co se stane?

Nestalo se nic. Lidé měli dojem, že král chce něco odpovědět, jenom však mávl rukou, naklonil se ke svému nejstaršímu rádci a cosi mu zašeptal. Pak se zvedl z trůnu, odstrčil ty, kteří byli nejblíže, a rychle odcházel ke kouzelníkově chatě. Vzhledem k jeho stáří nebyla ta rychlá chůze ničím důstojným. Kouzelník, který nenáviděl Sambu za to, že ho při každém návratu z cest přehlížel, pospíchal za svým vladařem. Předem tušil, jaká bude s králem porada. Kasi ho požádá, aby prorokoval pro budoucno věci jenom dobré a tak podpořil jeho úmysly.

„Shromáždění je u konce,“ prohlásil nejstarší rádce a lidé se začali rozcházet.

Odcházel i Samba, když se pokynutím obou rukou se svými posluchači rozloučil. Usmíval se, když pospíchal za mladou ženou, která vedla za ruku malého chlapce. Když k ní došel, řekla žena prostě: „Vítám tě, Sambo, muži a pane. Měl jsi dobrou cestu?“

„Dobrou, Nenegalé. Přinesl jsem ti dary.“

Luskl jí na pozdrav prsty, pak se sklonil k malému chlapci, vyhodil ho do výše a zeptal se: „Malý Pita byl zdráv?“ A aniž čekal na odpověď, začal se s chlapcem točit a zpíval mu přitom píseň o návratu. Klučina, kterému se kolotoč líbil, se smál a tleskal.

„Pojď do chaty, Sambo. Jídlo je připraveno. Od rána jsem netrpělivě čekala. Byl jsi dlouho pryč. Teď ale zůstaneš, viď? Je třeba opravit střechu, je třeba omítnout chatu, zrýt ten cíp pole u lesa. Na všechno sama nestačím,“ říkala a přitom se usmívala.

„Och jé,“ vzdychl Samba. „To zas bude práce. Kdybych měl peníze, hned bych si někoho zjednal. Ale pro tebe a Pitu udělám všechno. Teď půjdu opravdu jíst. Mám hrozný hlad.“

Když seděl u jídla, žena ho zvědavě pozorovala. Usmívala se. Měla radost z přinesených dárků, na které si Samba při svém putování vydělal, když pomáhal nakládat zboží na veliké říční lodě. Náhle se zeptala: „Sambo, je veliké nebezpečí v králově rozhodnutí?“

Překvapeně se na ni podíval a pak neochotně zabručel: „Určitě.“

„Potká náš národ neštěstí? Ptám se kvůli malému Pitovi. Jak by k tomu přišel, aby v boji ztratil otce a pak ještě žil v bídě? A to jenom proto, že je Kasi zlý a vy muži se ho bojíte.“

Přestal jíst, překvapeně se na ni podíval a nedůvěřivě se zeptal: „Bojíme? Snad. Ale co ty o tom víš?“

„Několikrát jsem zaslechla na polích muže, kteří hubovali na krále. Při poradách však všichni mlčí. Prostě se bojí.“

„Tak i na polích se hovoří proti králi? Tohle je mi novina. Nediv se, že se lidé bojí. V králově pluku jsou zkušení bojovníci. S motykou proti oštěpu, šípu a ostrému sekáči mnoho nezmůžeš.“

Nenegalé k sobě přitáhla Pitu, hladila ho po kudrnatých vlasech a smutně řekla: „To znamená, že nás opravdu potká neštěstí. Král bude dělat, co se mu zlíbí. A to je velmi zlé. Co potom?“

„To se uvidí,“ řekl prudce Samba. Pak řekl mírněji: „Máš pravdu, je to zlé. Už dávno jsme se měli vzchopit. Chodím na cesty hlavně proto, abych poznal, jak žijí lidé jinde. Přiznám se ti, že se domů nerad vracím. Nebýt vás dvou, už bych nešlapal prach v Moromé. V celé obrovské zemi se snad jenom my držíme těch starých a nesmyslných zvyků. Naši nevědomost přesahuje už jen nevědomost trpaslíků z východních lesů. Daleko odtud chodí děti do škol. Znám desetileté černé chlapce, kteří dovedou číst a psát, dobře počítat a vědí toho o světě víc než já. Bodejť by ne! Vždyť já se nikdy čtení a psaní nenaučil. Dovedu se jenom dívat a vyprávět. My jsme každého, kdo k nám přijde s něčím novým, ochotni zabít. Proto se cizinci našemu kraji vyhýbají. Přiznám se, že když se mě někdo na cestách zeptá, odkud přicházím, nikdy neřeknu, že z Moromé. Lidé nás nemají rádi. Bylo by to opravdu neštěstí, kdyby Kasi s těmi chlapci provedl svůj úmysl.“

„A nedá se tomu zabránit?“ zeptala se.

Samba odsunul misku se zbytkem jídla, opřel se zády o palandu a zadumal se. Žena ho bedlivě pozorovala, zatímco si synek začal hrát s darovaným dřevěným panáčkem. A čím déle Nenegalé svého muže pozorovala, tím víc se divila. Samba se začal usmívat, což doma činil málokdy. Usmíval se, usmíval, pak se začal vesele šklebit a nakonec se hlasitě rozesmál. Pak se utišil a prostě řekl: „Našel jsem cestu, ženo.“

10

„Můj přítel Zako vám bude vyprávět báji o Zemi ztraceného stínu. Možná že někteří z vás ji už slyšeli. Je to pěkná báje a u kmene Nzakarů je vyprávěna vždycky jednou v roce při slavnosti dospělosti. Je to báje o zemi, kam se jdeme se Zakem podívat, abychom poznali pravdu. Ta báje je určena jen pro uši spravedlivých lidí. A ve vaší vesnici žijí spravedliví lidé. Nabídli jste nám pohostinství a my vám za něj nemůžeme dát víc než své vyprávění. A tak ho přijměte jako upřímný dar.“

Jan skončil své úvodní slovo. Oba chlapci; kteří byli na cestě už několik týdnů, téměř v každé vesnici, kde noclehovali, vyprávěli o Zemi ztraceného stínu. A tak se pomalu, ale dosud bezpečně, blížili k cíli. Zako, po vzoru starých griotů, drnkal na struny vypůjčených hudebních oblouků, vyprávěl starou báji a měl radost z upřímného zájmu posluchačů.

Lidé jeho vyprávění rádi poslouchali. Měl podmanivý hlas. Vžívali se do toho, o čem vyprávěl, prožívali s vypravěčem jeho radosti obavy, jeho naději. A tak chlapce od vesnice k vesnici provázela pověst, že nejsou jen pod ochranou mocných lidí, ale i dobrých mocností.

Dnes zahajoval Jan sezení ve vesnici Ndolo. Byla to veliká vesnice na levém břehu řeky Kongo. Večer byl k vyprávění jako stvořený. Na obloze se třpytily hvězdy, na velikém prostranství hořel mohutný oheň, od řeky se ozývalo žabí skřehotání, přerušované občas houkáním sov. Lidé sledovali Zaka, který ladil vypůjčený nástroj, když se do jejich hovoru i štěbetání dětí ozval stařecký hlas:

„Nevím, jak jsem stár. Prožil jsem už hodně dní, tolik, že si je ani nemohu zapamatovat. Slyšel jsem mnoho, mnoho jsem také viděl. Kdysi jsem byl veliký bojovník. Byl jsem rovněž několikrát v Zemi ztraceného stínu, ale nikdy jsem neslyšel, že by se někdo odhodlal k tomu, aby smířil lidi, kteří tam žijí. Je hodně všelijakých mocností, dobrých i zlých, stejně jako je hodně božstev. A přece ani jedna z těchto neviditelných a mocných bytostí tam lidem nepomohla. Slunce zůstává stále na svém místě. A teď chtějí tihle dva chlapci dokázat to, co si nepřejí ani bohové?“

Vesničan byl opravdu velmi starý. Jeho oči byly kalné a brada se mu třásla. Jan věděl, že musí odpovědět, protože mlčení by bylo vrcholem neslušnosti.

„Mluvíš laskavě a mírně. Je pravda, že nevíme, zda se nám náš úkol zdaří. Můj tatínek však říkával, že všude, kde jsou rozumní lidé, mohou žít v míru a svornosti. Myslím, že i v Zemi ztraceného stínu je dost rozumných lidí, kteří si přejí mír. Děkuji za tvá slova. A teď začne Zako vyprávět.“

Zako hmátl do strun. Stařec však nemínil jeho vyprávění poslouchat. Namáhavě se zvedl a podpírán svými dvěma syny opustil shromáždění.

Při jeho odchodu se někteří lidé zachmuřili. Jako zdvořilí hostitelé považovali starcův odchod za urážku mladých hostů. Měli jistě hodně důvodů k chmurám a strachu, protože stařec Mbolo byl bratrem mocného kouzelníky Kulua Jamva. A Kulu byl čarodějem v Zemi ztraceného stínu. Kdysi se tam jako mladík vystěhoval a dnes byl spřízněn s králem Kasim.

I když byla pohoda starcovým odchodem narušena, Zako se ve svém vyprávění rušit nedal. Zaujal své posluchače natolik, že se mnozí usmívali. Jeho hlas odvanul neklid a strach. Naslouchající zapomněli na starého muže, zapomněli na kouzelníka Kulua Jamva i na krále Kasiho. Tento večer byl přece jejích.

Když Zako skončil, rozproudila se kolem ohně zábava. Dívky i mladíci tancovali a zpívali za zvuků tamtamů, píšťal a bambusových drnkaček. A zatímco se hudba a zpěv nesly po okolí a rušily klid okolních lesů, konala se v chatě starce Mbola porada, jejíž obsah by určitě znepokojil všechny ochránce mladých cestovatelů. Nejvíce snad Chajma Arclaňana a Taiba, bratra krále Ňam-Ňamů.

11

Blízko rovníku, mezi řekami Lopori a Maringou, je krásný a žírný kraj. Zdánlivě je v něm všechno úsměvné. Příroda zde hýří největším bohatstvím, rozsáhlé lesy se střídají s nedozírnými planinami porostlými vysokou travou a ojedinělými háji. Zvěře je zde hojnost i pro méně zkušené lovce.

Je to málo probádaný kraj. Bílí lidé sem zavítají zřídkakdy, protože tu řádí tropické nemoci. Ještě dnes jsou mapy tohoto území neúplné. V době sucha jsou planiny vysušovány sluncem tak strašně, že tu zvěř hyne žízní, a v poledních hodinách musí každý poutník odpočívat, protože polední žár je příliš vysilující.

Bydlí tu zvláštní lidé. Jsou vysocí, statní, nebojácní. Jejich chůze je klouzavá, tichá, taková, jaká má být u zkušených stopařů. Jejich bystré oči všechno vyslídí. Vrozeným pudem dovedou předvídat nebezpečí. Zdají se mírumilovní, avšak málokdy se usmívají.

Tvrdí se o nich, že jsou to lidé zatrpklí, kteří neradi vidí cizince na svém území. Takoví jsou lidé mezi řekami Maringou a Lopori. Dál pak, podél řeky Maringy, se táhne hranice země, v níž sídlí Mongové. Za touto hranicí začíná Země ztraceného stínu.

Už několik dní putovali Zako a Jan krajem mezi oběma řekami. Těžko by je poznal ten, kdo je viděl naposledy v Sajnu. Chlapci značně vyrostli a zesílili, v jejich chůzi i chování byla nyní jistota.

Zdánlivý výlet se změnil v namáhavé putování s každodenní vysilující prací. Pravda, poznávali hodně lidí z různých kmenů, procházeli jejich vesnicemi, avšak někdy šli i několik dní liduprázdnou a pustou oblastí bez vesnic.

Často se museli brodit bažinami nebo je obcházet, jindy se namáhavě prodírali vysokým lesním porostem nebo se opatrně šinuli vpřed po stezkách vyšlapaných dravou zvěří. Takové putování nebylo radostné. Jedovatí hadi jsou nebezpeční nepřátelé a dlouzí nejedovatí škrtiči, kteří dosahovali i sedmimetrové délky, nejsou o nic lepší.

Dva dny po odchodu z vesnice Ndolo šli po poměrně široké lesní cestě, vesele hovořili a zapomněli na ostražitost. Pojednou měl Jan pocit, že se k nim blíží nebezpečí. Vzhlédl a rázem se zastavil. Necelých pět kroků se uprostřed cesty vlnil kmen štíhlého stromu. Okamžik údivu se ve vteřině proměnil v hrůzné poznání. Před oběma přáteli se vlnilo vztyčené hadí tělo. Hlava nestvůrného plaza se kývala asi ve výši tří metrů, dvě třetiny hadího těla byly stočeny na zemi. Strach i hrůza oba chlapce ochromily natolik, že nebyli schopni pohybu. Jan věděl, že jedinou možnou zbraní proti nestvůře je přesný zásah nábojem ze sekaného olova do hlavy. Věděl to, a přece se nepohnul, aby se pokusil strhnout pušku z ramene. Hadí tělo se před nimi kývalo, dlouhý rozeklaný jazyk vystřeloval z ohyzdné tlamy, trojhranná hlava se pohybovala vpřed a vzad. Náhle se ozvalo ostré hvízdnutí. Tím nenapodobitelným hvízdnutím had oznamoval, že zahájí útok.

Hvizd oba mladé přátele vzpamatoval. Strnulost, která je ochromila, z nich spadla. Jan uskočil vzad, strhl pušku z ramene, ale nevystřelil, neboť v témže okamžiku Zako svou pušku odhodil a skočil vpřed. Široce se rozmáchl tesákem a prudce ho zasekl do zdviženého hadího těla. Pak se rozpoutal boj na život a na smrt. Jan se několik okamžiků díval na zmítajícího se a stále útočícího hada a na Zaka, který ve slepém strachu i zuřivosti zasahoval hadí tělo nesčíslnými ranami. Teprve v okamžiku, kdy se hadovi podařilo ovinout Zakovu pravou nohu a strhnout ho k zemi, se Jan vzpamatoval. Střílet nemohl, aby nezasáhl přítele. Zaútočil na zmítající se hadí tělo rovněž tesákem. Byl to nerovný boj.

Dva chlapci proti rozzuřené obludě. A přece nakonec zvítězili. Podařilo se jim na několika místech přeseknout hadí páteř. Pak teprve vypálil Jan plný náboj do hlavy hada. Konečně bylo vítězství úplné. Přátelé se na sebe zadívali a jejich nervové napětí povolilo. Smáli se, až jim tekly slzy po tvářích, roztřásli se a ještě po půlhodině seděli na zemi nedaleko škubajícího se hadího těla, neschopni téměř pohybu.

„Bylo to hrozné,“ řekl konečně Jan.

„Bylo,“ přitakal Zako. „Musel jsem skočit. To bylo to jediné, co jsem mohl udělat. Zaútočil by a neubránili bychom se. Ani neutekli.“

„Máš pravdu. Zachránil jsi mi život.“

„Ty mně,“ odporoval Zako. „Takový had má strašnou sílu. Když uhodí hlavou, přerazí i páteř nejsilnějšího buvola.“

„Ještě jsem se nikdy s tak dlouhým hadem nesetkal,“ potvrdil Jan.

„Ani já ne. Je hrozně dlouhý. Ten musí žít od stvoření světa,“ mudroval Zako.

„Jistě to trvá hodně let, než had doroste do takové délky. Pojď, změříme ho.“

S velikým přemáháním se odhodlali k tomu, aby se rozsekané nestvůry dotkli. Konečně ležel had natažený v celé své délce na pěšině. Jan ho začal přeměřovat kroky. Naměřil jedenáct dlouhých kroků. Měl tedy přes devět metrů délky. Pak začali ze zvědavosti počítat, kolikrát byl zasažen. Napočítali třiašedesát sečných ran. Tři z nich byly smrtelné, protože přesekly páteř.

„Panečku, ten jich dostal,“ řekl Zako s obdivem.

„Už nikomu neublíží. Ještě štěstí, že hvízdl. To nás vzpamatovalo.“

„Škoda té rozsekané kůže. Dostali bychom za ni hodně peněz,“ litoval Zako.

Jan chvíli přemýšlel a pak přitakal: „To máš pravdu. Myslím, že ani můj tatínek v životě tak dlouhou hadí kůži neviděl. Ale nechme to. Musíme dál. Čím dřív dojdeme někam na mýtinu nebo na okraj planiny, tím lip. Ještě jedno takovéhle setkání a bude s námi zle. Pojď!“

Oba přátelé se spěšně vzdalovali z místa boje. Nešli už bezstarostně, ale nesli v rukou pušky, připravené k výstřelu.

Třetího dne ráno po odchodu z Ndola je čekalo nové a neméně vzrušující dobrodružství. Došli v lese k malé tůni, široké asi pět metrů. Chystali se ji obejít, když je téměř přibilo k zemi zlostné zavrčení. Na protějším břehu seděl na zadku statný pardál, který netrpělivě mrskal ocasem a zlobně si prohlížel mladé vetřelce. Přátelé na sebe pohlédli a pak Jan velice pomalu a obezřetně zvedal pušku k líci. Právě ve chvíli, kdy zahřměl Janův výstřel, se pardál přikrčil a rázem se odrazil od země. Jan uskočil stranou, protože zvíře, přestože bylo zasaženo, přeletělo jediným skokem tůň a dopadlo přesně na místo, kde Jan ještě před vteřinou stál. Kočka se prudce otočila, ale už neskočila, protože v témže okamžiku jí Zakův těžký tesák rozpoltil hlavu. Kočka se několikrát otočila dokolečka a další Janův výstřel ji nakonec zneškodnil. Zako opět litoval: „I téhle kůže je škoda. Ale kam ji budeme nosit? Kdovíkdy se dostaneme do vesnice. Ale zuby a drápy mu vytrhám. Bude z nich pěkný náhrdelník. A bude ti slušet,“ usmál se na Jana. A skutečně, za půl hodiny byl zabitý pardál zbaven svých nejstrašnějších zbraní.

Téhož dne je čekalo ještě jedno dobrodružství. Narazili na stádo toulavých stepních psů. Toulaví psi jsou nebezpeční protivníci, a je-li jich víc, prchá před nimi i ten nejsilnější buvol. Chlapci se před západem slunce utábořili, když uslyšeli z dálky zuřivý štěkot a kvičení. Obojí se rychle blížilo. Náhle se přímo proti nim hnal kanec, pronásledovaný zuřivou smečkou rezatých psů. Kanec se v posledním okamžiku chlapcům vyhnul. Psi však ztratili o pronásledovanou kořist zájem a rozptýlili se kolem tábora, který začali obíhat. Divoce a zuřivě štěkali. Oba přátelé se na sebe nejistě dívali. Tentokrát si nevěděli rady. Od zkušených lidí slýchávali, že smečka toulavých stepních psů je nebezpečný nepřítel. Psů bylo nejméně čtyřicet. Boj proti nim by byl nerovný.

„Musíme je zahnat, musíme je postrašit,“ rozhodl Jan.

„Musíme. Ale jak?“ potvrdil i zeptal se zároveň Zako.

„Kdo ví? Možná že nikdy neslyšeli výstřel z pušky. Zkusíme to,“ navrhl Jan.

„Zkusit to mužem. A až vystřelíš, tak začneme hodně křičet. To by je mohlo zastrašit.“

„Možná,“ přikývl Jan. Vzal pušku a vypálil do vzduchu z obou hlavní najednou. Zpětný náraz mu div nepřerazil klíční kost. Po ohlušující ráně začali oba kamarádi tak příšerně ječet, že psi, vyděšeni výstřelem, ztichli a s kvičením se dali na útěk. Samozřejmě že oba chlapci oslavili svůj úspěch třeštivým poskakováním a hulákáním. Jak jinak? Vždyť těch dobrodružství bylo v uplynulých třech dnech dost i pro zkušeného starého lovce.

Následující tři dny byly rovněž rušné. Setkali se s osamělým sloním samcem, který si jich naštěstí nevšiml, a museli zastřelit buvola, který na ně znenadání zaútočil. Byly to pro ně opravdové zkoušky zdatnosti, neboť od chvíle, kdy opustili Ndolo, putovali k prudkému toku Bolomba sami. Předtím měli často ochotné průvodce, kteří je dovedli do sousední vesnice. V této oblasti se však lidé báli, vyhýbali se monžské hranici.

Na sklonku sedmého dne se dostali k mýtině jako stvořené pro táboření. Jejím středem protékal potok s průzračnou vodou.

„Tady se utáboříme,“ řekl Jan.

„Ano,“ přikývl Zako. „Je to dobré místo. Voda a volné prostranství. Je vidět na všechny strany. Nikdo nás tu nemůže překvapit. Rozdělám oheň.“

Dal se hned do práce. V několika minutách nasbíral chrastí, pak došel na kraj lesa a nasekal silné suché větve. Jan začal škubat perličku, kterou dopoledne zastřelil. Zako připravoval jednoduchý rožeň z rozsochatých větví. Za půl hodiny se už úlovek opékal nad mírným ohněm.

Přes své mládí byl Zako dobrý kuchař. Pravda, všechna jídla hodně kořenil, hlavně paprikoval, a Janovi trvalo dost dlouho, než si na domorodou kuchyni zvykl. Zpočátku ostré koření odmítal, Zako ho však přesvědčoval: „Musíš to jíst. Naši starci tvrdí, že bez ostrého koření by nebylo zdraví.“

Jan si nakonec zvykl a zachutnalo mu to.

Mezitímco Zako točil rožněm, připravoval Jan tábor. Lehoučký hedvábný stan, vystlaný dvěma velbloudími přikrývkami, byl postaven v několika minutách a oba vaky v něm byly uklizeny. Pak se dal Jan do každodenní práce. Začal Čistit pušky. Najednou vzbudil jeho pozornost opičí výkřik. Tak vřeštěly opice vždycky, když se blížilo nebezpečí.

Chlapci spatřili, jak stádo opic, které pustošilo nízké ořeší, zběsile prchá na stromy. Vzápětí se vyřítil z houští statný pardál, rozzuřený, že mu snadná kořist unikla. Kočka se zastavila, pozorovala bílý stan i oba chlapce žlutozelenýma očima, pak se trochu přikrčila. Dříve než měl Jan příležitost zamířit, pardál uskočil stranou a dvěma dlouhými skoky zmizel v houští.

„Ten pardál ví, co je to puška. Všiml sis, jak uskočil stranou, když jsem chtěl zamířit? Určitě už byl někdy poraněn. Škoda že se mi výstřel nepovedl.“

„Škoda,“ potvrdil Zako. „Takový pardál je nebezpečný. Možná že neutekl a bude se kolem tábora potulovat celou noc. Staří tvrdí, že šelma spícího člověka nenapadne, ale pro jistotu nasbíráme hodně větví a budeme udržovat celou noc oheň.“

Po jídle se oba přátelé vydali opatrně k lesu. Zatímco byl Jan s puškou připraven ve střehu, odsekával Zako hromady silných větví. Dravec se však neobjevil. Byl-li nablízku, choval se naprosto tiše.

Chlapci seděli u ohně a nemluvili. V uplynulých dnech toho vůbec napovídali málo. Nechtěli si navzájem přiznat, že je tíží samota. Měli dojem, že procházejí zcela vylidněným krajem. V minulém týdnu nepřespali v jediné vesnici nebo v opuštěné dřevařské chatrči. Společníkem jim byla pouze příroda se všemi svými dětmi, divokými zvířaty a bujnou tropickou vegetací.

Na kraj se snesl náhlý soumrak. Za chvíli je obklopila skutečná africká tma, s jejíž nadvládou malý oheň těžce zápolil. Pak se začaly na obloze objevovat jednotlivé hvězdy, potom celá souhvězdí. Na severním okraji oblohy zazářil jasný Orión, na jihu se třpytily hvězdy Jižního kříže. Přestože na obloze nebyl měsíc, jasné hvězdy začaly okolním věcem a stromům propůjčovat slabý stín. Nezvykle veliký a zářivý Jupiter vypadal jako malý měsíční bratr. Takové vydával světlo.

Chlapci hleděli na jiskřivý hvězdný koberec, když se Jan zeptal: „Vzpomínáš si, jak jsi vyprávěl, že hvězdy jsou duše dávno zemřelých předků a dobrých duchů?“

„Jistě. Rád na tu báji vzpomínám. Častokrát jsem ji slyšel doma vyprávět. Starý Kofa byl dobrý vypravěč. Já také budu jednou dobrým vypravěčem,“ dodal přesvědčivě Zako.

„Určitě budeš. Už teď tě lidé rádi poslouchají. Tu báji o hvězdách zná v téhle zemi každý člověk?“

„To nevím. Ale určitě ji znají lidé z jihu. Kofa je Batetel a do Mbari se přistěhoval jako chlapec se svým otcem. Ten byl také kouzelníkem. Dovedl se prý proměnit v jakékoli zvíře nebo se stát neviditelným. Myslíš, že tohle mohou vůbec někteří lidé dokázat?“

„To nikdo nedokáže. I kdyby u těch Batetelů byli ti nejslavnější a nejmocnější kouzelníci, nedokáží to. Člověk se nemůže proměnit ve zvíře ani nemůže náhle zmizet jiným před očima. Představ si, kdybychom to uměli my dva. To by se nám do Země ztraceného stínu pohodlně putovalo! Zmizeli bychom a zase se objevovali, jednou bychom byli krokodýlové, podruhé zas třeba lvi nebo…“

„Nebo malé myšky a mohli bychom se všude dostat a všechno bychom věděli a pak zase…“

„Já vím,“ přerušil Zaka Jan. „Vyprávíme si hlouposti, i když se pěkně poslouchají. Já jsem jenom zvědav, kdy se do kraje Mongů dostaneme a co tam nakonec budeme dělat. Když si vzpomenu na to, jak jsme se chlubili, že tam usmíříme znesvářené lidi a že jim vložíme do srdcí věčný mír, svornost a lásku, nemohu tomu ani věřit. Páter Adrian i Chajm Arclaňan měli pravdu, když nám cestu rozmlouvali. Kdybych nemusel ke strýci, možná že bych se vrátil. Ty ne?“

Zako chvíli mlčel, přihodil několik větví na oheň a pak pomalu odpověděl: „Byli jsme opravdu chlapci. Ale něco ti povím. Jsem rád, když mohu v báji o ztraceném stínu vyprávět o lásce a svornosti. Vím, že tou bájí nikoho nesmířím, ale přesto bych chtěl jít dál. Musím, opravdu se musím přesvědčit, jak to v zemi Mongů vypadá. Slíbil jsem, že až se vrátím, budu doma vyprávět o všem, co jsem viděl. Uvidíme, zda je ta země opravdu prokletá. Půjdu, i když mám také trochu strach. Je tu všude náramně pusto a potom, ten had… pamatuješ?“

„Brrrr,“ otřásl se Jan. Pak dodal: „Opravdu, je tady hrozně pusto. Chtěl bych vědět, jak to poznáme, že jsme konečně v té prokleté zemi.“

„Myslím, Jane, že jsme už u její hranice, nebo že jsme ji dokonce už překročili. Přes týden jsme nepotkali človíčka. Vesnice i samoty jako by se propadly do země a slunce tu strašně pálí. Také vlastní stín v poledne nevidíš. Je tu čím dál tím víc nebezpečné zvěře, jedovatých hadů i škrtičů. Už by bylo načase, abychom se dostali k tvému strýci. Jsme stále sami, a přece mám takový divný pocit, jako by nás někdo sledoval. Nelíbí se mi to.“

„Les už je takový. Jistě v něm nejsme sami. Trpaslíci, kteří tu mají domov, se neustále honí za zvěří. Možná že jsme kolem nich několikrát šli a neviděli je, protože se dovedou znamenitě krýt.“

Zako chvíli přemýšlel. Pak prohlásil, že to všechno ví a že malé lidi z lesů nemá rád, protože jejich šípy jsou máčeny ve smrtelném jedu.

„Ale nebojím se jich,“ ujišťoval kamaráda. „Jsou plaší, schovávají se, neútočí na ty, kdo jim neubližují. Nejsou úskoční. Ale já myslel na něco jiného. Mám pocit, jako by nás stále sledoval nějaký nepřítel.“

Jan se zasmál a bezstarostně prohlásil: „To dělá samota.“ Chvíli pozoroval zneklidněného přítele a najednou měl pocit, že se neklid přenáší i na něj. Přitáhl k sobě nabitou pušku a řekl: „Sleduje-li nás nepřítel, najdeme si ho. Tatínek vždycky říkal, budu-li mít pocit, že mě má potkat něco zlého nebo nepříjemného, mám tomu jít vstříc, protože to budu mít dříve odbyto. Proto, jestliže tu je nějaký špatný člověk, najdu si ho!“

Říkal to silácký, ale hlas se mu trochu třásl. Zako mlčel a bál se také. Ale trochu jinak než Jan. Bál se, aby se Jan opravdu nakonec nerozhodl jít nebezpečí vstříc a aby přitom nezahynul. Zako byl napolovic Nzakara a napolovic Fang. Příslušníci obou těchto kmenů dovedli nenávidět, dovedli však být věrnými a trvalými přáteli. Konečně řekl: „Máš pušky nabité?“

„Samozřejmě. Na noc musí být puška vždycky nabita.“

„Tak jdi do stanu. Myslím, že bude bezpečnější, když se budeme střídat v hlídkování. Jdi spát a já tě pak vzbudím.“

„Zůstanu s tebou,“ prohlásil Jan.

„Nezůstaneš! Budeme-li oba vzhůru celou noc, nedojdeme zítra nikam. Jdi spát!“

Jan neodporoval. Popřál příteli dobrou noc, lehl na rozestřenou pokrývku a pušku si položil k boku. Zako přisunul na oheň konce silných větví, odsedí si od plamenů a skryl se ve stínu stanu. Mohl tak pozorovat celé okolí, aniž by sám byl viděn. Zaposlouchal se pak do nočních zvuků lesa. Po chvíli se mu prsty, svírající pušku, začaly uvolňovat, až se uvolnily úplně. Pomalu se sesunul na bok a tvrdě usnul na holé zemi.

Zatímco oba mladí poutníci klidně oddechovali, ukládali se v lese k spánku dva statní muži, vyzbrojení dlouhými luky, šípy, sekáčem a oštěpem. Jejich denní úkol skončil. Byli to poslušní muži a doslova plnili příkazy svého otce, starce Mbola z vesnice Ndolo. Podle nich měli chlapce sledovat tak dlouho, dokud oba nezahynou. Kdyby se jim však přece podařilo dostat se až k řece Marinze, nebo dokonce na území Mongů, měli je zabít. Pak měli pospíšit k čaroději Kuluovi Jamvovi, jenž byl jejich strýcem, a měli ho požádat, aby z nich sňal kletbu bílého boha, která by je mohla stihnout.

12

„Viděls?“ zašeptal Zako Janovi.

Bylo to už počtvrté, co zahlédl ve stínu lesního porostu muže. Sledovali je pravděpodobně dva lidé, protože jednou se objevil podezřelý stín po pravé, pak zase po levé straně. Možná že neznámých špehů bylo dokonce víc.

Jan mlčky přikývl. Zpozoroval stopaře také. Těm, kteří je sledovali, bylo zřejmě lhostejné, zda jsou viděni. Spíše naopak. Jan měl dojem, že se je neznámí muži snaží postrašit. Před Zakem však o svých pocitech mlčel.

Poprvé si Jan všiml neznámých stopařů minulého dne. Bylo to těsně předtím, než se utábořili za velikou bažinou se spoustami narůžovělých pelikánů. A byli to právě pelikáni, kteří chlapcům prozradili přítomnost jiných lidí. Vzlétali poděšeně v celých hejnech, a chlapci spatřili, jak po stezce kolem bažiny rychle kráčejí dva muži, kteří zahnuli do velikého háje, jenž v dálce přecházel v hustý les.

Tentokrát celou noc bděli oba, ale nic se nepřihodilo. Ráno se Jan snažil najít po neznámých mužích nějaké stopy, kromě otisků bosých chodidel však nenašel nic. Nakonec se oba přátelé shodli v názoru, že to byli nějací lovci, kteří v době hnízdění pelikánů hledají jejich vejce.

Vykročili zrána vesele na další cestu. Netušili, že je stíny neznámých stopařů budou v lese znepokojovat stále častěji. Oba svírali pevně pušky, co chvíli si upravovali u pasů své sekáče a stále častěji se ohlíželi. Podle většího počtu zvěře a množství vodních ptáků poznávali, že se blíží k vodě. Možná že dokonce k řece Marinze. Délka jejich pochodu tomu alespoň nasvědčovala. Když to Jan řekl Zakovi, ten jenom povzdechl: „Už aby to bylo. Každý říkal, že na řece začínají vesnice, a tam, kde jsou lidé…“

„Zapomínáš, že ti lidé jsou Mongové.“

Zako se usmál a pak mírně řekl: „Nezapomínám. Jak bych mohl! Vždyť dva z nich už nás pravděpodobně sledují, není-li jich víc. Mongové prý pečlivě hlídají hranici, a tou je řeka Maringa.“

„Myslím, že se zatím nemáme čeho bát. Možná že až překročíme řeku, budou to naši průvodci a dovedou nás do města Moromé. Víš co? Já na ně zavolám.“

A než mu v tom mohl Zako zabránit, začal volat jazykem od řeky Konga: „Hej, vy dva stateční a neznámí. Pojďte blíž! Jdeme ke králi Mongů do města Moromé jako přátelé. Hej, vy neznámí!“

Místo odpovědi se ozvalo skřehotání stromové žáby. Jiné skřehotání mu odpovídalo.

„Bojovníci se dorozumívají,“ zasyčel Zako a dál šeptal: „Takhle se nechovají lidé s mírumilovnými úmysly. Neměls je volat. Teď se přiblíží na dostřel šípů. Nemůžeme jít vedle sebe. Dvojí záda jsou snadný cíl. Jdi první!“

Oba rychle vykročili. Už nenašlapovali tiše, jak měli ve zvyku. Ani nezvýšili opatrnost, zato stále přidávali do kroku. Zako se neustále otáčel a pobízel: „Pospěš…, pospěš!“

Cesta začala stoupat. Čím víc vystupovali do kopce, tím byla pěšina pohodlnější. Pak les přestal, pěšina končila v trávě a kamení. Před nimi byl strmý svah, porostlý shluky křovin. Po několika minutách byli na vrcholu kopce, odkud se jim naskytl krásný pohled. Pod nimi byla spousta zeleně. Lesy, řidší háje, planiny porostlé křovím, to všechno splývalo s namodralým obzorem. Zelení se vinula rtuťovitě živá, postříbřená stuha, která v četných zákrutech valila své vody k západu. Nad posledním zákrutem, který byl v dohledu, stoupala do výše jemná vodní clona se dvěma oblouky pestrobarevné duhy. Až sem na kopec byl slyšet hukot padající vody.

„Vodopády,“ vykřikl radostně Jan. „Jsme u řeky Maringy. Na druhém břehu začíná Země ztraceného stínu.“

„Slyším vodu,“ přikývl Zako. „Na druhé straně nás čekají. Jen jestli se tam dostaneme.“ Zarazil se, zahleděl se ke skupině křovin a pak vykřikl: „K zemi a do houští vpravo!“

Přiskočil k Janovi a strhl ho k zemi. Nad hlavami jim zasvištěly dva šípy. Vyskočili a v několika vteřinách dostihli nejbližší křoví. Zakovi se v běhu podařilo sebrat jeden z šípů, které je minuly. Když seděli skrytí v křoví, odkud byl dobrý výhled po svahu až ke končícímu lesu, prohlížel Zako šíp, zatímco Jan s puškou připravenou k výstřelu bedlivě střežil volné prostranství. Krátký válečný šíp měl podél zakaleného hrotu tenkou rýhu, která byla nahnědlá.

„Jed,“ sykl Zako zlostně a pak se zachvěl. Stačilo nepatrné škrábnutí a poraněný musel zemřít.

Oba kamarádi hleděli pozorně na protější houští. Při prvním podezřelém pohybu byli připraveni střílet. Byli tak soustředěni na pozorování svého cíle, že nevěnovali pozornost tomu, co se dělo kolem. Kdyby měli čas, poznali by, že přes řeku pluje vyvrácený strom, na jehož kmeni stál jakýsi chlapík, který nemotorné plavidlo poháněl ještě nemotornějším veslem, těžkou ulomenou větví. Po pravdě řečeno, neměl nikterak naspěch až do chvíle, kdy se z vrcholu kopce ozvalo válečné zaječení Mongů, po kterém vzápětí následovaly výstřely. Muž chvíli váhal, pozorně se rozhlížel po řece a pak skočil s celou svou výzbrojí do divokého proudu. Prudkými rozmachy se snažil co nejdříve dosáhnout protějšího břehu. Pak se otočil naznak, aby znovu pohlédl na řeku. Rychle plovoucí krokodýl je nebezpečný nepřítel.

Nové dva výstřely ještě zvýšily jeho úsilí. Nemohl tušit, že to byly rány vypálené nazdařbůh do křoví, odkud vyletěly další dva šípy.

„Musíme se dostat k řece,“ zašeptal Jan Zakovi. „A pak po svahu na druhou stranu do lesa. Tam to bude pro nás snazší.“

„Máš pravdu…, pozor! Tam se něco hýbá.“

Zako vypálil bez rozmyslu. Odpovědí mu byly další dva šípy, které tentokrát vylétly z různých míst. Útočníci se zřejmě rozdělili, aby se dostali pronásledovaným do zad.

„Utíkej do lesa. Já je tu zdržím!“ šeptal rozčileně Zako.

„Ne! Půjdeme spolu, nebo tu oba zůstaneme. Jsme přátelé.“

„Právě proto musíš jít. Já uniknu lesem snáze než ty. Utíkej rychle. Já budu střílet. Neodváží se za tebou vyběhnout.“

Zako znovu zalícil, ale nevystřelil, protože se stalo něco neočekávaného. U lesa za velikým balvanem se objevil vysoký neznámý bojovník, který se s válečným zaječením rozběhl do svahu k houští, v němž byli ukryti útočníci. Běžel od křoví ke křoví, poslední volné prostranství překonal několika mohutnými skoky. S oštěpem zdviženým vysoko nad hlavou a se sekáčem v druhé ruce zmizel v křoví, odkud proti němu vylétl šíp. Minul ho. Vzápětí se ozvaly zmatené výkřiky a táhlé zaječení. Pak všechno utichlo. Dlouho se nic nepohnulo. Chlapci se chvěli nejistotou i strachem. Co se stalo? Přišla jim pomoc, nebo další nepřítel?

„Musíme odtud rychle zmizet,“ šeptal Jan.

„Určitě. Ale co se tam stalo? Radí se snad všichni tři proti nám? To by s námi bylo zle. Podívej se, ten člověk jde sem. Teď se zastavuje, shýbá se. Nebojí se. Chce nás asi vylákat…, ne…, podívej,“ šeptal vzrušeně Zako.

Chlapík, který bezstarostně vystoupil z křoví, se sehnul, utrhl hrst trávy a začal otírat zakrvácený hrot oštěpu. Pak přátelsky zakýval směrem k jejich úkrytu. Nebylo vyhnutí. Teď museli dokázat, že se nebojí. Vyšli z úkrytu a šli pomalu vpřed s puškami připravenými k výstřelu. Byla-li to od cizince léčka, byla dokonalá, protože mu teď skýtali ten nejvýhodnější cíl. Muž znehybněl, sevřel pevněji oštěp a pak k údivu chlapců řekl poříčním nářečím: „Byl jsem na slavnosti v Sajnu. Ochraňuji Hledače jako všichni, kdo slibovali.“ Začal se usmívat, šel jim několik kroků vstříc a přátelsky je pozdravil: „Vidím vás, Hledači, a dovedu vás do Bondoky.“

„I my tě vidíme,“ vykoktal Jan. Vzápětí se k němu přidal Zako: „Znáš nás, my tebe ne. Musíš být velký bojovník.“

To cizinci zřejmě polichotilo. Jeho tvář se rozzářila, důstojně se napřímil a hrdě prohlásil: „Jsem Samba a nazývají mne Pánem všech cest. Jsem Mongo a přišel jsem vás přivítat. Stalo se to po dlouhých a tajných poradách se spravedlivými lidmi našeho národa. Mám vás uvítat a dovést bezpečně do Bondoky ke strýci bílého Hledače. Tak bylo rozhodnuto bez vědomí Kasiho, který je krutým králem. Nenávidí vás. Bojovníci z jeho osobní stráže vám mají jít naproti, aby vás zajali a dovedli před jeho soud.“

Janovi se objevily v očích slzy. Nejistota posledních dnů i vyčerpání z obtížné cesty hodně oslabily jeho odolnost. Hlas se mu chvěl, když říkal: „Určitě jsi nám zachránil život. Moc ti za to děkujeme. Na naši vděčnost se můžeš od dnešního dne spolehnout, Sambo, Pane všech cest.“

13

Samba, Zako a Jan putovali proti proudu řeky. Šli rychle, jejich nový ochránce chtěl mít nebezpečnou oblast co nejdříve za sebou. Nebylo to putování klidné, kraj se čím dál tím víc hemžil divokou zvěří. Dobře mířenými ranami zabili dva pardály. Tentokrát však nenechali kůže ležet. Samba je obratně a rychle stáhl, oškrábal nožem a nesl na zádech tak, aby je slunce co nejdřív vysušilo. Samba zabil oštěpem kance, který se proti nim znenadání rozběhl, druhého dne odvedl pozornost nebezpečného slona-samotáře. Chlapci poznali, že Samba dovede také výtečně lovit ryby holýma rukama pod převislými břehy řek a že je přímo nedostižný kuchař. Za šest dnů společného putování byl pro ně už nepostradatelný.

Každý večer, když se chystali ke spánku, jim vyprávěl o kraji Mongů. Dověděli se mnoho o Kasim i o jeho nepřátelství k Janovu strýci. Přesvědčil je, že v městě Moromé i ve vesnicích je dost lidí, kteří by byli ochotni postavit se proti králi i jeho plukům.

Samba se pečlivě vyhýbal vesnicím i samotám. Byl opatrný, protože věděl, že Kasi má všude své přívržence i vyzvědače. Proto se také vyhnul městu Likoně. Chtěl je obejít velkým obloukem. Nemohl však tušit, že právě tato zacházka bude příčinou nepříjemností.

Právě vybíral na malé mýtině místo k táboření, když byl překvapen voláním: „Oh, to je překvapení. Není-li to Samba, Pán všech cest?“

Přes mýtinu se k poutníkům blížilo pět lovců. Byli ve velmi dobré náladě, protože nesli bohatou kořist.

Samba chvíli váhal, pak rozhodil v údivu paže a zavolal: „Vidím tě, Mptelo, zabíječi pardálů a hadů.“

„Ano, jsem to já. Už je to dávno, co jsme bojovali proti Ukutsům a Bajombům. Před lety jsme byli na velikém lovu slonů.“

„Byli, Mptelo.“

„Kam míříš s těmi dvěma kluky?“

Samba se důvěrně zašklebil a pohotově prohlásil: „Jsem na veliké cestě s velikým posláním. Vedu tyhle dva do Moromé. Kasi je touží přivítat. Jsou to Hledači ztraceného stínu.“

Mptela se na Sambu podezíravě podíval a posměšně řekl: „Tak ty jdeš s těmi kluky do Moromé? Zdá se mi, že si svou pověst nezasloužíš. Přestáváš být Pánem všech cest, protože jsi tentokrát sešel z cesty. Vždyť se od Moromé vzdaluješ.“

Samba se rozzlobil: „Nemluvíš dobře a ozývá se ve mně smutek. Nerad bych ztratil bývalého druha. Jistě jsi měl perný den a jsi unaven. I myšlenky máš unavené.“

Mptela se usmál a řekl: „Máš pravdu. Dnes bylo opravdu horko, ale v lese bylo stínu dost. Vidíš, že jsme byli na velikém lovu, a teď jsme rádi, že jsme vás potkali, protože budeme v Likoně přivítáni s dvojnásobnou radostí. Přinést bohatou kořist, a ještě přivést tak znamenité hosty, jako jsi ty a tito dva chlapci, po nichž Kasi touží, to se každému nepodaří.“

Nebylo vyhnutí. Samba musel jít s lovci, které náhodou potkal. Bylo to nepříjemné, protože z Likony začne bubeník bubnovat velkou novinu a král Kasi se doví pravdu a rozhněvá se. I když mu bude později vysvětlovat, že ho chtěl překvapit, nebude to nic platné. Samba potřeboval dostat oba chlapce do Bondoky.

Chvíli uvažoval a pak se zdánlivě bez zájmu zeptal: „Je v Likoně hodně bojovníků?“ Odpověď ho překvapila i zmátla.

„Mnoho, velmi mnoho.“

„Jak to? Vždyť se blíží doba velkých lovů a sloni potáhnou už za několik dní. Copak se lidé nepřipravují na lov?“

„Myslím, že na lov slonů letos nepůjdeme. Přišel posel krále Kasiho. Kvůli chlapcům.“

„Proč by kvůli nim posílal král posla a proč byste nešli na veliký lov? Král přece dobře ví, že chlapci půjdou napřed ke svému strýčkovi do Bondoky.“

Mptela se nepříjemně ušklíbl, pak se krutě usmál, začal se plácat dlaněmi do stehen a posměšně vykřikoval: „Slyšeli jste Sambu? Podívejme se! Samba se chce stát také pánem všech vtipálků! Děti, které střílejí z pušek! Není to přece nic divného, když synovec jde k strýčkovi! Jako bychom nevěděli, proč vedeš oba kluky do Moromé! Vedeš je k slavnosti obětování a víš dobře, že až ta slavnost skončí a chlapci budou na daleké cestě bez návratu, půjdeme všichni do velikého boje. Sambo, zase bude veliká bitva s Ňam-Ňamy, Azandéy, se všemi, kteří nás tísní a ubírají nám místo na slunci! Bude konec Hledačů a konec pýchy našich sousedů. Proč jim nevezmeš pušky? Budou dobré v příštím boji. Celá zem nám bude patřit. Nebo snad…“

„Dopověz!“ zavrčel Samba.

Mptela se na něho podezíravě díval a dodal: „Nebo sis snad ty pušky a jejich bohatství chtěl schovat pro sebe?“

„Hm… mno… ani nevím,“ vrčel Samba, který potřeboval čas. Do Likony se mu opravdu nechtělo. Vždyť by tam oba jeho chráněnci byli ztraceni, proti celému městu se rozhodně nemohl postavit.

Mptela rozjařené pokračoval: „Říká se, žes byl na té slavnosti, kde byl z tohoto malého čerta vyhnán zlý duch. Je to pravda?“

„Je.“

„To je dobře. Dnes večer nám o tom budeš vyprávět. Bude to veselý večer. Lidé ti budou vděčni, žes jim přivedl ukázat ty, kteří mají být obětováni. Bude hodně pití, zatančíme si. Chlapce na noc pořádně svážem, aby neutekli. Potom tě naši nejlepší bojovníci doprovodí do Moromé. Kasi bude mít radost.“

Samba si chvíli zamyšleně pohrával s oštěpem, pak se najednou rozhodl a rázně řekl: „Musím ti pokazit radost, Mptelo. Určitě budete radostně přivítáni s dobrým úlovkem, který nesete, ale já, ani tihle dva chlapci do Likony nepůjdem. Podívej,“ dodal rychle, když postřehl náhlý nepřátelský postoj lovců, „pochop, že jdu za posláním, kterým mne pověřil sám král. Hledači se musí dostat do Moromé zdrávi, protože jsou podle slibů, které jsem slyšel v Sajnu, pod ochranou Všech lidí, kteří s námi sousedí. Král by se rozhněval, kdyby se jim stalo něco dřív, než je bude soudit. Zatím jsem jejich ochráncem a také jím zůstanu. Opilí mužové jsou nebezpeční pro ty, kteří propadli životem.“

Mptela se rozchechtal a pak začal zlostně křičet: „Slyšeli jste? Samba je ochránce; Bojí se krále, protože místo do Moromé jde do Bondoky. Nepůjdeš-li s námi, zapomenu na naše bývalá dobrodružství. Nejsi ochránce, ale zrádce, Sambo!“

Samba lhostejně pokrčil rameny a pak klidně řekl: „Posmíváš se mi, ale já se s tebou nebudu hádat. Jedno ti však povím. Nikdy jsem se Kasiho nebál, a ty to víš,“

„Ani já se krále nebojím,“ zahučel jeden z lovců, který se prohýbal pod tíhou uloveného hada, jehož maso je pro Mongy pochoutkou.

Samba si ho pozorně prohlédl. Jeho zuby byli připilovány do špičky. Samba luskl prsty; tohle mohl být spojenec.

„Tak ty se nebojíš? Vidím, že nejsi Mongo. Ke kterému kmeni patříš?“

„Matka je z Moromé. Můj otec byl Budžá, ale ty ten kmen neznáš.“

„Znám. Je to malý, ale statečný a bohatý kmen. Bydlí za řekami Mongalou a Rubi. Lidé tam mají stejně upilované zuby jako ty a na jejich štítech jsou lidské kosti.“

„Máš pravdu. Jsi skutečně Pánem všech cest, protože žádný Mongo nebyl tak daleko, aby tohle všechno poznal.“

„Viděl jsem vyslance Budžů,“ dodal rychle Samba.

„Kde?“

„V městě Sajn při slavnosti, kde byli tito dva chlapci nazváni Hledači.“

„Naši vyslanci byli při té slavnosti?“

„Ano, a slíbili Hledačům ochranu.“

„I ty je ochraňuješ?“

„Ano.“

„Óóóó…“

„Čemu se divíš?“

„Jmenuji se Mabira a můj otec byl Budža. V Likoně čeká na Hledače smrt. Budžové slibovali ochranu. Musím dodržet slib svého kmene.“

Mabira pustil těžký náklad, jeho tesák se mihl a Mptela ležel u jeho nohou dřív, než mohl útočníkovi v činu někdo zabránit. Ve vteřině zasadil ránu i druhému bojovníkovi, který se na Mabiru vrhl se zdviženým oštěpem. Samba svým oštěpem proklál třetího, který chtěl tesákem zabít Zaka, čtvrtému se však podařilo zmizet v lese dřív, než mu v tom mohli zabránit. Samba ho pronásledoval, ale vrátil se s nepořízenou.

Oba chlapci hleděli na boj s hrůzou. Trochu se vzpamatovali teprve tehdy, když se před nimi Mabira, aniž by se staral o Sambu, hluboce poklonil a řekl:

„Od této chvíle Mabira za Hledače zemře!“

Samba ho chvíli mlčky pozoroval a pak věcně řekl: „Hledači přijímají. Teď ale nastanou starosti. Jeden z Likonských utekl, a to je zlé. Chtěl jsem lstí dosáhnout toho, abych nemusel do Likony. Tys rozhodl věci zbraní. V Likoně se teď dovědí pravdu. Musíme rychle do Bondoky. Půjdeš s námi?“

„Jdu!“

Vydali se rychle na cestu. Ani se nesnažili zakrýt stopy zápasu. Nebylo by to nic platné. Oba chlapci byli zaraženi a začali se bát budoucích věcí. Při večerním sezení se ukázalo, že jejich obavy z budoucnosti nebyly plané. Krajem se ozval klepot telegrafních bubnů, které hlásaly: „Samba, Pán všech cest…, Mabira z kmene Budžů…, Hledači ztraceného stínu… propadli právu… Samba a Mabira… chrání Hledače…, nechť jsou zabiti… zabiti… Hledače zajmout…, odvést do Likony…“

Samba se trochu usmál, pak mávl rukou a řekl: „Uvidíme.“

14

Tři dny byli poutníci na cestě, když se dostali k rozsáhlé planině prozářené sluncem. V dáli se tyčily vysoké kopce poseté balvany a rozeklanými skalními stěnami.

„Tady to znám. Za těmi kopci vede pohodlná cesta do Bondoky,“ prohlásil Mabira.

Samba uvažoval, zda se má se svými přáteli vydat přímo přes planinu a zkrátit si tak cestu, nebo se má držet lesního okraje a velikým obloukem dojít ke vzdáleným kopcům. Vtom spatřil několik žen, které vyšly z lesa. Na hlavách nesly koše naplněné maniokem. Na úkryt bylo pozdě. Ženy je už spatřily a zastavily se.

„Musíme jít k nim. Snad nezpůsobí poplach,“ rozhodl Samba. Mabira přikývl a všichni čtyři vyšli zdánlivě lhostejně ženám vstříc.

„Eji va…, eji va… Vidím tě…,“ zdravili přátelsky a ženy jim přívětivě odpovídaly. Za chvíli se rozproudil veselý hovor. Nejveseleji se smála nejmladší z žen. Pak zpozorněla, zadívala se na Mabiru a radostně řekla: „Tebe znám, muži se špičatými zuby.“ Přitom se přátelsky usmívala.

„Ty mne znáš, ženo? Odkud? Nikdy jsem tě neviděl.“

Dívka se znovu zasmála. Šeptala něco své sousedce a pak řekla: „Máš krátkou paměť. Tančili jsme spolu o veliké slavnosti v městě Likoně. Byl to veliký tanec, který předcházel tanci mrtvého slona.“

„Mýlíš se. Nikdy jsem s tebou netančil. Neznám Likonu,“ lhal Mabira.

Dívka si ho bedlivě prohlížela, pak pochybovačně zavrtěla hlavou a řekla s určitostí: „Nemýlím se. Určitě jsi to byl ty. A vzpomínám si také na tvé jméno. Vyprávěl jsi mi, že tvůj otec byl zdaleka a že se jmenuješ…“

„Zadrž, ženo!“ vykřikl Mabira, ale bylo pozdě, protože dokončila:

„Mabira a…“ Dívčiny oči se rozšířily poznáním a zaječela: „Mabira, Samba a Hledači. Lokali hlásilo, že mají být zabiti. Óóóó…“

To stačilo, aby ženy zahodily náklad a daly se na útěk. Mabira vytáhl z toulce šíp a pak mávl rukou. Muž přece nebude střílet na prchající ženy.

Po té nepříjemné příhodě se poutníci vydali rychle na cestu přes otevřenou planinu. Věděli, že až ženy dojdou do vesnice, způsobí poplach. Pak se za nimi vypraví ihned královi bojovníci.

„Musíme dojít co nejdříve ke skalám,“ nařídil Samba.

Byl to dlouhý a rychlý pochod. V čirém, sluncem rozpáleném vzduchu se přátelům zdálo, že skaliska před nimi stále utíkají. Konečně v poledne dostihli úpatí kopců. Byl tu jen sporý porost, nízká tráva, něco trnovníkových keřů, balvany a skalní útesy rozpálené sluncem. Tímto bludištěm chtěl Samba projít a pak se kolem říčky Čuapa dostat rychle do Bondoky. Na planině byla jejich stopa zřetelná až sem. Na tvrdé půdě však pronásledovatelé stopy ztratí a Samba se svými chráněnci budou moci uniknout.

„Teď nahoru, ukryjeme se za balvany! Vím, slunce praží, ale není vyhnutí. Musíme se najíst a musíme si odpočinout. Znáš stezky ve skalách?“

Mabira zavrtěl hlavou a řekl: „Když jsem šel kdysi do Bondoky, tak jsme tyhle kopce obcházeli. Na druhé straně jsou svahy příliš příkré. V těch skalách prý nežije ani zvěř. Jsou tu jen ptáci, ještěrky a hadi. Tak mi to alespoň vykládal můj tehdejší druh, který to tady znal.“

Samba mávl rukou a stoupal, následován svými přáteli, do příkré stráně. Konečně našel příhodné místo. Posadili se pod převislou skálu, která dávala alespoň trochu stínu, a vybalili z brašen zbytky pečeného masa. Jídlo zapíjeli zteplalou vodou z koženého měchu.

Po obědě Mabira vstal, vylezl na veliký balvan a obhlížel kraj. Už chtěl opustit své stanoviště, když spatřil, že se z levé strany blíží k úpatí kopce lidé. Tiše hvízdl a zašeptal: „Našli nás rychleji, než jsem si myslil.“ Zastínil si rukou oči a počítal. Napočítal dvacet mužů, kteří přeťali směr jejich pochodu. Mohli to udělat, protože stopy ve vysoké trávě na planině byly příliš zřetelné.

Slezl z balvanu, přišel k odpočívajícím a prostě prohlásil:

„Daleko utíkat nebudeme. Blíží se boj. K úpatí se blíží dvacet bojovníků, kteří nám nadběhli. Vesnice, kam ženy utíkaly, asi nebyla příliš daleko.“

Jan se otřásl. Příliš živě si vzpomínal na boj, který Mabira pro jejich záchranu podstoupil. Nyní bude musit sám užít pušky proti lidem. Pravda, tehdy na kopci před setkáním se Sambou také střílel na lidi, ale neviděl je, protože byli schováni v křoví. Střílel nazdařbůh, ale tady to bude něco jiného. Přesila byla veliká.

„Raději se vydáme na cestu. Proč znovu bojovat? Pojď, Sambo. Sám jsi říkal, že se v těchto skalách stopa ztratí.“

Samba zavrtěl hlavou. „Nebylo by to nic platné,“ prohlásil. Chvíli přemýšlel a pak dodal: „Bude lépe, když se s nimi setkáme, dokud jsme ve výhodě. Možná že ani bojovat nebudeme. Kdo ví?“

Zvedl se a šel hledat příhodné místo k obraně. Když se mu to podařilo, zavolal své druhy. „Tady na ně počkáme. Napřed s nimi promluvím a vy,“ přitom ukázal na chlapce, „vy střílejte, bude-li to nutné, jedině na jistý cíl. Nezapomeňte, že musíte šetřit náboji. Do Bondoky, kde můžeme koupit střelivo, je ještě daleko.“

„Ty chceš vyjednávat?“ divil se Mabira.

Samba se usmál a řekl: „Proč ne? Vždyť to jsou naši lidé. Možná že mezi nimi bude někdo, kdo má Kasiho stejně málo rád jako my dva.“

Chvíli vládlo tíživé ticho. Pak se pod nimi ozvalo bojovné halekání. Pronásledovatelé našli další stopy. Chlapci vystrčili opatrně hlavy z úkrytu a viděli, jak dvacet bojovníků stojí v houfu a jak se mezi sebou živě dohadují. Jeden z nich ukazoval na zem. Teprve nyní si Jan uvědomil, že má těžké okované boty, které zanechávají stopu i na tvrdém podkladu. Pleskl se dlaní do čela a zabručel: „Jsem to ale hlupák.“

Samba mu naznačil, aby mlčel. Pronásledovatelé ještě chvilku hovořili, pak se v dlouhé řadě rozptýlili a začali se plížit k prvním balvanům, s luky připravenými ke střelbě a s oštěpy zavěšenými na zádech. Na levém předloktí měli dvěma řemeny připevněny malé kulaté štíty Mongů. Opatrně proslídili prostor za každým balvanem, pak utvořili dlouhou linii a postupovali ve dvojicích vpřed. Blížili se k stanovišti obránců stále víc, až byli na vzdálenost sotva čtyřiceti kroků. Pak se naráz zastavili a vzhlédli. Na jednom z balvanů se objevil Samba v celé své výši a s oštěpem vysoko zdviženým nad hlavou volal: „Stůjte, bojovníci Mongů! Před vámi stojí Samba, kterého nazýváte Pánem všech cest! Stůjte, protože chci hovořit!“

Pronásledovatelé rychle ustoupili za balvany a skryli se za nimi. Pak jeden vysunul hlavu a volal: „Mluv, Sambo, dokud máš čas. Jdeme plnit králův rozkaz. Pošleme vás na cestu bez návratu.“

„Blázne, to není králův rozkaz. Já vedu Hledače ke králi!“

„Lžeš!“

„Muži!“ vykřikl výhružně Samba.

„Lžeš! Proč bys jinak zabíjel naše lidi? Ukonči svou řeč! Teď tě zabijeme my!“

Samba se divoce zasmál, zamával levou paží a pak volal: „Já nemohu zemřít, protože mám veliké kouzlo.“

Chvíli bylo ticho. Měl-li Samba opravdu veliké kouzlo, museli být pronásledovatelé opatrní. Vysoký chlapík, stojící na balvanu, působil ohromujícím dojmem. Často se o něm hovořilo u večerních ohňů. I vesničtí grioti něm skládali písně. Možná že je opravdu ve spojení s tajemnými mocnostmi.

Za chvíli se ozvalo volání: „Máš-li veliké kouzlo, hned ho vyzkoušíme.“

Vzápětí vylétl od pravé strany balvanu šíp. Stalo se přesně to, co Samba čekal, jenomže nevěděl, z které strany se posel smrti přihlásí. Pustil oštěp, nepatrně se sehnul, uskočil stranou a chytil svištící šíp do pravé ruky. Pevně ho sevřel v dlani a přitisknutím palce se tenké dřevo zlomilo. Pak ho opovržlivě zahodil.

„Vyzkoušel jsi!“ houkl. „Jdete mne zabít na králův rozkaz? Jsem mocnější než Kasi a mohu vám nabídnout víc než on. Král dovede hodně slibovat a málo plnit. Já sliby plním.“

„Co nám můžeš nabídnout? Věčně se jen touláš, a máš tak málo, že chodíš téměř nahý!“ ozvalo se posměšně za jiným balvanem.

„Dám vám velikou moc nad krajem. Takovou moc, že všichni, kdo vás potkají, vám budou vzdávat pocty. Budete ochraňováni váženi od všech bílých lidí, pomůžete-li Hledačům dojít do Bondoky.“

„Měl by ses jmenovat Velkohubý! Chceš rozdávat, co nemáš. Slibuješ za ty, které ani neznáš. Já ti dám něco hned!“

Vzápětí zadrnčela tětiva luku. Samba seskočil z balvanu v posledním okamžiku. Z nepřátelské strany se ozvalo výsměšné volání a smích. Kdosi křičel: „Podívejte se, hrdina s velkým kouzlem! Utíká jako každý ustrašenec!“ Další šípy vylétly k Sambovu stanovišti. Samba se spokojeně usmíval. Čím častěji budou protivníci střílet, tím rychleji se připraví o zásobu střeliva. A pak se uvidí. Jeden z útočníků se rozhodl. Vyskočil z úkrytu a snažil se s oštěpem vysoko zdviženým co nejrychleji doběhnout k bližšímu balvanu. Nepovedlo se mu to. V běhu ho zasáhl Mabirův šíp. Útočník zeširoka rozhodil ruce, pustil oštěp a sesul se v polovině cesty. Táhlé zaječení a několik šípů vylétlo k Mabirovu stanovišti. Pronásledovatelé na sebe pokřikovali. Připravili se k hromadnému útoku.

Několik z nich se snažilo dostat se k obhájcům opatrným plížením od balvanu. Samba naznačil Janovi, aby zjistil směr jejich útoku. Jan přikývl, že rozumí. Připravil se ke střelbě. Srdce mu divoce bilo. Za jedním balvanem se objevila černá paže, pak druhá. Konečně vysunul ukrytý muž luk k výstřelu. Jan pečlivě zamířil. Pak stiskl spoušť. Ozvalo se bolestivé zaječení. Ruce zmizely a luk zůstal ležet vedle balvanu. Znovu se ozval válečný pokřik. Útočníci se snažili získat výhodnější stanoviště.

Prásk… prásk…

Oba kamarádi vystřelili téměř současně. Vzápětí jim odpovědělo dvojí bolestné zaječení, divoký křik a sprška šípů. Boj vzplanul. Výstřely, drnčení tětiv, křik a znovu výstřely, které ozvěna mnohokrát opakovala. Každý pokus útočníků o postup byl odražen.

Samba, který dosud z luku nevystřelil, nejenže bedlivě pozoroval útočníky, ale i své spolubojovníky. Dobře si všiml, že většina kulek byla vystřelena nazdařbůh. Ty, které se odrážely od balvanů, bzučely vzduchem jako mohutní čmeláci. Nebylo možné tolik plýtvat střelivem. Rozhodl se. Doplížil se za balvan k Mabirovi.

„Všiml sis šípů?“

„Ano, nejsou otrávené. Škrábnutí není nebezpečné.“

„Máš pravdu. Hledači zbytečně střílí. Vylákáme útočníky z krytů.“

„Vylákám je. Vyběhnu a…“

„Nespěchej, nebo rychle zemřeš. Obejdeme je. Ty zleva, já zprava. Musíme být velmi opatrní.“

„Budeme. Nesmějí si nás všimnout!“

Samba spokojeně kývl. Pak se třemi dlouhými kroky vrátil na své původní stanoviště. Jeden šíp ho minul o vlas.

Mabira se dostal k Janovi. Samba k Zakovi a vyložili jim svůj plán. Oba mladí střelci měli krýt jejich postup a šetřit přitom střelivem. Nedovedli přesně odhadnout, kolik nepřátel je schopných boje. Samba se odhodlal nasadit život, aby to zjistil. Vysunul polovinu těla nad balvan a posměšně zvolal: „Ó mužové, vy že jste bojovníci? Hanbím se, když si uvědomím, že jsem také Mongo. Ještě jsem nepoznal takové nešiky. Kdyby vás viděly ženy, vysmály by se vám!“

Odpovědělo mu vzteklé zaječení a jedenáct šípů. Jedenáct nepřátel mělo v rukou luky.

Samba pokynul Mabirovi a odplížil se k jednomu ze zadních balvanů. Začali uskutečňovat dohodnutý plán.

Jan zahlédl útočníka přebíhat volné prostranství. Vystřelil současně se Zakem, ale oba minuli. Chlapík se dostal za balvan vzdálený od Janova stanoviště asi dvacet kroků. Pak vyskočil a obratně vyhodil oštěp, který narazil na balvan v místě, kde ještě před vteřinou byla Janova hlava.

Chvíle klidu byla přerušena dvojím táhlým, válečným zaječením. Samba s Mabirou se dostali do řad útočníků. Ti byli dokonale překvapení. Jan zamával Zakovi a oba, přestože se jim srdce svírala úzkostí, vyrazili vpřed s puškami u boků. Jan zapomněl na nepřítele, skrytého za blízkým balvanem, a vzápětí na to doplatil. Chlapík skočil na běžícího chlapce, porazil ho, vytrhl mu pušku a zvedl vysoko pravici ozbrojenou sekáčem. V téže vteřině se podivně zašklebil a zhroutil se celou vahou těla na chlapce. Jeho hlava nevydržela ránu pažbou Zakovy pušky.

„Pojď jim na pomoc!“ křičel Zako rozpálený bojem. Nezapřel, že pro generace předků byl boj vždycky největším vzrušením.

Když se Jan zvedl, viděl, že Zako užívá pušky jako kyje. Uhodil pažbou jednoho z protivníků do kolena, ten se bolestivě sehnul. V témže okamžiku mu pažba dopadla na lebku a omráčila ho. Než se Jan dostal na místo boje, bylo po všem. Zako stál s nenabitou puškou před cizími bojovníky. Samba s Mabirou stáli proti nim s napřaženými oštěpy a radostně se dívali, jak nepřátelé zahazují zbraně. Čtyři muži leželi nehybně na zemi, sedm jich hledělo zasmušile na svá zranění. Ostatní se mračili a drmolili kletby. Takovou porážku nečekali. Vždyť jich bylo dvacet proti čtyřem. Nebýt pušek, určitě by byli vítězi. Ale jak se bránit, když na ně ten vytáhlý černý uličník mířil puškou, z níž se, podle jejich názoru, dalo střílet bez přestání, V takovém případě zahodí zbraň i nejstatečnější bojovník, nechce-li rychle zemřít. Netušili, že Zakova puška nebyla nabita. Teď tu stáli, styděli se navzájem na sebe podívat, uplivovali do stran, aby zahnali zlé duchy, a mezi kletbami se ozývalo: „Dava – kouzlo.“

Samba se díval na poražené. Pak neobvykle mírně řekl: „Nechtěli jste mému kouzlu věřit. Posmívali jste se mu. Nyní vidíte sami. Nesměji se vám jako vy mně, ale něco vám připomenu. Nechtěli jste věřit, když jsem tvrdil, že mohu pro vás hodně udělat a že budete litovat, když mne neposlechnete. Teď už nemůžete svou hanbu z porážky utajit. Až se vrátíte domů, pomažou vaše ženy své tváře popelem a budou zpívat písně za mrtvé. Slyšte proto mé rozhodnutí. Vrátíte se domů! Napřed pochováte své bojovníky a pomůžete raněným. Pak necháte hovořit bubny o velkém vítězství těch, které jste chtěli zabít. Všem, kdo vás budou poslouchat, řeknete, že nás nikdo nemůže zabít, protože máme veliké kouzlo. Proto také můžete, říci, že vás považujeme za velmi statečné muže, ale že vaše hrdinství nemohlo zmoci nic proti kouzlu. Povíte také, že jednou přijde čas, kdy Sambovi budou věřit všichni Mongové. To je mé poselství vašim lidem, a to vyřídíte.“

Hleděli na Sambu nedůvěřivě. Budou-li moci vyprávět, že nad čtyřčlenným poselstvem nikdo nezvítězí, budou se moci vrátit domů bez hanby, protože být poražen za pomoci silného kouzla není hanbou.

Hleděli pátravě na sebe, pak opět na Sambu. Konečně se jeden z nich nedůvěřivě zeptal: „Myslíš to, co říkáš, upřímně?“

„Hovořím vždycky jenom jednou/!“

„Nechceš si vzít naše životy?“

„Proč?“

„Jsme poraženi a…“

Sámba se zasmál. Pak zvážněl a řekl důrazně: „Pamatujte si, že doby, kdy byli zajatí nepřátelé zabíjeni, patří dávno minulosti, i když naneštěstí my, Mongové, se takového zvyku ještě někdy držíme. Jsem Samba, Pán všech cest, hodně jsem viděl. Lidé v ostatních krajích jsou jiní než u nás. Až zmizí všechny staré a ošklivé zvyky, na kterých někteří z našeho národa tolik lpějí, bude i u nás dobře a cizí lidé se k nám pohrnou, protože máme hodně zboží na prodej. Až zmizí Kasi, ztratí se i špatné zvyky.“

Muži rozpačitě přešlapovali. Snad ani dobře nechápali, o čem Samba hovořil. Věděli jen, že jim byl proti všem zvyklostem darován život a že neodcházejí jako zbabělci, ale jako čestně poražení bojovníci.

„Chceme vás provázet,“ řekl nakonec nesměle jeden z nich, pravděpodobně velitel.

„Kdepak…,“ mávl Samba rukou. „Vrátíte se do své vesnice. To je rozkaz. Sami jste poznali, že my ochranu nepotřebujeme. Co bychom s vámi dělali? V Bondoce je dost statečných bojovníků. Budeme-li potřebovat nosiče na další cestu, najdeme tam vždycky dost poctivých lidí, kteří s Kasim nechtějí mít nic společného. A ještě něco. Jste poraženi a jako poražení, nám vydáte svůj majetek. Tohle staré právo se bude v kraji Mongů dodržovat vždycky.“

Mabira se měl chutě k dílu. Sebral mužům všechny, ozdoby – náhrdelníky, mosazné náramky a silné prsteny ze slonoviny. Vesele se přitom šklebil. Jan se musel smát, když viděl jeho zářící oči.

15

V Bondoce bylo od rána rušno. Všichni se chystali k večerní slavnosti a byli veselí. Hostinu slíbil zaplatit běloch Luiži, který byl v Bondoce usazen už hodně let.

Luis Tarant měl dobrý důvod k oslavě.

Před svítáním k němu přiběhl sluha, vzbudil ho a křičel:

„Pane, syn dřevaře Zeby přiběhl se vzkazem, že jeho otec doprovází do Bondoky Pána všech cest, Sambu, Mabiru a Hledače ztraceného stínu. Ten jeden je bílý, a je to tvůj synovec. To je novina, co?“

Tárant, kterého místní obyvatelé nazývali Luiži, což byla zkomolenina jeho křestního jména Louis, vyskočil z postele, plácl sluhu do zad, až se prohnul a křičel: „To je novina! Konečně! Po dlouhých letech uvidím někoho z rodiny. Tak přece se sem dostali!“

„Uspořádáš slavnost, pane?“

Tarant se zasmál a hned potvrdil: „To víš, že uspořádám. Bude to slavnost, na jakou se nezapomíná. Ať má ten starý chamtivec v Moromé zlost. Vydal rozkaz, že ti čtyři mají být zabiti. Má štěstí, že se jim nic nestalo, protože jinak bych ho nechal oběsit/To opravdu stojí za velikou oslavu.“

Proto bylo v Bondoce už od časného rána rušno. Náčelník Lova svolal poradu, k níž se dostavili všichni rádcové včetně Taranta. Lova žádal, aby byli Hledači přijati jako vznešení hosté, neboť je nutné považovat je za vyslance mnoha vzdálených kmenů a těch bělochů, kteří jsou spravedliví. Někteří byli k tomuto prohlášení lhostejní. Ti, kteří přáli Kasimu to nejhorší, se radovali. V duchu si představovali, jak bude král zuřit. Dva rádci se zjevně mračili, protože se báli nepříjemností, které s sebou příchod Hledačů určitě přinese. Nakonec bylo proti všem vžitým pravidlům ujednáno, že vítací poselstvo povede až za hranice města a bondockých polí Janův strýc, který tak první uvítá svého synovce.

Když se vítací poselstvo setkalo s hosty, luskl Samba prsty, pak zvedl pravou ruku, hluboce se uklonil a začal k Tarantovi lichotivě hovořit: „Vidím tě, pane. Slyšel jsem hodně o tvé statečnosti, síle a zručnosti. Byl jsem v Bondoce několikrát, ale nikdy jsem tě neviděl, protože jsi byl na cestách. Nyní tě vidím a jsem šťasten. Jmenuji se Samba a říkají mi Pán všech cest.“

Tarant se usmál a pak vážně, jak to vyžadoval mrav, odpověděl: „Slyšel jsem o tobě mnoho. Znáš všechny cesty a tvé jméno znělo v poslední době pomocí bubnů přes lesy a planiny. Jsem rád, že jsi s Mabirou přivedl tyto dva chlapce, z nichž jeden je můj synovec.“

„Přivádím je, a jsem na to hrdý,“ odpověděl samolibě Samba.

Jan hleděl zvědavě na vysokého šedovousého muže. Uvědomil si, že se trochu podobá mamince, jak ji znal z vybledlého obrázku, který měl pečlivě zabalený v zavazadle. I ty oči měl stejné.

Pokročil a řekl nesměle: „Strýčku?!“

Tarant si ho prohlížel se značným vzrušením. Hledal, v čem je chlapec podoben své matce. Oči mu zvlhly. Pak rozpřáhl náruč a měkce řekl: „Jsem rád, chlapče, že tě vidím. Konečně jsem se dočkal. Tvůj tatínek mi v dopisech často sliboval, že se za mnou jednou vypravíte, nenajdu-li dost času, abych přišel za vámi. Konečně se setkáváme alespoň my dva. Pojď ke mně!“

Dlouho tiskl svého synovce v náručí, pak řekl: „Jsem rád, chlapče, že jsi tady. To bude teď jiný život, uvidíš!“

Když Jana pustil ze svého medvědího objetí, objal postupně Zaka, Mabiru i Sambu. Pak se obrátil k poselstvu, které vedl, a prohlásil: „Nebýt těchto tří statečných lidí, nikdy bych se se svým synovcem nesetkal. Do konce svého života jim budu víc než přítelem. Budu jim bratrem, otcem, vším. Od této chvíle budou v mých službách s platem plantážních dozorců. Plantáže sice nemám, ale práce bude u mne pro všechny dost.“

Samba se zasmál, Mabira zrozpačitěl, chvíli se drbal v kudrnatých vlasech a pak prohlásil: „Tohle asi nepůjde, pane.“

„Proč?“

„Nedovedu číst, nedovedu psát a nedovedu křičet na lidi.“

Všichni se rozesmáli a Mabirovi se rozzářil obličej, když ho Tarant ujistil, že to vůbec nevadí, že mu stačí, když je dobrý lovec a dovede dobře stahovat ulovenou zvěř, aby se kůže nepoškodila.

Přivítání v Bondoce bylo slavnostní. Všichni se usmívali a snad nejšťastnější byl Zako. Přivítání bylo tou nejlepší náplastí na křivdu, která se mu stala v rodném městě Mbari. Až se tam vrátí a bude vyprávět o dnešním dnu, budou se všichni divit. Vždyť byl vítán jako velký bojovník.

Dlouho byli Samba s Mabirou obklopeni Bondockými. Dlouho se všichni vyptávali na průběh šarvátky u skalisek. Šla o ní pověst po celém kraji, telegrafní bubny se postaraly její rozšíření. Často se v ní ozývalo slovo kouzlo. To kouzlo bylo připisováno Sambovi. Mabira jen krčil rameny a prohlašoval: „Kouzlo? To je Sambova věc.“

Pak začal být Samba netrpělivý. Když se mu podařilo zbavit se zvědavců, kývl na náčelníka a na Taranta a pozval je k jednání beze svědků.

„Bude to lepší. Musíme být sami, protože tady má Kasi své přívržence,“ říkal na omluvu.

Jednání bylo dlouhé. Náčelník Lova pokyvoval ustaraně hlavou. Uvědomil si, že konečně nadešel čas, kdy bude muset proti králi otevřeně vystoupit. Najednou se ťukl do čela a řekl: „Málem bych zapomněl. Před posledním měsíčním úplňkem byl u mne muž z Moromé.“

„Kdo to byl?“ zeptal se dychtivě Samba.

„Jmenoval se Msufu a říkal mi pozoruhodné věci. V Moromé jsou nespokojeni. Lidé se zlobí, že král odložil výroční lovy. To je na pováženou. Co chce vlastně Kasi dělat?“

„Nevím. Lov na slony se přece vždycky vyplácí. Přináší maso, a hlavně slonovinu. Ta je velmi dobře placena. Je vidět, že už ztrácí rozvahu. Tuším ale, proč lovy odvolal. Chystá se na slavnost obětování.“

„To říkal Msufu také. Kouzelník Kulu Jamvo je stejný hlupák jako král. Prorokoval prý, že když budou Hledači obětováni, přinese to všem Mongům veliké štěstí a blahobyt. Myslím však, že by se král oběti chlapců neodvážil. Nelíbí se mi ale další věc. Slyšel jsem, že se v Moromé připravují královy pluky na veliké tance zabíjení. Toho se opravdu bojím. Takové tance vždycky znamenaly nepokoje, válku a vraždění. Kasi chce jít do boje. Proto odvolal lovy.“

Louis Tarant se mračil a pak vybuchl: „Ten starý hlupák chce opravdu přivést celý kraj do neštěstí. Nakonec povstane kmen proti kmeni, rod proti rodu. Ty povídačky o oběti chlapců měly lidi připravit na veliké události. Chlapce nedostal. Teď si vezme jako záminku, že se rody, které jsou pod Lovovým vedením, proti němu veřejně postavily tím, když poskytly chlapcům ochranu. A půjde sem se svými pluky dělat pořádek. Co budeme dělat?“

„Říkal Msufu ještě něco?“ zeptal se Samba.

„Ano. Do Moromé prý také přiběhl člověk od Malé řeky a vyprávěl o dvou zabitých mužích u řeky Maringy.“

„Já je zabil,“ řekl Samba.

„Zabils. Víš, Sambo, od chvíle, kdy ses s chlapci setkal, zanechával, jsi za sebou na cestě buďto mrtvé, nebo poraněné. Luiži má pravdu, když tvrdí, že proti nám Kasi zahájí boj. Jak ten boj dopadne?“ staral se Lova.

„Zvítězíme,“ prohlásil Samba sebevědomě.

„Je nás málo.“

„Zapomínáš, že Kasi má odpůrce i ve svém kraji. Nakonec můžeme přivolat pomoc bubny. Když si pomyslím, kdo všechno sliboval Hledačům pomoc, nemám z boje strach,“ ujišťoval Samba.

Janův strýc nespokojeně vrtěl hlavou, zvedl ruku a prohlásil: „Myslím, že se tomu všemu dá zabránit. Přemýšlel jsem, co s Janem udělám, vždyť teď odpovídám za jeho budoucnost. Naložím na svou loď hodně zboží a odvezu chlapce do Coquilhatville, kde je nechám zapsat do školy. Tím to bude vyřešeno. Co by tu také Jan dělal? Rozhodně jsem proti tomu, aby byli chlapci pro pochybenou pověst, která je o nich rozšířena, příčinou kmenových bojů. Hledači se objevili, Hledači zase zmizí. A bude konec rozruchu.“

„Zapomínáš, že musíš plout přes řeku Moromé. Tam tě nepustí, zpozorují každou loď. A i kdybys snad chtěl obejít město po souši, za městem jinou loď nenajdeš. Nikdo ti ji nepronajme. Každý pozná, že s chlapci utíkáš, a bude zle. Místo záchrany bys je dovedl do záhuby,“ namítl Lova.

„Pak nezbývá, než bojovat!“ zabručel Tarant a dodal: „K čemu to však bude dobré?“

Náčelník pokrčil rameny: „Vím já? Nikdy nikdo neví, k čemu je boj dobrý. Po každé válce se hovoří, že to byla válka poslední a že spravedlnost zvítězila. To tvrdí ti, kteří vyhráli. Jenomže pak se ukáže, že se musí bojovat znova, protože poražení jdou na oplátku hledat svou spravedlnost. A tak se to stále opakuje. Kdyby v našem kraji spravedlnost opravdu zvítězila, bylo by to dobré. Bude-li Kasi poražen, dojde k volbě nového krále. Kasiho syn to nebude, protože je stejný hlupák jako otec a královská hodnost v Moromé není dědičná. Byl by zvolen některý z menších náčelníků nebo někdo ze zkušených rádců. Snad nejlepší by ale bylo, kdyby se podařilo Kasiho zabít. Pak by k boji vůbec nedošlo.“

„To půjde těžko. Kasi se nechává ve dne i v noci hlídat,“ připomenul Samba. Najednou ho cosi napadlo. Začal se spokojeně, i když trochu nejistě usmívat. Byla to podivná myšlenka. Kdyby došlo k boji, Kasi byl poražen, nebo dokonce zabit, a kdyby Samba byl vrchním velitelem Lovových bojovníků, kdoví? Možná že by měl v příštích volbách na královský trůn naději. Ta myšlenka mu téměř vzala dech. Samba, Pán všech cest a král všech Mongů!

Začal se potit v úžasu nad perspektivou vlastní budoucnosti. Dojde-li k boji, bude bojovat tak, aby všechny předčil. Buď zahyne, nebo bude prvním mužem kmene. „Tak to bude,“ řekl nahlas.

„Co bude?“ zeptal se zvědavě Tarant.

Samba se vzpamatoval. Pak prostě řekl: „Nic zvláštního. Kdyby mělo opravdu dojít k volbě nového krále, napadlo mě, že nejlíp by se pro královský trůn hodil Lova. Je spravedlivý a netouží po boji. Takového krále by Mongové potřebovali.“

Lova byl polichocen, příjemně se usmíval, přesto však odmítavě kývl rukou a nakonec s líčenou skromností řekl: „Je to od tebe hezké, Sambo, že myslíš na mne. Jako host chceš být vůči mně zdvořilý. Jenomže já o trůn nestojím. Ten, kdo přijde po Kasim, bude muset jednat s bělochy a s těmi je často těžké pořízení. Říká se, že chtějí zvyšovat daně a budou míň platit za dřevo a kaučuk i kávu. O rýži a prosu ani nemluvím. Jsem velmi špatný obchodník, a ty to víš. Také neznám svět a znám velmi málo cizích kmenů. Volený král je na tom vždycky špatně, když se nechová jako Kasi. Chce-li svoji moc udržet, musí často vládnout tvrdě. A od tvrdosti ke krutosti je jen malý krůček. Kdyby byl ohleduplný a chtěl všem vyhovět, neudržel by se na trůnu dlouho. To mi věř. Náčelníků je v zemi dost a mnozí z nich touží po nejvyšší poctě. Kasi nebyl náčelníkem a stal se králem. Byl to kdysi veliký bojovník. Možná že se podobný případ bude ještě opakovat. Ale proč hovořit o tom, co bude? Mluvíme o tom, co je.“

Samba se usmíval stejně příjemně jako Lova. Moc dobře mu rozuměl. Lova nebyl zdaleka tak skromný, jak tvrdil. Hrozně nerad by se totiž vzdal výhodného postavení a z něho plynoucích zisků. Jeho sídlo leželo na obou březích řeky, a tak na celém svém území ovládal říční dopravu. Každý, kdo jeho úsekem projížděl, musel zaplatit clo. Lova měl k tomu právo a dokonale ho využíval. Vědomě klamal, když tvrdil, že je špatný obchodník. Byl naopak mazaný, a průjezdní cla byla značně vysoká. Neplatilo se jenom z každé lodice, ať už naložené nebo prázdné, ale také z počtu cestujících. Někteří chytráci se snažili Lovu ošidit tím, že před příjezdem do města většina lidí z lodi vystoupila a šli po břehu pěšky. Nikdy však neuspěli, protože Lovovi výběrčí čekali v příhodných úkrytech za městem, a když opěšalí plavci chtěli znovu nasednout, museli zaplatit stejně. Nikdy se to neobešlo bez křiku, hádek a trpkosti. Lovovi lidé však byli neoblomní. A tak po řece pluly lodice stále. Nejvíce jich bylo po sklizni, kdy tudy do měst, kde byla nákupní střediska výkupních společností, pluly celé konvoje. Pro Lovu to byl veliký přínos. Vědělo se o něm, že patří mezi nejbohatší náčelníky v zemi Mongů. Tuto jistotu a bohatství by Lova nevyměnil ani za královský trůn. Musel by do Moromé a jeho pohodlný život i zisky by byly ztraceny.

Samba to všechno věděl, a proto se usmíval. Usmíval se i Louis Tarant, který měl v obchodování s Lovou své zkušenosti. Když s ním sjednával před lety dlouhodobou smlouvu o pronájmu pozemku k stavbě domu a krámu, když tuto smlouvu rozšiřoval o propůjčení pracovních sil a nakonec sjednával paušální poplatek za pronájem lodí, veslařů i průjezdního práva na řece v obou směrech, měl příležitost se přesvědčit o Lovově obchodní zdatnosti.

„Jsi skromný,“ řekl bez ironie Samba. „Tak skromný, Lovo, že zapomínáš vyzdvihnout své dobré vlastnosti. Snad máš pravdu, když tvrdíš, že ten, kdo přijde po Kasim, to bude mít těžké. Ale řeknu ti upřímně, že kdybych já byl zvolen králem, dovedl bych si poradit. Ale kdepak já a král. Je to k smíchu.“ Doufal, že teď uslyší něco lichotivého, a nezklamal se.

„Proč k smíchu?“ řekl Tarant. „Mně se zdá, že by ses na starém trůnu Mongů docela dobře vyjímal. Všichni tě znají a s námi bělochy dovedeš jednat také. Jenomže nejsi ze šlechtického rodu jako náčelníci a ti budou o trůn mezi sebou tvrdě bojovat. Každý není takový boháč jako náš špatný obchodník Lova, který o trůn nestojí. Chybí ti vznešený rod, Sambo. Nedá se nic dělat,“

„Také si myslím,“ přitakal Lova a dodal: „A teď si vypijeme trochu palmového vína. Zdá se mi, že venku je nějaké podezřelé ticho. Ale poslouchejte, někdo drnká na oblouk a vypráví…“

„Toho si nevšímej,“ přerušil ho Samba. „Zako vypráví báji o Zemi ztraceného stínu. Nech přinést víno. Při pití se lépe mluví.“

A zatímco tři muži popíjeli a radili se o tom, jak zabránit Kasimu ve výbojích, uzavíral Jan Zakovo vyprávění.

„Ve vašem kraji prý tato báje není oblíbená. Snad, ale je určitě poučná. Kdo chodí častěji na pole než na lov, je dobrý hospodář. Kdo místo boje pracuje, přináší užitek nejen sobě, ale i svým sousedům. Vy chcete mír. Král Kasi o něm nerad slyší. My hovoříme o míru, a králi se to nelíbí. Dostali jsme se k vám do Bondoky. Máte pověst mírumilovných a pracovitých lidí. Pohostinství a ochrana, které nám nabízíte, jsou tím nejlepším svědectvím.“

Po Zakově vyprávění krčili lidé rameny.

„Byla to divná řeč…, máš pravdu, divná…, snad divná, ale možná že i dobrá…,“ říkali si muži ve skupinkách.

Pak jeden ze starších rádců mávl rukou a řekl hodně hlasitě: „V našem kraji jsme dlouho nebojovali. Teď přišli hosté. Budou kvůli nim nepříjemnosti. Král Kasi…“

„Ano, král Kasi,“ přidal se jiný muž. „Máš pravdu. Ten určitě splní svou hrozbu. Přijde si pro Hledače.“

„A to bude zlé, protože jsou pod velikou ochranou,“ přitakal rádce.

„Kasi je mocný.“

„Kasi má strach,“ volal jiný muž.

„Kasi? Nikdy se nebál,“ odporoval jeho soused.

„Když nemá strach, tak proč se těch chlapců tolik bojí? Proč je chce obětovat? Bojí se, že ztratí svou moc, když budou chlapci vyprávět lidem o míru. Kasi nikdy neměl rád klid.“

„Jak Kasiho znám, je všeho schopen. Dopustí se i této hanebnosti, aby vznikla mezi rody nespokojenost a on měl právo vojensky zakročit, vyhubit odbojníky a zmocnit se jejich majetku.“

„Bojovníci měli vždycky právo kořistit. Já bych šel bojovat hned. Proti komukoli. Žena stále žádá krásné věci. Kde je mám vzít?“

Na velikém prostranství to hučelo jako ve včelím úlu. Mabira, který chodil od skupinky ke skupince, najednou začal volat: „Kasi je zlý král a má strach. Ten, kdo ho zabije, si získá veliké zásluhy.“

„To máš pravdu. Musíme platit stále větší daně. Kasimu daně, Lovovi daně, bělochům daně, na všechny strany daně. Už aby…“

Mluvčímu odpověděla bouře souhlasu. Těch, kteří byli pro Kasiho, byla v Bondoce zřejmě jenom hrstka.

16

Král Kasi seděl zamračený na trůnu, pil bezinkový čaj a chvílemi se nevraživě podíval na kouzelníka Kulua Jamva, kterému v uplynulých dnech špatně vycházely věštby. Prozatím se nic z toho, co prorokoval, nesplnilo. Bude-li špatným prorokem i v příštích dnech, bude se ho muset zbavit, protože špatný kouzelník je pro panovníka vždy velikým neštěstím.

Král pil bezinkový čaj, protože mu v posledních dnech nebylo dobře. Měl horečky, bolela ho hlava. Nebylo divu. Vždyť se mu nic nedařilo. Vždycky byl zvyklý, že se všechno dělo podle jeho vůle a rozkazů. Tentokrát nad ním zvítězili kluci. Jeho zvědové, kteří přiběhli z Bondoky, hlásili, že se Hledači se Sambou a jakýmsi Mabirou dostali šťastně až k náčelníku Lovovi. Navíc mu hlásili, že to jsou velcí bojovníci, kteří ovládají veliká kouzla, která je vždycky dovedou k vítězství. Vyprávěli o zabitých mužích, vyprávěli o bitvě ve skalách i o tom, že mnozí lidé v Bondoce hledí na kluky jako na spasitele.

„Zašívají do srdcí lidí nenávist, nenávist k tobě, králi. Lidé se začínají bouřit. Lova má porady se Sambou, s Mabirou a také s bělochem Luižim. Tam nahoře dojde ke vzpouře proti tvé vládě,“ říkali zvědové.

Král se rozzuřil a nechal oba zvědy zmrskat. Podle jeho názoru si nic jiného nezasloužili, protože se na jeho otázku, proč ty kluky nepřivedli nebo proč je na místě nezabili, začali vymlouvat. Kdyby se o to pokusili, sami by prý zahynuli!

Po této zprávě prožil Kulu Jamvo hodně nepříjemných chvil. Král mu spílal, že je stárnoucí opice bez rozumu, že jeho kouzla jsou špatná a že, zklame-li ještě jednou, nechá ho obětovat k usmíření velkých duchů. Kouzelník se před svým pánem krčil, brada se mu třásla a nakonec prohlásil: „Budeš obětovat, králi. Ale já tou obětí nebudu. Musíš obětovat, už kvůli lidem. Musíš ukázat svou moc. Nic si z toho nedělej, že se Lovovi lidé bouří. Prospěje ti to. Proti odbojným kmenům můžeš vyjít se svými pluky a trestat. Porazíš Lovu a pak už ti nic nebude stát v cestě k velikosti. Budeš tak mocný, že běloši přijdou, aby s tebou vyjednávali jako s velikým a mocným panovníkem. Uvidíš!“

„S velikým a mocným!“ vybuchl král. „Pěkná velikost, když mne napálili dva kluci. A to je všechno tvoje vina. Kde jsou tvá kouzla? Kde je tvé čarování? Jsem lidem pro smích. Ty říkáš, že budu obětovat, ale že ty tou obětí nebudeš. Kde tu oběť seberu, když Hledači sedí v Bondoce? Nevíš?“

„Vím,“ řekl kouzelník a ošklivě se zašklebil.

„Cos to řekl?“

„Řekl jsem, že vím. Že ti kluci sedí v Bondoce, to není vina mých špatných kouzel. Je to vina Samby.“

„Mám snad obětovat chlapa, kterého nedržím v hrsti? Ten je v Bondoce také.“

„Je, králi, ale zapomínáš na jedno. Máš v hrsti Sambovu ženu a toho jejich kluka,“ řekl sladce Kulu Jamvo a úlisně se usmíval.

Král se na něho chvíli nechápavě díval. Pak se mu počal rozjasňovat obličej, luskl prsty a řekl radostně: „To mám, to je pravda.“ Pak se znovu zamračil a zavrčel: „Jenomže ženskou a malého kluka nemohu obětovat.“

„Možná že ne, možná že ano. Co ty víš? Bojíš se snad bělochů? Neboj se, kvůli dvěma bezvýznamným lidem se nebudou trmácet až sem. Neříkám, že máš obětovat ženu a dítě, i když by ti to nedalo moc práce. Vzpomeň si jenom na Batovu rodinu, kterou jsi nechal vyvraždit jenom proto, že tě pomlouvali. A byl mezi nimi také sedmiletý kluk. Tentokrát stačí, když veřejně vyhlásíš, že za Sambovu zradu bude obětována jeho rodina, a uvidíš, Samba přiběhne jako splašený, aby kluka zachránil. Nebude v Bondoce a budeš ho mít v hrsti. Je snad tohle špatný nápad?“

Kasi uznal, že to je nápad dobrý. Proto teď seděl na trůnu, pil bezinkový čaj a díval se na Moromské, kteří před ním klečeli v prachu a čekali, co jim král poví. Předem věděli, že to nic radostného nebude.

„Začni, králi!“ zašeptal kouzelník, který seděl po jeho pravici.

Kasi se ještě jednou napil, pátravě se zadíval na své poddané, zvedl pravou ruku a volal: „Kasi, váš král a pán všech území, vám teď řekne svou vůli.“

„Řekni, ó králi,“ ozvalo se sborem.

„Vy všichni víte, jaké zrady se dopustil Samba, kterého jsem miloval tak, že jsem mu dal hrdé přízvisko Pán všech cest. Ve své hlouposti se domníval, že když pomůže Hledačům, bude lidmi milován. Nebude, protože Samba nezvítězil. Jenom na několik dní odložil mé vítězství. Všem Moromským a všem Mongům v této zemi znovu říkám, že nepotřebujeme, aby kdokoli, třeba jenom hloupí kluci, přicházeli do této země, aby tu zasévali rozkol. My, Mongové, jsme až na severní a východní odpadlíky jednotní. Vždycky jsme si uměli sami poradit. Až Hledače a Sambu chytíme, zemřou. Tak rozhodl kouzelník a já jeho rozhodnutí schvaluji, i když někteří rádcové z opatrnosti a strachu byli proti. Takoví rádcové jsou špatní, protože nemyslí na blaho nás všech. Omlouvají svou slabost tvrzením, že takové věci, jako je obětování lidí, se prý nedělají. Já to udělám. Obětuji, zabiji!“

Chvíli vychutnával vlastní slova a pak se otázal: „Rozuměli jste všichni?“

„Rozuměli,“ zahučeli lidé sborem.

„To je dobře. Radím vám, abyste neztráceli paměť…“

„Neztratíme,“ zahučelo kolem.

„To rád slyším. A nyní přiveďte ženu a kluka toho hlupáka Samby!“

Pak se stalo něco, co nikdo nečekal. Ze středu shromáždění se ozval jasný ženský hlas: „Nikdo mě vodit nemusí. Jsem tu jako všichni Moromští!“

„Á, tak tys tady? Jiná žena na tvém místě by seděla ve své chatrči a sypala si popel na hlavu. Víš dobře, že ženy bezectných mužů nesmějí chodit mezi poctivé lidi.“

„Samba má své pocty. Není bezectný,“ volala.

„Rozhodl jsem se, že Samba ztrácí pocty a přestává být členem našeho kmene. Je proto bezectný!“

„To nemůžeš udělat!“ vykřikla Nenegalé a pak se obrátila k shromáždění s obžalobou: „Slyšíte? Král rozhoduje bez rady. Zbavit poct ho mohou jenom rádcové. A musí k tomu mít příčinu! To je nespravedlivé!“

„Óóóóó…“

Takhle se neodvážil před králem hovořit ani statečný muž.

„Ženo!“ zahulákal Kasi.

„Bolí tě pravda?“ křičela.

Tohle bylo neslýchané. Jak si to mohla dovolit? Což opravdu věřila v Sambovu zázračnou moc? Pravděpodobně ano, protože ihned pokračovala: „Můj muž je dobrý muž. Nebojí se nikoho, a ty to víš, králi, stejně dobře, jako to ví každý Mongo. Navíc má větší kouzlo než čaroděj, a to ho chrání před zlobou nepřátel. Když bude chtít, objeví se kdykoli.“

Král pokynul nejbližším strážným a rozkázal: „Odveďte ji i s klukem do chaty zavržených!“

Lidé strnuli. Chata zavržených. Opuštěná chatrč za městem, kam byli odnášeni umírající spavou nemocí a do níž byli zavíráni odsouzenci k smrti. Kdo překročil práh chaty, ať už nemocen, nebo odsouzený, nikdy se nezachránil. Všichni věřili, že kolem chaty se stále potulují zlé mocnosti a duchové, že je chata plná kouzel. Chata byla vzdálena lidským obydlím, aby duchové nemohli ublížit živým.

Za velikého rozruchu odvedli Strážci ženu i jejího synka. Lidé se k sobě nakláněli, šeptali a báli se, že tohle dobře neskončí. Král se pomstí na Sambovi tím, že zahubí Nenegalé i malého Pitu. To bylo víc než kruté. Král shromážděné nenechal dlouho na pochybách. Rozkřikl se, aby ztichli.

„Všichni jste byli svědky nevídané drzosti. Poznáváte, že Samba je opravdu nebezpečný člověk, když k nenávisti proti králi vychoval i svou rodinu. Jeho žena i syn budou hlídáni v chatě zavržených. Dnes večer se rozezvučí lokali. Ohlásí všem vesnicím i městům v zemi, že Samba i s rodinou propadli právu a že Nenegalé i Pita budou obětováni. Samba je může zachránit, když přijde do Moromé, hluboko se pokoří do prachu a přivede s sebou Hledače. Neučiní-li to, propadne jeho rodina hrdlem. Tak jsme rozhodli na poradě, které předsedal Kulu Jamvo. Teď jděte všichni po své práci. Na výroční lovy se nepřipravujte. Půjdeme na lovy větší a vzácnější kořisti, která vám všem přinese veliké bohatství.“

17

Čtyři přátelé byli v Bondoce už deset dní. Rozruch, který způsobili svým příchodem, utichal. Lidé je začínali považovat za normální obyvatele města, když se jedenáctého dne zrána ozval naléhavý zvuk telegrafního bubnu. Jeho hlas sílil a slábl, podle poryvu větru vanoucího z jihu. Lidé vysílané zprávě nevěnovali velikou pozornost, protože bubny se ozývaly každou chvíli. Ta či ona vesnice nabízela na prodej kaučuk, kokosové ořechy, proso, kozy, kůže, prostě všechno, co běloch Luiži v okolí kupoval. Lokali však znělo stále naléhavěji. Lidé zpozorněli, když místní bubeník zabubnoval rychlý a poplašný signál. Poslouchali. Čím déle poslouchali, tím více se jejich tváře zachmuřovaly. Zpráva oznamovala, že za dva dny bude v Moromé veliká slavnost obětování a že za Sambovu zradu bude obětována jeho rodina. Tak prý se povede rodinám všech lidí, kteří budou chránit Hledače ztraceného stínu. Samba může rodinu zachránit, přivede-li oba provinilce do Moromé. Bude-li Lova nadále Sambu a jeho chráněnce hájit, propadne hrdlem.

Lidé na sebe zmateně hleděli a pak přibíhali v houfech na poradní prostranství. Za půl hodiny nebylo na prostranství k hnutí. Před lidmi seděl Lova se všemi rádci, bělochem a čtyřmi bondockými hosty.

„Slyšeli jste bubny, lidé?“ volal starý rádce.

„Slyšeli!“ křičeli jeden přes druhého.

„Kasi se zbláznil,“ vyhrkl starý rádce.

„Kasi se zbláznil,“ přitakávali sousedé. Pak se ozval sílící hukot hlasů. Nakonec vyzněl v hromadném křiku: „Kasi se zbláznil!“

Bylo to pochopitelné. Prozatím byly veškeré zprávy o Hledačích přijímány vlažně. Ve vzdálených výhrůžkách stále nebylo nic určitého. Až teprve nyní. Kasi s nepochopitelnou nadutostí oznamoval přesný den budoucí oběti v Moromé. Tím se postavil proti zákonu bělochů, kteří takové vraždy vždycky trestají smrtí. Postavil se také proti mnoha Mongům, možno říci proti většině. Mongové už neradi slýchávali vyprávění o minulých časech a lidských obětech. Pravda, občas proskočila zpráva, že v některé vesnici zapadlé v pralesích došlo při náboženském sezení k lidské oběti. Po kratší či delší době se však kouzelník, který nechal obětovat, houpal za krk na provaze na vysoké větvi. Vražda byla i v pralesích trestána s neobyčejnou důsledností.

„Kasi se zbláznil… Kasi se zbláznil… Kouzelník Kulu Jamvo také…,“ ozývalo se ze všech stran.

Lidé se dívali na Sambu a poznávali, že veliký bojovník má strach o rodinu. Do Moromé byla dlouhá cesta. Kdyby veslaři veslovali jak ďáblové, dřív než za dva dny se do města nedostanou. A řeka bude hlídána.

Samba vystoupil na vyvýšené místo k bubnům, mával rukama a křičel: „Mají pravdu! Ten zatrpklík v Moromé se opravdu zbláznil a čaroděj také. Nepadnou-li v boji, budou určitě viset. Kasi chce boj. Bude ho mít. Jenom zbabělec dovede obětovat ženu a dítě. Všichni zbabělci jsou krutí, když mají moc, o kterou se bojí. Já zbabělec nejsem. Nenechám rodinu obětovat. Nechci ani té zprávě věřit, jistě ji vysílají proto, abych se co nejdřív vzdal Kasimu. Jenomže ještě mě nechytili a já věřím, že mě ani nechytí. Popluji do Moromé a Kasiho zabiji. Pak bude v kraji klid a Hledači i vy budete v bezpečí.“

„Pluj…, pluj!“ volaly ženy.

„To udělám…,“ nedomluvil, protože byl přerušen Lovou.

„Ano, to uděláš. Nepopluješ však sám. Lidé, teď bude rychlá porada. Čekejte. Její výsledek se brzy dovíte. Všichni rádcové, Hledači a Luiži se sejdou ihned v mé chatě!“

Netrvalo to ani půl hodiny, když se před shromážděnými objevila celá rada starších, Louis Tarant, Hledači i Samba s Mabirou. Lova zvedl obě ruce. Když zjednal ticho, promluvil: „Vy všichni znáte Luižiho. Bydlí s námi už hodně let. Vždycky nám pomáhal a obchodoval s námi. Bílý Jan je jeho synovec. Samba za Jana bojoval. Samba je nyní v nesnázích. Luiži chce nyní pomoci Sambovi. Luiži vždycky pomáhal v boji nám, teď pomůžeme my jemu. Tak je to spravedlivé. Mluvím dobře?“

„Dobře,“ ozvala se většina.

„Dobrá. Dávejte pozor. Na poradě jsme rozhodli toto. Ihned se připraví mladí bojovníci pro pět válečných lodic. Jedna lodice jenom s kormidelníkem bude vzata do vleku. Za dvě hodiny vyrazíme po proudu řeky směrem do Moromé. Máme málo času. Proto budou veslaři pospíchat jako nikdy. Rozuměli jste?“

„Rozuměli.“

„Musíme doplout do Moromé za noc a den.“

„To nedokážeme,“ vyhrkl jeden mladík.

Lova se na něho přísně podíval a opakoval: „Doplujeme do Moromé za noc a den. Půjde to?“

„Půjde,“ volala většina.

„Věděl jsem, že se na vás mohu spolehnout. Poplujeme k Moromé, v noci vystoupíme z lodí daleko před městem. Každého zvěda nebo člověka, kterého potkáme, musíme umlčet. Přiblížíme se k městu jako neviditelní. Půjde to?“

„Půjde!“

„Pak se Samba vplíží do města na výzvědy. Až se vrátí, půjdeme osvobodit jeho ženu a chlapce, kteří jsou sluncem jeho života. Rozuměli jste?“

„Rozuměli!“

„S námi poplují i Hledači a Luiži. Budou nás chránit svými zbraněmi. Luiži půjčí pušky, které má doma, bojovníkům, kteří s nimi dovedou zacházet. Já pojedu s vámi a budu mít též pušku. Proto musí mít naše výprava úspěch. Rozuměli jste?“

„Rozuměli!“

„Od této chvíle nesmí nikdo, kromě bojovníků, kteří vyplují na řeku, opustit Bondoku. Stráže zabijí každého, kdo by se o to pokusil. Nařizujeme to proto, aby někdo, kdo je králův přívrženec nebo špeh, nemohl Moromské varovat tím, že by nás předběhl nebo v jiné vesnici nechal bubnovat výstrahu. A teď se přihlásí sto bojovníků a zručných veslařů.“

Les mužských paží se zvedl. Lóva byl spokojen. Tohle opravdu nečekal. Ten nesmyslný vzkaz Kasiho o lidské oběti všechny Bondocké sjednotil. Pak začal vybírat z mladších ty nejzdatnější, ze starších nejzkušenější. Když vybral sto mužů, nařídil: „Připravte lodice a zbraně! A také jídlo. Po cestě lovit nemůžeme.“

„Připravíme!“

Pak začala v Bondoce horečná činnost. Ženy připravovaly jídlo, muži prohlíželi zbroj i lodice. Vybírali ty nejlehčí a nejrychlejší. Louis Tarant se svými společníky i oběma chlapci prohlíželi pušky a připravovali náboje. Bílý obchodník, který držel v rukou krásnou loveckou dvojku s uměleckým cizelováním, chviličku přemýšlel. Konečně se rozhodl. Přistoupil k Lovovi a slavnostně prohlásil:

„Náčelníku! Za ta léta, co se známe, byl jsi mi vždycky laskavým přítelem. Nejednou jsem poznal, že se ti tato vzácná puška líbí. Vezmi si ji na dnešní výpravu. Vracet ji nemusíš. Je to můj dar.“

Lova vykulil své veliké hnědé oči, pak se napřímil, několikrát zamrkal dojetím, přijal pušku a slavnostně prohlásil: „Je to ten nejvzácnější dar, který jsem kdy dostal a v příštím životě dostanu. Tahle puška, tento vzácný dar, znamená Kasiho konec. Na mé přátelství se můžeš vždycky spolehnout!“

Oba muži si potřásli rukama. Pak si Tarant na něco vzpomněl.

„Lovo, v Moromé jsou lidé hodně pověrčiví, viď?“

„Jak to myslíš?“

„Však víš. Věří na duchy, a ďáblíci jsou pro ně největším postrachem.“

„Těch se bojíme všichni,“ přiznal Lova bez rozpaků.

„Tentokrát to slyším docela rád. Poslyš, vaši posvátní tanečníci si jednou za rok navlékají ďábelské masky s rohy. Bylo by dobře, kdybychom několik masek vzali s sebou.“

„Pane, to nejde. Jsou to posvátné masky a lidé je smějí vidět jen při velkých náboženských slavnostech. Nač bys masky potřeboval? To přece nejde, abychom je brali na válečnou výpravu.“

„Nejedeme na válečnou výpravu. Jedeme za posvátným posláním. A k tomu se masky znamenitě hodí. Myslím, že objeví-li se v boji čtyři ďáblové se svítícími rohy, bude to stokrát silnější zbraň než všechny pušky a luky dohromady.“

„Pane, nevím, co chceš. Ale náš kouzelník…“

„Nehleď na kouzelníka. Je důležité, abychom ty masky měli. Přesvědč ho, že půjčením masek si získá lásku a úctu všech lidí. A ať těm maskám před vyplutím na cestu požehná. Lidé se pak nebudou bát nasadit si je. Aby byl povolnější, dáš mu tuhle krabici s tabákem a tři zlaté franky.“

„Luiži, přece takové bohatství…“

„Nemluv a ber. Dáš mu je a řekneš, že udělá-li to, bude slavnější než Kulu Jamvo, protože právě s jeho pomocí moromského kouzelníka porazíme. Uděláš to?“

„Udělám. Jenomže ty masky nemají rohy, které svítí.“

„Budou je mít. Podívej, ty možná nevíš, co je fosfor. Ale já ho mám dost. Když natřeš fosforem nějakou věc, tak ta pak ve tmě svítí. Já nenatřu jenom rohy, natřu celé masky. Když se někdo v takové masce v noci objeví, musí kolem sebe šířit strach. A teď už jdi.“

Lova se nerozhodně odšoural. Vrátil se však rychleji, než Tarant doufal. Ve velikém jutovém pytli nesl čtyři masky.

„Pořídil jsi nějak rychle…“

„Kouzelník ti vzkazuje, že když přidáš ještě deset zlatých franků, půjčí je všechny a bude dlouho žehnat při našem odjezdu.“

Tarant se usmál a hned se dal do práce. Jan mu pomáhal masky natírat. Zako se zatím procházel kolem lodic, které měly večer vyplout za dalším velikým dobrodružstvím.

18

Po hladině řeky Maringy, třpytící se démanty hvězd, plulo šest štíhlých válečných lodic. Mohutné rozmachy krátkých vesel, ovládaných silnými pažemi, je poháněly stále rychleji. Veslaři se střídali každou půlhodinu. Jejich tichý, rytmický zpěv, zahánějící únavu, se mísil s klepotáním lokali, které neúnavně opakovalo, že v Moromé dojde za dva dny ke kruté oběti. Teď už bylo zřejmé, že Kasi ztratil všechnu opatrnost. Zpráva jistě dojde až k policejním stanicím, které, ač jsou od Moromé vzdáleny mnoho dní cesty, zločin potrestají, i když mu nebudou moci zabránit.

V první lodici seděl Louis Tarant s oběma chlapci, Lovou, Sambou a Mabirou. Samba stál na přídi, hleděl do hvězdné tmy a v duchu se zapřísahal, že tuhle past, kterou si na něho Kasi vymyslil, nikdy bláznivému králi neodpustí. V dalších lodích seděli vybraní bojovníci a napínali svaly s pravidelností vytrvalých veslařů. Zbraně i jídlo měli složeny na dně lodic. Nejeden z nich se těšil na nastávající dobrodružství, ale i na odměnu, kterou jim Tarant přislíbil. Dokáží-li osvobodit zajatou ženu a chlapce, budou si moci koupit mnoho užitečných a pěkných věcí, po kterých touží každý člověk. Možná že se někteří z této výpravy nevrátí, ale v boji se stává, že muži umírají. Takový je zákon.

Lodice pluly vpřed středem řeky, kde byl proud nejsilnější. Pleskání vesel plašilo krokodýly i noční ptáky, stromové žáby skřehotaly nepřetržitě své křapavé a únavné písně a opice, probuzené ze spánku, varovně pištěly.

Lova se díval starostlivě po hvězdách, podle kterých dovedl přesně určit čas, a vrčel: „Budou muset přidat, plujeme pomalu.“ Před vyplutím vydal totiž rozkaz, že za svítání musí být za velikým ohybem řeky, v místech, kde začínají prudké peřeje. Tam si na kratičkou chvíli odpočinou, a jakmile nastane den, vyrazí v plném tempu a nezastaví se dřív, dokud nedoplují k třetímu záhybu před městem Moromé. Podle jeho výpočtu to mělo být krátce po soumraku. V třetím říčním záhybu v malé a klidné zátoce zakotví. Na místě zůstanou čtyři lidé, kteří budou hlídat lodice. Ostatní se vydají lesní zkratkou k Moromé. I když půjdou rychle, i když budou střídat chůzi s klusem, nedorazí do Moromé dřív než za tři hodiny. Dál s lodicemi plout nemohli, protože mezi třetí a druhou zátočinou stály už rybářské chatrče a menší rodové vesničky. Šest lodic by neuniklo pozornosti a lidé by způsobili poplach.

„Přidejte…, přidejte!“ rozkázal.

Tarant se na něho udiveně podíval a namítl: „Vždyť letíme jako šípy. Nikdy jsem se svými lodicemi tak rychle neplul.“

Lova se usmál.

„Čemu se směješ?“ zeptal se zvědavě Tarant.

„Ale, představuji si, co teď náš kouzelník dělá. Zlato zahrabal do tajné skrýše pod lůžkem, nechal si přinést veliký kalebas palmového vína, a není-li už opilý, tak se hrozně mýlím. Však má také důvod k oslavě. Krabici tabáku a tři zlaté franky pro nic za nic, to není špatný obchod,“ řekl a hladil zálibně pažbu darované pušky, ke které mu Tarant přidal celou stovku nábojů.

„Ty masky za ten dar stojí,“ řekl Tarant, vzal jednu z masek a zvedl ji do výše. Světélkovala v noční tmě. Fosfor ji proměnil v přízrak.

Lova se přikrčil a přiznal: „Kdyby se přede mnou v tmě objevil člověk s takovou maskou, myslím, že bych zahodil zbraň a padl do prachu. Je to příšerné.“

„Tak vidíš. Takové masky máme čtyři. Kdybychom šli v noci přímo středem Moromé, tak v něm zavládne hrůza. A to je dobře. Mám pro tebe ještě jedno překvapení. Vezu s sebou pytel hlinky. Je bílá jako křída. Tou si lidé natřou obličeje a uvidíš ten poprask. Takový průvod duchů, jaký uspořádáme, Moromé ještě nevidělo.“

Jan seděl vedle Zaka, který ho bez ustání přesvědčoval, že zatočí s každým, kdo se mu v Moromé postaví do cesty.

„Budu bojovat jako pardál,“ ujišťoval. „Kasiho zabiju. Chtěl by vraždit děti. Napřed nás, teď toho malého Pitu. Jenom abychom dopluli včas!“

Jan přikyvoval. Měl stejné pocity. Napadlo ho, že se nakonec přece jenom vyplní slova báje, že spravedliví mohou vrátit Zemi ztraceného stínu klid a mír. Dojde-li k boji a bude-li Kasi poražen, nastane v zemi Mongů klid.

Chlapci, kteří při rychlé plavbě Obdivovali kouzlo tropické noci, jen s nechutí poslechli Taranta, který jim nařídil, aby si lehli na pokrývky rozestřené v přední části lodice a spali.

„Musíte spát. Máme před sebou velikou cestu, a je-li člověk unavený, při pochodu jen překáží. Kdo ví, co nás čeká.“

Jan se snažil protestovat, ale nebylo mu to nic platné. Lehl si vedle Zaka a zahleděl se ke hvězdám. V pěti minutách usnul, zapomněl na řeku, veslaře, Kasiho i na budoucí dobrodružství. Najednou mu bylo strašně nepříjemné, že ho někdo budí. Když otevřel oči, naráz se posadil. Slunce bylo už hodně vysoko na obloze, a když ho strýc ujišťoval, že všichni jsou dávno po snídani, nechtěl tomu věřit. Zhltl několik banánů a hned se sháněl po Zakovi, který v lodici nebyl.

„Copak Zako,“ řekl Samba. „Nedal jinak a teď dělá v poslední lodici kormidelníka. Jeho předchůdce spí.“

Teprve teď si Jan všiml, že polovina lidí je rozložena v lodích a tvrdě spí. Noční veslaři veslovali bez ustání až do úsvitu. Pak se uložili k spánku. Jan nechtěl věřit, že dávno propluli peřejemi. Zahleděl se k břehu a poznal, že lodi plují rychleji, přestože na každé veslovali jenom čtyři lidé. Za peřejemi byl totiž proud dvojnásob prudký. Proto si mohli veslaři odpočinout.

„Tys nespal, strýčku?“

„Jako když mne do vody hodí. A málem bych v peřejích do vody skutečně spadl, protože jsem klimbal na sedátku a loď tancovala jako splašená. Ještěže Mabira seděl vedle mne a přidržel mě.“

Jan se vděčně podíval na Mabiru, který se spokojeně usmíval. Lodi se blížily k jednomu z říčních zákrutů, když Jan spatřil na hladině krokodýlí čenich. „Krokodýl,“ vyjekl, a než mu v tom mohl někdo zabránit, zalícil a vypálil. Zasažený krokodýl se vymrštil polovinou těla nad hladinu, začal ocasem bičovat vodu a pak zmizel. Rána z Janovy pušky probudila všechno živé. Ptáci i opice, jimiž byly stromy na březích obsypány, se dali do ohlušujícího křiku. Ze zátočiny se zvedlo hejno šedivých volavek a dva hroši, pasoucí se ve vysoké pobřežní trávě, se pustili úprkem k vodě.

Lova uhodil zlostně pěstí pravé ruky do levé dlaně, odplivl si a křikl: „Tys to vyvedl. Jedeme na zapřenou a ty zburcuješ celý kraj. Co tě to jenom napadlo?“

Jan byl zmaten. Pozdě si uvědomil svůj přečin. Poprvé se mu povedlo zasáhnout krokodýla a hned má pokaženou radost. Podíval se na strýčka, doufal, že u něho najde ochranu. Ale Louis Tarant se mračil. Pak s výčitkou řekl: „Tos neměl dělat, chlapče. Tu ránu už nikdo neumlčí. Doufejme, že tu nikde nejsou lidé…“

Nedomluvil, protože v tom okamžiku vpluli do zátočiny a nedaleko levého břehu spatřili rybářský člun, v němž seděli dva muži, kteří v zoufalém spěchu pádlovali ke břehu. Přesto plul člun pomalu, protože na zádi měl připoutanou vlečnou síť.

„Za nimi!“ rozkázal Lova.

Veslaři, které Janův výstřel naráz probudil ze spánku, se chopili vesel a zabrali naplno. První lodice dohonila člun dřív, než mohl přirazit ke břehu. Když oba rybáři poznali, že neuniknou, přestali pádlovat, složili ruce do klína a odevzdaně čekali, co se bude dít. Byli náramně překvapeni, když zaslechli přátelskou Sambovu otázku: „Měli jste dobrý lov?“

„Nevíme, teprve jsme vhodili síť, když…“

„Když jste zaslechli výstřel,“ dodal Samba.

„Říkáš pravdu,“ přitakal starší rybář.

„Proč jste se snažili uniknout? Cožpak nemáte na řece právo lovu?“

„Máme, proč bychom neměli? Řeka patří všem a ryby v ní také. Jenomže… jak… ujížděli jsme. Nechtěli jsme, aby nás střelci viděli!“

„Ale proč?“

„Včera večer starosta naší vesnice říkal, že do kraje přijde neštěstí, že přijdou bílí vojáci a každého, koho chytí, zastřelí nebo oběsí.“

„Jsem snad bílý voják a ti druzí také?“

„Nejsi, muži, ale nemohli jsme to vědět. Jenom běloši mají pušky. A s vámi, jak vidím, jsou také dva bílí. Nevím, kdo jsi, muži, ale vidím, že plujete na pěti válečných lodicích, a v kraji není válka, i když se chystá. Tohle je zlá porada. Opravdu zlá. Člověk jako kdyby už nežil.“

Teď se do hovoru vmísil Tarant, který dokonale ovládal všechna místní nářečí.

„Ty nejsi Mongo, že?“

„Jsem z Dolní země a můj syn také.“

„To se podívejme. Z Dolní země. A co tady vlastně děláte? Jak jste se sem dostali? Vždyť do Dolní země musíte putovat nejméně měsíc. Byli jste snad z domova vyhoštěni?“

Než mohl starší rybář promluvit, jeho syn přímo vybuchl: „Ne, nikdo nás nevyhostil. Vyhostili jsme se sami. Tam dole není možné žít. Daně, daně a zase daně. Kasiho syn, který nám vládne, je neúprosný. V naší rodové vesnici jsme měli tentokrát malou úrodu. Vzkázal po poslovi, že nezaplatíme-li všechno, spálí vesnici a nás prodá na práci bělochům u Veliké řeky. A tak jsme se jednoho dne sebrali, co jsme mohli, to jsme vzali, odehnali jsme kozy a vesnici zapálili. Než jsme se dostali sem, většina koz nám zašla. Byla to pro ně dlouhá cesta. Teď lovíme na řece, a až usušíme dost ryb, půjdeme dál. Tak je to, pane.“

Tarant si mluvčího chvíli bedlivě prohlížel a pak se mírně zeptal: „Kolik vás je?“

„Čtrnáct mužů, dvacet pět žen a devatenáct dětí. Tady za lesem jsme si postavili z rákosí několik chatrčí, jen tak, na přespání.“

„Hm, to je divné. Utíkáte před Kasiho synem přímo ke Kasimu. Jak je to možné?“

Mladík zrozpačitěl a pak zlostně vybafl: „Nejdeme ke Kasimu. Toho bychom nejraději viděli v pekle…“

„Zadrž, synu, óóó… teď nás zabijí, což nevidíš, že plují k Moromé?“

Mladík se vyděšeně podíval na Sambu a k svému údivu spatřil, že se starý bojovník usmívá. Jeho otec se v člunu schoulil a sehnul hlavu v tupé odevzdanosti, jako by čekal ránu sekáčem. Trochu ho vzpamatovala Lovova otázka: „A kam jste vlastně utíkali? Kam chcete jít?“

„Nahoře na řece je město Bondoka,“ řekl unaveně starý. „Tam prý vládne náčelník Lova. Říká se o něm, že je dobrý a že je nepřítelem Kasiho.“

Lova se vesele zasmál. Otočil se k Janovi a dobrácky řekl: „Ten tvůj výstřel nebyl právě nejhorší. Někdy i puška může utvrdit přátelství.“ Znovu se obrátil k zadrženým a důstojně prohlásil: „Já jsem Lova a tito bojovníci,“ mávl zeširoka rukou, „ti všichni jdou, aby napravili Kasiho přečiny.“

„To není možné,“ vydechl starý.

„Je to jisté. Tomu věř. A jak se jmenuješ?“

„Bangasů a tohle je můj mladší syn Sejfulaj. Vyjeli jsme na lov v člunu, který jsme včera našli zachycený v rákosí.“

„Dobře, to nám povíš potom. Teď mi ale řekni, jak je možné, že vás lidé z Moromé nezadrželi?“

„Nešli jsme tam. My se Moromé vyhnuli z východu.“

„Cože?“ vyjekl překvapeně Lova a jeho bojovníci, kteří slyšeli každé slovo, se na sebe nechápavě dívali. „Jak jste mohli obejít Moromé z východu? Tam je přece naprosto neschůdný kraj. Tam jsou bažiny. Nikdo tudy ještě nikdy neprošel ani neprojde. To je nemožné!“

Starý rybář se začal usmívat. Pak hrdě řekl: „Naše kozy prošly. Ty nás vedly, a vedly nás dobře. Na hledání bezpečné cesty v nebezpečné oblasti se můžeš vždycky spolehnout na zvířata. Ta se nehrnou do zkázy jako lidé.“

Lova se obrátil k Tarantovi a vzrušeně mluvil: „Tohle je mi novina. Cesta přes bažiny. Kdyby se nám je podařilo projít, jsme za pět hodin u Moromé. Tam bychom se skryli v džungli a dobře bychom se mohli na noc připravit. Ty, poslyš,“ obrátil se na vyslýchaného, „troufal by si někdo z vás tu cestu bažinami najit?“

„Já,“ prohlásil starý rybář.

„Určitě?“

„Určitě. Místa, kudy jsem jednou šel, nikdy nezapomenu.“

Lova se zamyslil a konečně řekl: „Dobrá, povedeš nás. A budeme-li mít úspěch, pak ještě dnes v noci, nebo zítra ráno, plujete všichni, celý rod, s námi do Bondoky. Počkat, vy máte s sebou kozy. Vaše ženy a děti tedy poplují a vy půjdete za nimi po břehu.“

Starý se chvíli škrabal v šedých kudrnatých vlasech a pak namítl: „Až co starosta. Já…“

„Promluvím i se starostou. A tady, aby sis osvěžil paměť, ber!“ To Louis Tarant zasáhl do rozhovoru. Podával přitom chlapíkovi stříbrný desetifrank.

Rybář si minci nedůvěřivě prohlížel, pak do ní kousl a jeho obličej se rozzářil. „Opravdu pravý, opravdu pravý! Pane, za tohle bohatství tě dovedu přes bažiny ne za pět, ale za čtyři hodiny. To mi věř.“

Bylo rozhodnuto. Lodice poplují dál až k třetí zátočině před Moromé. Na každé zůstanou jenom dva veslaři. Teď už nebylo zapotřebí spěchat. Tam počkají na návrat výpravy.

Avšak Jan, kterému Tarant překládal rozhovor, se hluboce zamyslil a namítal: „Co když ten starý muž cestu nenajde a my přijdeme pozdě?“

Samba zneklidněl. Obrátil se k rybáři, který rychle schoval stříbrný desetifrank v sevřené dlani, a prohlásil: „Nenajdeš-li cestu, zabiju tě.“

Muž se najednou vesele zasmál a odpověděl: „Je-li tomu tak, pak budu ještě hodně dlouho živ, protože ty se vrahem nestaneš.“

Nebylo pochyb. Muž si byl jist sám sebou, a to bylo příznivé znamení.

„Jak daleko je do vašeho tábora?“

„Deset minut, pane.“

„Jdeme!“ rozhodl Lova.

Netrvalo to čtvrt hodiny a do narychlo postavené rodové vesničky vstupovala malá skupina lidí. Mezi jejími obyvateli nastala panika. Rybáři přiváděli dva bílé cizince a pět mužů, kteří, podle tetování na tvářích, nesporně patřili k Mongům.

19

V královském městě Moromé se obyvatelé připravovali k slavnosti obětování. Snad ani ti nejstarší obyvatelé si nepamatovali, že by se v Moromé něco podobného kdy dělo. Že byl Kasi krutý, že rád lidi mučil mrskáním, že se dovedl potají zbavovat všech, kteří se mu znelíbili, věděli všichni. Ale aby nechal veřejně obětovat ženu s dítětem, to bylo neuvěřitelné. Ale přestože hodně lidí s obětováním nesouhlasilo, byli zticha. Všichni žili ve vzrušeném očekávání, jak všechno dopadne.

Jediní, kdo neuvažovali, zda král jedná správně, byli mladší příslušníci věrných králových pluků. Bude prostě o jednu ženu a jednoho chlapce méně, protože i kdyby se Samba objevil, aby zachránil rodinu, ta svému osudu stejně neujde. Královi odpůrci se zločinem nesouhlasili. Ale co to bylo platné, těch odhodlaných bylo málo, a ani těm se Sambovo chování nezamlouvalo.

„O cizí děti se stará, a o své ne,“ říkali trpce.

Přesto však byli ochotni postoupit nerovný boj, i když věděli, že nemají naději na úspěch.

Pečlivě se připravovali na odpor. Ostře brousili sekáče, dlouhé nože i kopí. Do toulců vkládali šípy s novými hroty. Někteří, kteří byli šťastnými majiteli prastarých pušek, které se nabíjely zpředu, potají lili olověné koule a sušili dlouho nepoužívaný střelný prach.

Největší starost jim působili lidé, kteří přicházeli do Moromé ještě předtím, než se do kraje rozletěla zpráva o chystané oběti. Byli to lidé z bližších i vzdálených vesnic. Mnozí z nich byli přivedeni svými starosty, někteří dokonce i náčelníky a kouzelníky. Byli pomalováni červenou hlinkou a každý poznal, že jsou přichystáni k válečnému tažení. Všichni tito přivandrovalci se přátelili s členy královských pluků a stále častěji tančili válečné tance. A to bylo zlé.

Konečně nadešel obávaný den. Samba se v Moromé neobjevil. Osud jeho ženy i synka byl zpečetěn. Ten den kouzelník svolal v ranních hodinách všechny Moromské k slavnostnímu čarování. Náboženské tance trvaly až do poledních hodin. Po jejich skončení měli strážci, kteří hlídali chatrč zavržených, přivést odsouzené. Konečně nadešel dlouho očekávaný i obávaný okamžik. Král nařídil: „Přiveďte zajaté!“

Bubeníci rozezvučeli válečné bubny. Uprostřed prostranství byl zapálen oheň. Nedaleko ohně byly zaraženy čtyři krátké kůly s provazy. K těm měly být přivázány oběti. Několik desítek mužů pevněji stisklo své zbraně. To byli ti, kteří se odhodlali raději padnout v nerovném boji, než aby nečinně přihlíželi chystanému zločinu.

Napětí stoupalo, když se náhle do hučení bubnů ozvalo zoufalé volání, které rázem zastavilo dlaně bubeníků.

„Ó… ó… Strašné… Kletba… Strašné!“ volali přibíhající poslové, kteří měli přivést stráže se zajatými.

Kasi pln neblahého tušení vyskočil a zařval: „Ticho! Co je? Proč utíkáte?“

Lidé shromáždění na prostranství rychle ustupovali. Před královský trůn doběhl první posel. Klesl před králem do prachu a zoufale volal: „Proroctví čaroděje bylo špatné, králi!“

Král se nechápavě zamračil, zatímco Kulu Jamvo vztekle křičel: „Buď zničen, muži bez úcty!“

Král se otočil ke kouzelníkovi a rozkázal: „Ty mlč, a ty, který jsi věrně sloužil, mluv!“

„Pane, novina, kterou ti nesu, je strašná,“ jektal chlapík.

„Mluv!“

„Chata zavržených je prázdná. Zajatí jsou pryč.“

„A kde jsou strážci?“

„Také pryč!“

Všechno ztichlo. Stalo se něco velikého a tajemného. Sambova žena měla asi pravdu, když tvrdila, že její muž má veliké kouzlo. Věděla o něm, a proto se ani krále, ani čaroděje nebála.

Král se na svém trůně napřímil a pak se kupodivu mírně zeptal: „Kam zmizeli?“

Muž ležící v prachu si klekl a pak nejistě řekl: „Nevím, snad to bude vědět velitel stráží. Ležel před chatou a nemůže hovořit.“

„Je mrtev?“

„Není, ale je svázán jako beran a ústa má ucpána hadrem.“

„Hlupáci! Proč jste ho nerozvázali a nepřivedli?“

Klečící muž se zvolna postavil a pak důstojně prohlásil: „Nešlo to, protože ti, kteří vešli do chaty, vyběhli s voláním, že chata je prokleta a že je v ní strašlivé kouzlo. Vběhl jsem dovnitř a sám jsem tu hrůzu viděl. Pane a králi, bylo to strašné.“

„Mluv konečně!“ vykřikl král netrpělivě.

„V samotném středu chaty visel od stropu had ichori. Byl pověšen za hlavu a byl tak dlouhý, že se ocas dotýkal země. Pane, hada ichori může oběsit jenom mocný čaroděj, a pověsil-li ho do chaty zavržených, znamená to veliké prokletí.“

Výpověď zapůsobila. Lidé, kteří stále žili v zajetí pověr, byli otřeseni. Sám král seděl dlouho bez hnutí a strnule hleděl do ztracena. Rty se mu stařecky chvěly. Konečně zvedl ruku. Poddaní na něho hleděli s napětím. Král se otočil ke kouzelníkovi a poručil: „Nyní mluv, kouzelníku!“

Kouzelník několikrát polkl, odkašlal si a začal vyslýchat: „Říkáš, že v chatě visí jedovatý had?“

„Visí.“

„Pak ho tam pověsil nějaký muž. Žádné kouzlo toho hada zabít nemůže. To také musel udělat nějaký muž.“

„Muž?“ zapochyboval posel.

„Ano, muž. A vy všichni jste hlupáci a zbabělci, když utíkáte před mrtvým hadem, který už nemůže nikomu ublížit.“

Nedomluvil, protože obviněný se okamžitě ohradil: „Co to povídáš? Máš snad dvojí jazyk jako had? Tys vždycky hlásal, že oběšený jedovatý had v chatě znamená smrt a neštěstí a že proti takovému zlému znamení není pomoci. Ten, kdo takového hada spatří, propadne prokletí a nevyhne se smrti.“

„To je pravda! Ty sám jsi to říkal! Učil jsi nás…! Jsme prokleti… Neštěstí se blíží…!“

Kulu Jamvo zpopelavěl vzteky i strachem. Najednou si uvědomil, že se jeho vlastní učení, s jehož pomocí ovládal nevědomé, obrací proti němu. Napřímil se, hrozivě zvedl do výše svou kouzelnickou hůl a ječel: „Největší kouzelník v zemi jsem já. Mé učení je pravda sama. Smrt přichází při takovém znamení jedině tehdy, zavěsí-li do chatrče hada kouzelník. V celé zemi není nikdo, kdo by se mi mohl rovnat. Proto říkám, že hada zabil jedině muž, který se dopustil zrady. Králi, byls podveden!“

Král chvíli mlčel. Hrozivě se díval na kouzelníka a pak zasyčel: „Naprav, cos pokazil, hlupáku!“

„Dojděte pro velitele stráží!“ rozkázal kouzelník.

Nikdo se nepohnul. Kouzelník vzteky přímo soptil. Král ho chvíli pozoroval a pak s neobvyklou mírností řekl: „Dojděte pro toho nešťastníka dřív, než celý zdřevění. Až ho rozvážete, snad poznáte, že mu nezdřevěněl jazyk.“

Taková mírnost byla pro velitele stráží zlou předzvěstí. Skrývala se za ní nesmírná králova krutost a zlost.

Několik mužů se neochotně odšouralo. To povídání o kouzlu bylo pro všechny příliš silné.

Za necelou půlhodinu ležel před králem velitel nočních stráží. Přinesli ho svázaného, aby se král mohl přesvědčit o pravdomluvnosti poslů. Když byl zbaven pout a roubíku, díval se vystrašeně na krále a celý se třásl. Tušil, jaký ho čeká trest, a litoval, že ho ty tajemné a neznámé mocnosti, které ho v noci napadly, na místě nezahubily. Teď klečel před králem a čekal na rozsudek. Konečně král promluvil: „Ty, muži, který jsi měl mou důvěru, mluv!“

„O pane a králi. Není to má vina, že jsem zůstal sám a nemohl se hnout!“

„Tví bojovníci tě zradili?“

„Nezradili, ale nemohli se ubránit. Stalo se to uprostřed noci. Nikdo se nemohl bránit a moji bojovníci byli uneseni ďábly. Jenom já z jejich vůle zůstal, abych mohl vyprávět o všem, co jsem viděl.“

Posluchači byli nepokojní. Toho tajemného a neznámého bylo příliš mnoho najednou.

„Cos viděl?“ zeptal se tvrdě Kulu Jamvo, který poznával, že se jeho autorita ztrácí.

„Bylo to strašné, kouzelníku. V noci se před námi najednou objevili duchové se čtyřmi ďábly, jejich rohaté obličeje světélkovaly. Někteří duchové byli bílí, přestože měli podobu černých lidí. Ti s kozlí podobou syčeli jako podráždění hadi, bílí měli v rukou tenké rozžaté svíce. Jeden z duchů měl Sambovu podobu. Duchové byli mlčenliví. Jedině Sambův duch hovořil. Musely to být duše velikých čarodějů,“ dodal a rozpačitě polykal.

„Mluv dál!“ křikl král a netrpělivě dupl.

„Tohle byla řeč Sambova ducha: – Jsem Samba, Pán všech cest, a tam, kam nemohu vniknout sám, vnikne můj duch, který je desetkrát silnější než já. Můj duch nechodí sám, slouží mu silní i slabší duchové. Neznáme vzdálenosti a máme tu moc vzít s sebou duchy i jiných lidí, kteří neznají kouzla. – Pak se stalo něco nevídaného. Před námi začali chodit lidé a Sambův duch hovořil: – Tohle je duch Mabiry, duch náčelníka Lovy, duch bělocha Luižiho, duchové Hledačů ztraceného stínu. Věz, muži, že zatímco my odpočíváme daleko v Bondoce, naši duchové jsou tu a zahubí vás. – Bylo to prostě strašné, ó pane a králi. Pak se objevili neznámí bojovníci s provazy, všechny nás začali svazovat. Když jsem byl svázán, Sambův duch mi řekl, abych vyprávěl o všem, co jsem viděl. A já vyprávím.“

Král s pochopením kýval hlavou. Byl stejně pověrčivý jako jeho poddaní. Tolik duchů najednou bylo i na Jeho královskou Výsost příliš mnoho. Podíval se přísně na kouzelníka, pak rozhodil bezradně rukama a zlostně zavrčel: „Co tomu říkáš? A to všechno se dělo skoro v tvé přítomnosti!“

Kouzelník se zle zamračil a pak vybuchl: „Ten muž je hlupák! Všichni, kteří hlídali, byli hlupáci. Nechali se napálit. Dovolili tomu bondockému náčelníku, kterého jsem dávno proklel, aby se svými lidmi odvedl Nenegalé a jejího kluka. Duchové? Nesmysl…“ Zarazil se. Nedopověděl. Pak rychle dodal: „Nejsou duchové tak mocní, kteří by mohli nechat zmizet dvacet mužů a ženu s dítětem, natož pak ty muže spoutat. Jsem už dost dlouho kouzelníkem, abych věděl, že duch nemůže muže spoutat. Prostě se strážci nechali napálit. Samba si přišel pro rodinu, a to je tvoje chyba, králi.“

„Cože?!“

„Tys vinen, králi! Měli jsme obětovat. Tajně, a nehlásit do celého světa, že to uděláme. Teď už to ví celá zem, a to je pro nás zlé. Jenomže tys chtěl, aby se všichni dověděli, jak jsi mocný. Proto musely znít bubny!“

Kouzelník v sebeospravedlňování zapomněl, že král nechal o chystané oběti bubnovat na jeho přímou radu, aby tak Sambu vlákal do pasti.

Kasi se rozezlil: „Tys to byl, který mi to poradil. Já věřím, že tady působily tajemné mocnosti. Obyčejní lidé by stráže zabili a nezdržovali se jejich spoutáním. Slavnost obětování však bude,“ řekl a ukázal na nešťastného velitele stráží.

„Milost, králi!“ vykřikl nešťastník. Pak se otočil k shromáždění a volal: „Spravedlnost, byli to opravdu duchové!“

V zadních řadách se ozval nezvyklý šum. Davem se tlačil muž. Byl zaprášený, zpocený a volal: „Musím před krále… Musím před krále!“ Když se ocitl před trůnem, padl do prachu, dotkl se čelem země, pak poklekl na kolena a pozdravil: „Vidím tě, pane a králi!“

„I já tebe, Mpsalo. Jakou mi neseš novinu?“

„Špatnou, králi. Běžím nepřetržitě po proudu řeky už pět hodin. Nikdy jsem tak rychle neběžel. Vracel jsem se od polední strany, kde jsem podle tvého rozkazu na výzvědách ve vesnicích. Před pěti hodinami jsem došel k řece a zaslechl veslařskou píseň. Schoval jsem se do křoví a pak jsem viděl.“ Zvěd se odmlčel. Toužil po tom, aby u posluchačů vzbudil zvědavost. To se mu také podařilo, protože ho sám král pobízel netrpělivě: „Mluv rychleji! Cos viděl?“

„Viděl jsem šest dlouhých válečných lodic. Byly přeplněny lidmi. Ty lodice byly z Bondoky.“ Kasi zaklel.

„Hned ti povím, kdo v nich seděl. Byli v nich bojovníci severních rodů, byly v nich neznámé ženy, děti a kozy. Byl tam náčelník Lova, kterého nemiluješ, byl tam běloch, který kdysi zastřelil tvého bratra, byl tam Mabira, který není Mongo, byl tam Samba, který měl být podle tvého příkazu zabit!“

„Mluv dál!“

„A byli tam ti dva. Jeden černý a druhý bílý. Mladíci. Určitě to byli Hledači, kteří měli být obětováni. A abych nezapomněl, byla tam také Sambova žena se svým klukem. To je všechno. A ještě něco, pane. Když jsem se rychle rozběhl, abych ti přinesl tuto neblahou zvěst, musel jsem se znovu schovat do křoví, protože jsem slyšel blížící se hlasy. Viděl jsem, jak po břehu proti proudu šlo dvanáct ozbrojených mužů, které jsem nikdy v kraji neviděl. Ti mužové také hnali před sebou několik koz. Pak jsem se dostal na jednom místě ke břehu, kde jsem našel malý člun. Doplul jsem k druhým peřejím a odtud běžím celou cestu. A teď jsem tady. Teď víš opravdu všechno.“

„Je toho příliš mnoho, než aby tento muž,“ přitom ukázal opovržlivě na nešťastného velitele stráží, „mohl dál žít. Splést si nájezdníky s duchy, to dokáže jedině hlupák. Kouzelník měl přece jen pravdu. Víc jsi opravdu neviděl?“

„Zapomněl jsem, že na každé lodi bylo několik Mongů, kteří pomáhali veslovat.“

„To stačí. Kulu Jamvo, dnes po slavnosti obětování budeš hovořit s dušemi předků. Budeš prosit o pomoc. Já, král Kasi, vyhlašuji boj Lovovi a jeho lidem. Vyřítíme se na Bondoku a severní i východní vesnice jako hejno kobylek, jako pluky černých mravenců. Každého, s nímž se setkáme, zabijeme, vesnice vypálíme, ženy a děti zajmeme, dobytek odvedeme. Král Kasi dovede potrestat zradu a žádní Hledači ani kouzla, byť by jich bylo sebevíc, nebudou dost silní, aby nám zabránili ve vítězství! Už dnes večer začnou moji bojovníci tančit válečné tance. To je má vůle a tak se stane!“

Ozval se divoký křik. To jásali příslušníci královských pluků a jeho osobní stráže. Přidali se k nim i někteří muži, kteří měli raději boj a kořistění než denní práci na poli či v lese.

Královi odpůrci byli zaraženi. Z opatrnosti nedávali svůj nesouhlas najevo. Před chvílí si radostně oddechli, když uslyšeli novinu záchraně Nenegalé a dítěte. Jedna pohroma byla odvrácena a druhá přicházela. Bylo to neradostné, protože poznali, že válka mezi Mongy je neodvratná.

„Tohle špatně dopadne… Sami se zničíme… Lovovi a Hledačům přijdou na pomoc sousední kmeny… Luižimu zase běloši… Bude to neštěstí,“ šeptali si mezi sebou, když nenápadně opouštěli prostranství.

Vzápětí se na prostranství rozezvučely taneční bubny, hudební oblouky, píšťaly a balafóny a ženy začaly zpívat smuteční písně za zemřelé, jak kázal mrav. Pro velitele stráže to byla neblahá hudba, protože ho přibližovala neodvratné smrti.

A zatímco se v královském městě Moromé konala slavnost obětování a po ní porada s místními i z okolí sezvanými náčelníky, pluly v noci po hladině řeky lodice z Bondoky. Veslaři se střídali častěji, protože zápas s proudem byl unavující. Většina z nich opěvovala vlastní hrdinství a všichni si připomínali, jak to všechno v noci bylo. I Samba byl tentokrát mnohomluvný.

Jan seděl vedle Zaka.

„Víš, nikdy bych nevěřil, že těmi bažinami projdeme. Když jsem viděl, jak se nám trsy rákosí a sloní trávy houpou pod nohama, stále jsem měl strach, že se s námi proboří a že utoneme v bahně,“ řekl Jan.

„Všiml sis, kolik tam bylo pěkných a tlustých vodních hadů? Už jsi někdy jedl vodního hada? Je lepší než úhoř. Jednou ti ho dám ochutnat. Ale když jsme šli přes bažiny, měl jsem také strach. Jenomže kratší cesta to opravdu byla. To je pravda.“

„Však jsme také museli čekat do soumraku. Alespoň byl čas na přípravu.“

„Tolik bílých černochů jsem v životě neviděl a neuvidím,“ zasmál se Zako. „Teď už vím, jak se dělají duchové. A ty masky! Ty svítily, panečku. Sám jsem z nich dostával strach. Ale nejvíc jsem se bál při tom dlouhém čekání na Sambu.“

„Já také,“ přiznal se Jan. „Už jsem myslil, že ho chytili. Pak by bylo po všem. Byl by boj a kdo ví, jak by to dopadlo.“

„Asi špatně, Jane. Bylo nás málo.“

„To máš pravdu. Ale Sambá měl štěstí. Jen co je pravda.“

„Měl.“

Chlapci vzpomínali Sambovu příhodu. Samba se vydal, když se za tmy přiblížili k městu, na zvědy. Dostal se nepozorovaně mezi první chaty, když ho potkalo opravdové válečnické štěstí. Znenadání se setkal s osamělým mužem. Popadl ho zezadu za krk, a když ho povalil na zem a klekl na jeho hruď, poznal, že to je starý Luga, který byl královým odpůrcem. Ihned starce pustil, tiše se omluvil a starý, přestože byl nenadálým útokem značně roztřesen, vysvětlil Sambovi situaci. Řekl, kde je hlídána Sambova rodina, a měl radost, že se blíží její vysvobození. Radil Sambovi, doporučil mu, aby byl zabit had ichori a pověšen do chaty. Radil mu to přes svou pověrčivost, protože věřil, že Samba musí mít při sobě obrovské kouzlo. Pak se mu zavázal slavnou přísahou, že o setkání neprozradí ani slovíčko. Taková přísaha je strašná a nezrušitelná. Samba starce odprosil ještě jednou za násilí, kterého se na něm dopustil, a vrátil se k čekajícím společníkům.

Po krátké poradě se vydal jeden ze zručných lovců hadů s vypůjčenou Tarantovou lucernou na lov. Za půl hodiny se vrátil s uloveným hadem ichori, čtyři muži si nasadili fosforeskující masky a dalších deset, kteří byli natřeni bílou hlinkou, tvořili první voj. Vedl je Samba. Za nimi šel Tarant, Hledači a zbytek výpravy. A že se překvapení dokonale povedlo, o tom se druhý den všichni Moromští přesvědčili.

„Víš, kdy mne strach přešel?“ zeptal se Jan.

„Kdy?“

„Když jsem viděl, že stráže jsou tak vyděšeny, že se nemohou pohnout. Vůbec jsme nemuseli bojovat.“

„Nemuseli, a bylo to dobře. Možná že bychom neměli takové štěstí jako dosud. A bojovali jsme už několikrát,“ prohlásil hrdě Zako, který od zdařilého přepadení myslel na to, co tomu řeknou u nich v Mbari, až bude vyprávět svá dobrodružství.

Zpět nešli přes bažiny. Výprava spěchala k třetímu říčnímu zákrutu, kde na ně měly čekat lodice. Byly tam. Ještě před svítáním se výprava vydala na cestu. Za svítání dorazila k místu, kde už čekali utečenci z Dolní země. Všechno skončilo dobře. Tarant a Lova se však tvářili ustaraně. Věděli, že hněv Kasiho nenechá na sebe dlouho čekat.

20

V kraji mezi řekami Kongo, Kasaj a Ubangui se potulovali divní lidé. Objevovali se na stezkách, po kterých obyčejně chodili pralesní trpaslíci, žijící v šeru hustých lesů. Většina těchto stezek vedla k dobře ukrytým chatrčím. K takovým chatám se lidé rádi nepřibližují, byly to chatrče čarodějů a vyvrženců, ochotných sloužit každému, kdo dobře platí. Podivní lidé vyhledávali právě tyto čaroděje a získávali je sliby pro Kasiho.

Avšak vyslanci Kasiho nechodili pouze k zavrženým čarodějům. Navštěvovali také slavné a méně slavné kouzelníky ve velikých vesnicích, protože Kasi hledal spojence. Musel jich mít hodně, protože jeho zvědové přinášeli zprávy, které byly málo příznivé. Zatrpklý stařec věděl, že za lidskou oběť, kterou nechal vykonat na veliteli stráže, přijde trest. Vláda i vojáci jsou nemilosrdní, když jde o vraždu. Proto musel Kasi stát v čele mocného vojska.

Doufal, že bude-li mít za sebou početné pluky, budou s ním nepřátelé jednat jako s velkým mužem. Držel se moudrosti černých lidí, která říká, že právo a spravedlnost je na straně toho, kdo má víc ozbrojených mužů.

Celé hodiny seděl nehybně na svém trůnu a přemítal. Byl si jist, že až dojde k boji, bude mít co dělat s Azandéy, Ňam-Ňamy, Budži, prostě se všemi, kteří Hledačům slibovali ochranu. Proto se nyní jeho tajní vyslanci potulovali po celé zemi. Mýlil se však, když se domníval, že o nich nikdo neví.

Na skrytých cestách ve vnitrozemí se totiž objevovali i jiní lidé. Roznášeli zboží i do těch nejzapadlejších vesniček. Domorodci, kteří byli zvyklí, že do jejich kraje málokdy zavítal cizinec, byli udiveni zájmem těchto malých obchodníčků, kteří prodávali všechno možné; od opičích ocasů přes koše a hliněné džbány až po pruhy látek. Přitom nadmíru ochotně vyprávěli, že jsou příslušníky velikého národa Balundů a že se tentokrát vydali na cesty od Horních řek, aby navázali nová obchodní spojení. Byli to dovední vypravěči a jejich pohádky a líčení cest se dobře poslouchaly. Tito noví obchodníci byli Lovovi lidé, kteří se toulali od vesnice k vesnici, od rodu k rodu a sbírali zprávy. Dobře si všímali, kde kováři narychlo kují, opravují nebo brousí zbraně. Jednodenní pobyt ve vesnici stačil, aby zjistili, mají-li bojovníci střelné zbraně a jakého druhu. Dovídali se, kolik každá vesnice může v případě války poslat bojovníků. Nejvíce se zajímali o to, zda všichni, kteří jsou Kasiho poddanými, jsou ochotni jít na jeho rozkaz do boje.

Všechny zprávy se soustřeďovaly v Bondoce, kde hlavní štáb, Tarant, Lova, Samba i Mabira, získával přehled o síle nepřítele. Všechny zprávy byly po spolehlivých poslech sdělovány do vzdáleného Coquilhatvillu, kde působily velitelům četnické a vojenské posádky starosti. Některé z nich se dostaly také do městečka Sajn, odkud je páter Adrian poslal rovněž do města. A protože kraj Mongo patřil stále mezi málo probádané oblasti, byla každá zpráva, která odtud přišla, pečlivě zaznamenána. Chajm Arclaňan, který byl stále na cestách, tvrdil, že v kraji Mongů to co nevidět vybuchne jako podpálený sud s prachem a že si konžská vláda musí dát na Kasiho jaksepatří pozor.

V té rušné době nezaháleli ani naši dva mladí přátelé. Jan se Zakem navštěvovali v doprovodu spolehlivých bondockých průvodců vesnice, hovořili o staré báji, o lásce mezi rody a kmeny. Obyčejně končili vyprávění slovy: „Kdyby se stalo a někdo chtěl ve vaší zemi porušit mír, pak vy, kteří jste spravedliví, povstanete, a protože nenávidíte boj, vezmete své zbraně a štíty a potrestáte rušitele míru podle zásluhy.“

Konečně se jednoho dne po celé zemi rozletěla zpráva, která přestože byla dlouho očekávána, způsobila rozruch. Obavy lidí se potvrdily.

„Klok… klopi… klopiti… klok… kloklok…“

„Válka… Válka… Válka…,“ hřměly dřevěné bubny. „Válka… Král Kasi… Král Mongů… Trestá zradu… Válka… Válka…“

Bubeníci všech vesnic, kteří zprávu zaslechli, běželi k vlastním bubnům a otloukali paličkami jejich hrany. Vysílali tu strašnou novinu bez přestání celý den a celou noc. Pak bubny umlkly. Král Kasi vytáhl do boje.

Tlustého bílého muže Chajma Arclaňana stihla zpráva o válce v hlavním městě Ňam–Ňamů Tambuře, kde byl při své obchodní cestě Taibovým hostem. Sotva vyslechli neblahou zprávu, vyzval Taibo Arclaňana k jednání, které zahájil dvěma slovy: „Slyšels, příteli?“

„Slyšel. Kasi se konečně rozhodl rozsévat smrt. Připravoval se na to dlouho. Pravděpodobně už od sajnské slavnosti.“

„Dávno předtím. Hledači mu jenom dali příčinu. Kdyby si chtěl vyřizovat své účty pouze s Mongy, nevšímal bych si toho. Je jejich králem. A Kasi se bojí o trůn. Teď má poslední příležitost. Chce buď rozšířit bohatství Mongů a tím i své, nebo zemřít ve velikém a slavném boji a vzít s sebou co nejvíc nepřátel. Udělá všechno, aby se zmocnil Samby i Hledačů. A my jsme jim slíbili ochranu.“

„Máš, Taibo, pravdu. Také já jsem sliboval. Už to musí být statní jinoši, za rok se z vytáhlého kluka může stát mladý bojovník. Rád bych je oba uviděl. Půjdu do té země. Už jsem tam nebyl hodně let, ale do Bondoky se určitě dostanu. Abel půjde se mnou. Je na něho spolehnutí a na ten můj kulhavý potah také.“

„Nepůjdete sami. Taibo nikdy nezapomněl na daný slib. Slíbil jsem Hledačům ochranu. Svůj slib splním. Nebudu čekat, až Kasiho nájezdníci překročí hranice naší země. Ty znáš cesty v Kasiho zemi, a proto půjdeme spolu.“ Taibo zatleskal a nařídil sluhovi, aby svolal válečnou poradu. Taibo ve všem zastupoval svého bratra, který byl už mnoho let nemocen. Po těžkém zranění byl ochrnutý na obě nohy.

Odpolední porada byla dlouhá. Po jejím skončení nechal svolat Taibo všechny menší náčelníky a rádce k večernímu rokování.

Večer stál vedle bratrova trůnu a hovořil k shromážděným: „Slyšte, co vám nyní povím. Válečná rada, v níž někteří z vás zasedali, hovořila o zprávě, která je pro všechny lidi neblahá. Kasi vyhlásil válku. Touží po bohaté kořisti. Doufali jsme, že se neodváží to udělat. Netušili jsme, že je v jeho staré hlavě ptačí mozek. Odvážil se a chce válku. Válka znamená smrt, utrpení, požáry, zničenou úrodu. Proto musí být Kasi z Moromé potrestán.“

„Bude potrestán!“ ozvalo se sborem.

„Jste rozumní, statečný a slavní bojovníci. Ano, Kasi bude potrestán. Někteří z vás byli kdysi se mnou v městě Sajn. Tam jsem jménem našeho národa slíbil Hledačům ztraceného stínu ochranu.“

„Pamatujeme si.“

„Nyní nadešel čas k splnění slibu. Kasiho válka je i válkou proti nim.“

„Splníme slib!“

„Věděl jsem, že se na vás jako velitel vojsk mohu spolehnout. A nyní promluví váš král a můj bratr Lemba.“

Lemba, přestože byl mrzák, měl silný a dunivý hlas. Bylo ho zřetelně slyšet až do přilehlých ulic, když říkal: „Rádcové a vy všichni, kteří nasloucháte! Já, Lemba, král všech Ňam-Ňamů, nařizuji, aby byla vyslána naše vojska proti monžským nájezdníkům. Chci, aby se tato vojska spojila s východními a některými severními rody Mongů proti králi v Moromé. Chci rovněž, abyste s plnou ctí splnili slib, který složil můj bratr v Sajnu. Chci, abyste se shromáždili co nejdřív a v nejhojnějším počtu a abyste se pod vrchním velením Taiba vydali na pochod do země nazývané Zemí ztraceného stínu. Dále chci, aby byli urychleně vysláni poslové ke všem okolním kmenům na severní a západní straně se žádostí o spojenectví. Vy, kteří velíte našim bojovníkům, zařídíte všechno tak, abyste za deset dní byli schopni podstoupit jakoukoliv námahu. Chci, aby byl do města na řece k nejvyšším úředníkům a vojákům vypraven posel se zprávou, kterou mým jménem doručí tamnímu veliteli. To všechno chci, a také se stane. Vidím vás!“

„Učiníme, jak jsi řekl, králi,“ odpověděl za všechny nejstarší náčelník. „Naši poslové budou všude říkat, že věc spěchá, protože i my pospícháme.“

21

„Tak mám dojem, že jsme si žili už příliš dlouho v klidu. Vždycky jsem vám říkal, že se v kraji Mongů něco semele. A už je to tady. Měli jsme zprávám z poslední doby věnovat větší pozornost a poslat tam preventivně několik čet vojáků. Teď by byl klid.“

Kapitán střeleckého praporu v Coquilhatvillu si docela neobřadně a neslušně odplivl. Pak se usmál a řekl omluvně: „To je takový starý zvyk. Když jsem byl kluk, doma na vesnici mne učili, že to pomáhá jako ochrana proti zlým duchům.“

Administrátor, přestože měl starosti, se musel usmát. Znal tenhle zvyk. Opřel se o opěradlo židle a povzdechl: „Tak. Starý pán, král Kasi, vyhlásil válku. Dovedu si představit, co se teď v kraji Mongů děje. Rody si mezi sebou začnou vyřizovat účty. Král udělá všechno, aby se zbavil všech nepohodlných lidí. Ale snad se konečně také jeho odpůrci odváží veřejně vystoupit. Obávám se však, že to neudělají, protože jsou v menšině.“

Kapitán chvíli přemýšlel a pak řekl: „Myslím, že máte pravdu. Budeme muset jít na trestnou výpravu. Stejně ho musíme potrestat za vraždu na veliteli stráže.“

„S tímhle nespěchejte. Je to přece jen král, i když volený.“

Administrátor měl rád svůj klid a lidé v pralese ho příliš nezajímali, i když byl za ně odpovědný a měl nad nimi držet ochrannou ruku. Dokud z kraje Mongo přicházely zprávy o rodových rozbrojích a šarvátkách, nepovažoval je za příliš znepokojivé. Teprve když přišla zpráva o smrti velitele stráže, o lidské oběti, byl vysoký úředník poplašen. Vražda byla vždycky předzvěstí zlých událostí, a nyní, když už byla válka ve vnitrozemí vyhlášena, bylo zapotřebí něco podniknout. Cesta do kraje Mongů byla daleká a nákladná. Pořádek však musel být udržen a výbojný král potrestán. To byl železný zákon, jehož nedodržení by mohlo způsobit masové nepokoje v celé zemi.

„Dejte na má slova. Je opravdu nejvyšší čas Kasimu napráskat. Požádejte vládu o svolení a půjdeme na to,“ přesvědčoval ho kapitán.

„Máte pravdu, kapitáne. Pojedu do hlavního města a řeknu tam všechno pěkně podle pravdy. Kasi musí dostat na pamětnou.“

22

Král Kasi se připravoval k rozhodujícímu boji. Už pět neděl zuřila v kraji válka v té nejhorší podobě. Hned po jejím vyhlášení se vydaly na pochod malé přepadové oddíly, aby získaly v náhlých a nečekaných nájezdech co nejvíce kořisti. Obětí těchto přepadů byli pokojní rolníci. Většina z nich byla v nerovném boji pobita. Vesnice byly pobořeny a vypáleny, z majetných vesničanů se stali rázem chudáci, protože nepřítel vyloupil sýpky a odehnal dobytek. Proti těmto nájezdnickým bojůvkám se vydaly malé čety východních Mongů. Jejich bojovníci se snažili chránit vesničany, alespoň do té doby, než zasáhne Lovovo vojsko. Avšak nepřátel bylo stále: víc. Král Kasi měl své válečné plány dobře připraveny. Přišli mu na pomoc lidé ze západu a jihu. Tamější drobní náčelníci si chtěli vysloužit tučné odměny, které král sliboval.

Konečně vyrazil se svým vojskem Lova. Byli v něm bojovníci všech monžských rodů z východu a některých rodů ze severu. Toto vojsko, čítající asi dva tisíce mužů, se setkalo s předvojem bojovníků malých čet, kteří už čtrnáct dní před Kasiho armádou ustupovali, protože přesila byla příliš veliká. Avšak ani spojení všech sil nedokázalo zastavit ústup. Nebylo divu. Vždyť proti jednomu Lovovu bojovníku stála patnáctinásobná Kasiho přesila.

Lovův štáb se skládal z několika podnáčelníků, Taranta, Samby, Mabiry a Hledačů. Všichni byli vyzbrojeni puškami. Byly to tři kulovnice opakovačky a lovecké dvojky. Asi šedesát bojovníků bylo ozbrojeno předovkami, které byly nabity sekaným olovem nebo velikými broky. Byly to hrozné zbraně. Dělaly strašlivý rámus, neuvěřitelně kouřily a sekané olovo i veliké broky mohly při rozptýlení zranit i více nepřátel najednou. Jejich nevýhodou bylo však zdlouhavé nabíjení pomocí nabijáku.

Lovovo vojsko se po nelítostných bojích stáhlo na vysoké návrší nedaleko Bondoky. Z města na Lovův příkaz odcházely do východních lesů ženy s dětmi a odváděly s sebou dobytek. Lova počítal s tím, že Bondoku proti Kasiho vojskům neubrání, a chtěl zachránit, co se dalo. Z návrší byl přehled po rozsáhlých planinách, porostlých řídkými háji a shluky křovin. Na jižní straně planiny tekla úzká říčka, za kterou trčela k obloze vysoká zelená hradba pralesa. Celý Lovův štáb byl přesvědčen, že na téhle planině bude vybojován rozhodující boj. Lovova vojska obsadila návrší i jeho úpatí ze tří stran až k říčce. Prales chráněn nebyl.

Po klidné noci stál Lovův štáb na návrší. Všichni jeho členové hleděli s neskrývanými obavami na planinu hemžící se nepřátelským vojskem. Byli přesvědčeni, že dojde-li k hromadnému útoku, bude to boj poslední, protože tak veliké přesile nebylo možné odolat.

V samotném středu nepřátelského pole byly Kasiho vybrané pluky. Do nich byli přijímáni ti nejurostlejší a nejzdatnější mladí muži, kteří byli krutému starci bezpodmínečně oddáni. Dva tisíce bojovníků. Kulaté štíty měli potaženy leopardími kožešinami, jejich válečné oštěpy byly krátké a tenké, ale přitom velice pevné, pružné luky měly dlouhý dostřel, u pasů visely všem široké tesáky. Asi sto bojovníků mělo rovněž pušky předovky, několik podnáčelníků vlastnilo moderní lovecké pušky. Toto elitní vojsko bylo určeno pro hlavní útok.

Po obou stranách vybraných pluků byli seřazeni bojovníci západních rodů. I těch bylo přes dva tisíce. Dále po pravé straně byli bojovníci spojenců z kraje Kasaj.

Byli tu Basengové, lidé drobných postav, štíhlých, avšak svalnatých údů, s vlasy pomazanými hlínou a s tetováním na prsou i zádech. Každý měl dva oštěpy na vrhání. Jejich luky měly výšku dospělého muže. Basengové byli vyhlášení oštěpaři a střelci z luků na velikou vzdálenost. V boji na dálku byli vždycky nebezpečnými protivníky. Vedle nich stáli jejich příbuzní Bosongové, kteří mluvili téměř stejnou řečí a byli stejně vyzbrojeni, jenom s tím rozdílem, že měli navíc u pasů zavěšeny těžké mlaty.

Po levé straně královských vojsk byli připraveni bojovníci Bakubů a Bapendů, rovněž z kraje Kasaj. Byli to lidé širokých ramen, měli opasky z opičích a leopardích kůží, jejich štíty byly pobity měděným plechem, naleštěným tak, že svítily jako nespočetná malá slunce.

Mnozí z nich měli rovněž pušky předovky. Na hlavách měli vysoké péřové čelenky a všichni shlíželi pyšně na své spojence, protože si byli vědomi své znamenité bojové pověsti.

Král Kasi s hrdostí přehlížel svou skvělou armádu. V této opojné chvíli nepochyboval, že je nejmocnějším králem na světě, jak tvrdili jeho pochlebníci. Nadouval se pýchou při pomyšlení, jak se bude v budoucnu vyprávět o slavné bitvě, kterou svedl, v níž zvítězil a v které mu pomáhali tak znamenitě spojenci. Proto se blahosklonně usmíval na všechny strany, stejně blahosklonně hovořil se svými náčelníky a usmíval se na kouzelníky, kteří přišli se spojeneckými vojsky, aby byli přítomni slavnému vítězství. Kulu Jamvo pyšně vykládal každému, že jeho kouzlo je znamenité a že to dokonale potvrzují výsledky předcházejících bojů. Vyplenili vesnice na jihozápadě i jihovýchodě, vyplenili kraje za bažinami a lesy na severozápad od Moromé, všechny Kasiho nepřátele a podezřelé rody vybili. Kasi udělal ve své zemi pořádek. Teď dojde na Hledače, kteří musí být se všemi, kdož jim pomáhají, zničeni. Až budou poraženi, potáhnou Kasiho vojska dál proti sousedním národům a kmenům. Kasi bude králem Ňam-Ňamů i Azandéů. Bude nejmocnějším v pralesích i na planinách a pak teprve bude mír, protože Mongové budou nejsilnější a se svými nynějšími spojenci budou poroučet slabším. Kulu Jamvo nezapomínal na diplomacii. Kasiho spojencům pochleboval, v náznacích jim sliboval spoluúčast na budoucí moci. Nejvíce však pochleboval Gizému, náčelníku jižních Mongů, který stál vedle Kasiho trůnu. V ruce držel umně vyřezávanou náčelnickou hůl, ozdobenou těžkou zlatou koulí. Sloužila mu jako mlat.

Gizé byl Kasiho syn a přitáhl svému otci na pomoc se všemi lidmi, které mohl sehnat. S ostatními náčelníky a podnáčelníky jednal pyšně jako budoucí král. Byl přesvědčen, že jdou do předem vyhrané bitvy, která mu zajistí otcův trůn. Když přitáhl se svým vojskem do Moromé, poškleboval se:

„Samba, Hledači, duchové! Jaký je to nesmysl. Kdybych já byl králem, nikdy by se to nemohlo stát!“

Nedokončil, protože se Kasi na něho nevraživě podíval a zavrčel: „Ještě jím nejsi. Tady se král volí. Na to nezapomeň. Mne zvolili pro mou statečnost. Tys ji ještě nedokázal.“

Gizé se po otcově napomenutí nepříjemně zašklebil a drze odpověděl: „Na tvou statečnost už lidé zapomněli. Je to už dávno. Jsem tu já, a sám uvidíš. Bylo hodně těch, kteří o mé statečnosti pochybovali. A kde jsou? V pekle a obcují tam se zlými duchy. Já, Gizé, jsem ve svém hněvu strašný,“ dodal nadutě.

Kulu Jamvo, který byl přítomen rozmluvě, poznal, že Gizého si musí od začátku předcházet, nechce-li v budoucnosti upadnout v nemilost. Proto také v den jeho příchodu oznámil veliké večerní čarování a na něm věštil, že Gizé pokryje bitevní pole slávou svého jména a že spolu se svým otcem povede Mongy k vítězství.

Nyní se tedy přiblížila poslední, rozhodující bitva. V očích Kasiho spojenců byl Lova se svými bojovníky ztracen. Kasi vzpomínal na okamžiky strachu, který ho přepadal, když si uvědomil míru svých zločinů a následky trestu, který musí přijít. A co se stalo? Nic! Kde jsou běloši, z kterých měl největší strach? Zalezli do děr a čekají, až bude velikým mužem a bude s nimi vyjednávat. Ach ano, králi je všechno dovoleno!

Byl-li Kasi příjemně naladěn, byl v Lovově táboře Samba nanejvýš smutný. Hleděl z návrší na planinu posetou nepřáteli. Takhle si potrestání Kasiho nepředstavoval. Země ztraceného stínu se po dnešní bitvě nikdy nedočká míru a spravedlnosti, protože králova krutost a panovačnost jeho spojenců to nikdy nedovolí. Pravda, i Lovovo vojsko, kterému velel, bylo dobře vyzbrojeno, ale bylo malé. Jeden proti deseti či více nepřátelům, to je opravdu špatný počet. Byl rád, že se k němu dostali i jeho přívrženci z města Moimé, kteří se konečně rozhodli postavit se proti králi, ale co to bylo platné? I když přišli někteří Bajombové, Budžové, Luové, Batetelové a Basokové, stále jich bylo málo.

Samba bedlivě pozoroval ty, kteří byli ochotni pod jeho velením jít do nerovného boje zemřít, a bylo mu jich líto. Kde jsou vojska těch, kteří v Sajnu slibovali Hledačům ochranu? Kde je Tlustý bílý muž, kde jsou běloši ze Sajnu, kde zůstali Ňam-Ňamové s královým bratrem Táibou? Kde jsou vojáci z hlavního města provincie? Pravda, cesta do kraje Mongů je daleká. Ale boje v zemi trvají už měsíc a Samba sám byl s vojsky v poli už dva týdny. Jediní, kteří dodrželi svůj slib a přišli včas, byli Budžové. Ovšem Budžové měli do Bondoky nejblíže.

Samba hleděl s obavami na bojiště. To, co mohlo překvapit i nejnezkušenějšího bojovníka, byla skutečnost, že od pralesní strany se neblýskala jediná zbraň.

Všiml si toho i Jan, který se Samby přímo zeptal: „Jak je to možné, že se nepřítel nesnaží nás obklíčit ze všech stran? Proč nepřekročí říčku u lesa a proč ty tam nemáš vojsko?“

„Není toho zapotřebí.“

„Tomu nerozumím.“

„Nemusí tam stavět vojáky, protože ví, že z této strany mu nehrozí nebezpečí. Ten les je posvátný, jmenuje se Les mrtvých bojovníků. Za říčkou se nikdo neodváží bojovat.“

„Proč?“

„Odpočívají tam mrtví bojovníci, kteří zahynuli zradou. Jejich klid nesmí být nikým rušen.“

„Kdo je zradil?“ zeptal se vzrušeně Jan.

„Bylo to před dávnou dobou. Zradil je veliký náčelník, který za vzácné dary dovedl nepřítele k spícím Mongům. Naši dědové, kteří tam bojovali, neměli ani čas pořádně se chopit zbraní. Tenkrát jeden ze slavných kouzelníků věštil. Při velikém čarování zaklel duši proradného náčelníka do říčky. Ta říčka musí na věčné časy chránit klid mrtvých. Každý může říčku překročit, každý může vstoupit do lesa, ale nesmí mít nepřátelské úmysly. Jinak by se stala strašlivá věc.“

„Jaká strašlivá věc?“ zeptal se nedůvěřivě Jan.

„Nevím. Ale věřím tomu. Všichni tomu věříme. Kdyby někdo překročil zákaz, pak by duše mrtvých bojovníků povstaly a zahubily by nepřátele i s jejich rodinami. Proto z této strany nehrozí nebezpečí. Za říčkou nikdo bojovat nebude.“

Jan si pomyslel, jak by byl asi Kasi překvapen, kdyby Sambovi lidé překonali pověru a zaútočili z této strany, odkud je nikdo nečekal.

V nepřátelském táboře se najednou všechno rozhýbalo. Muži se seskupovali do menších útvarů. Zřejmě se připravovali k útoku. Tarant se zle mračil a vrčel, obrácen k Lovovi: „Tak si myslím, že ten tanec co nevidět začne. A to mi bratr poslal syna, abych ho chránil. Pěkná ochrana, když tu všichni zahyneme.“

„Ještě jsme nezačali bojovat a ty mluvíš o smrti,“ odbyl ho Samba. Pak se otočil k podnáčelníkům a řekl stručně: „Chtěli jste mít veliký a rozhodující boj. Přichází. Máme proti sobě přesilu. Mnozí z nás nepřežijí, ale nevzdáme se.“

„Vždycky jsi tvrdil, že máš veliké kouzlo, stejně jako Hledači. Je na čase, aby nám konečně pomohlo,“ řekl jeden z nich.

Samba chvíli přemýšlel a pak rozhodně řekl: „Určitě nám pomůže, když budeme všichni myslit na boj. Nikdo z nás nesmí ustoupit. Kdo zemře, zemře se zbraní v ruce. Musíme nepříteli dokázat, že jsme statečnější než on.“

„Dokážeme to,“ odpověděli prostě.

„Dokažte, že umíte lépe držet slovo než mnozí z městečka Sajn.“ Sotva to dořekl, ozval se hlas: „Mluvíš špatně, Sambo!“

Všichni se překvapeně podívali na posla, jehož příchod nikdo nezpozoroval. Byl zaprášený, zpocený a značně unavený. Na první pohled bylo patrno, že má za sebou dlouhou a spěšnou cestu.

„Kdo jsi?“ zeptal se Samba dychtivě.

„Mbira z národa Azandéů. Stovka našich bojovníků se připlížila k zadnímu háji. Tam, vidíš? Tam jsou schováni,“ dodal a ukazoval na háj rozprostírající se na levé straně Kasiho vojsk. Muž pak pokračoval: „Plížil jsem se nepozorován po břehu říčky. Za našimi jdou také Bandžové a prý sem spěchají také Ňam–Ňamové, které vede Taibo. Včera přiběhl posel, že se od západu rychle blíží vojáci. Král Kasi jako by už nežil. Tohle bude jeho poslední boj, i když jsou jeho lidé v přesile.“

Překvapení bylo dokonalé. Sambovi se rozzářil obličej, podnáčelníci začali radostně dupat a navzájem se začali ujišťovat, že v boji zvítězí, že jsou statečnější než lvi a silnější než sloni a že se bude zem třást pod jejich krokem.

I Tarant se začal usmívat a Lova řekl důstojně: „Náčelníci! Bude veliký boj, ale nemusíme se bát. Pomoc je blízko. Kdyby Kasiho lidé zaútočili, pomůže nám naše statečnost do doby, než přijde posila. Samba, který je vrchním velitelem, vás povede k vítězství.“

„A Hledači se svým kouzlem!“ zvolal jeden z podnáčelníků.

Lova chviličku mlčel, když se ozval Jan: „I my přišli bojovat a naše kouzlo, vtělené do spravedlnosti, pomůže nám všem. Vaši bojovníci však musí vydržet!“

„Vydrží!“ volali podnáčelníci nadšeně.

„Jděte ke svým lidem a připravte se k boji!“ rozkázal Samba.

Okamžitě uposlechli, a za chvíli se zpráva o blízké pomoci dostala i k nejpřednějším řadám obránců. Podnáčelníci se postavili do čela svých bojovníků a čekali na první útok. Najednou měli všichni náramnou chuť dát se do boje. Nečekali dlouho, protože král Kasi dal rozkaz k útoku. Z několika tisíc hrdel se ozval hromový válečný pokřik. Bitva mezi řekami Cuapou a Lomelou byla zahájena!

Byl to mohutný nápor, jehož první vlnu zachytili bojovníci Bajombů a Batetelů. Přestože bojovali s bezpříkladnou statečností, jejich řady zakolísaly. Desateronásobnou přesilu nebylo možno udržet. Samba, který včas postřehl nebezpečí, poslal na ohrožené křídlo polovinu střelců ozbrojených staromódními předovkami. Více udělat nemohl, protože ke středu úpatí začaly pronikat další královy jednotky.

Boj byl krutý. Šípy obránců i útočníků se zabodávaly nebo odrážely od štítů, některé oštěpy nalezly svůj cíl, nazdařbůh vystřelené kule a sekané olovo vyřazovaly z boje zasažené. Válečný křik a bojové opojení, podporované rodovou nebo kmenovou nenávistí, učinily své. Po půlhodině urputného boje byl však první nápor Kasiho vojsk odražen.

Kasi zuřil. Tohle nečekal. Domníval se, že se svým početným vojskem zasáhne při prvním útoku protivníka natolik, že začne znovu ustupovat. A ustupující vojsko se špatně brání, nakonec se dá na útěk. To se nepovedlo. Jeho skvělá armáda byla odražena. Podíval se zlostně na svého syna Gizého a zavrčel: „Podívej se, místo abys ukázal, že jsi můj syn, a šel v čele svých lidí do vítězného boje, opíráš se o můj trůn a obdivuješ svou náčelnickou hůl. Kdybych se tak choval v boji já, nikdy bych se králem nestal.“

Gizé se opovržlivě usmál. „Chtěl jsem jenom vidět, jak protivník bojuje. Až se v předních řadách objeví někdo, kdo bude hoden být mým protivníkem, vyrazím a zahubím ho.“

„Mluvko! Nahoře na kopci máš Sambu, ty dva malé škorpióny, bělocha, který zabil tvého strýce, a prokletého Lovu, který už po léta zasévá rozkol mezi Mongy. Dojdi si pro ně, jsi–li statečný a chceš-li být jednou králem!“

„Při druhém útoku půjdu, a uvidíš,“ řekl zlostně Gizé a bez pozdravu odešel ke svým bojovníkům.

Mezitímco se Sambova vojska znovu formovala a starala se o raněné, zavolal si Kasi náčelníky ze západních obcí. Jejich bojovníci měli hroty šípů napuštěny jedem. Po krátké poradě nastoupili tito nebezpeční bojovníci do předních řad a pak se s táhlým zaječením vrhli vpřed následováni lidmi Gizého a dalšími spojenci. První otrávené šípy zachytily štíty obránců. Hned nato se rozdrnčely tětivy jejich luků a útočníci se rychle stáhli z dostřelu.

Dalších třicet Sambových střelců začalo sestupovat z návrší do předních linií. S nimi šli Tarant, Jan a Zako, kteří byli ozbrojeni výtečnými puškami. Samba se obrátil k Lovovi a požádal ho: „Kdybych nepřežil, vezmi velení. Ale já přežiju a potom běda Kasimu i jeho nafoukanému klukovi, který se mi vždycky posmíval.“

Samba rychle běžel z návrší. Byl si vědom, že při dalším náporu musí být v čele obránců, kteří věřili v jeho veliké kouzlo.

Kasi oplatil Sambovi stejnou taktikou. Postavil vlastní střelce z pušek do první řady, a to tak, aby jedna puška připadala přibližně na deset bojovníků. Pak vedl nový útok.

Nebyl tak rychlý jako dva předchozí. Bojovníci postupovali zvolna, krok za krokem, pak začali zrychlovat chůzi, která přešla v klus, a potom, za Gizého bojového zaječení, vyrazilo několik tisíc lidí vpřed.

Obrana pahorku zakolísala. Už se zdálo, že bude prolomena, když houkl hromadný výstřel z předovek. Byl to účinný zásah, protože střelci nebyli tak rozptýleni jako na Kasiho straně. Vzápětí se ozvaly výstřely z moderních pušek, které patřily pěti přátelům, na levém křídle se k nim přidala puška Mabirova. Těmito výstřely byli prakticky kryti střelci, kteří znovu nabíjeli s horečným chvatem své předovky.

„Nabíjejte a střílejte… Nabíjejte a střílejte!“ ječel Samba, jeho rozkaz letěl po celé ochranné linii. A střelci se činili.

Nový mohutný nápor jádra Kasiho armády, soustředěného pod Gizého velením, rozpoutal boj muže proti muži. Kopí, sekáče, mlaty, pažby pušek, které už nebylo lze nabít a které nyní sloužily jako kyje, létaly nad hlavami bojujících.

„Ohííííííííííí… Hledači… Kouzlo… Kupředu!“ křičel Samba. Jan se Zakem, kteří zatím byli chráněni těly předních bojovníků, vyrazili, aby se dostali k Sambovi. Podařilo se jim to a ti, kteří měli čas všímat si, viděli, že tři nositelé velikého kouzla se probojovali až k linii nepřítele. Do válečné vřavy se rozléhal Sambův mohutný hlas: „Hóóó… Gizé… Zbabělá žábo… Tady jsem… Samba tě zničí… Hóóó!“

Gizé zaklel. Mohutnými rozmachy paží odhodil ty, kteří mu stáli v cestě, pak se zeširoka rozmáchl a jeho oštěp vylétl proti Sambovi. Byla to dobře mířená rána. Oštěp zasáhl Sambovo levé rameno. Velký bojovník pustil pušku z levé ruky a uhodil sekáčem do násady oštěpu. Ten vypadl z rány. Samba se trochu nechápavě podíval na řinoucí se krev a pak vztekle zaječel největší urážku: „Tohle je tvůj konec, pojídači krys!“

Se sekáčem vysoko zdviženým nad hlavou se vyřítil vpřed, ale Gizého nezasáhl, neboť v témže okamžiku houkl výstřel ze Zakovy pušky. Gizé se překvapeně zastavil, kolena mu trochu poklesla a pak se těžce sesul k zemi. Boj pro něho skončil. Samba sebral jako kořist Gizého hůl se zlatou koulí.

„Hledači… Kouzlo… Vpřed!“ vykřikl znova Samba. Pak byli všichni svědky, jak je Sambovo kouzlo opravdu mocné, protože od háje z levé strany se ozvalo bojové zaječení: „Azan– déa… Azandéa… ohííííí!“

Do levého boku Kasiho vojsk vpadl nepřítel tak nečekaně, že nastal zmatek. I když byli Azandéové unaveni, dovedli v několika minutách nadělat útočníkům hodně škody. Azandéové se stejně rychle stáhli pod ochranu háje, jako předtím zaútočili. Přesto Kasi, který byl svědkem smrti svého syna, poznal, že nový nepřítel je pro jeho bojové seskupení velice nebezpečný. To ještě netušil, že Azandéové nejsou jediní, kteří ho během boje napadnou. Jeho přední voje začaly po Gizého pádu ustupovat. Velitelé tak chtěli vylákat obránce návrší k přímému boji na volné planině. To se jim však nepodařilo. Samba podnáčelníky už před zahájením boje varoval, aby se nenechali za žádnou cenu vylákat a aby neopustili výhodné postavení.

Kasi byl přes neúspěch nového útoku a smrt syna zdánlivě klidný. Přestal se vztekat a začal přemýšlet. Byl příliš zkušený, aby nepoznal, že se mu situace začíná vymykat z ruky. Když se bojovníci z obou stran vzdálili z dostřelu, svolal rádce i podnáčelníky, aby dohodl další postup. Nepřítel byl stále usazen na návrší, z kterého se dalo tak snadno útočit. Kasi chtěl dát rozkaz k novému útoku na dvou frontách. Vtom byl upozorněn, že se křoviny na planině začínají hemžit novými příchozími. Velitelé ho ujišťovali, že vidí štíty Bandžů, Šérů a Moguandů. Nemohli odhadnout, kolik je nových nepřátel. Nejhorší na tom bylo, že teď měli nepřítele i v týlu.

Kasi důrazně řekl: „Neučiníme-li něco, co nepřítele ochromí, bude boj dlouhý. Rozhodl jsem se, že napadneme Lovu z Lesa mrtvých bojovníků. Tam není připraven k obraně. Z lesa zaútočí naši nejstatečnější bojovníci!“

„To nemyslíš vážně, králi,“ ozval se ustrašeně jeden z podnáčelníků.

„Myslím. Kdo z té strany povede bojovníky, stane se po mé smrti králem. Kmen, který nám v tom pomůže, bude od nás dostávat poplatky na věčné časy.“

Byla to opravdu lákavá nabídka, avšak dobrovolníci se nehlásili.

Kasi je chvíli pozoroval. Pak začal přesvědčovat: „Všechno, co se vypráví o Lese mrtvých bojovníků, jsou povídačky. Byl jsem v mládí v tom lese mnohokrát a několik mužů jsem za vodou zabil. Sedím tu a dívám se, jak se všichni bojíte. Ale chcete-li, zeptáme se na to největšího kouzelníka. Co tomu říkáš ty, Kulu Jamvo?“

Kulu Jamvo se bez rozmyslu chopil příležitosti zvětšit svou slávu a zapsat se navždycky do paměti lidských pokolení. Zvedl ruce k obloze a slavnostně prohlásil: „Mé kouzlo mi říká, že půjdou-li bojovníci přes vodu, bude boj skončen.“

„Slyšeli jste, malověrní?“ zeptal se král a obličej se mu vyjasnil.

„Slyšeli.“

„Půjdete?“

„Půjdeme!“

Po půlhodině se jeden pluk královy stráže zesílený plukem Bakubů, kterým byla pověst o Lese mrtvých bojovníků cizí, začal brodit přes řeku. Museli se dostat co nejrychleji podél lesa až za zákrut říčky pod kopcem, odkud byl snadný přístup do týlu Sambových vojsk.

Samba, který seděl s ovázaným ramenem na vrcholku návrší, zneklidněl. I když hleděl zálibně na ukořistěný zlatý palcát, bylo mu nevolno. Těžce poraněné rameno bolelo a ztráta krve ubrala bojovníkovi hodně sil. Poznával, že nový postup Kasiho bojovníků je pro obránce návrší největším nebezpečím. Znal Kasiho pověrčivost a nemohl uvěřit, že se král odhodlal k takovému činu.

Samba vstal, opřel se o Lovu, přehlédl znovu celé bojiště a pak ze všech sil, které mu zbývaly, volal: „Do boje, mužové, do boje. Kasi se zbláznil. Útočí z posvátných míst. Mabira se svými bojovníky je zadrží. Hledači, bojujte!“

Pohlédl znovu na rychle postupujícího nepřítele, který spěchal k lesu, když překvapením i strachem strnul.

„Pohleďte… Pohleďte… Duchové se mstí! Mrtví bojovníci povstali!“ křičel a křičel tak hlasitě, že upoutal pozornost téměř všech svých lidí, kteří se obrátili naznačeným směrem. To, co spatřili, je naplnilo radostí i hrůzou. Od lesa běželi vstříc nepřátelům neznámí bojovníci. Štíty měli přitisknuty k hrudím, oštěpy vysoko zdviženy nad hlavami a ječeli v kraji nezvyklou bojovou výzvu.

„Vavavavavavava – hííííííííí!“

Louis Tarant, který stál na vrcholku návrší, zpozorněl. Pak zvedl pušku nad hlavu, třikrát vystřelil a volal s rozzářeným obličejem: „Sambo, Lovo, Hledači! To jsou Ňam–Ňamové!“

Ano, byli to Ňam-Ňamové, kteří se během boje dostali nepozorovaně do lesa a nyní zaútočili. Vedl je Taibo, vedle něho běžel Chajm Arclaňan s věrným sluhou Ábelem, velkým břichomluvcem, který se poprvé v životě mohl zúčastnit boje.

Kasiho válečníci jako by zkameněli. Kulu Jamvo neměl pravdu. Mrtví bojovníci se přišli mstít. Toto poznání rázem zlomilo jejich bojovnost. Začali zahazovat zbraně a prchali k říčce, brodili se zpět a poplašeně ječeli, když viděli, že je duchové stále pronásledují. Když si konečně uvědomili, že to nejsou duchové, ale bojovníci z masa a krve, bylo pozdě. To už Ňam-Ňamové rozsévali v jejich řadách rány.

Jan, který se zpočátku na celý výjev nechápavě díval, poznal příležitost. Využijí-li všichni Sambovi lidé nenadálého překvapení, je bitva vyhrána.

„Do toho, Zako. Tohle vítězství je naše!“

Oba vyběhli na planinu, Jan se otočil a volal, pokud mu hlas dovoloval: „Bojovníci, povede nás naše kouzlo! Za mnou!“

Rozběhl se proti předním řadám seřazených nepřátel a v běhu střílel z pušky. Zako následoval jeho příkladu. A potom se za oběma kamarády začaly valit lidské vlny plné bojového nadšení. Přes Sambův zákaz opustili všichni Lovovi lidé své postavení na návrší a běželi s větrem o závod ze svahu na planinu, vstříc Kasiho vojskům. Mnozí bojovníci běželi tak rychle, že předhonili oba Hledače a první rozrazili obranné řady. Bitva vzplála s největší divokostí. Od říčky útočili Ňam-Ňamové, od návrší Lovovi lidé, z levého boku Azandéové, z týlu spojené vojsko Bandžů, Birů a Šérů. Kasiho lidský val zakolísal a pak se dal na ústup.

Vtom se ozval zlověstný zvuk, který Kasiho přivedl k zoufalství. Táhlé signály vojenských trubek a pravidelný štěkot kulometné palby. Kasi poznal, že je boj ztracen. Kmenům útočícím zezadu přišli na pomoc vládní vojáci.

„Ó špatný kouzelníku!“ zaječel zoufale. Vzápětí jeho ruka vymrštila ozdobný oštěp, který se zaryl kouzelníku Kuluovi Jamvovi do prsou.

Pak seskočil z trůnu, na kterém během bitvy důstojně a téměř bez pohybu seděl, uchopil těžký sekáč jednoho z podnáčelníků, vysoko zvedl v levé ruce svou královskou hůl a volal: „Za mnou, moji strážci! Za mnou! Kasi bojuje a nevzdává se!“

Lidé z jeho osobní stráže se vzchopili a běželi vstříc novému nepříteli, dobře vyzbrojeným vládním vojákům. Běželi s odhodláním zemřít pro svého krále. Naštěstí pro ně se jim to nepodařilo, protože Kasi náhle rozhodil ruce, otočil se kolem své osy a sesul se na zem. Přestože byl zasažen několika kulometnými střelami a byl na místě mrtev, těžký sekáč ani královskou hůl z rukou nepustil. Nevzdal se a zemřel jako král.

„Kasi padl… Kasi je mrtev!“ ozvalo se volání. Neslo se od úst k ústům a ti, kteří ho zaslechli, ztratili všechnu bojovnost. Mnozí z nich zahodili zbraně a s tupou odevzdaností čekali, kdy je zasáhne smrtící nepřítelova rána. Kasi, jejich pán a vládce, byl mrtev. Bitva mezi řekami Čuapou a Lomelou byla skončena.

23

„A tak to všechno bylo, mužové. To říkám já, Zako, který se vrátil ze Země ztraceného stínu, abych dodržel slib, který jsem kdysi dal našemu králi Lukengovi,“ skončil Zako své dlouhé, předlouhé vyprávění.

Hleděl s úsměvem a pln štěstí na své pozorné posluchače a vzpomínal na slavné přivítání, jehož se mu před třemi dny v Mbari dostalo. Nebylo divu. Vždyť bubny v celé zemi hlásaly zvěst o veliké bitvě v zemi Mongů a Zakovo a Janovo jméno bylo ve zprávách tak často opakováno, že byl v rodném městě přijat jako veliký a slavný bojovník, přestože dosud nepatřil mezi dospělé.

Trvalo to dlouho, než se mohl znovu vrátit. Už nešel původní cestou, ale vracel se s vojáky do hlavního města provincie po veliké slavnosti, která se konala v Moromé u příležitosti Sambova jmenování prozatímním náčelníkem všech Mongů. Vláda rozhodla, že královský titul u Mongů bude zrušen. Bylo to moudré rozhodnutí, protože náčelník podléhá ve svém jednání rozhodnutí rady starších.

Zprvu se Zakovi nechtělo opustit Jana, avšak vyhlídka na možnost uvidět skutečně veliké město, uvidět všechno to zvláštní a neuvěřitelné, co v něm je, mu nakonec loučení usnadnila. Zvláště když mu Jan slíbil, že se za ním přijde po čase podívat.

Hodně toho Zako viděl, hodně se dověděl. A hodně věcí ho čekalo, protože dostal od policejního kapitána slib, že bude zapsán ve městě do školy. A na to se opravdu těšil. Vždyť chtěl vědět a znát alespoň tolik, co věděl a znal jeho přítel Jan.

Teď, po skončení svého vyprávění, seděl před pozornými posluchači, mezi nimiž byli i jeho rodiče, hleděl na jiskřící hvězdy, a trochu mu bylo líto, že kouzelníka Kofu ani zarputilého starce Sokotu už nikdy neuvidí, aby jim řekl svou pravdu. Odešli na dalekou cestu, odkud není návratu.

„Bylo to dobré vyprávění,“ řekl zamyšleně Lukenga. „Jsem rád, Zako, že jsi opět mezi námi a že jsi se vrátil jako veliký bojovník a že jsi zvítězil. Znáš naše pořekadlo, že jedině ten bojovník zvítězí, jehož štít je namočen v poctivosti. Tvůj v poctivosti namočen byl. A za to, žes naše město a náš lid tak proslavil, ti přede všemi děkuji.“

Zako se usmál. Byl víc než spokojen. Vstal a s uctivou úklonou se Lukengy zeptal: „Mohu odejít, králi?“

Lukenga se na něho překvapeně podíval a prostě řekl: „Jdi!“

Zako se proplétal mezi sedícími lidmi. Viděl samé přátelské pohledy. Děti mu uctivě uhýbaly z cesty. Vymanil se ze zástupu, když zaslechl matčin hlas: „Zako, synku, pojď, večeře je připravena.“

Chvíli se s úsměvem díval na oba rodiče a pak řekl: „Ještě ne. Přijdu později. Teď se musím jít podívat na návrší, ze kterého jsem se s vámi i se všemi Mbariskými loučil tenkrát, když jsem šel do naší uhlířské chatrče. A až se vrátím a navečeřím, zahraji ti, maminko, na hudební oblouk, který pro tebe tatínek přinesl. Teď ale půjdu a chci jít sám.“

Pokynul na pozdrav a vydal se pod hvězdným baldachýnem k místům, odkud kdysi vyšel na svou cestu za poznáním.