Alfred Assollant

Hrdý Montluck

DÍL PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

VYPRÁVÍ O NEOČEKÁVANÝCH HOSTECH OTCE LEFRANCA, KTERÉ MU PŘIVEDL JEDNÉ VÁNOČNÍ NOCI JEHO SLUHA BEAUPOIL

Jistě každý člověk by si mohl vzpomenout na den, který do dosavadního poklidného běhu jeho života přinesl zcela neočekávaný a náhlý zvrat. V životě gimelského pana faráře Lefranca nastal o vánocích roku 1696, přesněji řečeno na den svatého Štěpána. Onoho 26. prosince odpočíval pán abbé navečer zabořen do své lenošky v koutku své pracovny a poslouchal, jak vesele práskají polínka v krbu. Venku přituhovalo, větve stromů se prohýbaly pod vysokou sněhovou přikrývkou a nad kopci, kam vedl výhled oknem, se převalovaly našedlé chuchvalce mlh. Vypadalo to na pořádnou chumelenici a důstojný pán Lefranc přemýšlel o tom, že bude muset uložit svému ochotnému a věrnému Beaupoilovi, o němž hned povíme víc, aby proházel cestu vedoucí k faře – stalo se už totiž, že v třeskuté zimě zapadla a on zůstal odříznut od svých milých farníků a oveček. Z tohoto polosnění, poloúvah ho najednou vytrhly dva dobře známé hlasy. Hluboký, dobromyslný bas se cosi snažil vysvětlit, ale nebylo mu dopřáno dokončit ani jedinou větu; druhý hlas, vyšší, který důstojnému otci Lefrancovi vždycky připomínal hrnec valící se s rachotem po schodech, ho bez ustání přerušovali plísnil, zakřikoval.

Nemohlo být pochyb – hluboký hlas patřil Beaupoilovi, křaplavým se ozývala kuchařka, služka, hospodyně a majordomka gimelské fary, dobrý duch hospodářství a věčná metla Beaupoilova života. Však si také často stěžovaval: „Důstojný otče, já si odbývám očistec zaživa, už tady na zemi.“ A otec Lefranc, třebaže musel uznat, že Beaupoil je příliš často obětním beránkem Marioniných rozmarů a denním terčem jejích výčitek, příkazů, zákazů, špiček a rýpanců, nemohl než opakovat vždycky totéž: „Milý Beaupoile. jakpak ti mohu pomoci? To sis měl rozmyslet dřív, nikdo tě k tvému kroku přece nenutil. Každý z nás si určuje svůj osud sám.“

O tom bychom snad měli, dřív než začneme líčit události onoho svatoštěpánského večera, povědět něco víc. Bylo to tak: Marion sloužila na faře opravdu už nějaký ten pátek, když se kolem ní začal ochomýtat mladiček s plavými, maličko kadeřavými vlasy a nevinnýma šedýma očima, pěkně urostlý, i když jen střední postavy. Byl šikovný, každá práce mu šla pěkně rychle od ruky a přitom byl trpělivý a klidný, že by to dělalo čest každému filosofovi. Moc toho nenamluvil, skoro jako by se řídil zásadou arabských myslitelů, že mluvit znamená stříbro, ale mlčet rovnou zlato. A když mu někdy přece jenom docházela trpělivost, nedával to nakonec znát jinak než tím, že mírně pokrčil rameny a tiše zabručel.

Tenhle mladík tedy se točil kolem Mariony od rána do večera, nabízel se s pomocí k dílu a pak začal pomalu sám obstarávat některé práce. Přerýval zahradu, staral se o koně, kydal hnůj, honil na pastvu krávy, štěpoval vinnou révu, zabíjel kachny a zařezávat slepice. Bylo brzy jasné, že jen pří tom dlouho asi nezůstane. A skutečně jednoho dne se dostavil do farské pracovny, a mačkaje rozpačitě v rukách čepici, několikrát přešlápl, až ze sebe nakonec koktavě vysoukal, že si přichází říci o Marionu. Že by si ji rád vzal za ženu.

„Milý Beaupoile,“ řekl tehdy gimelský pan farář; sám rovněž v nemalých rozpacích, „chápu tě, že se chceš oženit, koneckonců je ti dvacet, vlastně už dva měsíce přes dvacet, ale pročpak sis vybral právě Marionu? Krásu přece nepobrala, pusu má proříznutou jaksepatří, a krom toho – vždyť je starší o víc než deset let! V květnu jí bude, nemýlím-li se, třiatřicet!“ – „To je všechno pravda, důstojný pane,“ řekl Beaupoil, „krasavice to zrovna není, je taky proti mně dost malá a trochu přihrblá a vyřídilku má pořádnou – ale když ona umí vařit tak báječné polévky! A u nás v celém našem rodu se můžeme po polévkách jen utlouct! A potom, pane faráři, ona mi slíbila, že se bude starat i o mou neduživou matku, víte? A tak jsem si řekl, že bych žádnou jinou ženskou tady v Limousinsku stejně nenašel – a proto jsem přišel, abyste nám dovolil se vzít. Ale hlavně rozhodly ty polívky, důstojný otče, víte sám, že se po nich sbíhají všechny sliny!“ – „Když bez nich nemůžeš být,“ odpověděl otec Lefranc odevzdaně, „dělej, jak rozumíš. Oddám vás do čtyř neděl a ty potom nastoupíš u mne na faře. Beztoho se farní služba rozrůstá a já potřebuju přičinlivého sluhu.“

Tak se čeleď gimelské fary rozhojnila o Beaupoila, který se sice stal sluhou otce Lefranca, ale přitom dál musel dělat hlavně to, co na něm chtěla Marion: zametal kuchyň, schodiště i ložnici, pravidelně zajížděl do města Tulle na trh, staral se o včasný osev, ve sklizni kosil obilí a potom je ve stodole vymlacoval – zkrátka měl toho někdy nad hlavu. A protože Beaupoilova stará matka neměla nikoho než jeho, přibyla k Marioně do pokojíčku krom jejího manžela i ona. A pak ještě lovecký pes Friquet, oddané a přítulné zvíře, které mohl vzrušit jen jediný tvor – a to Marionin miláček Gigi, kočka, s kterou sváděl časté souboje za strašného povyku, kdy se obracela celá fara vzhůru nohama. A pak si to od Mariony vypil nejen Friquet, ale i Beaupoil. To jediné vyvolávalo tu a tam vzruch a rozčilení otce Lefranca. jinak ubíhal život na gimelské faře klidně a nevzrušeně, a kdyby se někdo zeptal otce Lefranca, jestli je spokojen se svým údělem, řekl by se shovívavým úsměvem: „Cítím se tak šťastně, jak se jen člověk může cítit, když se dočká bez vážných nemocí pětatřiceti let, má slušnou faru, je ctěn svými farníky, spolubratry i panem biskupem a vystačí s pěti sty ecuí ročně.“

Ani tehdy, když zazněl onoho prosincového večera z chodby Marionin ostrý, poněkud skřehotavý hlas, který vytrhl důstojného pána Lefranca ze sladkého odpočinku, nepocítil gimelský duchovní pastýř zvláštní vzrušení. Zvedl jen z klína své sutany breviář, který mu vypadl z rukou, a maně otočil oči v sloup. Zas Marion plísní Beaupoila kvůli nějaké hlouposti!

„Tak tohle nám ještě chybělo!“ ozývalo se rozčileně zdola z chodby. „Beaupoile, ty ses zbláznil! Copak si myslíš, že jsme zájezdní hostinec? Vždyť dohromady nemám co podat na stůl! Máš ty všech pět pohromadě?“

Pak se ozvaly dvojí kroky, rozletěly se dveře a na prahu místnosti se ocitla rozdurděná a až ke kořínkům vlasů zrudlá Marion. Za ní rozpačitě rozhazoval rukama Beaupoil.

„Ale, ale, copak se děje, Beaupoile?“ zasáhl smírným hlasem abbé Lefranc. „Snad mi nevedeš pana Taboureye už dnes?“

„Pana královského notáře z Tulle?“ ozvala se Marion. „Ale kdež! Ten přijde zítra, jak posledně slíbil, důstojný pane. Něco jiného se stalo! Ať se pochlubí sám!“

Beaupoil potřásl hlavou a šoural se co noha nohu mine do pokoje. Bylo mu vidět na nose, že by si byl nejradši promluvil jen mezi čtyřma očima. Ale když se abbé Lefranc vlídně usmál, přece jen si dodal odvahy; položil opatrným pohybem svou kožešinovou čepici na stolek u lenošky a začal otázkou:

„Pamatujete si, důstojný pane, že jste mně včera nakázal, abych pro pana notáře nachytal pod gimelským vodopádem pár pstruhů? Říkal jste, že je přímo zbožňuje!“

„Ovšem, synu, a doufám také, že jsi je opatřil. Víš, že mi záleží na panu Taboureyovi!“

„Jistěže to vím, důstojný pane. Však jsem se taky na ně vypravil hned po nešporách. Kdybyste viděl, co dalo práce, než jsem vysekal díru v ledu! Hmoždil jsem se s tím do úpadu, ačkoliv tam pod vodopádem obyčejně nebývá led příliš silný.“

„A ulovils něco?“

„Nakonec ano, důstojný pane. Slavné to ale není, jen pár mřínků, a to jsem ještě lovil až do setmění. Proto se to taky všechno stalo! Moc nechybělo – a mohl jste být už bez sluhy! Ale chudák Friquet to odnesl!“

„Co to říkáš? Friquetovi se snad něco přihodilo? A tys byl… Nerozumím tomu, Beaupoile!“ znepokojil se otec Lefranc.

„Hned řeknu všechno pěkně po pořádku – jen co se trochu vzpamatuji. Odpusťte, důstojný pane… Bohužel, je to tak, Friquet, náš dobrý starý hlídač, to má za sebou… Víte, stalo se to při návratu. Jak jsem řekl, zdržel jsem se až do setmění. Dal jsem Friquetovi jako vždycky košík s úlovkem do tlamy, měl chudák radost a běžel jako obvykle napřed. Já šel pomalu za ním, víte, tam u skal za vodopádem se špatně prochází, i když je sucho a pevná půda. A když mrzne a chumelí, to teprve vám každou chvíli uklouzne noha a jde to ztěžka. Byl jsem už skoro nahoře za útesem nad vodopádem, když najednou vidím, že tam Friquet zůstal stát a čeká. A celý vyděšený se dívá na mne. Jako by se nemohl hnout z místa, jako by ho něco přimrazilo. Najednou začal kňučet, tak žalostně vám začal kňučet, že mě až bodlo u srdce. Nechal mě dojít: až k sobě, a teprv potom se na okamžik upokojil. V tu chvíli se mi zdálo, že jsem zaslechl nějaký nezvyklý zvuk – vypadalo to, jako by se rozcinkaly rolničky. Že by jel někdo lesní cestou se saněmi, napadlo mě, ale nevěnoval jsem tomu už pozornost a začal pomalu prošlapávat cestu záplavou sněhu k lesu nad vodopádem. Pěšina tam je, jak víte, hodně úzká, kdopak se tam kdy vypraví, a teď byla skoro úplně zavátá sněhem. Ušel jsem nějakých deset patnáct kroků a najednou tam, kde se pěšina zatáčí, mezi skupinou stromů – se mihne něco ve tmě. Zasvítilo to jako dva žhavé uhlíky. Zastavím se, přemýšlím a v té chvíli vidím, že se na mě upírají oči! Hrozné, krvelačné oči! Bodejť by ne! Číhal tam, důstojný pane – vlk!“

„Panebože – vlk!“ vypískla zděšeně Marion. „Beaupoile – tos mi prve neřekl!“

Sluha páně Lefrancův mávl jen rukou.

„A kdyby jeden – ale hned celá smečka! Snad to byla vlčí rodina nebo co, protože jich bylo šest nebo sedm, větší i menší, najednou se vám vynořili z chumelenice a všichni se na mne dívali, jako by se chystali na mne skočit. Dovedete si představit, jak mi bylo!“

„Umřela bych strachy rovnou na místě!“ vykřikla zase Marion a sepjala ruce. „Neměla bych snad ani sílu zvednout pušku!“

„Zvednout pušku,“ usykl Beaupoil, „to bych s sebou nejdřív musel nějakou mít! Já jsem měl jenom sekeru a bidlo, s kterým honím v řece rybičky! Já vím, důstojný pane, že jsem si měl ručnici vzít taky – ale copak člověk počítá s tím, že se potká s vlčí smečkou? Nejvíc mně dělal starost ten starý valach, to byl asi vůdce smečky, přímo se do mne očima zabodával a tak zlověstně chrčel – že jsem si řekl, než čekat, až se na mne vrhne, radši začnu sám. A tak jsem se napřáhl a to bidlo jsem po něm jednoduše vrhl… Pane faráři, v té chvíli museli při mně stát všichni svatí! Protože já jsem toho starého zasáhl! Dostal ji do boku a začal vám výt a řvát – já vám povídám, byl to takový jekot, až by z toho i plešatému vstaly hrůzou všechny vlasy na hlavě!“

„Beaupoile, Beaupoile…“ Abbé Lefranc se pokřižoval a stačil jen ulehčením vydechnout. „Ještě že to tak dopadlo! Ještě že tě tady zas vidím zdravého a živého! Smečka se potom zalekla a bez vůdce vzala do zaječích, pravda?“

„Ani nápad, důstojný pane! Naopak – když ta pakáž uviděla, co se stalo, jako když do ní píchne! Vrhla se na nás. Chudák Friquet pustil košík s mřenkami, protože se na něj obořili dva vlci, ostatní utvořili kruh kolem mne a začali dorážet. Oháněl jsem se sekerou a v duchu počítal, jak dlouho se takhle vydržím bránit, když najednou se stalo něco úplně neočekávaného! Uslyšel jsem lidský hlas!“

„Lidský hlas?“

„Takový, jako je můj nebo váš, důstojný pane. – Jen kurážně, příteli, jen vydržte, ozývalo se odněkud mezi stromy, držte se, hned jsme u vás! Apollóne, běž, běž, dej se do toho, pomoz taky! A pak jsem najednou uviděl obrovského teriéra, krásné svalnaté zvíře, s černou a bílou srstí, jak se ke mně řítí pěšinou, až odletuje sníh. Hned se vrhl na jednoho z vlků – zrovna na toho, co se mne pokoušel chytit za kabát, skočil mu na hřbet a zahryzl se mu do krku. Druhého kousl vzápětí do čumáku a zahnal ho na útěk. V té chvíli se ozvaly dvě rány z bambitky – abyste věděl, vypálil je můj vlastní zachránce. Běžel dlouhými skoky jako jelen, až se mu prášilo od pat a volal přitom: – Donalde, za mnou! Tady to je, pospěš si! Asi tak pět nebo šest kroků přede mnou vypálil další ránu a skolil poslední z těch drzých šelem – zbylí vlci se dali na útěk. Ale Friquet se bohužel té chvíle ve zdraví už nedočkal. V těch několika minutách boje ho, ubožáka, rozsápali. Kdyby byl mohl vzdorovat aspoň o chvíli déle…“

„Ubožáček malý,“ Marion si otřela cípkem sukně slzu, která jí ukápla; všechna příkoří, která Friquet způsobil jejímu miláčkovi Gigi, byla zapomenuta. „Schovávala jsem mu na večer kosti k žrádlu…“

Beaupoil popotáhl nosem a pokračoval:

„Ale to není všechno, důstojný otče. Ten pán – určitě to je nějaký šlechtic, to se hned pozná na chování a na obleku a na takových věcech – se mne začal vyptávat, kdo jsem a kde jsem se tam vzal, a když jsem mu to řekl, chtěl vědět, jak daleko je do Tulle, kam prý má namířeno. To už tam byl i ten druhý pán, co na něho volal Donalde, dohadovali se mezi sebou, co dál, a ptali se mne, jestli bych je nedoprovodil ty dvě míle do Tulle. Odpověděl jsem: ‚Zítra ráno s radostí, pánové, ale teď bych vám to neradil, sami jste se přesvědčili, že to moc bezpečné není.‘“

„A oni? Nechal jsi je odejít? Nebo kde jsou?“ přerušil Beaupoila otec Lefranc.

„To je právě to, důstojný pane, – přijdou asi už každou chvilku,“ odpověděl. „Já jsem jim totiž nabídl, aby zůstali do zítřka u vás v Gimelu. Řekl jsem, že sloužím na gimelské faře a že moje žena je tou nejlepší kuchařkou na světě…“

„Tak to vidíte!“ spráskla ruce Marion. „On je pozve a já nevím, čím je uctím, když ryby máme na zítřek pro pana notáře Taboureye… A takoví pánové jsou asi zvyklí, že se jim podstrojuje! Abych se před nimi nakonec nestyděla! A kdy že mají přijít?“

„Ten pan šlechtic mi řekl: ‚Jděte napřed, Beaupoile, my se vrátíme ke koňům, zůstali asi tři sta kroků odtud. Dojedeme na faru bez vaší pomoci. Náš Apollón najde bezpečně cestu podle vaší stopy. Tak brilantní čich jako on nemá už nikdo druhý na světě.‘“

„Tak jsem se tedy sebral a teď jsem tady.“

„A nám nezbývá nic, než abychom se připravili co nejrychleji na uvítání,“ řekl otec Lefranc usmívaje se. „Mariono, já na tvém místě bych se věnoval raději už kuchyni. Něco teplého do žaludku na zahřátí se připravit musí. Ostatně mám dojem, že venku na zápraží je nějaký ruch. Aby to tak nakonec byli už oni!“

Abbého Lefranca skutečně sluch neklamal. Před farou se ozvaly kroky, potom veselý psí štěkot, pak kdosi zabušil na dveře a zavrzaly panty a bylo slyšet, jak si návštěvníci na podsíni oklepávají boty od sněhu. Otec Lefranc si upravil sutanu a sešel za rychle se řítícím Beaupoilem a Marionou po vrzajících schodech do přízemí.

Zdálo se, že rozlehlá vrata, jimiž se vcházelo do chodby, snad ani nestačí návštěvníku, který právě vstoupil. Byl tak statný, ramenatý a urostlý, že to vypadalo, jako by se mezi veřejemi spíš prodíral. Rameny se dotýkal obou křídel dveří, hlavu musel sklonit skoro až k hrudi, aby nenarazil temenem o svrchní výdřevu. Jeho temná, sluncem osmahlá pleť nabyla na mrazu zvláštního narudlého odstínu, pronikavé, jasně zelené oči se dívaly na svět vlídně a usměvavě, ale bylo patrné, že jejich pohled za určitých okolností může být stejně dobře nelítostný a tvrdý jako ocel. Nos byl drobný, ale ostrý jako čepel meče a celý výraz obličeje jako by vyzařoval to, čemu říkáme dobrá pohoda, dobrá míra. Oprašoval ze svého kožichu sněhové vločky, které třpytivě vířily vzduchem a rychle roztávaly. Strhl s hlavy vysoký černý klobouk zdobený perem, lehce se uklonil a v mírném úsměvu odhalil bělostné zuby:

„Pane faráři, velmi se omlouvám, že vyrušuji v tak nevhodnou hodinu. Nebývá to mým zvykem, ale okolnosti byly tentokrát silnější…“

„Vítejte, pane, vítejte na naší prosté gimelské faře, a prosím, neomlouvejte se ani v nejmenším. Vím od Beaupoila, že jste mu zachránil život! Vezmete-li zavděk tím, čím může posloužit chudá fara, jste naším hostem. Jen se bojím, že jste zvyklý na pohodlnější postel a vybranější jídla..“

Muž zarazil abbého pohybem ruky a pootočil se ke svému druhu, stojícímu po jeho boku a oblečenému do podobně vznosného kožichu.

„Jsme především zvyklí na mnohem drsnější podmínky, že je to pravda, Donalde? Nocleh na faře a poctivá francouzská večeře – to je, důstojný otče, přímo lahůdka pro ty, kdo vědí, co je to pravá, nefalšovaná divočina.“ Odmlčel se a lehce se uklonil. „Ale vždyť bych málem zapomněl – dovolte, abych vám představil lorda Donalda O’Briena, hraběte z Kildaru, zákonitého potomka někdejších irských králů, který byl vypuzen ze své vlasti uchvatitelem Vilémem Oranžským jen proto, že byl věren králi Jakubu I. a své víře. V této chvíli je kapitánem ve francouzských službách a mým nejmilejším přítelem.“

„Jsem velmi potěšen, že vás mohu uvítat ve svém domě,“ řekl otec Lefranc a potřásl si rukou s mužem, který si příliš nezadal co do vzrůstu a šlechtického vzhledu s mluvčím.

„A pokud jde o mne – jmenuji se Ludvík z Montluku a jsem přímým synovcem slavného Blaise de Montluc, francouzského maršála, který se vyznamenal v mnoha bitvách vedených pro větší slávu naší koruny. Můj otec – baron Hanibal de Montluc – a já po něm si připisujeme ke svému jménu ještě de La Tour. To je jedno místo v Kanadě, kde otec vlastní menší honitbu na březích Erijského jezera. Sto mil nadél, šedesát mil našíř… Nedotčené, nádherné, panenské půdy! Všude tam vlaje vlajka francouzského krále!“

Otec Lefranc se uklonil, podal ruku i potomku slavného francouzského maršála a řekl:

„A já, pane de Montluc a de La Tour a pane z Kildaru, jsem jenom pokorný boží sluha Lefranc v zapadlé farnosti tullské diecéze. Kdo má rád knihy, samotu, hory, lesy a vodopády, ten tu může žít šťastně a spokojeně jako já. Budou-li páni šlechtici o to stát, provedu je zítra, ještě než se vydají do Tulle, nejkrásnějšími místy mé farnosti. Ale teď račte dál, jste jistě unaveni. Beaupoil šel již připravit pokoje. A Marion, tuším, se nemůže dočkat, aby vám nabídla něco dobrého na zakousnutí. A kuchařka je to, ujišťuji vás, znamenitá!“

Marion se zarděla a v rozpacích zvedla ruce nad hlavu: „Ale důstojný otče! Copak to slibujete pánům šlechticům? Vždyť já nejsem na žádnou hostinu připravena. Budou muset být pořádně shovívaví!“ Zlobila se nakonec doopravdy, ale ještě větší rozpaky se jí zmocnily, když potom v jídelně svlékli oba pánové kožešinové kabáty a zasedli ke stolu ve svých skutečně skvostných oblecích. Pan de Montluc byl oblečen podle módy z doby nebožky regentky Anny Rakouské, ale každý kousek jeho oděvu byl tak nádherný, že při pouhém pohledu přecházely oči. Jenom ty nádherné knoflíky na jeho stříbrem protkávaném kabátci s nabíranou krajkou u rukávů! Každý byl proveden jako spona vzácné, jemné zlatnické práce – jistě měl jediný kus cenu přinejmenším sto liber! Krajkové vázance, zdobící jeho krk a odpovídající barvě jeho kůže, se mohla rovnat snad jenom vázanka, jakou nosil sám francouzský král. A meč, který odložil do kouta, široký a dlouhý rapír ze šestnáctého století, ohromoval nádherným broušeným jílcem, pravděpodobně prací některého že žáků proslaveného Benvenuta Celliniho. Pokud jde o hraběte Kildara, nebyl jeho oblek o nic méně skvostný, i když byl o poznání prostší a méně okázalý – snad se v tom projevovala irská krev hraběte. Ale stejnokroj, který mu padl jak ulitý, patřil slavnému pluku královských Irčanů, kteří přešli po bitvě u Boynu roku 1690 do služeb francouzského krále Ludvíka XIV., a pan Kildare chtěl zřejmě i tímto způsobem dát najevo své smýšlení.

Beaupoil s Marionou mohli na nečekaných hostech nechat oči. Beaupoilovi se skoro třásly ruce, když ukládal na pokyn pana de Montluc do kouta jeho nádherný meč, a dlouho si prohlížel pochvu z buvolí kůže s nádhernou připínací zlatou sponou, v které se třpytil jasný diamant.

Ale když se zasedlo za stůl, všechny rozpaky a ostych se rozplynuly. Marion se ukázala jako hotová kouzelnice a všechny chody, které připravila, paštika, pstruh, pečená drůbež, omeleta, sklidily nadšená slova chvály. Přijímala je s ruměncem v tváři, ale velmi polichocena, vždyť je přece vyslovovali dva šlechtici tak znamenitého rodu! A když zvedl pan de Montluc sklenku vína, aby připil na zdraví hostitelů, pana faráře, jeho statečného sluhy a jeho nepřekonatelné mistryně kuchyně, jak řekl, objevily se v koutcích Marioniných očí dokonce dvě nebo tři slzičky.

Pak se v pohárech červeně zaperlilo nejlepší burgundské (Beaupoil je přinesl na pokyn páně farářův ze sklepa). V té chvíli se zatřpytil na pravé ruce pana de Montluc vzácný prsten a abbému Lefrancovi padl do oka nápis EGO ET REX, dovedně vyrytý po jeho celém obvodu.

„Já a král?“ řekl, přiťukávaje si pohárem s panem de Montluc. „Nádherné heslo a nádherný prsten…“

Pan de Montluc stáhl prsten z ukazováku a podal jej otci Lefrancovi, aby si vzácný kousek mohl zblízka prohlédnout.

KAPITOLA DRUHÁ

VYPRÁVĚNÍ MLADÉHÉ PÁNA DE MONTLUC O TOM, JAK JEHO OTEC HANIBAL SE STŘETL S VELKÝM CONDÉM A POZDĚJI NABÍDL PĚTINU KOŘISTI FRANCOUZSKÉMU KRÁLI

Díváte se, důstojný otče, na jednu z nejvzácnějších rodových památek, starou už dobrých sto padesát let. Ten skvostně se třpytící diamant původně k prstenu nepatřil, můj prastrýc Blaise de Montluc jej získal za velice pohnutých okolností, takříkajíc uprostřed bitevní vřavy. Dokonce v jedné z nejslavnějších bitev. Tenkrát roku 1544 dostali Španělé u Cerisoles pořádně za vyučenou! Parbleu! – a můj prastrýc Blaise měl na jejich výprasku nemalou zásluhu: to on obrátil na útěk oddíly markýze Guasta, bezectného darebáka, který dal uprostřed míru zavraždit na španělské půdě francouzského vyslance! Nebylo tehdy ve francouzském vojsku jediného velitele, který by na toho ničemu neměl pifku! Copak je možné, aby šlechtic jednal tímto způsobem? Guast stál v cerisoleské bitvě se svými oddíly na pravém křídle, chtěl ji rozhodnout nenadálým jízdním útokem, ale můj prastrýc jeho pluk obešel a sám vpadl Guastovi nečekaně do boku. Španělé byli tak zmatem, že po pouhé čtvrthodině boje odhodili zbraně i prapory a začali prchat jako hejno poděšených vrabců. Markýz se snažil prchající vojáky zastavit – ale když spatřil mého prastrýce, jak se k němu řítí a mává mečem, ztratil i on hlavu, trhl uzdou svého proslulého chundelatého koně z arabsko-španělského chovu a hnal se přes záseky, příkopy a křoviny pryč z bojiště. Div že si sám nesrazil hlavu! „Zůstaňte stát, markýzi, postavte se mi čelem, nebo vám pošlu kulku z bambitky do zad! Zemřete jako podlec!“ volal můj prastrýc a štval prý své zvíře za Španělem, až koni létala pěna od huby. V jedné chvíli se užuž zdálo, že ho dostihne, ale tu Španěl udělal nečekaný obrat, při němž se mu svezl z hlavy jeho velitelský klobouk. Zmocním-li se ho, bude to důkaz markýzovy zbabělosti, uvědomil si patrně můj prastrýc a zadržel koně a seskočil ze sedla, aby zvedl trofej. Jeho kořist však byla ještě větší, než očekával – spona na klobouku byla ozdobena velikým, krásným diamantem nesmírné ceny. Právě tím, který zde vidíte. Prastrýc Blaise jej později dal zasadit do prstenu a kolem vyrýt heslo EGO ET REX, já a král! U všech čertů, není to špatné heslo a platí dnes jako tehdy. Přísahám vám, pane faráři, že Montlukové neuznávali nad sebou nikdy nikoho krom francouzského krále. A i ti s nimi museli jednat s náležitou úctou.

Že nevíte, nač narážím? Že byste o tom chtěl vědět? Dobrá, když říkáte, že koně jsou opatřeni a že budeme moci za svítání vyrazit, povím vám ještě, jak můj pan otec, baron Hanibal de Montluc, zkřížil meč s Velikým Condém. Od té doby ovšem uplynulo v řece svatého Vavřince už hodně vody. Přesně počítáno, je tomu pětačtyřicet let, co se nebožtík pan princ vyjádřil na plese před královským dvorem o signoru Mazarinovi tak, že celý Louvre ztuhl. Představte si sál v plném lesku, výkvět šlechty, krásné ženy v nádherných šatech. A tu princ Condé prohlásí před královnou regentkou Annou Rakouskou, že první ministr a kardinál není než ničema a italský dobrodruh, který se od něho dočká co nevidět pětadvaceti na záda! Kdekdo tím byl ohromen, kdekdo se tomu – stranou – smál. Přirozeně až na královnu – a pana kardinála. Ostatní přešel smích později. Asi tři nebo čtyři dny nato, při zahradní slavnosti pořádané jedním ze šlechtických přátel mého pana otce, se ukázalo, co to znamená, když se pan Mazarin nesměje, zatímco ostatní mají výbornou náladu. Jako by se v poněkud jiné podobě opakoval ten obrázek od královského dvora. Opět půvabné dámy, tanec, hovory o dostaveníčkách i o Španělech – a tu se objeví před ohromenou společností uprášený jezdec. Poklesne v kolenou, smekne s úklonou před dámami širák a chraptivým hlasem oznámí zprávu, která všechny přítomné zdrtí: „Pánové šlechtici, stal se zločin. Pan princ Condé byl před několika hodinami zatčen a vsazen do vězení ve Vincennes!“ Chvíli bylo v sále takové ticho, že kdyby byla některá z dam upustila šáteček, určitě by bylo slyšet, jak dopadl na podlahu. Můj pan otec – dovedu si představit, jak se v něm vařila krev, musil byste znát jeho vznětlivou povahu – se vzchopil první. Vymrštil se na židli, pravicí namířil směrem k proslulému pařížskému vězení a zaburácel: „Páni šlechtici, mají snad přivandrovalci rozhodovat donekonečna o záležitostech francouzské koruny? Ten poberta Ital si už troufá posílat za vězeňské zdi ty, v jejichž žilách koluje královská krev? Pánové, to chcete strpět? Doufám, že řeknete totéž, co teď říkám já: Nikdy! Postavíme se tomu intrikánovi Mazarinovi! Ať žije král! Ať žije Condé! Pryč s Mazarinem!“

Klobouky šlechticů vylétly do výšky, jejich kordy zazvonily a nebylo jediných úst, která by nevolala: Ať žije král, pryč s Mazarinem! Po radovánkách bylo ovšem veta, páni šlechtici se začali rozjíždět do svých domovů, aby alarmovali své pluky, protože si byli dobře vědomi, že vincenneské zdi zajatce dobrovolně nevydávají. Ostatně, pane faráři, kolik chybělo, aby koruna seděla na hlavě Velikého Condého? Kdyby byl pan maršál de Turenne nepřispěchal ke coirskému přívozu včas, kdyby se byl jen o něco málo omeškal, nebylo by už nic zachránilo Mazarinova vojska, kterým jen naoko říkal královská.

Vidím, že se mračíte, pane faráři! Vám je to počínání proti mysli? Říkáte, že by bylo hraničilo se zločinem, kdyby se něco takového uskutečnilo? Ale uvažte, že můj otec, měl na mysli především blaho Francie! Prapory, které vlály nad vojskem královské strany, nemával přece král, ale Mazarin! Hrabivý cizinec! Ital! A podle přesvědčení mého otce Hanibala de Montluc především intrikánský a pomlouvačný ničema! Ostatně, jestli ten čin skutečně hraničil se zločinem, prozřetelnost jej velice brzy potrestala. Když bylo po bitvě a došlo k jakémus takémus urovnávání věcí. Veliký Condé objal mého otce na znamení díků před celým vojskem a prohlásil: „Montluku, nikdy ti nezapomenu, cos pro mne vykonal.“ Vidíte! A netrvalo měsíc, a bylo zapomenuto všechno. Stačilo k tomu, aby přišel k princi, o němž se počalo proslýchat, že se dal do vyjednávání se Španěly, a zeptal se ho otevřeně, jako byl vždycky zvyklý: „Výsosti, prý jste nabídl španělskému králi dvě francouzské provincie za to, že vám bude pomáhat? Je to pravda? Copak nemáme sami dost sil, abychom na tom italském nenasytovi získali, co chceme?“ Veliký Condé si ale tou dobou hřál už jinou polívčičku a otcova otázka mu přišla víc než nevhod. A jak už byl prchly, hrubý a pánovitý i vůči těm, kdo se počítali k jeho přátelům odpověděl nevybíravě: „A co je ti po tom, Montluku? Jsem snad povinen ti skládat účty ze všeho, co podniknu? Hleď si svého!“

Něco takového povědět mému panu otci! V tom okamžiku už jistě tiskl jílec svého meče a měl co dělat, aby netasil. Ale ovládl se ještě a jenom řekl: „Výsosti, hledím si svého a právě proto žádám, abyste mi odpověděl– Dvě provincie nejsou dvě bedničky od sýra! A jestli mi odpověď odepřete, dám povel do sedel a odjedu s celým svým plukem!“ Veliký Condé zrudl hněvem i vztekem a rozkřikl se: „Chceš odjet, Montluku? A snad ne rovnou k Mazarinovi? To je zrada, nejčernější zrada!“

Těmi slovy ovšem přilil oleje do ohně. Otci mohl kdokoliv cokoliv vytýkat, ale osočit ho ze zrady – na to odpovídal jen kordem. „Výsosti,“ odpověděl, „v celém šlechtickém rodu Montluků se nikdy nenašel ani jediný zrádce a nenajde se ani do budoucna. Ale pan konetábl z Bouronnu, vrchní velitel vojsk, který uvažoval o vydání francouzské půdy Karlovi V., byl vaším pradědečkem!“ A už o sebe zazvonila ostří mečů. Princ Condé tasil první, vrhl se s výkřikem proti panu otci, a kdyby je od sebe nebyli odtrhli přítomní šlechtici, bůhvíjak by to skončilo. Takto prostě odvedl otec svůj pluk od princova vojska a odtáhl do Périgordska.

O něco později se dík vojevůdcovskému štěstí pana de Turenne královna regentka, kardinál a mladý král vrátili do Paříže a na jih do Périgordska začaly přicházet vzkazy, které nevěstily nic dobrého. Zodpovídat se, zodpovídat se! Ale za co? Vzkazovali, že prý maršálský soudní dvůr v Bordeaux posoudí poslední činy barona de Montluc! Jako by dost nemluvily samy za sebe už ty předchozí! Můj pan otec naštěstí dobře věděl, že tady rozhazuje své špinavé sítě pan Giulio Mazarini! A vydat se mu do rukou, třeba se tisíckrát zaklínal královskou vůlí. se mu nechtělo ani v nejmenším. Nechal si připravit nejbystřejšího koně, vzal si dva páry svých nejlepších pistolí a poschovával po kapsách dobře šedesát tisíc liber ve zlatě. Pak si dal zavolat dvanáct svých nejvěrnějších a nejstatečnějších vojáků a těm statečným Gaskoňcům a Périgorďanům řekl, co hodlá podniknout.

„Shání se po nás jménem krále pan Mazarin, páni důstojníci,“ oznámil jim, „po vás proto, aby vám dal pověsit na krk oprátku nebo vám opatřil místo u vesla na galejích, a po mně proto, aby mi dal useknout hlavu. Víte dobře, že jsme nechtěli nic než zajistit slávu a moc našemu království. Králi to ale zatím zřejmě nevysvětlíme; bít se na dvě nebo na tři strany nemá vyhlídky; za těch – okolností otázka zní: chcete počkat na kata, nebo jet se mhou? Francie náleží králi, to je nepochybné. Ale moře náleží tomu, kdo je statečnější. Ludvík XIV. ať zůstane vládcem ve svém Louvru – a my buďme vládci na moři!“

Od slov k činům nebylo u mého otce nikdy daleko. A protože jeho věrní Gaskoňci a Périgorďané věděli, že na něho mohou kdykoliv spolehnout, přijali jeho návrh všichni. Ještě týž den vyrazili z montluckého panství, a zatímco maršálský soud zahájil pátrání v okolí města Bordeaux, baron de Montluc tou dobou už vyjížděl v La Rochelle na širé moře s brigou, kterou pokřtil rodovým heslem EGO ET REX! Měla deset děl, třicet mušket a k posádce krom udatných Gaskoňců a Périgorďanů přibylo dvacet námořníků, statečných jako čerti, ke všemu odhodlaných, po zuby ozbrojených mušketami, sekerami a píkami.

Briga byla ještě v přístavu, když se otec dozvěděl, že maršálský soud v Bordeaux si pospíšil – odsoudil ho na žádost generálního prokurátora rovnou ke ztrátě hrdla a konfiskaci jmění; a aby se hodilo také nějaké sousto udavačům, kteří se vždycky najdou, byla vypsána na Montlukovu hlavu odměna ve výši dvaceti tisíc ecuí. Gaskoňci, Périgorďané i nová posádka lodi se jen smáli, když jim to baron de Montluc oznámil a když se vyptával, také se smíchem, nemá-li někdo chuť získat malé jmění. Ale ti mladí lidé hořeli touhou poznat moře, zažít dobrodružství a prokázat věrnost. Po přístavním úředníku, který mu potají přišel oznámit, co mu hrozí, otec vzkázal, že ho mrzí těch dvacet tisíc, jimiž Jeho Veličenstvo chce platit za jeho věrnost koruně; že v rozhodnutí soudního dvora vidí jen žalostný výsledek ničemných pomluv Mazarinových u krále; že však Jeho Veličenstvo se brzy přesvědčí! že nemá oddanějšího služebníka nad Hanibala de Montluc; že v této chvíli odplouvá na moře, aby tu pronásledoval všechny nepřátele francouzského krále, jmenovitě Španěly, jejichž panovník se již tolik let pokouší ožebračit Francii a uvrhnout ji pod své jařmo; a pokud jde o kardinála Mazarina, prvního ministra, a o kancléře Séguiera. kteří tak neblaze ovlivnili soudní dvůr, ti ať se chrání mu vstoupit do cesty; dá jim uříznout uši při první příležitosti!

Od té doby pan otec místo sedla a hřbetu svého nádherného hřebce pod sebou cítil lodní palubu a rohož ve velitelské kajutě. Ze suchozemce, jehož radostí byly procházky po svazích vinic a honitba, se stal, jak se říká, mořský vlk, zamilovaný do pohledů na mořské dálky, na oceán v klidu i za bouře, za svítání i za soumraku. I jeho Gaskoňci a Périgorďané se přizpůsobili a celá zbožňující posádka by byla pro něho skočila do ohně, či spíše do mořských vln. Otec totiž dovedl ocenit dobrou službu; jestliže někdo onemocněl, dostalo se mu pečlivého ošetření; nikdo netrpěl hladem či žízní; a protože brzy získal obratnost i ve vedení lodi, dokázal často zahnat španělské koráby i s mnohem lepší výzbrojí – a o jeho odvážných kouscích se začalo vyprávět. A jméno brigy EGO ET REX znělo Španělům zlověstně už při pouhém vyslovení.

Ale ta hlavní příležitost na něho teprve čekala.

Když jednou křižoval Atlantickým oceánem, objevila se před ním v mlze, asi pět nebo šest námořních mil od Cádizu, nečekaně galiona plavící se ke španělským břehům v doprovodu asi deseti válečných lodí.

Každému, kdo se jen sebeméně vyznal na moři, muselo být patrné, o jakou loď a o jaký doprovod tu jde. Galiona nade vši pochybnost vezla španělskému králi daně z Mexika a Peru, zlaté a stříbrné pruty a mince! Dovedete si představit, jak mému otci poskočilo srdce radostí? Jaká by to byla skvělá kořist, kdyby se jí zmocnil, jaký by to byl triumf pro francouzského krále – a ovšem i pro Hanibala de Montluc! Ale naproti tomu, pustit se do boje s takovou přesilou! To znamenalo zahrávat si tak trochu s osudem – anebo věřit pevně ve svou šťastnou hvězdu a ve statečnost a schopnosti své posádky… Otec se rozhodl, že se o to pokusí. Dal rozkaz, aby briga vyčkala v mlze až do tmy a pak, asi kolem půlnoci, když se přisunula jako plížící se kočka, nebo ještě spíš jako tygřice, pod pláštěm noci, bez hluku a ovšem bez jediného výstřelu až k trojstěžníku, přirazila k boku galiony a na palubu se vyhrnulo dvacet nejodvážnějších Gaskoňců. Zapůsobilo to jako blesk z čistého nebe. Důstojník noční služby byl tak ohromen, že sotva měl čas dvakrát vystřelit – než ho dva z Gaskoňců hodili přes palubu do moře. Stráž a hlídky byly přemoženy v několika minutách a posádka, která poklidně spala v podpalubí a neměla tušení, co se děje nad jejími hlavami, byla odzbrojena, než kdokoliv mohl i jen pomyslit na účinnou obranu. Netrvalo to všechno jistě déle než sedm nebo deset minut – a v rukou mého otce se ocitlo od tohoto okamžiku dobře osmdesát miliónů francouzské měny ve zlatě a stříbře! Nejraději by byl teď rychle zmizel, ale ony dva výstřely – jediné, které padly – přece jen vyburcovaly pozornost Španělů. Doprovodné válečné lodě se přiblížily a začaly utvářet kolem trojstěžníku a brigy řetěz. Malá šalupa vyslaná ke galioně přinesla pak na vlajkovou loď Španělů zdrcující zprávu o tom, co se událo přímo před nosem admirála dona Carlose, markýze de Santa Cruz.

Španěl byl vzteky bez sebe. Takové ponížení, taková potupa! Nechal své válečné lodě v obkličujícím řetězu a sám s vlajkovou lodí připlul až na dostřel. Byl tak rozčilen, že ani nevolil prostředníka a sám z velitelské paluby lodi SANTIAGO vyzval EGO ET REX, aby složila zbraně.

Můj pan otec se tomu jen od plic zasmál.

„Pane Hanibale de Montluc, ten smích vám přijde draho! Jestli okamžitě neuposlechnete mé výzvy, dám vás pověsit na nejvyšším ráhně trojstěžníku jako námořního lupiče, jako piráta! Dávám vám čtvrt hodiny na rozmyšlenou!“

„Pane markýzi de Santa Cruz, mírněte se ve slovech i ve výhrůžkách, abyste brzy nelitoval, odpověděl můj pan otec. Mluvte se mnou zdvořile, jak se sluší a patří, mluví-li spolu dva šlechtici. Jestli myslíte, že mne držíte v hrsti, protože máte desetkrát víc lodí než já, jste na velkém omylu. Nezapomínejte, že proti vám stojí Hanibal de Montluc. A že mám v rukách tělo i duši španělského krále – chci říci jeho milióny. Máte-li jenom špetku rozumu, vyslechněte mou nabídku a domluvíme se.“

Ta řeč dona Carlose jen ještě víc popudila. S něčím takovým se co živ nesetkal a v této chvíli byl rozhodnut, že se s protivníkem vypořádá. Montluc Nemontluc! Pěstěná bradka se mu jen třásla, jak se zprudka rozkřikl v odpověď:

„Pane, mým úkolem není, abych se domlouval s nepřáteli Jeho katolického Veličenstva, nýbrž abych je věšel!“

„Neděláte dobře, pane markýzi, když takhle uvažujete! Řekněte, kolik zlata vezla galiona, které jsem se právě zmocnil? Za třicet miliónů? Za čtyřicet? Za osmdesát?“

„Co je vám po tom, Montluku?!“

„Víc než si myslíte, markýzi! Podle zásad válečného a námořního práva jsou moje a mých přátel! Jestli vám ale jde o zájmy španělského krále, měl byste se umoudřit a chvíli v klidu uvažovat. Slyšte: jsem ochoten se s vámi rozdělit o náklad napůl s podmínkou, že mi zaručíte volný odjezd!“

„Vzdejte se, bandito! Zahájím palbu!“

„Opakuji vám svou nabídku ještě jednou. Vidíte ty sudy, které jsem dal vyvléci na palubu? Je v nich všechno zlato a stříbro, a jestli jen jeden z mých mužů bude zabit nebo zraněn, dám je shodit do moře. A jestli se pokusíte přirazit k mé brize, vyhodím do povětří celý trojstěžník!“

„Palte!“

Teď nastala rozhodující chvíle. Šedesát španělských kulí se zarylo do boku trojstěžníku a jedna střela dokonce vážněji poškodila hlavní stěžeň. Ale v témž okamžiku zahřmělo na otcův pokyn z brigy EGO ET REX v odvetu dvacet ran z mušket a na admirálské lodi se ozvalo sténání a výkřiky.

„Dva sudy dolů do moře,“ vykřikl můj pan otec. A protože dvěma Gaskoňcům, kterým pokynul, mohly samou lítostí vypadnout oči z důlků, upokojil je: „Jen je klidně shoďte, kamarádi, to je z podílu španělského krále! Našeho se to netýká!“

Jednou, podruhé se rozpěnilo moře, jak soudky dopadly na hladinu a ponořily se navždycky do království žraloků a velryb. Oba Gaskoňci poulili samou lítostí nad ztrátou takového množství zlata oči, ale pan markýz v tomto okamžiku zesinal, jako by mu přetřel tváře křídou.

„Montluku, Montluku!“ vykřikl a otec říkával, že nikdy neslyšel vyslovit své jméno s takovou úzkostí jako tehdy. „Nechte toho! Zadržte! Chtěl jste jednat… dobrá: vzdejte se a já vám zaručuji, že se nestane nic ani vám, ani nikomu z vašich lidí! Čestné slovo kastilského šlechtice!“

„Čestné slovo kastilského šlechtice? Dobře, přijímám, pane markýzi. Ale o zajetí nebude řeč. Musíte uznat, že trojstěžník právem patří mně se vším, co má na palubě i v podpalubí! Jen ze své velkomyslnosti se chci rozdělit se španělským králem rovným dílem. Porušíte-li však slovo, půjdou milióny ke dnu – a Jeho katolické Veličenstvo se bude vaší vinou dožebrávat u evropských bank půjček jako neúspěšný obchodník!“

„Kdyby to byla moje galiona, potopil bych vás, i kdyby přitom měly skončit na mořském dně všechny poklady Indie a Ameriky! Čtyřicet miliónů je až moc velká cena za to, že admirál španělského loďstva musí jednat s člověkem, který si vede jako námořní lupiči“

„Och, z toho si nic nedělejte, markýzi! Ten námořní lupič je stejně urozené krve jako všichni Santa Cruzové, a k tomu je stejně důstojníkem francouzského krále, jako jste vy důstojníkem krále Španělů… Ale clara pacta, boni amici, jasné dohody, dobří přátelé! Poslouchejte! Od nynější chvíle platí mezi námi toto: za prvé z kořisti, které právoplatně dobyli baron de Montluc a jeho lidé, vítězové svolují ponechat španělskému králi polovici, to jest částku čtyřiceti miliónů. Za druhé: z této sumy se odpočítávají ony dva sudy zlata a stříbra v ceně dvou miliónů francouzských liber, které musely být pro umíněnost admirála Carlose de Santa Cruz svrženy do moře.

Za třetí: aby se zajistilo rychlé a poctivě vyplnění dohody, markýz Carlos de Santa Cruz na vlajkové lodi Santiago povede a dovede v bezpečí barona Hanibala de Montluc na lodi EGO ET REX, kam bude přeneseno všechno zlato a stříbro, až k přístavu La Rochelle. Před vjezdem do přístavu vypálí španělské loďstvo na pozdrav sto dělových salv a loď EGO ET REX oplatí pozdrav stejným způsobem. Potom bude čtyřicet miliónů bez dvou náležejících španělskému panovníku přeneseno na palubu vlajkové lodi SANTIAGO a každý z obou velitelů vypluje dál svou cestou a po vlastní libosti, avšak po celý týden od toho okamžiku mezi nimi nesmí být vyměněna ani jediná dělová rána. Jste srozuměn, markýzi de Santa Cruz?“

„Srozuměn? Nemám jiného východiska! Tak je to! Ale doufám, že se spolu ještě setkáme, pane de Montluc!“

„I já budu velmi šťasten, uvidím-li vás zase! S mečem v ruce, nebo s číší při přípitku, kdykoli a jakkoli vám bude libo, pane markýzi!“

Těmi slovy vyjednávání skončilo.

EGO ET REX se již nikdy předtím, ani nikdy potom neplavila v takovém doprovodu jako v následující dny. Když rozvinula plachty a zamířila hrdě k La Rochelle s přebohatým nákladem na palubě, měla po boku celou flotilu španělských lodí, stejně ozbrojených jako v té chvíli bezmocných. Pro markýze de Santa Cruz to jistě byla nejpotupnější plavba v životě. Však také převzal před La Rochelle svých osmatřicet sudů zlata a stříbra bez jediného slova a na nejobřadnější slova pozdravů odpověděl docela chladně, jen aby učinil zadost pravidlům zdvořilosti zachovávaným ve styku mezi šlechtici. Jistě se v duchu modlil, aby po uplynutí lhůty, stvrzené čestným slovem, mu Pánbůh poslal prokletou brigu do cesty. Ostatně, když odeslal svůj náklad zlata a stříbra do přístavu La Coruňa, křižoval dlouhou dobu s pěti válečnými loďmi několik námořních mil od La Rochelle, sžírán myšlenkami na odvetu a na pomstu.

Zatím EGO ET REX kotvila v přístavu a můj pan otec očekával městského guvernéra, kterému dal oznámit, že pro něho má velice důležitý vzkaz určený samému králi. To znělo tak naléhavě, že guvernér se nedal dlouho prosit a objevil se na palubě ještě týž den. Měl k tomu ovšem i své vlastní důvody.

„Pane de Montluc. bylo mi řečeno, že od vás mám převzít důležitou zprávu pro Jeho Veličenstvo,“ řekl, když ho uvedli k otci do velitelské kajuty.

„Tak jest, pane, považujete-li ovšem za důležitou zprávu, že Jeho Veličenstvu Ludvíku XIV. přivážím osm miliónů ve zlatě.“

„Osm miliónů ve zlatě? Kde jste k nim přišel?“

„Na moři, pane guvernére, na moři. Moje statečná posádka se vrhla do boje proti několikanásobné přesile a ukořistila čtyřicet miliónů, které byly na cestě z Nového světa do Španělska. Před několika hodinami to dobrodružství skončilo. A já bych rád dokázal králi, že jsem jeho nejvěrnějším poddaným, i když mne pan Mazarin u něho tak očernil.“

„Čtyřicet miliónů, pane de Montluc? Ale vy přivážíte Jeho Veličenstvu pouze osm? Nebo jsem se snad přeslechl? Nebo jste se snad přeřekl?“

„Ani to, ani to, pane. Znáte přece sám dobře, co se praví ve sbírce nařízení Jeho Veličenstva: ze všech kořistí francouzských občanů připadá králi pátý díl. A osm miliónů je přesně pětina ze čtyřiceti.“

„Zapomínáte však, pane de Montluc, že soudní dvůr v Bordeaux vám vyměřil trest na hrdle a že vám zkonfiskoval všechny nynější i budoucí statky. Loď, které jste se zmocnil, patří tedy králi se vším, co měla na palubě. Mohu-li vám poradit, dejte vyložil, všechno zlato a stříbro na pevninu a já je převezmu. Pro mne za mne si ponechte milión pro svou potřebu a jako odměnu, ale v každém případě zvedněte co nejrychleji kotvy. Protože jste šlechtic a právě jste dokázal, že Francie vám není lhostejná, přimhouřím oči a nechám vás odplout. To je všechno, co pro vás mohu udělat.“

„To je příliš málo, pane guvernére! Ostatně nepřejte si, abych seznámil s tím, co jste řekl, posádku mé brigy. Nebo ji snad také odsoudil soudní dvůr v Bordeaux? Ne, ne, pane guvernére! Jistě nebudete mít nic proti tomu, když vás požádám, abyste na několik hodin zůstal mým hostem zde na palubě. Napíši přímo dopis Jeho Veličenstvu. Chci se přesvědčit, jestli stále ještě rozhoduje víc vůle kardinálova než králova!“

Jako vždycky, když si můj pan otec něco usmyslil, od slov ke skutku nebylo daleko. Vykázal larochellskému guvernéru kajutu hned vedle své (ovšem dobře střeženou čtyřmi muži s mušketami), sedl ke stolu a napsal dopis, který zvláštní posel odnášel už za hodinu ke královskému dvoru. Ten dopis byl otištěn později i s odpovědí dvora v Gazette ďAmsterdam.

Zněl takto:

V La Rochelle dne 18. září 1653

Sire!

Podle slibu, který jsem složil Vašemu Veličenstvu, totiž že se budu bít ze všech sil proti nepřátelům Francie na zemi i na moři, Vám mohu s opravdovou radostí v srdci oznámit, že Váš nejvěrnější poddaný baron Hanibal de Montluc, kapitán brigy EGO ET REX, se zmocnil poblíž Cádizu španělského trojstěžníku doprovázeného flotilou deseti lodi pod velením admirála Carlose de Santa Cruz. Kořist činí čtyřicet miliónů ve zlatě a stříbře. Pětina z této sumy náleží podle všech práv a zákonů Vašemu Veličenstvu a já pokorně očekávám rozkazy a pokyny Vašeho Veličenstva jak s nimi dále naložit.

Budiž mi dovoleno, Sire, k této radostné a šťastné zprávě připojit i upozornění, které snad nebude zbytečné. Zabraňte, aby signor Giullo Mazarini, dobrodruh a ničema snad už od kolébky, zneužil jako už tolikrát svého postavení a dotkl se Vašeho zlata dřív, než s ním bude naloženo podle Vašeho přání.

Omlouvám se, Sire, za smělost, kterou jsem právě projevil. Odvahu vyslovit tuto radu mi vnukla jen a jen má horlivá péče a starost o to. aby nedoznaly újmy sláva a zájmy Vašeho Veličenstva, jehož jsem nejuctivějším a nejupřímnějším poddaným.

Hanibal de Montluc

Jak vidíte, pane faráři, nebylo člověka oddanějšího králi, než byl můj pan otec. Třebaže larochellský guvernér dovedl, tehdy správněji odhadnout postavení, které zaujímal pan Mazarin. Protože místo uznání a vlídných slov od krále dočkal se můj pan otec jen nového důkazu kardinálovy zvůle. Kdož ví, snad se jeho dopis ke králi ani nedostal. Snad nějaký špicl, které si Ital vydržoval všude, jej donesl kardinálovi a otcovu poslu namluvil, že je všechno v pořádku. V pěkném pořádku! Jestli byl pan otec hledán jen výrokem soudního dvora v Bordeaux, začalo mu nyní hrozit ještě větší nebezpečí. Do La Rochelle došel na něho přímý zatykač podepsaný kardinálem a saintongský guvernér s narychlo sehnanými několika četami vojáků se začal stahovat k slavnému pevnostnímu městu.

Co tedy panu otci zbývalo než zvednout kotvy, spolehnout se na vlastní um a boží pomoc a pokusit se uniknout na souši Mazarinovi a na moři Španělům! A přeplavit se přes oceán do pustin Ameriky a sloužit zájmům krále tam – protože ani tehdy, ani dnes se nepřestal otec cítit jeho věrným poddaným. A prokázal mu tolik služeb, že teď po letech to uznal i sám Ludvík XIV.

KAPITOLA TŘETÍ

VYPRÁVĚNÍ MLADÉHO PÁNA DE MONTLUCK POKRAČUJE LÍČENÍM PLAVBY DO NOVÉ FRANCIE A POZDĚJI PO ŘECE SVATÉOHO VAVŘINCE

Atlantický oceán přijal brigu vlídně a otec si blahopřál, že jeho nedozírné mořské plochy poskytly uprchlíkům z La Rochelle bezpečný úkryt. Nepřízni panovníků se čelí jen nesnadno a rozlít si ocet hned se dvěma králi je víc než na pováženou. Když ještě ke všemu to jsou dva nejmocnější vladaři v Evropě! Musíte-li se mít na pozoru před každou plachtou, která se vynořuje za čarou obzoru, nesmíte-li se ani ukázat v hlavních přístavech celého západního pobřeží, je vám jen malou útěchou, že na palubě své lodi jste sám králem a vládcem bez omezení. Je pravda, že EGO ET REX byla dobře zásobena a že otcovy velitelské schopnosti ji dovedly zabezpečit před každým nenadálým útokem, ba dokonce nalézt i opuštěná pobřeží při drobných ostrůvcích, kde bylo možno doplnit zásoby. Byla tu však kořist ze španělské galiony, a třebaže byli dobří Gaskoňci, Périgorďané i ostatní námořníci otci ze srdce oddáni, nezapomínali na zlaté pruty a stříbrné mince, na své podíly, které z nich učinily bohaté lidi. A co je přirozenější, než že myslili stále víc na to, jak svého bohatství užít a zařídit si pohodlně život. Taková je už lidská povaha… A tak leccos z toho. co snášeli ještě před nějakou dobou snadno a samozřejmě, jim přicházelo zatěžko a čím dál tím víc se jim námořnický život a věčné bloudění oceánem zadíraly za nehty.

Pevnina jim připadala jako zaslíbená země, a jak spatřili na obzoru proužek pobřeží, už zhluboka vzdychali a nespouštěli z něho oči. Ale ani můj pan otec se nechtěl proměnit v bukanýra, po jehož tisíci vítězstvích přichází jediná porážka, s ní rána ve hrudi, pouta; nejvyšší ráhno nebo žalářní kobka. Čert to vzal – když se zatím stará Francie otáčela ke svým věrným synům zády, byla tu ještě naděje na druhé straně oceánu, dalo se doufat, že všichni naleznou přístřeší a klid ve Francii Nové! A tak se jednoho dne obrátila EGO ET REX přídí k jejím břehům a zamířila do chladných vod severních moří. Když byli asi osmdesát mil od ústí řeky svatého Vavřince, poručil můj otec Carréguymu, starému Baskovi, už od mnoha let oddanému rodu Montluků a osvědčenému ve všech bitvách pod jejích erbem, aby svolal posádku na palubu. Bylo třeba oznámit, k čemu se rozhodl, a jak se říká, vyložit karty na stůl. Ostatně Carréguy, který byl skutečnou pravou rukou otcovou, ho měl k tomuto kroku už dávno; předvídal, že bude všemi přijat s jásotem a nadšením.

„Jsme sedmdesát nebo osmdesát mil od ústí řeky svatého Vavřince,“ oslovil své mořské vlky otec, přecházeje přitom, jak bylo jeho zvykem, s rukama složenýma za zády. „čtu ve vašich pohledech, že máte až po krk slaného mořského povětří, že byste se rádi zase jednou prošli po suché zemi, ucítili pod nohama podlahu, která se nekolébá sem a tam, a nadýchali se zhluboka větru, který voní po polích a lesích. Dobře – nevím, proč bychom stměli působit násilí a setrvávat dál tam, kde se nám nelíbí. Dávám vám návrh. Urazíme-li v několika dnech těch sedmdesát či osmdesát mil. octneme se posléze u města zvaného Quebec, a pojedeme-li ještě asi šedesát mil dál po řece, dorazíme až k sídlišti, které má jméno Montreal. Všechno, po čem toužíte, je tam, v okolí té řeky a toho města. Kolem dokola hvozdy, čtyři sta mil zdéli a tři sta mil našíř, v nich divoká zvěř, medvědi na každém, třetím kroku, spousta rybnatých řek a jezer, jelenů nepočítané, ale také hadů a různých šelem – a k tomu několik misionářů a četné indiánské kmeny. Jestli se chcete usadit, vybudovat si dům a zařídit se jako suchozemci, najdete tam, co potřebujete. Jenže to nebude všechno tak lehké, proto říkám, rozmyslete si všechno ještě včas! Musíte najít vhodné pozemky, musíte si zvyknout na neznámá nebezpečí, musíte se zkrátka s tou divočinou poprat. To jsem chtěl říci, než se vás zeptám – kam se teď má obrátit naše briga? Zpět na oceán, nebo k pobřeží Kanady? Na širé moře, či k ústí řeky?“

„K řece svatého Vavřince! Do Nové Francie! K Montrealu!“ ozvalo se naráz ze všech hrdel a starý Carréguy vyhodil na znamení radosti svou bambitku vysoko do vzduchu a vykřikl: „Ať žije baron Hanibal de Montluc! Ať žije náš kapitán!“

Po pěti dnech příznivé plavby vplul EGO ET REX do svatovavřinecké zátoky a zamířil proti proudu řeky, která se v těch místech podobá spíše mořskému zálivu a má nejméně tři sta stop hloubky. Než dopluli do Quebeku, musili urazit touto podivuhodnou mořskou zátokou dobře sto padesát mil. Míjeli břehy hustě zvlněné černými lesy, obeplouvali záludné hroty ostrých skalisek, projížděli tišinami, kde se před nimi rozevíraly průhledy do nedohledných neznámých stepí. Po každé třetí míli by byli nejraději vyhazovali kotvu a můj pan otec musel tvrdě přidržovat na uzdě jejich nedočkavost a touhu užuž stanout nohama na pevné zemi.

„Tak rychle to zas nepůjde,“ krotil je, „opatrnosti nezbývá a ze všeho nejdřív musíme zjistit, jak vůbec budeme přijati. Nevíme, co si usmyslilo Jeho Veličenstvo král Ludvík XIV., nebo spíš jeho ministr pan Mazarin! Co když poslal i sem tytéž rozkazy jako do La Rochelle! Co když má guvernér příkaz, aby nám každému sáhl po hrdle! A přijít o hlavu, to je nezdravá věc i ve zdejším povětří. Musíme vzít oči do hrsti a jít na to od lesa!“

Teprve když loď dospěla k úpatí nádherného skalního útvaru, který společně pokřtili na Diamantový mys (což je už nedaleko samého Quebeku), vydal povel, aby zakotvili, a rozhodl se, že spolu se starým Carréguym a asi deseti dalšími muži vystoupí na břeh, oťuká, jak se věci mají, a budou-li se zdát příznivé, že se vypraví rovnou za guvernérem, hrabětem de Bonneval.

Přálo jim štěstí. První muž, kterého oslovili, náležel ke guvernérovým lidem. Když uslyšel jméno lodi a dozvěděl se, že její kapitán pluje pod francouzskou vlajkou, byl bez sebe radostí. „Potraviny a vodu? Dostanete všechno, co potřebujete, přicházíte jako na zavolanou! To bude novina pro pana guvernéra! Lepší zprávu než o vašem příjezdu bych mu nemohl oznámit! Jen pojďte, pojďte se mnou, povedu vás rovnou k panu hraběti!“

Potkat na ulicích Quebeku, který zdaleka nebyl Paříží, hned celou skupinu cizinců oblečených podle francouzské módy bylo tehdy něco hodně neobvyklého. Jaký div, že ve chvíli, kdy míjeli stráž guvernérova sídla, obklopoval mého pana otce a jeho deputaci už celý chumel zvědavců. Stráž vzdala čest, lelkující dav obstoupil v půlkruhu bránu a zdravil hlučně příchozí. Mezi Quebečany se rozneslo, že z Francie přijela značná posila, vedená jakýmsi baronem či hrabětem zvučného jména. A když otec, starý Carréguy a ostatní vkročili do budovy, vyšel jim vstříc sám hrabě de Bonneval.

„Příteli, vás sem posílá sama Prozřetelnost!“ byla jeho první slova, „čekáme na vás jak na smilování… Jste naše záchrana!“

Tolika úsměvů a povzbuzujících pohledů se můj otec nenadál ani ve snu! Čekal, že bude přijat chladně, odměřeně či s pochopitelnou zdrženlivostí, že bude třeba spoustu věcí vysvětlovat a ještě na guvernérovi opatrně vyzvědět, jestli dlouhé prsty Jeho Eminence z druhé strany oceánu nedosáhly až do těchto končin. A zatím ho guvernér objímá, zahrnuje ho pozornostmi a posílá posly, aby hodnostářům města, důstojníkům posádky, panu biskupovi a bohatým měšťanům oznámili příjezd barona Hanibala de Montluc!

„Ale pane hrabě, neprokazujete mi až příliš velkou čest? Já a vaše záchrana? Leda snad před nudou, která se tady asi dá zahnat tíž než v Paříži nebo v Bordeaux!“

„Kdyby nás jen trápilo jak zahnat nudu! Jenže nám hrozí jiné věci než nudné večery! Jestlipak víte, že polovina mých vojáků a městské gardy tráví noc co noc na hradbách? Předevčírem přišli o skalp dva Quebečané, kteří se odvážili příliš daleko za městská opevnění. Tři ženy a pět dětí přišlo o život za podobných okolností právě před týdnem! I ctihodný otec Brébent zahynul mučednickou smrtí! Milý barone de Montluc, tady jsou boje na denním pořádku – pět irokézských kmenů se spojilo a hrozí nám docela vážně, že oblehnou a vypálí město! Mají v tom prsty Angličané a Holanďané! Jedni je popichuji z Nového Amsterdamu, druzí z Massachusettsu. Jsme jim trnem v oku, pane barone, a ne od včerejška!

Posílám depeše, zprávy, výzvy – ale Jeho Veličenstvo je nechává bez povšimnutí! Víte, že jste po kolika letech první posila, kterou mi král poslal?!“

„První posila po kolika letech?“ zvolal můj otec a dal se do smíchu. „Pane hrabě, kdyby Jeho Veličenstvo nejkřesťanštější král věděl, že jsem vstoupil na území Nové Francie, dal by mi možná uříznout hlavu u samých ramen. Říkáte, že potřebujete pomoc? Dobře, jsem vám k službám. Ale nechcete nejdřív vědět, jak jsem se sem k vám dostal?“

Několika slovy pověděl o událostech, které ho přivedly až do Nové Francie, a když skončil, neubránil se smíchu sám guvernér.

„Drahý Montluku,“ řekl a objal ho přátelsky kolem ramen, „my si můžeme podat ruce. Jsme v podobné kaši, i když každou vařil jiný kuchař. Opravdu vaše hlava nesedí příliš pevně na svém místě – ale myslíte, že já jsem si tou svou jistější? Nechtěl bych padnout do rukou Irokézů nebo Angličanů a každá paže, která mi proti nim pomůže, je mi dobrá! K čertu! Nemám žádný zatykač a nevím, proč bych se s vámi neměl domluvit! Když je člověk vzdálen tisíce mil od krále i od soudního dvora, musí být rád, že potká v těchhle pustinách muže svého rodu a jazyka a s dobrým mečem po boku! Chcete-li zůstat, buďte vítán a veďte si tu jako v novém domově. Král nám jednou ještě poděkuje za naše služby!“

„Mluvíte mi z duše, pane de Bonneval! A doufám, že tu najdeme místo, kde se nám bude líbit. Angličanům, Holanďanům, ani těm – jak jste to říkal? – Irokézanům nezůstaneme nic dlužni!“

„Chtěl byste zůstat v blízkosti Quebeku? Nebo pojedete dál na západ? Nebo spíš na sever?“

„Kamkoliv, kde je slušná půda a kam s námi budou ochotny jít ženy. Jsme přece všichni ctitelé ženské krásy, a krom toho teprve ženská ruka dělá domov domovem.“

„Příteli Montluku, to bude už horší. Francouzky aby tady člověk hledal se svícnem v pravé poledne. Před rokem, nemýlím-li se,– přijelo z Francie asi padesát dívek. Věřil byste, že do tří týdnů byly všechny pod čepcem? Naši Quebečané je tenkrát vítali, jako by přijelo Jeho Veličenstvo. Fábory, písně, slavnostní výstřely! Pan biskup na počest příjezdu sloužil v chrámu slavné Tedeum! A vy si myslíte, že pro vás máme děvčata na vdávání, tady! Kde je vzít a nekrást!“

„Co není v Quebeku, najde se snad někde jinde,“ řekl na to můj otec, ale dobře si všiml, jak se protahují tváře Carréguyho i ostatních mužů z lodi. „Ostatně, co to vidím? Vaši sloužící prostírají a nosí sklenky? Snad se nechystá přípitek? Jestli tu je dobrá réva, je tu už nejméně polovina naši Francie, budeme se cítit jako v Gaskoňsku nebo v Périgordsku.“

Byla to vskutku šlechtická tabule, kterou pan Bonneval tehdy připravil pro otce a jeho průvodce z EGO ET REX. Sloužící stáli se svícny za zády hostů až do pozdních hodin, jeden chod následoval za druhým, víno v číších se perlilo, i samotnému biskupovi, který byl též narychlo pozván, se pletl jazyk a církevní hodnostář s šibalským úsměvem a vztyčeným ukazovákem citoval po celý večer z knih Písma místa, která zdůrazňovala, jak křehkou nádobou je člověk. Z otcových vzpomínek ten pamětihodný den nikdy nevymizel. Protože ke konci hostiny, když už se radovánky chýlily ke konci a hlavy stolovníků počínaly klesat, se objevil člověk, který určil otcův další osud. Jeden ze sloužících oznámil panu de Bonneval, že přišel spěšný posel od Otce modliteb.

„Od Otce modliteb?“ podivil se můj otec a guvernér, který chtěl ukázat, že před novým obyvatelem svých provincii nemá co zatajovat, pokynul sloužícímu, aby muže vpustil. Potom se pootočil v křesle a řekl na vysvětlenou:

„Pravda, milý Montluku, vám je to jméno divné, nevíte, o koho jde. Tak říkají domorodci našemu otci Fleuryrnu; je misionářem a působí u Champlainova jezera, asi tak sto mil odtud. Naši indiánští přátelé ho zbožňují.“

Sotva to dořekl, objevil se ve dveřích Indián, prvý, kterého otec spatřil. Přeběhl několika skoky místnost a s mírnou úklonou předal guvernérovi jakýsi list. Rudoch byl urostlý mladý muž, krásných tmavých vlasů spadávajících dlouze ve dvou pletencích přes ramena, v jednoduchém, avšak velice čistém oděvu. Kožené kalhoty a jakási kožená vesta byly jen spoře ozdobeny, takže nejnápadnější na něm byly mokasíny, kožené botky s pestrobarevným zdobením. Pro posla jako by nikdo kolem neexistoval, své inteligentní, jemné oči upíral jen na pana de Bonneval. Guvernér přelétl očima dopis, pak pokynul sloužícímu, aby přisunul blíž svícen, a začal nahlas číst:

Pane guvernére,

píši v nejvyšším spěchu z Croix de l’Erable na břehu Ontaria. Dnes zrána jsme byli napadeni silnou skupinou irokézských bojovníků, a nepřijdete-li nám okamžitě na pomoc, jsme bezpochyby ztraceni. Bohužel, utrpěli jsme už ztráty, a to jsme ještě měli štěstí, že pan Champlain nepřítele včas zpozoroval! Otvíral ráno ke čtvrté hodině okno svého pokoje, když uviděl, jak se v korunách stromů přímo před pevností pohybují jakési stíny. Byli to Irokézové. Probudil bratra a oba zburcovali kdekoho z našich. Strhla se potom krátká přestřelka, první útok Irokézů se podařilo odrazit, ale zaplatili jsme několika mrtvými a zraněnými. A to nám velmi pomohla dřevěná palisádová hradba a hluboký příkop před pevnůstkou! Napočítali jsme na čtyři sta útočníků, z nich jistě sto padesát je ozbrojeno mušketami. Určitě je dostali od těch kacířských bludařů v Nové Anglii!

Pane guvernére, zatím se držíme, ale svírají nás ze všech stran. Jestli chcete, aby se Nová Francie zachránila, pošlete pomoc! Pošlete, co můžete! Bůh dej. abyste nepřišli pozdě…

Fleury

A dole na listu bylo ještě připsáno:

Ctihodný otec Fleury Vás, pane guvernére, uvědomil o všem, jenom ne o zranění, které utržil on sám! Představte si, že chtěl na vlastní pěst uniknout z pevnůstky a požádat naše spřátelené Hurony o pomoc! Nepodařilo se mu to, a taktak, že jsme ho vyrvali z nepřátelských drápů! Ale slabosti se sotva drží na nohou… Potravin máme asi na měsíc. Potom už se děj vůle boží.

Champlain mladší

Když pan Bonneval dočetl, byl bledý jako křída. Přítomný biskup sepjal ruce a sklonil odevzdaně hlavu. Hosté se všichni srazili do hloučku a viseli guvernérovi na rtech. Jen divoch stál bez pohnutí s podivným výrazem ve tváři. Podobal se soše s rukama zkříženýma na prsou a s pohledem upřeným na guvernéra.

„Otče Ononthio,“ řekl (tím jménem oslovuje většina domorodých kmenů místodržící a guvernéry), „Otče Ononthio, co vzkážete do pevnosti panu Champlainovi?“

Pan de Bonneval si mnul prsty oba spánky a marně hledal východisko.

„Kdybych mu tak mohl vzkázat, že okamžitě vyrážím na pomoc! Že mu posílám aspoň dvacet nebo třicet chlapíků s dobrými mušketami a dostatkem střeliva! Ale já nemám ani dost lidí, abych mohl zabezpečit Quebec a životy jeho obyvatel! A přitom Irokézové mohou každou chvíli udeřit i na nás!“

„Budeme se za naše sestry a bratry modlit,“ řekl tiše a odevzdaně biskup.

Ačkoliv můj pan otec tu byl hostem a nováčkem, nezdržel se, aby se v tak pohnutém okamžiku neozval.

„Modlit se, Vaše Milosti?“ obrátil se současně k biskupovi i k panu de Bonneval. „Nehoršete se na mne, pánové, pomodlím se rád s vámi, ale u všech všudy, myslím si, že pánbůh má jiné starosti, než aby hlídal bezpečnost francouzských posádek. Copak se nedá pro ty statečné lidi z Groix de l’Erable něco udělat?“

„Bojím se, že nedá,“ povzdechl si pan Bonneval.

„Přemýšlejme, pane guvernére, snad přece na něco přijdeme. Montlukové se tak snadno nevzdávají,“ řekl můj otec a obrátil se tentokrát k Indiánovi, který stál stále nehybně jako socha. „Jak daleko je odtud k Champlainovu jezeru?“

„Sto mil.“

„Hm. A jak ses dostal až sem?“

„Přes jezero jsem přeplul v noci kánoi. Irokézskou hlídku jsem oklamal. Pak jsem pádloval celou noc a k ránu se přeplavil až k říčce jménem Richelieu. Ta mne donesla k řece svatého Vavřince a vody veliké řeky mne donesly až sem.“

„Výborně! Jak hluboká je Richelieuho řeka?“

„Mezi Champlainovým jezerem a Svatým Vavřincem asi tak deset až třicet stop,“ řekl guvernér.

V následujícím okamžiku jej můj pan otec silně objal a vzápětí mu stiskl pravici.

„Tak tedy dík za skvostnou hostinu a vlídné přijetí, pane de Bonneval! Naše briga má ponor šest stop, dostane se tedy do těch končin hladce! Bude-li nám tento mlčenlivý Indián ochoten dělat lodivoda, budeme moci vyrazit co nejdříve. Přesněji řečeno během dvou či tří hodin! Pomůžeme těm dobrým Francouzům!“

„Ale… tím chcete říci… kdo my… kdo všechno?“ stačil ze sebe stěží vysoukat guvernér, udivený nenadálým návrhem mého otce.

„Kdo? Já, můj přítel Carréguy – a celá posádka dvojstěžníku EGO ET REX! Pane de Bonneval. chcete-li si ještě připít – tedy na naši pomoc champlainským!“

Všichni se tehdy kolem mého otce shlukli, rozmlouvali mu jeho úmysl, poukazovali na četná nebezpečí, zrazovali ho od noční plavby – ale bezpochyby si všichni přáli, aby se do Croix de l’Erable pustil. Byla to přece jen jediná možná pomoc, kterou Quebec – tak nečekaně – mohl poskytnout. A když nový příchozí tak tvrdošíjně trval na úmyslu, který si právě vzal do hlavy, nebylo to šťastnou předzvěstí a příslibem vítězství?

„Pane de Bonneval, kdybyste tu byl, mohl byste mi teď připít na opravdové vítězství,“ vykřikl potom triumfálně můj pan otec po dvou dnech, když skutečně projel proti proudu řeky sv. Vavřince až ke Croix de l’Eráble a objevil se s EGO ET REX u břehu před pevnůstkou ve chvíli, kdy se Irokézové mocným náporem vrhali proti hlavní bráně sídla ctihodného otce Fleuryho a pánů Champlainů. S mečem a s pistolí v ruce rozprášil překvapené a zaskočené útočníky, kteří v počtu asi čtyřiceti už zlézali palisádový plot. Vykřikl ta slova u dřevěného padacího mostu, po němž mu vycházeli vstříc ti, které svým včasným příjezdem bezpochyby zachránil. Carréguy a asi patnáct mužů posádky se ještě dali do pronásledování uprchlíků, ale hluboké lesy a nepřehledné skalní útvary pohltily Irokéze beze stop. Ale proč by je měli dál pronásledovat, když pevnůstka byla uchráněna? Můj otec tedy rozpřáhl náruč, zavolal na své statečné námořníky, aby se vrátili, a pak se poprvé v klidu rozhlédl a pocítil dojetí: uvědomil si, že právě stanul na půdě, která bude od nynějška jeho novým domovem…

KAPITOLA ČTVRTÁ

SEZNÁMÍ ČTENÁŘE S TÍM, JAK POKRAČOVALA VEČEŘE NA GIMELSKÉ FAŘE

„Pane de Montluc,“ řekl otec Lefranc, „když vás tak poslouchám, musím vašeho pana otce jen obdivovat! Co všechno musel přestát, než našel tichý a útulný koutek světa, kde se mohl věnovat svým bohulibým zálibám. Zasloužil si toho svrchovaně, tak jako my nyní dobrého doušku kávy! Mariono! Beaupoile! Prosím!“

Beaupoil i Marion čekali jen na pokyn, aby na zdobeném podnose (dar milých farníků) přinesli šálky s kávou. Rozvoněla se celou místností. Marion doplnila vyprázdněné poháry po víně znovu až po okraj. Ale pan de Montluc zvrátil hlavu, vztáhl pravici k svému druhu, jako by se dovolával jeho svědectví, a zdálo se, že se mu koutky úst chvějí tichým smíchem.

„Tichý útulný koutek? Důstojný otče, to se povedlo! Nechci podceňovat starou Francii, však jsme dnes viděli, že gimelští vlci něco dokážou, ale zdejší příroda a kanadská divočina, to je nebe a dudy! A myslíte, že Indiáni nás nechali sedět v klidu a pokoji, kde jsme si umanuli? Kdybyste věděl… Řeknu vám jen to, že právě v předvečer našeho odjezdu se musel otec servat s grizzlym, divokým medvědem, který měl dobře dvě stě liber! Jedná rána karabinou a dva smrtící, přesné zásahy dýkou!“

„Obdivuji se vašemu otci čím dál tím víc!“ Lžička pana abbého Lefranca se zastavila a přestala míchat horkou kávu. „To se pustil ve svých letech do zápasu s medvědí bestií?“

„Ano, ve svých letech…! Jenže tak statného šedesátníka abyste pohledal! Ostatně, otec se v tom směru lecčemus přiučil i od matky! Lov a honba, to je její!“

„Snad nechcete tvrdit, že i paní baronka střílela na medvědy?“

„A ne jednou, důstojný otče! Na medvědy i na naše nepřátele. U nás v Kanadě nemáme tělesnou gardu jako král, každý se musí starat o kůži sám, a kdo si včas. nevzpomene, kde nosí nůž a pistoli, přijde o krk, než se naděje. Říkám vám: nůž, karabina a statečné srdce – to je hlavní. Jak byste také jinak chtěl ubránit panství větší než Anjou, Tourain, Bretaň a Normandie dohromady? A ten nůž musí umět držet muž i žena! Moje matka je v tom skvělá, šla s otcem vždy a všude, dokud jsme se neusídlili na La Tour Montluku.“

„La Tour Montluc?“

„Pokřtili jsme tak pevnost, kterou jsme zbudovali na jednom ostrůvku v Erijském jezeře. Na památku našich předků z Francie. Kdybyste věděl, jak matka i bratr i moje sestry touží, aby se sem jednou také podívali!“

„A nejvíc slečna Athenais! Měli jsme jí vyhovět a vzít ji s sebou!“ ozval se v té chvíli hrabě Kildare a zatvářil se tak nešťastně, že se Ludvík de Montluc nezdržel smíchu. Položil konejšivě ruku kolem ramen svého přítele a průvodce, obraceje se přitom k abbému.

„Abyste rozuměl, pane faráři, Athenais je moje nejmladší sestra a můj přítel O’Brien má hrozné obavy, aby se mu za někoho neprovdala, než se vrátí zpět do Kanady… Jen klid, Donalde, nezůstáváme tu na věčnost a Athenais vás čeká stejně nedočkavě jako vy ji!“

„Ale přesto!“ vrtěl tvrdošíjně dál hlavou Kildare. „Nemají snad děti znát místo a kraj, odkud pocházejí jejich rodiče? A jestli zná Athenais jezera, lesy a planiny Kanady, je div, že touží podívat se také do země, odkud přišel její otec?“

„Doufejme, že nejsme ve Francii naposledy… Tentokrát ale, při našem poslání…“ zahučel baron de Montluc a abbé Lefranc zvedl překvapeně obočí. „Nepřeslechl jsem se? Vaše paní matka snad není rodilá Francouzka?“

Ruka pana de Montluc sklouzla k hřbetu černobílého teriéra Apollóna, který se otíral o pánovu nohavici, a polaskala zvíře v jeho husté srsti. Pes s vyplazeným jazykem upíral pohled na velitele a očekával nové polaskání… „No, to víš, Apollóne, ovšem, hovoří se o tvé paní, ale buď klidný, nic se neděje. Jsme v dobré společnosti… A tento pán – nepřipomíná ti otce Fleuryho?“

Abbé Lefranc pozoroval výjev s chápavým vlídným úsměvem. Ti dva se asi musí mít rádi, pomyslil si, sleduje Montlukovu pravici, která nepřestávala hladit statečného Apollóna. Potřásl hlavou:

„Přeháníte, příteli! Kdepak otec Fleury a obyčejný gimelský farář! Jednou mi o něm budete muset povědět víc, barone. Škoda, že ho nemohu navštívit v jeho farnosti.“

„A proč ne, otče Lefrancu?“ řekl pan de Montluc. „Kdož ví, možná že se vám vaše přání splní… Máte vikáře?“

„Mám, pane barone.“

„Mladý, zdravý, silný?“

„Velmi mladý a velmi silný. Proč se ptáte?“

„Nic, nic, jen mne tak něco napadlo… Ale počkejte, nejdřív vám musím prozradit ještě jednu věc, týkající se smyslu naší cesty.“

Opřel se do křesla, rozepjal kabátec a zasunul ruku pod klopy; sáhl ke koženému pásu, který jej těsně obepínal, jak to u důstojníka bývá pravidlem; ale když zajel pravicí k boku, náhle zneklidněl, pobledl, začal se ošívat, ohmatávat a nakonec prohlížet podlahu pod sebou.

„U všech všudy!“ vykřikl. „Kde je má kožená brašna? Kde mám svou portu? Že bych ji byl snad ztratil při té rvačce v lese? Na mou duši, je pryč! Jako by se po ní slehla zem! Balík dopisů a rozkazů a zpráv Jeho Veličenstva!“ Udeřil se dlaní do čela. „To asi některý z vlků, těch potvor zatracených! Ucítil kůži, považoval ji za lidské maso, a chtěl si na ní smlsnout!“

„Proboha živého, Montluku!“ zděsil se Kildare. „Podívej se pořádně, podívej se ještě jednou! To přece není možné, abychom přišli o to nejdůležitější! Vysloužíme si sto padesát let v Bastille!“

Oba vyskočili, začali jako o překot prohledávat všechno kolem sebe, vyběhli na chodbu, vrátili se, znovu prohmatali Montlukův kabátec, ale kde nic, tu nic. Ludvík, všecek bledý, skočil k oknu a rozevřel je, naklonil se ven a zadíval se směrem k Tulle, k jihozápadu, jako by pátral, odkud fouká vítr. Pak vrhl pohled na svého nádherného dlouhosrstého teriéra, který pochopil, že se začíná dít cosi vzrušujícího. Upřeně pozoroval svého pána a vrtěl nedočkavě ohonem.

„Co teď? Co podnikneme?“ rozhodil rukama Kildare.

„Nejdřív musím zpátky do lesa! Podívat se, jestli tam ta brašna někde nezůstala! Apollóne, k noze! Budeme hledat! Tady jsem míval brašnu, vidíš, musíme ji najít!“

Ludvík de Montluc ukázal psu zbytek koženého pásku, který dosud visel na přezce. Apollón napjal všechny svaly v těle, přiblížil čumák k přezce u pasu a tlumeně zavrčel. Montluc jej lehce pohladil po hlavě a otočil se k abbému Lefrancovi:

„Důstojný otče, prosím vás, klíč. Anebo se mnou pošlete Beaupoila, aby mi otevřel? Ale rychle, nebudu mít klid, dokud nenajdu, co jsem ztratil!“

Gimelskému panu faráři ztuhl úsměv na rtech. To se chce jeho host vydat do té sibérie venku? Když před hodinou Beaupoil jen taktak unikl? Šílenství! Vztáhl obě ruce prudce před sebe.

„Nic takového, pane de Montluc,“ ohradil se. „To byste šel vstříc jisté smrti! Chcete, aby vás ta smečka vlků rozsápala?“

Dokonce i Kildare zaváhal:

„Otec Lefranc má možná pravdu. Měl by sis to ještě rozmyslit…“

„Ne, půjdu hned!“

„Pane de Montluc! Půjdeme ráno, časně ráno, dám svolat lidi ze vsi, půjde i Beaupoil, pak určitě vaši brašnu najdeme! Spíš než teď! Nemějte mi to za zlé, ale nepustím vás nikam! Nevezmu si vás na svědomí!“

„Půjdu v každém případě!“

„Ne!“

„Vaše poslední slovo, důstojný otče?“

„Pro vaše blaho…“

„Dobře. Vidím, že vás nepřesvědčím. V tom případě mi zbývá jen jedno.“

Ludvík de Montluc skočil ke dveřím, v mžiku na sebe navlékl svůj kožich, vrhl se k oknu a ostře hvízdl na psa.

„Apollóne, běž první!“ vykřikl.

Teriér prudce zaštěkal, otočil se a mocným skokem se vyhoupl na okno. Za okamžik bylo slyšet temné zadunění.

Než se kdokoliv mohl vzpamatovat nebo něčemu zabránit, následoval ho stejnou cestou Ludvík de Montluc.

Dopadl rovnýma nohama, do hlubokého sněhu a vyrazil přitom ze sebe vítězný výkřik.

Kildare, abbé Lefranc, Marion i Beaupoil na okamžik strnuli a pak se nahrnuli k oknu. Snad si Montluc nepolámal údy… Ten však stál pevně na nohou a mával rukou proti oknu.

„Půjdu s tebou!“ vykřikl Kildare, ale Montluc jej rozhodným gestem odmítl.

„Ne, Donalde! Půjdu sám! Ale podej mi meč! Hoď mi ho dolů! A vy, pane abbé, mne zatím omluvte! Teď dopijte kávu beze mne, ale s příští porcí před spaním na mne počkejte! Hned zas budu zpátky! Díky, Kildare!“

Meč, který irský šlechtic hodil z okna, se zabořil do sněhové závěje. Montluc jej pohotově vyprostil, a než se přihlížející v oknech nadáli, zmizel ve stopách svého Apollóna. Štěkot zazníval už z dálky, slábl a slábl a po krátké chvíli utichl docela.

Otec Lefranc se mlčky požehnal, Beaupoilova pravice držící svícen se zachvěla a Marion si skryla tvář v obou dlaních.

„Je ztracen,“ zahořekovala a s hlasitým, už nepotlačovaným nářkem zmizela ve dveřích. Ale Kildare se nezdál příliš znepokojen.

„Ten a ztracen?“ pousmál se. „To nevíte, kdo je Hrdý Montluc! Vypravoval vám o svém otci, ale kdyby mluvil o sobě a o svých dobrodružstvích, mohli byste poslouchat tři dny a tři noci! Stačilo by, aby vypravoval, jak se zmocnil válečné fregaty, když jsme minulý měsíc jeli z Quebeku do Francie. S Montlukem hned tak něco nepohne! Bože. co jenom já jsem s ním už zažil od chvíle, kdy jsme se seznámili…“

Abbé pokyvoval hlavou, ale v duchu byl s Montlukem a myslel na vlky, kteří se prohánějí okolními lesy. Byl přesvědčen, že Kildare se ho snaží pouze utěšit. A tak jen roztržitě poznamenal:

„Ano… ano… a jak jste se vlastně s panem de Montluc seznámil?“

Donald O’Brien, hrabě z Kildaru, vrhl na abbého pátravý pohled. Položil lehce svou dlaň na Lefrancovu ruku a přisunul se k němu se svým křeslem blíž.

„Jen buďte klidný, důstojný otče, nic se mu nestane,“ řekl konejšivě. „A jestli Vás opravdu zajímá, jak jsme se my dva sešli, povím vám to. Alespoň nám nebude dlouhá chvíle a spíš se dočkáme. A dejte připravit novou kávu!“

A začal vypravovat.

KAPITOLA PÁTÁ

VYPRÁVĚNÍ DONALDA O’BRIENA, HRABĚTE Z KILDARU, O TOM JAK VE SLUŽBÁCH KRÁLE BOJOVAL S ALGONKINY A JAK SE V PRAVÝ ČAS SEZNÁMIL S HRDÝM MONTLUCKEM

Každé pořádné vypravování prý se má začínat od Adama. Já bych mohl toto rčení vzít doslova, protože jsem vždycky slýchal, že náš rod je starší než pět tisíc let a náš rodokmen dvakrát delší než Abrahámův. Otec, dědeček, a dokonce pradědeček mi vždycky zdůrazňovali, že šlechtici z Kildaru jsou na světě, co je Irsko Irskem. Po celou tu dobu také byli svému Irsku věrnými sluhy a můj dědeček byl jen jedním z těch, kdo pro ně ztratili život. To bylo v dobách Cromwellových, kdy irská krev tekla proudem a různí myslitelé, jako pan Raleigh, prohlašovali, že Irčané jsou divošský národ, prý neschopný vznešenějších myšlenek. O tom nás páni Angličané přesvědčovali krvavými lázněmi, honičkami a sprostými loupežemi. Neboť statky předních rodů, jako byl náš, se rozdávaly odměnou za zločiny na Irech nejhorším anglickým darebákům.

Teprve když na anglický trůn dosedl opět Karel II., vrátil se všechen ztracený majetek Kildarů zpět do našich rukou. Ale neklidným dnům ještě dávno neodzvonilo! Bylo mně dvacet let, když jsem vytáhl spolu se svým otcem na podporu Karlova následníka, krále Jakuba Druhého. Střílel jsem v bitvě po otcově boku a viděl jsem, jak padl zasažen kulí, zatímco král v té chvíli byl již na útěku před uchvatitelem Vilémem Oranžským. Se slzami v očích a s neuhasitelnou nenávistí v srdci jsem se připojil k oddílům stahujícím se zpět k Dublinu, ale věc byla už ztracena. Kdežpak spravovat v klidu a ústraní aspoň po nějaký čas rodné statky! Byl jsem rád, že jsem zachránil holou kůži, vždyť i na mou hlavu byla vypsána odměna! Přeplavil jsem se s pomocí dobrých lidí a spolu s několika věrnými Iry přes lamanšskou úžinu do Francie, vstoupil do služeb Ludvíka XIV. a postavil se pod jeho prapory v čelo irského pluku. Já, Donald O’Brien, hrabě z Kildaru, potomek někdejších irských králů, jsem se stal francouzským kapitánem! Ale aspoň jedno zadostiučinění mi tato služba přinášela: mohl jsem bít a trestat Angličany! U Steinkerqueu jsem jich pobil nepočítané – všechny rány, které jsme od nich utržili v Irsku, jsem jim odvedl i s úroky! A zchladil jsem si na nich žáhu ještě mnohokrát! To mne také usmiřovalo s toulavým vojáckým životem, při němž se člověku – ať chce nebo nechce – zasteskne po pohodlné lenošce a čtyřech stěnách. Ale jak jinak bych se mohl vrátit na rodné statky, než kdyby konečně Angličané byli smeteni? A když mi tedy v Paříži řekli, že teď je třeba bít Angličany na novém kontinentě, neváhal jsem ani dost málo a dal se poslat do Kanady.

Francouzským guvernérem byl už tehdy hrabě de Frontenac. Stačilo pár mých vět, aby poznal, že jenom hořím touhou po střetnutí s Angličany. Vyslechl vlídně vodopád mých slov, ale o mé minulé skutky valný zájem neprojevil, ačkoliv jsem se vylíčil v dosti přitažlivých barvách. Teprve když se mu zdálo, že jsem toho napovídal až dost, mi prostě jednou větou oznámil: „Přiděluji vás posádkou do pevnosti Cataracouy.“

„Neslyšel jste v životě to jméno? Já do té doby také ne. Ale představte si pět rybníků, z nichž jeden se vlévá do druhého a všechny jsou uprostřed hlubokého lesa, a řeku, která se vylévá z toho posledního a plyne pak dál k moři, chci říci k Atlantiku. Řekl jsem pět rybníků? Pět jezer, důstojný otče, a to jezer pořádné rozlohy, protože to největší z nich má určitě pět set mil v obvodu a hloubku na osm set stop. Hořejší, Hurónské, Michiganské, Erijské a Ontarijské – tak se jmenují a při ústí toho posledního a nejmenšího byla řečená tvrz. Kolem dokola přehluboké lesy, vlastně horní a dolní Kanada, dobře jednu míli široký veletok řeky sv. Vavřince takřka pod okny a šedesát až dvě stě stop hluboký ontarijský rybníček na straně druhé. Na poslech to zní docela pěkně! Však jsem si taky jen hvízdl, rozjařeně scvakl podpatky, až zařinčely ostruhy, a bez váhání přijal.“ Když jsem se už loučil, hrabě de Frontenac mi kladl ještě na srdce:

„A dejte si pozor na Indiány, pane de Kildare! V Cataracouyi jste právě v hraničním pásmu, tam si člověk ani na okamžik není jistý. Angličané jsou nedaleko a Irokéze máte jako za rohem! Udeří na vás a může to trvat taky měsíc, než se k nám o tom dostane vůbec zpráva…“

„Pane hrabě,“ řekl jsem na to. „ještě žádný O’Brien se nedal nikdy nikým překvapit a já to taky nebudu! Jen ať si Angličané zkusí zaútočit! Vypráším jim ty jejich modré kabáty, až se z nich bude kouřit! Uvidí, s kým mají tu čest! A před nějakými Indiány taky nevezmu do zaječích!“

„Vaše odvaha vás šlechtí, pane z Kildaru,“ odpověděl mi tenkrát guvernér, „já vám však přesto dávám jednu radu: octnete-li se v nebezpečí, pošlete co nejrychleji vzkaz panu baronu de Montluc. Je to šlechtic jako vy a srdce má stejně statečné. A hlavně – je zkušený a domorodci ho tady uctívají skoro jako pánaboha. Upřímně řečeno, mají z něho taky trochu nahnáno. Takže jeho přátelství – a já vám doporučuji, abyste o ně usiloval – vám bude platnější nežli tisícová armáda.“

„Tisíceré díky za upozorněni, pane hrabě,“ odpověděl jsem zdvořile a pustil všechno, co mi říkal, z hlavy, ještě než jsem překročil práh. O seznámení s baronem de Montluc jsem se dál staral asi tak jako o seznámení s perským šáhinšáhem. Mládí je sebevědomé a domýšlivé, důstojný otče, a mně se tehdy zdálo, že takový Donald O’Brien se nemusí bát vůbec ničeho na světě.

A tak jsem jednoho krásného dne přišel do Cataracouye. Byla to obyčejná pevnost jako desítky jiných v Kanadě: asi deset nebo patnáct dřevěných baráků, chráněných před neočekávanými návštěvníky příkopem a palisádovou hradbou z nahrubo přitesaných mohutných kmenů. Příkop a palisády bránily přístupu směrem od pevniny, při jezerní straně se táhlo jen jednoduché dřevěné roubení. Na vnitřní straně ohrady byl dřevěný ochoz, po němž mohly přecházet stráže a dobře pozorovat všechno, co se děje před pevností. Asi uprostřed pevnostního hrazení bylo na každé ze čtyř stran umístěno dělo. Bylo to dost, aby si na pevnosti vylámal útočník zuby, ba mně se to zdálo až příliš, protože mi připadalo, že zde široko daleko žádný nepřítel není. Okolní krajina byla klidná, ba více než klidná, protože s domorodci jsem se dokonce spřátelil. Když jsem uviděl prvního Hurona pár mil za pevností, nespustil jsem prst z kohoutku své bambitky, ale skončilo to tak, že mne pozval do svého tábora a uspořádal k mé poctě hostinu. Se Seneky jsem mohl učinit zadost svým loveckým choutkám. Brzy zjistili, že honba je mou velkou vášní, a tak pro mne v lesních územích, která obývali, několikrát uspořádali lov na medvěda, na daňky i na srnce. Ale nejvíc jsem se zamlouval Algonkinům, dostal jsem od nich i čestný titul Otec kmene a zahrnovali mne tolika komplimenty, že jsem se div nepovažoval za jejich náčelníka. Byl bych ochoten přísahat, že strach hraběte Frontenaka má prostě velké oči. Jenže právě s mými milými Algonkiny jsem se měl brzy dožít nepříjemných překvapení.

Uvědomil jsem si dost pozdě, že to hlavní, proč mne Algonkinové tak uctívají, je docela obyčejný francouzský koňak. Pane faráři, jsem Ir, a třeba ve službách francouzského krále, dávám přednost řízné whisky. Ale divochům ten francouzský nápoj kromobyčejně chutnal, to musím přiznat. Dostal jsem pokyny, že je třeba s těmito kmeny udržovat dobré vztahy, a tak jsem jim vždycky nějakou tu láhev poskytl. Jenže oni začali mít zanedlouho velké oči, a když moji vojáci viděli, že Algonkini skoro den co den mizí s dávkou koňaku pod paží, začali reptat a hudrovat, nejspíš ze strachu, že by se na ně jednou nemuselo dostat. Řekl jsem si tedy, že s těmi projevy štědrosti přestanu, a dvakrát nebo třikrát jsem Algonkiny prostě odmítl. Počtvrté už nepřišli a naráz jako by se propadli do země. Měsíc po nich nebylo vidu ani slechu.

Jednoho dne jsem se právě chystal vyrazit na noční rybolov a těšil se, že uspořádáme asi s pěti přáteli – důstojníky, kteří tu byli už déle než já, pěkný závod, kdo chytí víc, když nás z posledních příprav vytrhl křik z pevnostní věže. Hlídku měl tehdy už postarší Kanaďan francouzské krve, jistý Brise-Caillou, a ačkoliv měl slabý, už skoro stařecký hlas, ječel, jako by ho bral na nože.

„Do zbraně, do zbraně! Nepřítel se žene,“ pokřikoval ze svého stanoviště a mával rozčileně rukama hned směrem k nám, hned zase směrem k Ontarijskému jezeru.

Ten chlap se dočista zbláznil, myslel jsem si. kde by se tu vzal nějaký nepřítel! Jedině že by snad Angličané se pokusili… Vyběhnu nahoru na pevnostní věž a křičím spíš dopálen než skutečně vzrušen: „Co vidíš, Brise-Cailloue? Co meleš? Kde máš jakého nepřítele?“ A tu mi Brise-Caillou strká k očím dalekohled a ukazuje k hladině jezera: „Tam, pane, tam… se blíží… připlouvají…“ A já. když namířím okulár podle jeho ruky, namoutě uvidím asi tak třicet kánoi plně obsazených Algonkiny. Brázdí vodu Ontaria, pod pravidelnými údery vesel přímo letí rovnou k pevnosti. Jako hejno labutí!

„Ale to jsou přece Algonkinové.“ namítl jsem. „Poznávám je podle tvaru lodi. S těmi vycházím dobře.“

„Ano, pane, jsou to Algonkinové a vycházel jste s nimi dobře. Až dosud! Jenže jste je posledně smrtelně urazil a oni teď přicházejí, aby se pomstili! Chtějí nás připravit o naše kštice!“.

„Já že jsem je urazil! A čím?“

„Nesplnil jste jim jejich přáni. Nedal jste jim, nač byli od vás zvyklí.“

„Cože? Vy myslíte, že by kvůli pár hltům kořalky byli s to… ostatně jak víte, milý Brise-Caillóue, že mají zálusk na naše kštice?“

„Na to stačí, aby člověk žil pár let v divočině a věděl, jak to v Kanadě chodí. Jen si všimněte – jedou bez žen i bez dětí a to je zrovna tak. jako by měli napsáno na čele: Pozor! Budeme vám řezat nosy! A ještě spíš skalpy!“

Brise-Caillou měl pravdu.

Čím více se kánoe s Algonkiny přibližovaly, tím rychleji mne opouštěla myšlenka, že snad jen jedou na přátelskou návštěvu podle nějakého nevyzpytatelného indiánského zvyku. V každé z nich bylo čtyři až šest mužů, dohromady, jak jsem odhadoval, snad ke sto padesáti chlapům. Každý držel nějakou zbraň a každý měl tváře divoce pomalované. Ty čáry, kolečka, vlnovky vykroužené hlinkou v tvářích a ty pušky, luky a oštěpy v rukou opravdu nevěstily nic dobrého. Nemohl jsem váhat. Svolal jsem do zbraně své lidi – všeho všudy asi čtyřicet a rozestavil je podél pevnostní ohrady naší Cataracouye. Víc jsem zatím podniknout nechtěl, teprve až se uvidí, jak si budou včerejší přátelé počínat dál.

Asi padesát metrů před pevností se algonkinské kánoe na jezeře vějířovitě rozložily a jen jedna z nich pak vyrazila prudkou odbočkou vpravo směrem k pevné zemi. Stál v ní sám náčelník, v jedné ruce karabinu, o rameno zavěšen tomahavk, hlavu hrdě vztyčenou, napohled důstojnost sama. Kánoe přirazila ke břehu, algonkinský gentleman jménem Jelení noha (později jsem se dozvěděl, že to jméno dostal proto, že byl daleko nejhbitějším běžcem svého kmene) vyskočil pružným skokem na zemi, počkal, již za ním vyskočí jeho dva průvodci, a pak všichni tři vykročili a přiblížili se až na nějakých dvacet kroků k tvrzi.

„Náčelník Jelení noha přišel pozdravit bledou tvář, která velí mužům ve velké dřevěné ohradě. Náčelník Algonkinů a jeho přátelé si přejí vykouřit s ním dýmku míru,“ oznámil mi.

To bylo poněkud překvapující a chvíli jsem váhal co učinit. Ale u všech všudy, irský šlechtic neprojeví přece méně srdnatosti než nějaký divoký chlapík z kanadských pralesů! Vystoupil jsem na ochoz, ukázal se Algonkinovi a promluvil neméně důstojně:

„Vítám náčelníka Jelení nohu a rád s ním vykouřím dýmku míru. Co ho přivádí tak nenadále k pevnosti Cataracouy?“

„Algonkinští mužové vyjíždějí na velký lov k horám, kterým jejich přátelé říkají Vermontské. Jelení noha ví, že náčelník bledých tváří miluje lov a chtěl ho pozvat.“

„Kvůli tomu bychom ještě nemuseli kouřit dýmku míru,“ řekl jsem, „ale jestli si to Jelení noha přeje nebo patří-li to k obřadu, než se vyjede na lov, beze všeho to udělám. Lituji jen, že nemohu pozvat náčelníka do pevnosti, přišlo k nám nečekaně tolik lovců a obchodníků, že bych nemohl náčelníka a jeho průvodce přijmout, jak náleží.“

„Jelení noha se setká s náčelníkem velké dřevěné ohrady kdekoliv. Bude ho očekávat na pasece, která je tři sta kroků odtud a kterou dobře zná. Těší se z toho, že přijal jeho nabídku, a doufá, že se s ním shodne ve všech ostatních věcech.“

Načež se Jelení noha veledůstojně uklonil, pokynul pravici a potom několika slovy sdělil svým průvodcům, jak pochodil. Sotva dořekl poslední slovo, zazněl výbuch radostných výkřiků. A zanedlouho jsme slyšeli ještě pronikavější jásot, když Jelení noha opakoval, co bylo domluveno, svým bojovníkům v kánoích. Čluny se pak pohnuly k pobřeží a půldruhé stovky bojovníků vyskákalo na pobřeží a jeden po druhém zmizeli v lese směrem k pasece, kde jsme se měli sejít.

„A co teď uděláte, pane?“ řekl Brise-Caillou.

„To, co jsem slíbil. Vykouřím s Jelení nohou jeho dýmku míru.“

„A my v pevnosti?“

„Budete připraveni, kdyby snad přece jen došlo na zbraně. Kdyby indiánský náčelník pomýšlel na nějaký úskok, budete krýt náš ústup do bezpečí za hradby.“

„To je to nejhorší, co můžete udělat,“ řekl mi s pokrčením ramen. „S Indiány totiž můžete jednat buď jen do důsledků přátelsky, nebo jen do důsledků nepřátelsky. Ale nic mezi tím! Jestli je chcete považovat za nepřátelé, musíte bez ohledu na všecko střílet; jestli si chcete zachovat jejich přátelství, musíte jim vyjít vstříc.“

„V čem?“

„Třeba v tom, že jim dáte soudek té pálenky, po které tolik touží.“

„To určitě!“

Brise-Caillou jen obrátil oči v sloup. Připadalo mu zajisté, že s tak nepoučitelným a nechápavým člověkem už dlouho nemluvil.

„Aspoň kdybychom se mohli odněkud nadít pomoci! Kdyby věděl Hrdý Montluc, v jaké kaši tu dřepíme, určitě by nám neváhal poskytnout pomoc,“ povzdychl si.

„Hrdý Montluc?“ Naráz mi vytanula na mysli slova hraběte de Frontenac a bezděky jsem se zaradoval. „Výborně, Brise-Cailloue! To není nápad k zahození, příteli. Mám na něho přece doporučení, snad bychom k němu mohli poslat…“

„Usedlost Montluků je sto padesát mil odtud na severozápad, u Erijského jezera, pane! Než se tam dostane náš posel, to potrvá dlouho!“

„Do té doby se budeme bránit, Brise-Cailloue! Čtyřicet srdnatých chlapíků se čtyřmi děly přece musí vyřídit půldruhé stovky. Algonkinů, když většina má luky a šípy a zbytek opotřebované muškety!“

„Půldruhé stovky jich vyřídíme. Jenže ta půldruhá stovka, co sem přitáhla, je pouhý předvoj! Přijde jich desetkrát víc a budou tady za hodinu nebo za dvě. Znám je dobře!“

„Ještě tu nejsou! Zatím převezmete velení. Příkaz zní: Kdyby vyrazili proti pevnosti, odrazit je, ale nepouštět se do žádných větších akcí! Musíme především získat čas! Potom se uvidí!“

A pak jsem se tedy vydal na paseku. Jelení noha s náčelnickou družinou čekal uprostřed a celé hejno zvědavých Algonkinů vykukovalo dokola mezi stromy. Obřadně jsme si navzájem vysekli poklonu a já jsem se první ujal slova. Básnil jsem o tom, jakou mám nepopsatelnou radost z toho, že se setkávám s přáteli Algonkirty, jak se cítím bezmezně potěšen jejich pozváním na lov, jak doufám, že naše přátelství potrvá léta a léta – hovořil jsem asi tak výmluvně jako starověký Cicero v římském senátu, protože úspěch mých slov byl zcela neočekávaný. Algonkini pokyvovali hlavami i trupy, potěšeně pobroukávali a cenili na mne v úsměvu své hranaté, zažloutlé zuby. Když jsem skončil, Jelení noha vyskočil a já jsem měl dojem, že je všechno v naprostém pořádku a všechny Brise-Caillouovy obavy že jsou zcela liché. Jelení noha mne však vyvedl velmi rychle z omylu. Pravda, první asi tři nebo čtyři věty zněly vlídně, začal mluvit o tom, že jeho vlastní radost i radost všech Algonkinů je ještě větší než moje, potom však začal nenápadně zdůrazňovat, že doufá, že se postupně zaženou i další mráčky na našem nebi přátelství a že z naší strany bude odčiněno příkoří, kterého se nedávno zcela nečekaně dožili. Tato slova doprovázelo mručení, a když po nějaké chvíli vyslovil už naplno, že jde o lahodnou tekutinu, které my jsme prý měli dostatek a jim se naopak nedostávala, viděl jsem, že Brise-Caillou trefil do černého. Ty zatracené bečky s koňakem nebyly zapomenuty! Jelení noha si o ně za ohlušujícího mručení všech kmenových bratří taky nakonec řekl. Teď jsem si už ovšem sám dovedl spočítat, že nesmím povolit, Algonkinové by si to vykládali jako slabost a příště by vydírání mohlo být ještě neomalenější.

A tak jsem rovnou odpověděl Ne. Sice mám rád Algonkiny, cítím se i jejich přítelem, jsem ochoten s nimi vykouřit ještě třeba deset dýmek míru na přátelství, ale náš koňak – nedám, nedám a nedám!

Sotva jsem to dořekl, rozpoutala se hotová vřava. Algonkini se rozeřvali jako tuři, mávali tomahavky a oštěpy, hrozili pěstmi. Vyráželi své válečné výkřiky – vypadalo to, že se na mne v nejbližším okamžiku vrhnou. Kolem uší mi dokonce zasvištěl oštěp.

„Říkali jste mi Otec kmene a teď se ke mně chováte jako k nepříteli,“ vykřikl jsem a jen taktak uskočil před dalším oštěpem, který těsně minul mé rameno. Jelení noha seděl bez pohnutí na jednom z vyviklaných pařezů, které nám ještě před chvílí sloužily místo besedních lenošek. Nehýbal ani brvou. S jeho zákrokem jsem zřejmě počítat nemohl – bylo nutno postarat se o svou kůži sám. Vytasil jsem pravicí meč a pak ještě vytrhl z opasku pistoli. „A dost už!“ zařval jsem tak silně a tak hrozivě, že Algonkini naráz zmlkli. „Rušíte-li naše přátelství, dobře, beru to na vědomí. Ale Algonkini vždycky prohlašovali, že ctí dobré mravy a staré zvyky. Odkdy se napadá ten, koho jsme pozvali k vyjednávání? Jelení noho, ty jsi náčelník, slyšel jsem o tobě, že jsi poctivý muž a statečný bojovník, a to jenom mlčky přihlížíš?“

Jelení noha si mne prohlížel zpod svých brv dost nevlídně, trvalo k nepřečkání dlouho, než zvedl obě ruce a s roztaženými prsty jimi pětkrát pohnul před sebe a zase k sobě. „Do té doby, než napočítám pětkrát deset, bude bledá tvář volná. Potom nebude náčelník Algonkinů bránit svým mužům, aby vystřelovali šípy a vrhali oštěpy. Protože bledá tvář odmítla nabídku k smíru a urazila nás, bude za to pykat.“

Nebyl jsem sice přesvědčen, že bych se tak strašně provinil, ale musel jsem brát věci, jak byly, a tak jsem se otočil na patách a bez jediného slůvka se rozběhl směrem k pevnosti. Brise-Caillou stál u střílny nad hlavní vstupní branou a vyhlížel mne. Tušil, jak asi můj pokus o vyjednávání skončí. Ani jsem nemusel volat, sotva jsem doběhl na několik kroků před pevnostní val a přeběhl padací můstek, vrata tvrze se pootevřela. Byl nevyšší čas, protože Algonkini, lehčeji oblečení, uvyklejší na běh v přírodě, se už objevovali na dostřel, ba dokonce jeden z nich vrhl svůj tomahavk tak prudce, že mi srazil klobouk právě ve chvíli, kdy jsem už vpadával do brány. Sekera se zasekla do dřeva, až to zadrnčelo. Brise-Caillou zabouchl bránu a vzápětí se venku ozval opět ten křik, vytí, řev, až zaléhaly uši. A zatím co muži na střílnách si připravovali pušky, vzduchem svištěly první algonkinské šípy.

Ale pak brzy nastalo ticho, jako kdyby široko daleko nebyla jediná indiánská noha. Bylo to ticho zlověstné a výhrůžné. Nervy obránců měly pod jeho dojmem zůstat v napětí po celou noc. A bylo nám jasné, co to znamená. Algonkini čekají na posilu.

Po celou noc bylo také klidno, neozval se ani jediný i výstřel, ale na lůžkách z medvědích a losích kůží jsme se i všichni neklidně převalovali, nezamhouřili oko ani ti, kteří neměli noční hlídky.

A s východem slunce, sotva se dotkl první paprsek hladiny jezera, to začalo. Algonkini zahájili útok proti tvrzi ze všech stran. Šípy a oštěpy nám létaly kolem uší, nepřetržitě doléhal divoký řev, práskaly rány z ručnic, byla to vřava desetkrát pekelnější než den předtím. Blížili se. k tvrzi hned z té, hned z oné strany, v divokém nájezdu nás zasypali svými střelami, pak najednou se ztratili a následující chvíli se vynořili se stejným povykem na druhé straně. Bylo to chytře vymyšleno, protože jsme i vůbec nedovedli odhadnout, kolik jich proti nám vlastně stojí. Nové a nové nájezdní vlny znejišťovaly obránce pevnosti víc než střely, které až do toho okamžiku mnoho škody nezpůsobily. Jenomže otázka byla, jak dlouho to i vydržíme. Kdyby se rozhodli k soustředěnému útoku na některou z našich bran, byli bychom asi těžko dlouhou dobu odolávali – a pak by byly naše hodiny na této zemi spočítány. Odráželi jsme už asi sedmý nebo osmý nájezd, když se stalo něco, co jsem ani ve snu neočekával. Řídil i jsem obranu u jedné ze střílen a právě v okamžiku, kdy i byla naše obranná palba nejprudší, jsem uslyšel za zády radostný, spěchem zadýchaný hlas starého Brise-Cailloua: „Pane Donalde, jsme zachráněni, jsme zachráněni… Montluc je zde!“

Vypálil jsem z muškety ránu pánubohu do oken, jak jsem sebou při té zprávě trhl. Nevěřil jsem sluchu, ale Brise-Caillou mne rozčileně potahoval za rukáv a vlekl na druhou stranu směrem k jezeru. Tam jsem z pevnostní střílny na vlastní oči uviděl loď, která se blížila k naší tvrzi. Plula rychle, majestátně a na její přídi stál urostlý mladík se založenýma rukama ostře pozoroval naši tvrz a její okolí a co chvíli pobízel netrpělivými gesty k rychlejší jízdě. Pak náhle pokynul rukou, loď se otočila k naší tvrzi bokem a obrátila se k pevnině, přímo k místům, kde se Algonkinové podle našich dohadů utábořili. Mladík vyskočil pružně na břeh, zavolal cosi na posádku, a palba nepalba, rozběhl se do lesa. Ještě chvíli třaskaly výstřely a ozýval se divoký ryk, pak střelba zeslábla, až utichla docela. Kolem tvrze se rozhostilo neočekávané, neuvěřitelné ticho.

Nechápavě jsem se otočil ke svému průvodci. „Jen klid, pane Donalde,“ řekl Brise-Caillou, „mladý pan baron Montluc přijel v pravou chvíli a zakročil na správném místě.“

Baron? Zdálo se mi, že se dostavil spíš sám král ke svým poddaným – vždyť netrvalo ani půl hodiny a Montluc se vynořil před hlavní branou pevnosti doprovázen Jelení nohou a ještě asi dvaceti nebo třiceti Algonkiny, kteří se tvářili v té chvíli tak, jako by se vůbec nic nestalo. Zastavili se ale asi na šedesát kroků před palisádami a dál už nechali jit mladého muže samotného. Brise-Caillou otevřel bránu cataracouyské tvrze, mladý muž třepí starého Kanaďana vlídně po ramenou, pak smekl svůj klobouk se širokou střechou, ozdobený mohutným orlím perem, a lehce se uklonil.

„Mám čest vidět lorda Donalda O’Briena, hraběte z Kildaru, kapitána ve službách francouzského krále v Kanadě?“

Franština mi, musím říci, ještě nikdy nezněla lahodněji než v tento okamžik.

„Ano, pane,“ odpověděl jsem. „To jsem já.“

„Jsem Ludvík de Montluc, syn barona Hanibala, jehož sídlo La Tour Montluc je na Želvím ostrově ve vodách Erijského jezera.“

„Ach! Tedy Hrdý Montluc, o kterém mi vyprávěl přítel Brise-Caillou?“

„Říkají mi tak. Doufám, že vám budu moci prospět.“

„Pane de Montluc, jsem velmi rád, že mi nabízíte pomoc… ale skutečně… nemám tušení, jak jste se mohl vůbec dozvědět…“

„Pokyn mého otce, pane. Došla zpráva z Quebeku, že jste byl přeložen do pevnosti Cataracouy. Prý jste znamenitý voják, ale málo znalý zdejších poměrů, vzkázal rám hrabě de Frontenac. Můj otec Hanibal – mimochodem. dlužíte mu sousedskou návštěvu! – mi už před měsícem řekl: ‚Vsadím se, že náš soused se jednoho krásného dne octne v úzkých kvůli nějaké hlouposti. Musíš dávat trochu pozor, co se děje kolem Cataracouye.‘ Ale teď, pane de Kildare, prosím, pojďte se mnou…“

„S vámi? A kam?“

„Kam jinam než k našim Algonkinům?“

„K Algonkinům! Ale ti přece…“

„… vás chtěli přepadnout a snad vás chtěli i skalpovat, chcete říci? Vím o tom, pane de Kildare, dozvěděl jsem se celou tu hloupou historii už včera, když jsem lovil medvědy. Setkal jsem se se svými algonkinskými přáteli, když jsem projížděl kolem jejich lovišť. Proto právě jsem si tak pospíšil, abych dorazil ke Cataracouyi včas. Jak vidíte, vyšlo to. Milý příteli – smím vám tak říkat? – teď už se nemáte čeho obávat! Uvidíte sám!“

Můj nový přítel Ludvík de Montluc měl pravdu, od této chvíle jsem se od Algonkinů už neměl čeho obávat. Pravda, když mne přivedl mezi těch dvanáct set mužů, kteří se nám chtěli dostat na kobylku, byla ve mně malá dušička, zvlášť když se ozvaly v tom shromáždění bojovníků hlasy, že jsem prý Algonkiny smrtelně urazil. Ale Hrdý Montluc se ukázal jako výborný diplomat. Nechal těch několik nespokojenců prostě vymluvit. Potom připomněl Indiánům, že se vždycky osvědčil jako jejich dobrý rádce, prohlásil, že věří také v jejich přátelství k sobě a ke všem poddaným francouzského krále a že se diví, že se mnou dále o sporné věci nejednali. Vyslovil podezření, že tu možná měl někdo jiný zájem na tom, aby Algonkiny popudil. A prý kdo by na tom mohl mít větší zájem nežli Angličané? Nechtěl by neprávem obviňovat, v té věci však mají určitě prsty. Nebo snad chtějí Algonkinové bojovat společně s Irokézi, svými úhlavními nepřáteli? Sedli bezpochyby někomu v dobré víře na lep! Nejvíc mne překvapilo, že Montluc měl s těmito slovy nejen úspěch, nýbrž i pravdu – ukázalo se, že mezi Algonkiny se skutečně přitřel jakýsi chlapík, prý lovec-samotář, který začal popichovat k útoku na naši pevnost. Jelení noha si dokonce pamatoval jeho jméno: Kronmark. A jak je vyslovil, Ludvík byl hned doma. Už se setkal s působením tohoto pána, který se pokoušel několik kmenů přemluvit k útoku na osady a tvrze Francouzů. Netrvalo potom dlouho a ten muž jménem Kronmark byl dokonce dopaden – Algonkini s ním pak udělali krátký proces. Nezabili ho sice, ale neminul ho osud, který měl stihnout nás: přišel o pokožku na hlavě, skalpovali jej, poznamenali na věčné časy.

Ještě týž den, kdy dopadlo tak šťastně střetnutí s Algonkiny, mne můj tehdy ještě novopečený přítel opětovné pozval k návštěvě Želvího ostrova. „Uděláte otci radost, když se objevíte na La Tour Montluku co nejdřív,“ řekl mi. „Ne kvůli té hloupé historii s Algonkiny; proboha, jen si nemyslete, že Montlukové čekají na díky tam, kde jednali z povinnosti a šlechtických zásad! Ale dobří sousedé se mají znát a měli by se umět domluvit. Zvlášť v téhle divočině, Donalde! Uvidíte ostatně něco, co není k vidění v celém povodí řeky svatého Vavřince! Skutečný zázrak!“

A můj milý Ludvík de Montluc, k němuž jsem pociťoval každým okamžikem větší a větší sympatie, měl tisíckrát pravdu! Když jsme několik dní nato stanuli u břehů Erijského jezera a já se díval na vznešenou stavbu, tyčící se na pusté, strmé, asi šedesát stop vysoké skále, stavbu ve všem všudy připomínající slavné francouzské zámky, zůstal jsem jako ohromen a bez dechu. Na čtyřech světových stranách čněly mohutně a majestátně čtyři věže, obehnané pevnou vysokou hradbou. Hlavní věže podpíraly z každé strany vždy ještě dvě menší věžičky; jako slimáčci, kteří se přichytili na pni mohutné jabloně. Ty mohutné věže, vysoké hradby, masivní ústřední stavba, skupiny hlásek a pozorovatelen směřující ke všem přístupovým cestám, působily, jako by sem nějaký mocný obr přenesl zámek odkudsi z Périgordska, z divoké Bretaně nebo z drsného Vercorsu. Jenom s tím rozdílem, že La Tour Montluc. shlížející se ze tří stran ve vodách Erijského jezera a spojený s pevninou pouze úzkým, třicet stop širokým pruhem suché půdy, byl vystavěn jen a jen ze dřeva, z kmenů kanadských velikánů, dubů, javorů, sekvojí. Snad ani jediného kamene, snad ani kouska železa, snad ani lžíce malty tu nebylo použito – a přece to byla tvrz mohutná a neotřesitelná jako její evropské sestry. Na jediné cestě, která k ní vedla úzkým proužkem mělčiny, zámecká posádka mohla už z dálky zpozorovat každého nepřítele, a ten, kdo se po ní dostal až pod hradby, musel překonat ještě široký a dost hluboký vodní příkop před hlavní bránou a prvním sledem hradeb, navíc chráněný dvěma děly na střílnách vedle hlavní brány.

Byli jsme asi pět set kroků od Želvího ostrova, když jsme zjistili, že nás na hradbách zpozorovali. Můj přítel Ludvík zatroubil na lesní roh, z výšin opevnění mu odpověděl stejný nástroj a zanedlouho nás vítal v branách sám baron Hanibal. Vysoký, ctihodný starý pán statné postavy s dlouhými bílými vlasy i vousy, střiženými a pěstěnými podle módy zesnulého krále Ludvíka XIII., se opíral o zábradlí vedle děla a vlídně nám kynul. Tak to byl ten, slavný odpůrce Velikého Condého, Turenna i Mazarina, vítěz nad kastilským admirálem Carlosem de Santa Cruz a přítel i obávaný protivník indiánských kmenů! Nedivil jsem se, že svým nepřátelům naháněl strachu. Majestátnost v každém pohybu, pronikavý pohled očí, kterému nic neušlo, ráznost a velkodušnost – všechno, co dělá šlechtice šlechticem, měl ve svrchované míře. Ještě než řekl první slovo nebo sáhl rukou po zbrani, či než ji nabídl k přátelskému stisku, jste poznali, s kým máte čest.– Uklonil jsem se před nim hluboce a mlčky, ale on mne vzal za rameno a naznačil, že si přeje, abych šel dál.

„Konečně, pane de Kildare,“ řekl. „Konečně vás mohu uvítat na La Tour Montluku. Dal jste si načas, mladý šlechtici, neměl jste naspěch ani s předáním dopisu od pana de Frontenac… Já to přičítám vaší hrdosti! Znám to, znám to dobře, chtít dokázat – především sobě –, že se obejdeme bez přispění kohokoliv! To vás ctí, mladý muži, ale prozrazuje to zároveň, že si počínáte jako neopeřené pískle. Ale dost o tom. Už vás tu vidím, už mlčím! Ostatně jsem předpokládal, že se tu objevíte, od chvíle, kdy mi můj zámecký kaplan, otec Fleury, přivezl z Quebeku zprávu o vašem příjezdu a o doporučujícím listě pana de Frontenac. Alespoň ten byste mi mohl teď dát, pane de Kildare!“

„Pane de Montluc, nejsem téměř schopen slova,“ odpověděl jsem zahanbeně, „přijímáte mne jako syna… a přitom musím přiznat, že ve zmatku posledních událostí na Cataracouyi jsem guvernérův dopis nechal ležet kdesi v zásuvce. To si neodpustím!“

„Ale, ale!“ rozesmál se pan de Montluc, „s tím si nedělejte hlavu! Ale vidíte, že jsem to odhadl dobře – byl jsem pro vás příliš ze starého vydání, viďte? Nebyl jste zvědav na staříka, kterému se pletou nohy a třese se mu zápěstí, sotva sáhne na kord! No nic, časem člověk vždycky pozná, že potřebuje přátele, i takové, ke kterým se v hned nehlásil…“

„To jsem už poznal, pane barone,“ pospíšil jsem si, „stojím-li tu sice zahanben, ale živ a zdráv, je to diky vám a vašemu synovi! Kde by byla Cataracouy bez jeho zásahu!“

„Hm! Pokud jde o tyto věci, budete mi všechno ještě vypravovat. Ale Ludvík konal pouze svou povinnost. Ontario a Erie jsou přece pod svrchovaností francouzského krále! Ale pojďte dál, pane de Kildare, moje žena vás očekává a Athenais a Lucy, jestli se nemýlím, jsou na vás rovněž zvědavý.“

„Ten večer pak – nikdy mi nevymizí z paměti – jsem spatřil nejpůvabnější, nejroztomilejší a nejkouzelněji dívčí bytost. Jenom básník by ji mohl popsat v celé nádheře, důstojný otče, já bohužel shledávám, že se mi k to mu nedostává slov. Ale představte si souměrnou tvář s drobným nosíkem, ozdobenou hrdým a půvabným úsměvem, ověnčenou hustými splývavými černými vlasy, oživenou dvěma korálově modrýma očima, a s nejjemnější bělostnou pletí bez jediné chybičky. A štíhlé dlouhé paže s drobnými prstíky a narůžovělými nehty, zuby jako perličky, šíje jako labuť a chůzi jako laň! Vím, důstojný otče, že vašemu stavu je vzdálena závrať, kterou cítím v téhle chvíli, ale jak byste mne mohl pochopit, kdybych? vám aspoň neuměle nevylíčil půvab slečny Athenais. Jak byste mohl pochopit štěstí, které jsem pociťoval v následujících dnech, kdy jsem jí mohl být po boku, procházet se s ní po ochozech i síních montlucké tvrze, doprovázet ji na vyjížďkách do okolních lesů, toulat se s ní i na loďce vodami Erijského jezera. Jejím přičiněním se ve mně rozhořela ještě víc náklonnost k Montlukům – i k jejímu otci, k jejímu bratru Ludvíku i k jejímu druhému, mladšímu bratru Charlotovi. A konečně také k Lucy, v jejímž těle sice neproudila krev Montluků, ale která nicméně byla počítána do rodiny. Dozvěděl jsem se ke svému údivu hned prvního večera, že tato mladá slečna je stejně tak Irčankou jako já Irem. Pan de Montluc jí kdysi zachránil život, když ji jako dítě vynesl – zabalenou do vlastního pláště – z plamenů hořícího domu v jedné massachusettské vesnici. Tu osadu postihl jeden z nájezdů, které podnítili Angličané, a rodiče ubohé dívky přitom, jako desítka dalších obyvatel, přišli o život. La Tour Montluc se potom stal malé Lucy domovem, Athenais její sestrou a ona členem rodiny – a brzy k ní bude počítána ještě víc. Jen co se vrátíme zpět na Želví ostrov k montluckému sídlu! Otec Fleury pak sváže štólou její ruku a Ludvíkovu – a současně i ruku Athenais a mou. To bude nejšťastnější okamžik mého života. Už aby tady byl ten červen, na který byl stanoven obřad!

Tak – a teď víte o mně a o Ludvíkovi všechno, teď se zas můžeme napít…“

KAPITOLA ŠESTÁ

VYPRÁVÍ O NÁVŠTĚVĚ HRDÉHO MONTLUCKA U KRÁLE LUDVÍKA A O DŮLEŽITÉM ROZHODNUTÍ OTCE LEFRANCA, NEŽ MU HRDÝ MONTLUCK POPŘÁL DOBROU NOC

Pan Kildare si zhluboka vydechl a vděčně pokynul hlavou Marioně, která před něho postavila šálek čerstvé vonící kávy. Snad v téže chvíli zabouřil někdo dole na dveře a ozval se psí štěkot. Za okamžik se v pokoji objevil Hrdý Montluc. Střásal ze sebe sníh, odfukoval, mnul si ruce a třel si tváře zrudlé mrazem. Kildare mu vyskočil vstříc.

„Našel!“ vykřikl radostně. „Vidím ti na očích, že jsi je našel! To mi spadl kámen ze srdce…!“

„Samozřejmě že jsem je našel – především dík našemu milému, bystrému Apollónovi. Zaslouží si taky odměnu. Beaupoile, zaopatři ho, dej mu kus masa, nebo jsou-li po ruce čerstvé kosti, ty má snad ještě radši! A já… vidím, že jsem přišel právě ke kávě.“

„Uvařím vám hned čerstvou, pane barone,“ ozvala se Marion, které se nic nemuselo říkat dvakrát, a kývla na Beaupoila, protože nemohla snést, aby on stál se založenýma rukama, když ona má něco na práci.

Také abbé Lefranc si spokojeně vydychl.

„Víte, že i mně spadl kámen ze srdce? Bál jsem se, aby se vám něco nepřihodilo, i když ovšem chápu – musely to asi být důležité listiny, že jste se je vydal hledat tak bezodkladně!“

„Důležité?“ řekl se smíchem Hrdý Montluc a ukázal gimelskému faráři koženou brašnu, na níž byly ještě stopy toho, jak byla urvána od Montlukova koženého pasu. „Ještě desetkrát víc, než si myslíte. Je v nich celý smysl mé cesty do Francie, výsledek mého jednání s Jeho Veličenstvem Ludvíkem XIV.!“

Abbé Lefranc se podivil:

„Vy jste byli přijati Jeho Veličenstvem?“

„Přijati? Snad se to tak dá nazvat,“ ozval se pan de Kildare s šibalsky vážnou tváří, „kdyby však mého přítele nenapadlo zkusit to s hrstí španělských dublonů, stáli jsme možná u dveří přijímacího salónu ve Versailles ještě dnes. Člověk by řekl, že na zprávy z Kanady tu bude kdekdo zvědav. A zatím pan de Pontchartrain, ministr námořnictví a zámořských osad, na nás jen ohrnul nos a dal nám vzkázat, abychom se klidili ke všem čertům. Jako by měl Novou Francii v kapse! Naštěstí hrst španělských zlaťáků uvaděči do královských komnat nám pomohla víc než doporučující list quebeckého guvernéra. Díky tomu chamtivému přídveřníkovi se nám dostalo příležitosti oslovit Jeho Veličenstvo, právě když procházelo do žlutého audienčního sálu. Náš milý Ludvík si to namířil rovnou k Veličenstvu, a než se kdo nadál, ometl před ním kloboukem zem a řekl jedinou větu: ‚Sire, vykonal jsem zde se svým přítelem cestu tři tisíce mil dlouhou, prošel jsem územím obsazeným vašimi nepřáteli Angličany, proklouzl jsem mezi jejich loděmi, přeplavil se přes oceán, abych Vám mohl přinést zprávy o tom, co se děje v Nové Francii.‘“

„A co král?“

„Ten řekl zas jen jediné slovo: ‚Voilá!‘ A naznačil rukou, že by snad bylo dobře se s tou věcí obrátit na pana de Pontchartraina, který ho v tě chvíli doprovázel. Jenže náš milý Montluc jako by neslyšel a neviděl. ‚Sire,“ řekl, ‚myslím, že váš pan ministr není na zvěsti z Nové Francie zvědav. Ohlásili jsme se už u něho několikrát a dal nám přibouchnout dveře rovnou před nosem jako obtížné a drzé žebrotě! Tak se se šlechtici nejedná!‘ Dovedete si představit, jak to zapůsobilo! Pan Pontchartrain zesinal a král sebou trhl a zatvářil se dotčeně. Hana ministra se cítí jako hana krále! Všiml jsem si v té chvíli, jak se koutky králových úst stáhly, stejně jako jeho obočí. ‚Kdo vůbec jste, pane?‘ řekl pohoršeně. Pomyslel jsem si, že je nejvyšší čas, abych se v tomto okamžiku, byť proti dvorské etiketě, vmísil do hovoru. ‚Sire,‘ odvážil jsem se, ‚kavalír, se kterým mluvíte, je jedním z těch, kdo nemají na mysli nic než blaho Vašeho Veličenstva. Jeho otec Hanibal de Montluc bojoval dobře čtyřicet let pro Vaše Veličenstvo. Jeho matka je dcerou Samuela Champlaina, který pro vás získal území šestkrát větší než Francie, a vnučkou nejvyššího náčelníka domorodých kmenů, které si říkají Erijci. Proto se dostalo mému příteli pojmenování Rudý Montluc, nebo také Hrdý Montluc, obé zcela po právu. Sire, nemáte oddanější duše, než je on!‘ Vychrlil jsem to všechno ze sebe s rychlostí blesku a jak nejpřesvědčivěji jsem dovedl. Zdá se, že krále má slova zaujala. Přestal věnovat na chvíli pozornost příteli Ludvíkovi a upřel oči na mne. ‚A kdo jste vy, pane?‘ řekl, nevyjadřuje se zatím k tomu, co právě slyšel. Dodalo mi to odvahu a pověděl jsem také o sobě několik střízlivých vět. Vyslechl mne se zájmem, a když jsem skončil, spokojeně přikývl. ‚Vzpomínám si,‘ pokynul rukou s kapesníčkem, ‚váš otec padl v bitvě u Boynu a vy jste potom byl v mých službách raněn u Steinkerqueu. Jsem rád, že vás zase vidím. Tak vy jste nyní v Nové Francii? Posílá vás pan de Frontenac?‘ Král se stále ještě cítil dotčen Montlukovými slovy a věnoval pozornost pouze mně. Připadalo mi to nespravedlivé a řekl jsem: ‚Doporučující list pro vás má od něho můj přítel de Montluc, Sire!‘ Král se pootočil ke svému ministrovi: ‚Co tomu říkáte, pane?‘ ‚Sire,‘ odpověděl Pontchartrain skoro jen koutky úst, ‚ať se zde říkalo cokoliv, pan de Montluc byl rebelem, protivil se královské vůli a rozkazy Vašeho Veličenstva dosud nebyly odvolány. Nevím, co bych k tomu mohl ještě dodat.‘ Pan ministr zahrál na strunu královy známé škodolibosti, ale byla to dvojsečná zbraň, protože nikdo nedovedl odhadnout, vůči komu ji Veličenstvo uplatní. Král neřekl už nic, jen mlčky natáhl ruku pro doporučující list hraběte de Frontenac. A jak četl, nabývala jeho tvář stále vlídnějšího a laskavějšího vzezření, až nakonec podal list dvěma prsty svému ministru a oslovil konečně opět Montluka: ‚Pan de Frontenac vás zasypává chválou, mladý šlechtici; tak vřelé psaní jsem už dlouho nečetl. Pane de Montluc, s ohledem na to, co jste pro nás, jak se zde potvrzuje, vykonal v nových a dosud neprozkoumaných oblastech naší říše, chci zapomenout na všechno, čím se provinil váš otec.‘

„Otče Lefrancu! Devět set devadesát devět šlechticů z tisíce by v takovém případě s radostí před králem pokleklo a děkovalo mu za přízeň. Jenže právě ten tisící stál před Jeho Veličenstvem a jmenoval se Hrdý Montluc!“

„Můj Bože.“ řekl abbé Lefranc a obrátil se k Montlukovi. „Vy jste odmítl královu milost?“

Ten zavrtěl jen hlavou:

„To ne! Ale řekl jsem králi, co jsem si myslel. ‚Sire,‘ odpověděl jsem, ‚můj otec nikdy nelitoval ničeho víc než ztráty přízně Vašeho Veličenstva. Ale nikdy se proti němu ničím neprovinil, naopak vždycky byl ochoten pro krále nasadit vlastní život. Montlukové proto nečekají od Jeho Veličenstva milost, nýbrž spravedlnost! Jestli nám však král nedůvěřuje, ať svěří všechna svá přání i rozkazy určené pro Novou Francii do spolehlivějších rukou. Můj přítel pan de Kildare je může převzít stejně spolehlivě. Já pak se jenom s lítostí a s dovolením Jeho Veličenstva vzdálím.‘“

„A co král, pane Montluku?“ řekl otec Lefranc. „Nic bych se nedivil, kdyby se Jeho Veličenstvo znovu rozhněvalo.“

„Však pan de Pontchartrain toho hleděl také ihned využít!“ vykřikl Kildare. „Dal se slyšet – prý buřičská krev se nezapře, prý kdyby si každý dovolil tak mluvit, muselo by se vystavět ještě deset nových Bastil! Hnulo mi to žlučí tak. že jsem si znova dodal odvahy oslovit krále. ‚Sire,‘ řekl jsem, ‚odpusťte, prosím, ale to.není buřičská krev, to je hrdá krev francouzského šlechtice, která se ozvala! A trochu prudší krev lidí, kteří žijí v divoké přírodě! A konečně hájil snad pan de Montluc sám sebe? Nikoliv, nýbrž především otce, jak je také povinností každého řádného syna. A nezapomeňte, znovu vás prosím, že pan Hanibal je v očích polovice Kanaďanů obráncem a ochráncem Nové Francie.‘“

„Kdybys byl řekl jen to!“ zasmál se Hrdý Montluc. „Mluvil jsi třikrát déle, než mluvívá pan farář o nedělním kázání. Byl bys Jeho Veličenstvo umluvil!“

„Ale mělo to výsledek – to je hlavní! Copak ti nakonec řekl? ‚Dobrá, pane divochu z divoké přírody a s divokou krví, pane Hrdý Montluku, nepromíjím tedy nic ani vašemu otci, ani vám. Když jsem všechno vyslechl, podávám vám svou ruku a současně vracím vašemu otci všechny statky, které mu byly před čtyřiceti lety odebrány. Musíme důvěřovat tomu, co nám píší tak vzácní lidé, jako je hrabě de Frontenac. Řekněte otci, že velmi oceňuji jeho služby – a vaše taky, hrdý mladý muži. Vracím mu své přátelství a na důkaz toho mu uděluji řád svatého Ducha. Můžete také vyřídit za mořem, že mým věrným poddaným se dostane vyžádané pomoci. Pan de Pontchartrain dá vystrojit šest lodí s vojskem do Nové Francie, abychom poučili Angličany jednou provždy, kdo je pánem řečených oblastí… A také pan de Kildare si zaslouží přinejmenším povýšení. Velitel pluku královských Irčanů, statečný pan Sasfield, padl před nedávnem hrdinnou smrtí francouzského důstojníka. Myslím, že by se sotva našel lepší zástupce za něho. Ano, pane, jmenuji vás plukovníkem a beru současně na sebe všechny náklady spojené s vydržováním pluku. Kdybyste ovšem chtěl zůstat raději ve Francii, pak pro vás najdeme jiné místo, odpovídající vašim zásluhám i rodu.‘ ‚Sire,‘ odpověděl jsem. ‚za jiných okolností by mi taková nabídka byla nesmírnou poctou, ale já ji nemohu přijmout, já se musím vrátit do Nové Francie stůj co stůj. ‚Tak rychle se rozhoduje člověk jen tehdy, když naslouchá hlasu srdce,‘ řekl na to král, a já jsem odpověděl: ‚Sire, nezapírám, že mne v Nové Francii čeká ta, která se má stát mou ženou. Slečna de Montluc.‘ ‚Proto tedy ta výmluvnost ve prospěch vašeho přítele! Eh bien! Škoda že sňatek se nebude konat v Paříži, abych sám podepsal vaši svatební smlouvu!‘ Jeho Veličenstvo král pak pokynul na znamení, že slyšení je skončeno, a vykročil kupředu. U dveří žluté komnaty se však zastavil a ještě jednou se obrátil k Ludvíkovi.

‚Ještě něco. Musím vás přece smířit, Montluku, s panem de Pontchartrainem.‘,Sire,– toho nebude třeba; pan de Pontchartrain bude naším přítelem, pokud bude věrně sloužit Vašemu Veličenstvu.‘ Na mou duši, že ministr se v té chvíli zatvářil, jako by polkl žábu, ale král ho někdy rád vídal v podobných situacích, a tak se tomu pouze usmál a s potutelným mrknutím nás potom opustil. A za dva dny nato…“

„… jsem obdržel z královské kanceláře všechny listiny. Příkazy pro kanadského guvernéra, rozhodnutí o návratu statků zpět do rukou mého otce i potvrzení o tom, že mu byl udělen řád svatého Ducha. A právě o tyto listiny jsem v tom boji s vlčí smečkou pod gimelským vodopádem bezmála přišel. Teď už chápete, proč jsem je musel najít za každou cenu, otče Lefrancu?“

„Chápu a blahořečím tomu, že jsou opět na světě.“

Před Montlukem se objevil šálek čerstvé vonící kávy. Beaupoil i Marion tu stáli už hezkou chvíli, ale neodvažovali se vyrušit pány z vyprávění. Teprve nyní přisunuli šálek blíž. Hrdý Montluc jej uchopil mezi dlaněmi a s rozkoší vdechoval libou vůni tekutiny.

„To si dám líbit,“ řekl. „Byl jsem obsloužen tak rychle jako král. Mimochodem – než odejdu, musím vám dát trochu pravé arabské kávy, dokonce přímo z Mokky. Objela celou Afriku, než se sem dostala, ale vás bude stát přesně jen to co mne. To jest – pěkně děkuji!“

„Snad nemáte vlastní plantáže?“ zeptal se abbé Lefranc.

„Plantáže? Kde bych je vzal? Mám něco lepšího, pane abbé. Mám přítele, který se jmenuje Gandar, pochází z Marseille, a ten zas má – kromě hromady peněz – pěkný, rychlý, dobře vyzbrojený dvojstěžník. Křižuje s ním tu a tam po moři, a když se naskytne příležitost, oboří se na některou z anglických obchodních lodí. Což to – obchodnici byli Angličané odjakživa zdatní a zboží na výběr je u nich vždycky dost: káva, hedvábí, slonovina, koření, zlato, stříbro! Můj přítel Gandar si vybere, co potřebuje, přeloží náklad na svou Vlaštovku, anglickou loď pak spálí a mužstvo vysadí při nejbližší vhodné příležitosti na pevninu. Dělá velice dobré obchody, jeho sklady v Marseille jsou nabity k prasknutí. A král se z toho má taky dobře!“

„A právě od tohoto muže…?“

„Zcela tak, důstojný otče. Přítel Gandar je mi totiž zavázán i za jednu maličkost… není-li pravda, Donalde?“ řekl Hrdý Montluc.

„Pěkná maličkost!“ odpověděl Kildare.

„Ale pánové, pánové,“ abbé Lefranc v žertu zahrozil prstem, „já jsem čím dál tím zvědavější! Víte, u nás v gimelské farnosti se neděje nic pozoruhodného, jak je rok dlouhý. Zato tam u vás za mořem si na dlouhou chvíli nemůžete stěžovat. Nakonec i obyčejný farář by tam mohl být prospěšnější než v staré Francii.“

„A co byste tomu řekl, důstojný otče, kdybychom vás pozvali k nám do Kanady?“ řekl Kildare. „Ukážeme vám s přítelem Montlukem ve třech dnech tolik pohanů, že je nepokřtíte ani za půl roku! A to by bylo přece něco pro vás! Jenže tak znamenitou kuchařku, jako je vaše Marion, a tak výtečnou révu, jakou rodí zdejší vinice, to se ví, člověk nerad opouští… Asi vás nezlákáme…“

„Kdož ví, pane Kildare…“

„Ale důstojný otče! Kdo by vám u nás připravoval dennodenně vaši znamenitou polévku?“

„Otec Fleury, o kterém jste mi vypravovali, taky nemá každý den polévku, a je naživu.“

„To je pravda – ale otec Fleury tak žije už šedesát, roků. Už, si zvykl.“

„Za šedesát let si zvyknu také.“

„Copak vy vážně uvažujete…?“

„Není snad psáno v Písmu… sami jdouce do celého světa…?“

Najednou se ozval v místnosti usedavý vzlykot. To Marion si cípem zástěry utírala oči a slzy jako hrachy se jí koulely po tvářích.

„Pan farář nám ujede… sami jdouce do celého světa… ,“ dokázala ze sebe sotva vykoktat a znova se lítostivě rozvzlykala. Zato Beaupoil jako by celý nějak ožil. Několikrát po svém zvyku přešlápl, trhl rameny, a vyrazil ze sebe mírně se červenaje:

„Kdepak! Já důstojného pána neopustím! Slíbil jsem, že ho budu doprovázet všude, a tak ho doprovodím třeba do té Kanady!“

Chudák, jistě neměl tušení, kde to vlastně je a jak se tam člověk může dostat, ale jestli doufal, že to je cesta, jak uniknout Marioně, ukázalo se, že se přepočítal. Milá kuchařka jako na povel přestala vzlykat, vypoulila oči, otřela si nos do rukávu a z ničeho nic rozhodně prohlásila:

„Tak ujednáno! Pojedeme všichni!“

Hrdý Montluc zvedl překvapeně obočí a Donald O’Brien se neudržel a dal se do rozpustilého smíchu.

„A ještě někdo? Nevezmeme ještě někoho?“

Tentokrát to byl Beaupoil, kdo se cítil dotčen.

„Pane de Kildare,“ řekl, „když jsem nastupoval službu u důstojného pána, slíbil jsem, že ho nikdy neopustím ani na krok. Jenom na onen svět půjdeme každý zvlášť, a to ještě proto, že pan farář má zajištěno místo v nebi, kdežto já budu muset do očistce, když stokrát za den klejů a hřeším. Ale to všechno kvůli Marioně, která mne prohání jak starého osla, a já si musím…“

„Mlčíš, ty hříšná duše! Na mne bude svádět své hříchy! Kdyby nebylo mne…“

„… tak bych se dostal taky do nebe!“ vykřikl Beaupoil, ale pro jistotu vzal nohy na ramena a zmizel ve dveřích. Udělal dobře, protože to Marion blýsklo v očích jako rozzuřenému tygru a kuchařka se rozdurděně vrhla za svou manželskou polovicí se zaťatými pěstmi. Beaupoila bylo slyšet dupat po schodech, pak bouchly dveře u kuchyně, zapadla závora a tuhé rány na dveře prozrazovaly, že Marion se na svého zákonného muže marně dobývá.

„… Nepřátelství položím mezi tebou a ženou,“ povzdechl si gimelský farář a zbožně sepjal ruce. „A tak si počínají před vzácnými hosty…“

„To nic, důstojný pane,“ ozval se Hrdý Montluc. „Ale přemýšlejte ještě o tom, co jste naznačil milému Donaldovi. Za deset dní na nás náš přítel Gandar čeká v Bordeaux. Poplavíme se přes Atlantický oceán, pojedeme po Mississippi, řece dvacetkrát širší a hlubší než naše Seina, pak poplujeme nejkrásnější řekou na světě přes celé Ohio, až se nakonec dostaneme k Erijskému jezeru. Tam by vás otec Fleury dojista uvítal s otevřenou náručí. Je už hodně v letech a bez nástupce a pořád věří, že Huronové, Algonkini, Irokézové, Dakotové a všichni ostatní se jednou obrátí na naši víru. Pomůžete mu! Budete pokračovat v jeho díle… Ale teď už dost o tom, je pozdě, dvě hodiny po půlnoci. Půjdeme spát. Vy ještě máte čas na rozmyšlenou až do té doby. než zvedneme s Vlaštovkou kotvy z Bordeaux. Dobrou noc!“

KAPITOLA SEDMÁ

VYPRAVUJE O UDÁLOSTECH NA ŘECE RICHELIEU A O NEČEKANÉ NÁVŠTĚVĚ IROKÉZŮ NA LATOUR MONTLUCKU

Čtyři měsíce předtím, než se oba mladí šlechtici dík Beaupoilově nehodě seznámili s otcem Lefrancem, dlel Donald O’Brien se svým přítelem Hrdým Montlukem v pustinách kolem Erijského jezera.

Čím se zabývali? Vyrazili do lesů z potřeby lovu, chtěli lapit statného medvěda a pochlubit se huňáčovou kůží, ale zábava se brzy změnila ve vážnou věc. Místo medvědích stop objevili stopy indiánských bojovníků.

Oneidové! Patřili k rodině Irokézů a Irokézové popřávali rádi sluchu Angličanům. Ne proto, že by je měli v obzvláštní lásce, spíš ze starého nepřátelství k Algonkinům, s nimiž francouzské posádky až na výjimky udržovaly přátelské vztahy. Jestliže se tedy objevili čtyři oneidští lovci v těchto končinách, dost vzdálených vlastním sídlům, bylo asi pravda, co se proslýchalo, – že se Angličané chystají udeřit na povodí řeky svatého Vavřince; že mají zálusk na Quebec. Mladíci se svým doprovodem – krom Charlota, bratra Hrdého Montluka, se lovu zúčastnilo ještě patnáct či dvacet mužů z posádky La Tour Montluku – chlapíky lapili a brzy z nich vymáčkli, co potřebovali. Měli tisíc chutí vyrazit Angličanům vstříc, ale podle údajů, které jim zajatci poskytli, Angličanů bylo třikrát tolik a byli vyzbrojeni i děly. Takového medvěda nebylo radno dráždit, spíš se doporučovalo uchýlit se do bezpečí montlucké tvrze a připravit zbraně na nadcházející střetnutí. Oba přátelé se k ní také hnali jako o překot, a kdyby byli potkali toho nejskvostnějšího medvěda z celé Kanady, nebyli by si ho ani povšimli. Špatné zprávy však mívají ptačí křidla a to, co se Ludvík a Donald domnívali přinášet jako novinu, Hanibal de Montluc se dověděl už dávno. Ba dokonce víc než to, místo dohadů měl již jistotu. V bráně montlucké tvrze je uvítal starý Bask Carréguy s očima sršícíma hněvem a rozhořčením.

„Buďte vítán, pane Ludvíku,“ uvítal Hrdého Montluka, předávaje mu, překvapenému, zapečetěný dopis. „Máme nepříjemné novinky! Pana otce tu už nenajdete! Ale čtěte, čtěte – všechno, co musíte vědět, vám napsal! Ti bídní Angličané, to je ale plemeno proradné!“

Hrdý Montluc roztrhl obálku a přelétl list jediným pohledem:

Vážně zprávy, milý synu!

Šest tisíc Angličanů je na pochodu směrem k řece sv. Vavřince. Pevnost Richelieu padla. Montreal je ohrožen. V Quebeku prý už mají nedostatek potravin a naše osady jsou vesměs zpustošeny a vypáleny. Pan de Frontenac mne požádal o pomoc, čekám na Tebe U Liščí zátoky na břehu Ontaria. Na La Tour Montluku nech třicet mužů, ostatní vezmi s sebou, velení na Želvím ostrově ať se ujme pan de Kildare! Důvěřuji mu, že ochrání Tvou matku, sestru i Lucy tak dobře, jako bych je ochraňoval já. Neztrácej čas!!.

Tvůj otec

Hanibal de Montluc

P. S.

O Irokézích kupodivu zatím ani vidu ani slechu. Táhnou s Angličany na Quebec? Otec Fleury, který u nich byl jako vyjednavač, tvrdí, že tentokrát zůstanou stranou. Důvěřuje jim a já zase důvěřuji jemu.

P. P. S.

Pan de Frontenac zuří čím dál tím víc. Žádal krále o pomoc už před několika měsíci, upozorňoval na nebezpečí, ale od pana ministra Pontchartraina dostal jen vzkazy, že nejsou prostředky a že prý spoléhá na jeho statečnost a velitelské schopnosti! Teď je všechno na jeho bedrech! A to se valí Angličané na Quebec, tři sta mužů naši milice bylo rozprášeno a ti, co nepadli v boji, byli odvlečeni do Bostonu. Nedá se nic dělat, musíme si pomoci sami. Vezmi z těch španělských dublonů, které jsme ukořistili na galioně pana de Santa Cruz, peníze v hodnotě pěti tisíc liber, nalož aspoň dvě stě mušket a pusť se po vodě ke Quebeku. Snad ještě dojedeš včas. Budeme dělat, co je v našich silách. Nedáme svou kůži lacino! Sháním právě své věrné Algonkiny – s jejich pomocí vyrazím za Angličany a naše nešťastné muže z milice jim vyrvu z drápů!

H. de M.

Hrdý Montluc podal dopis Donaldovi se zuby zaťatými do rtů.

„Vyrazím co nejdřív,“ rozhodl se naráz, „ale co ty, Donalde? Chceš tady zůstat? Chceš nám pomoci? Koneckonců i tady budeš hájit zájmy francouzského krále!“

„A život Montluků, tvé matky a tvé milé Lucy a…“

„… a tvé milé Athenais,“ doplnil Hrdý Montluc. „Promiň, Donalde! Vím, že je na tebe plné spolehnutí, jinak by ti otec podobný úkol nesvěřil. Děkuji ti už teď.“

„Ještě pořád mám co děkovat já tobě!“

V nejbližších hodinách obrátil Hrdý Montluc pevnost vzhůru nohama. Stařičký Carréguy si vzal na starost vybavení jídlem a pitím a divže neochraptěl od příkazů, které vydával nalevo napravo. Donald pečlivě a pozorně vybíral zbraně a dohlížel na uskladnění zásob střelného prachu. Otec Fleury pečoval o léky, které rovněž bylo třeba vzít s sebou, a Indián jménem Buffalo, který kdysi býval kmenovým kouzelníkem a dal se obrátit na víru otcem Fleurym (ačkoliv zároveň zachovával některé staré kmenové zvyky), shledával kožešiny, vesty, přikrývky a houně. Všechno se točilo jako na obrtlíku, jen ženy vzdychaly, ale statečně přemáhaly svůj cit a přikládaly ruku k dílu. Ale k večeru, když už se zdálo, že je vše v pořádku, zasáhla do přípravy neočekávaná událost. Asi tři nebo čtyři míle od La Tour Montluku se nad pobřežím začal modrat vysoký sloupek dýmu. Kdosi tam zapálil hranici, a když se Hrdý Montluc podíval námořním dalekohledem, spatřil tři velké ohně, vzdálené od sebe odhadem asi třicet kroků a umístěné v jedné přímce za sebou, tak aby se vzdálenému pozorovateli jevily jako jediný silný sloup.

„Co se to děje? Vidíte ten kouř?“ znepokojoval se Hrdý Montluc. „Tak se mi zdá… ano… nějaká loď odrazila od břehu a míří… sem k nám… Pojďte, podívejte se také.“

Kildare, starý Carréguy, Buffalo i otec Fleury si postupně vyměnili dalekohled.

„Zdá se, že to jsou skutečně Irokézové,“ mínil otec Fleury, „ale my se jich tentokrát nemusíme obávat. Přicházejí bezpochyby, aby mi potvrdili, že mi stojí ve slově. Půjdeme jim vstříc.“

Zanedlouho se před úzkou kosou pevniny, vedoucí k hlavní bráně montluckého sídla, objevili tři vysocí, svalnatí, důstojně si vedoucí muži, oblečeni v loveckých kožených kalhotách, do půli těla nazí a s orlími péry vetknutými do vlasů černých jak havraní peří. Prošli kolem stráže, neohlížejíce se napravo ani nalevo, zamířili k Hrdému Montlukovi, kterého pozdravili pokynem hlavy, učinili lehkou poklonu před otcem Fleurym a usadili se mlčky na zem. Také otec Fleury se uklonil a on, Montluc i Kildare přisedli k indiánské trojici. Pak podle domorodého zvyku setrvali všichni na znamení vzájemné úcty chvíli v mlčení. Posléze se nejdůstojnější z trojice Irokézů ujal slova:

„Otce modliteb,“ obrátil se ke knězi, „přicházím, abych ti oznámil, že se při břehu velké řeky stalo veliké neštěstí.“

Řekl jen tuto jedinou větu a opět se odmlčel. Upřel přitom na otce Fleuryho veliké, z důlků vystupující oči a svraštil husté obočí, které se krabatilo pod zploštělým čelem, po jehož obou stranách splývaly černé vlasy zdobené čelenkou. Za stisknutými rty rozpačitě, naprázdno přežvykoval, očekávaje, jaké odpovědi se mu dostane. Otec Fleury však nepohnul ani brvou. Věděl, že na všechny muže tohoto plemene nejsilněji působí klid, vyrovnanost a na odiv stavěná lhostejnost k jakékoliv, i sebepřekvapivější zvěsti.

„Můj bratr Rudá liška ví, že chovám přátelství k lidem kmene Agniersů. Ctím je, protože jsou nejmocnější i nejmoudřeji z pěti irokézských kmenů.“ odpověděl až po chvíli. „Nepřišel jsem snad do jejich vesnic, abych s nimi uzavřel dohodu, výhodnou pro ně i pro nás? Neuzdravil jsem v agnierských vesnicích několik žen a dětí a nepřinesl dary pro náčelníky? Nenabídl jsem, aby zůstala mezi námi i vámi zakopána válečná sekyra? Také z úst Rudé lišky jsem slyšel, že mír je dobrý pro Irokéze i pro nás. Věřím, že při svých slovech setrval. Týká se snad neštěstí, o němž mi nyní řekl, těchto věcí?“

„Slova Otce modliteb jsou správná a Rudá liška je potvrzuje. Je však málo platné, že agnierští muži ponechávají své válečné sekyry v zemi, když jiní muži napínají luky a tisknou kohoutky svých zbraní. Bledým tvářím pomátl zlý duch rozum a chtějí se patrně navzájem zahubit. Stokrát dvacet jich zahynulo a leží mrtvi na břehu velké řeky.“

Hrdý Montluc, Kildare i otec Fleury měli co dělat, aby rozrušením nevyskočili ze svých míst. Dva tisíce mrtvých bělochů? Strhla se snad nějaká bitva, o které zatím nevěděli? Udeřili Angličané na francouzské osady při řece Richelieu? Anebo se nakonec střetli s quebeckou posádkou? Hrdý Montluc zatínal pěsti, ale ovládal se a jeho hlas zněl klidně.

„Slyším divné zvěsti od Rudé lišky,“ řekl. „Rád bych, aby nám o těch věcech pověděl podrobněji. Týkají se snad také mého otce?“

Agnierský náčelník potřásl mírně hlavou:

„Veliký černý medvěd při tom nebyl a jeho den ještě nepřišel.“

„Co se tedy stalo?“

Irokézský náčelník opět upřel své vystupující oči na otce Fleuryho.

„Rudá liška slíbil Otci modliteb, že Irokézové nepotáhnou k městu, kde sídlí Ononthio Frontenac,“ řekl a zadíval se do neurčitá, kamsi k obzoru jezerní hladiny. „Avšak k sídlištím šesti irokézských kmenů přitáhly bledé tváře, Angličané, kteří s Irokézi uzavřeli přátelskou dohodu již dříve, a dovolávali se slibu pomoci. Irokézové se od nich dozvěděli, že směřují k vodě, které říkají jezero svatého Petra, a potom dál až do Quebeku, jehož se chtějí zmocnit. Šest irokézských kmenů si pamatovalo, na čem se dohodli s Otcem modliteb, šest irokézských kmenů však nemohlo také popřít, co bylo slíbeno Angličanům. Vypravili se tedy s nimi, ale zastavili se na březích řeky Richelieu. Irokézové chtěli lovit, bledé tváře zde čekaly na potraviny. Neboť ony nespoléhají na Velkého ducha, nýbrž na své sklady naplněné masem, chlebem a dobrou whisky. Ale Velký duch si patrně nepřál, aby se splnilo přání bledých tváří, a seslal na jejich tábor pohromu, která trvala deset dní.“

„Pohromu? Jakou pohromu?“

„Bílé bojovníky přepadly horečky a zvracení a slabost, takže nemohli hnout údem. Velice mnoho se jich odebralo do věčných lovišť a ti, co zůstali naživu, zrušili tábor a dali se na cestu do Bostonu. Avšak víc než stokrát dvacet zůstalo při řece Richelieu anebo cestou. Každý třetí bílý bojovník odešel ke svým předkům.“

„A bojovníci Irokézů? Vás to postihlo taky?“

„Velký duch chrání své rudé děti,“ odpověděl Rudá liška. „Naši bojovníci nesídlili při táboře bledých tváří, nýbrž na horním toku řeky a byli od nich vzdáleni celou míli. Věděli o lovištích v těch místech a ta jim poskytla dostatek zvěře. Co nespotřebovali, naházeli do vody a voda to odnesla pryč.“

„Dolů, směrem k táboru Angličanů…,“ doplnil Hrdý Montluc. „Pravda?“ A když Irokéz přisvědčil, podíval se po Kildarovi a po otci Fleurym. „A jestli tedy Angličané nabírali tu vodu z chudého toku Richelieu… stihl je podle všech známek tyfus.“

„Rudá liška přišel jen povědět Otci modliteb, že Irokézové splnili slovo a netáhli k městu, kde sídlí Ononthio Frontenac,“ opakoval irokézský náčelník a důstojně vyfoukl kouř z dýmky, kterou si zapálil spolu s oběma svými průvodci. Víčka se přivřela nad jeho vyboulenýma očima a v jeho tváři se objevil výraz spokojenosti a zadostiučinění. Pak uchopil dýmku a podal ji otci Fleurymu a naznačil přitom, že si přeje, aby kolovala mezi účastníky sezení. Všichni se nadechli kouře a vyfoukli jej do všech čtyř světových stran i k nebi a k zemi. až se dýmka vrátila zpět k náčelníkovi. Pak bylo na otci Fleurym. aby zapálil svou a nabídl ji Irokézům. Učinil tak se slovy:

„Rudá liška a jeho bratři nám prokázali, velké služby. Nezapomenu na to a řeknu vše i Ononthiu Frontenakovi. Potěší ho to a bude jistě ochoten smířit se úplně s irokézskými kmeny, které někdy stály na straně jeho a našich nepřátel. Přeje si Rudá liška, abych to učinil co nejdříve?“

Irokézský náčelník vrátil kolující dýmku, vyměnil si němý pohled se svými druhy a zvedl ruce dlaněmi proti knězi.

„Otec modliteb ať si s tím nedělá žádnou starost. Šest irokézských kmenů nečeká nic od Ononthia Frontenaka ani od nikoho jiného. Patřily jim všechny vody i lesy dávno předtím, než se objevily bledé tváře. Ony jsou silnější, ale Irokézové od nich nebudou nic přijímat. Narodili se svobodní, nikomu za nic nevděčí a svobodně chtějí žít i zemřít. Domluvil jsem, haú.“

„Rozumím náčelníkovi Agniersů. Ale neposkytují vody řek dost ryb pro nás i pro rudé muže? Není v lesích dost zvěře, abychom mohli lovit my i všechny kmeny irokézského svazu?“ řekl Hrdý Montluc. „Byl bych rád, kdybych o tom jednou mohl své rudé přátele přesvědčit. Teď mne ale těší aspoň to, že mi náčelník Rudá liška přinesl poselství míru… Neodmítne s námi vypít doušek výborného francouzského nápoje, kterým míváme ve zvyku oslavit dobrou dohodu nebo příznivou zprávu?“

„Rudá liška se tomu nevyhne,“ zněla odpověď a kupodivu nezůstalo jen při jednom jediném doušku koňaku. Teprve po víc než půlhodině se všichni tři irokézští muži zvedli a nasedli do své kánoe, ujišťujíce, že si váží Velkého černého medvěda i jeho syna.

„Hleďme, Jak se dají kazit nevinné duše o koňakem!“ povzdechl si otec Fleury.– „Čímpak se vlastně lišíme od Angličanů?“

„Přece něčím, důstojný otče,“ řekl Hrdý Montluc. „Oni za to Indiány pohrdají, my – či já aspoň nikoliv. Konečně – jak bych mohl, když do mých žil je přimíšena i jejich krev. Není o nic horší než naše, jen méně zkušená je, méně znalá… Ale dost těch úvah! V téhle chvíli je pro nás důležité hlavně jedno: že páni Angličané teď pokrotnou! Přinesu panu otci pro změnu radostnou zprávu!“

KAPITOLA OSMÁ

VYPRAVUJE O DALŠÍ NEČEKANÉ NÁVŠTĚVĚ NA SÍDLE MONTLUKŮ, KTERÁ TENTOKRÁT PLATILA LUCY CARROLLOVÉ

Přípravy Hrdého Montluka se protáhly na celé dva dny, ale posléze přece jen všechno skončilo a přiblížila se chvíle rozloučení. Loď byla naložena až k prasknutí. Zbraně sečné a střelné, střelný prach, peněžní hotovost v španělských dublonech, bečky se soleným masem, soudky s koňakem, kožešiny, kladiva, sekery a pily, desítky a desítky věcí, a jedna potřebnější a nezbytnější než druhá! A kolem zmatek, volání, popřávání dobré plavby a úspěchů v boji.

Čekali byste, že při takovém loučení ukápnou i slzičky – ale matka Hrdého Montluka byla dcerou Samuela Champlaina a vnučkou náčelníka Erijů. Při rozloučení sevřela jen syna do náručí a s prostým pohybem paže mu naznačila, že bude v duchu stále s ním. Athenais, stejně hrdá jako matka a bratr, se držela podobně a jenom Lucy nápadně zbledla ve tvářích a samým rozčilením žmoulala mezi prsty cíp kapesníku.

Konečně jim Hrdý Montluc poslal poslední pozdrav a vstoupil do člunu, který ho měl dopravit na šalupu. Kotvila ve větší hloubce za zálivem kryjícím přístup k La Tour Montluku. Člun pod údery vesel jen letěl. Indián Buffalo, někdejší kmenový kouzelník, byl znamenitým veslařem a Kildare mu zdatně sekundoval. Když přirazili až k boku lodi. pustil Buffalo vesla z rukou a mlčky se díval, jak si oba mladí muži potřásají na rozloučenou pravicí. Hrdý Montluc se potom dotkl dlani boku šalupy a chystal se na ni vstoupit. V té chvíli uslyšel naléhavé Buffalovo oslovení:

„Hrdý Montluc! Velký bílý náčelník!“

„Ano? Co je, Buffalo? Ach, promiň – ty se chceš také rozloučit…“

Indián prudce zavrtěl hlavou, pak bleskurychle smočil pravou ruku až. po loket do jezera, hbitě ji vytáhl, do všech čtyř světových stran udělal jakási podivná gesta a potom zamumlal nesrozumitelně několik vět – bylo to vzývání Velikého Manitoua.

„Hrdý Montluc! Náčelník nepřemožitelný!“ vyrazil ze sebe chraptivě a rozrušeně.

„Dobře, dobře. Co je?“

„Ohrožen velkým neštěstím!“

„Já? Snad mi nevěštíš, že zahynu? Nebo snad že se stane něco otci?“

Buffalo si sevřel oběma dlaněmi krk a potřásl prudce hlavou.

„Ne! Dívka s bledou tváří!“

„Athenais?“

„Ne.“

„Lucy? Co s ní má být?“

„Příčinou hrozných věcí!“ zachroptěl Indián.

Hrdý Montluc se na okamžik zarazil.

„O Lucy máš strach…?“ zamumlal. „Ale ne… Jsi tady přece ty, Donalde! Viď, že na ni dáš pozor?“

„Klid, Ludvíku, jen klid!“ řekl Kildare. „Dám se radši zabít, než abych dovolil ublížit Lucy nebo Athenais. Nebo tvé matce…“

„To je hezké, dát se zabít pro někoho, koho máme rádi.“ řekl Hrdý Montluc, „ale ještě lepší je žít pro něj a bit se a…“ Vzpamatoval se. „Vždyť to snad nemusíme brát tak vážně. A v každém případě na tebe spoléhám,“ dodal téměř vesele. „Určitě se spoléhám, že se nedáš zabít, kdyby k něčemu došlo, a že sám zahubíš spoustu nepřátel. Za odměnu tě zvu na svatbu – myslím na svou svatbu s Lucy. Vystrojím ji hned, jak se vrátím!“

„Tak se mi líbíš!“ zvolal Kildare, dodávaje šeptem: „Ale nech Buffala Buffalem! Nejspíš se mu něco zdálo kouzelníkovi starému…“

S těmi slovy pomohl svému příteli z člunu. Ani neslyšel, že Bufalo, který měl uši jako rys, sebou trhl a napůl dotčeně, napůl lítostivě si řekl také jen sám pro sebe:

„Bledá tvář – velká vznešenost – malá moudrost! Lehkomyslná hlava! Prostořeký jazyk!“

Mezitím šalupa už nabrala vítr do plachty a příď začala rozrážet poklidnou hladinu jezera, třpytící se jak zrcadlo. Kildare setrval v člunu, dokud se neproměnila v drobounkou tečku na obzoru. Pak usedl na sedadlo v člunu, dal pokyn Buffalovi, aby začal veslovat, a na několik vteřin si opět připomenul jeho slova. Zdálo se mu však hned vzápětí zpozdilé, aby se vážně zabýval několika větami chlapíka, který býval kmenovým kouzelníkem. Mávl nad tím rukou a zapomněl na všechno – na plných dvaadvacet dní.

Na krásných dvaadvacet dní, o nichž později říkával, že byly z nejnádhernějších, které prožil. Posádka tvrze mu prokazovala úctu skoro jako předtím samému Hanibalu de Montluc. Starý věrný Carréguy se mu denně hlásil a otec Fleury poskytoval pomocnou ruku všude, kde bylo nutno. S paní de Montluc se denně viděl při obědě a často i při večeři. Lucy k němu pojala důvěru jako k příteli svého nastávajícího manžela a denně se ho vyptávala, nepřišel-li snad posel se zvláštním vzkazem. Ale hlavně a především tu byla Athenais, které matka dovolila, aby ho doprovázela na malých loveckých výpravách do okolních lesů, při projížďkách po jezeře, při rybolovu i při průzkumných cestách. Athenais s ním jezdila ozbrojená lehkou mušketou, přiměřenou jejím dívčím pažím, a oblečená v lovecké šaty, které jí velmi slušely. Vedla si jako zkušený lovec. Při honbě na lišku nebyla o nic méně vytrvalá než sám Kildare, a když narazili na stopu medvěda, nebylo na ní znát ani nejmenší zděšeni. Byla dítětem těchto divokých krajů a Kildare ji za to obdivoval čím dál tím víc.

„Athenais,“ řekl jí jednoho dne, když na jeho návrh uspořádali závod ve střelbě a ona docílila stejný počet zásahů jako on, „neviděl jsem v životě mnoho takových dívek, jako jste vy. Obdivuji vás a jsem šťasten, že mne osud odvál z dalekého Irska až sem k vám. Možná že mi tak chce vynahradit zde, oč mne připravil jinde. Ale řekněte mi, kde jste k těmhle dovednostem přišla?“

„Nevíte, že moje matka doprovázela zamlada otce na každém lovu?“ zněla odpověď. „Proč by tedy neměla dcera umět totéž co matka? Říkala vždycky, že žena se musí umět vyrovnat svému muži. A muž zase že se musí umět vyrovnat jí!“

„Hrdá slova!“

„Má matka je hrdá žena. Však to dobře víte.“

„A vy?“

„Říkají o mně, že jsem přesně taková, jako byla v mých letech ona. A můj budoucí muž musí být tak statečný, ušlechtilý a čestný jako můj otec.“

„Myslíte, že bych se mu mohl aspoň trochu přiblížit, Athenais?“

„Kdyby tomu tak nebylo, myslíte, že bych s vámi takto mluvila, že bych vás doprovázela?“

Donald O’Brien se vracíval po takových a podobných rozhovorech do tvrze s povznášejícím pocitem, že mu osud nabízí něco nepředstavitelně nádherného. Přistihoval se, že se ho zmocňuje závrať při pouhém pomyšlení na Athenais. Vídal před sebou její tvář, cítil vůni jejích vlasů, pociťoval doteky jejích prstů, neopouštěl ho pohled jejích očí. Přál si, aby Montlukové už vyprášili Angličanům kožich, aby je zničili a rozprášili, protože si přál, aby se co nejdřív vrátili a on aby se mohl sklonit před starým baronem a vydat mu počet ze své činnosti. Těšil se a připravoval, že mu řekne: Opatroval jsem La Tour Montluc jako oko v hlavě, všechny stezky vedoucí k jeho branám jsem střehl jako ostříž, každou podezřelou stopu jsem sledoval a o ty, které mně byly svěřeny, jsem hleděl všemožně pečovat. Teď, kdy odevzdávám tvrz opět do vašich rukou, bych však rád promluvil ještě o jednom: o citu. který chovám k Athenais a o němž mám právo se domnívat, že není neopětován. Jsem Donald O’Brien, mezi mými předky byl irský král Fingal, v mých žilách koluje krev hodná krve Montluků, Champlainů i erijských náčelníků. Bude-li slečna Athenais souhlasit, smím doufal, že by se mohla stát mou ženou?

Bylo to právě třiadvacátého dne od chvíle, kdy Kildarovi bylo svěřeno opatrování sídla La Tour Montluc, když ho kvečeru (právě se navrátil z objížďky po jezeře) neočekávaně vzburcoval Buffalo.

Vtrhl do jeho pokoje s očima navrch hlavy. „Yankeeové! Yankeeové!“ vykřikoval, až se zalykal, a oběma rukama mával směrem k hlavní bráně, odkud bylo již slyšet další vzrušené hlasy. Kildare by se byl nadál všeho spíš než takovéto návštěvy a na chvíli si pomyslel, že snad se Angličanům podařilo proklouznout někudy k tvrzi a oklamat hlídky, které měl rozestavěny všude po okolí. Chytil mušketu a rozběhl se směrem k bráně jako smyslů zbavený, podezíraje už někoho z posádky, že zanedbal povinnost, či dokonce zradil. Buffalo mu byl v patách, a prudce sípaje, vyrážel ze sebe: „Zrada, zrada – pozor na zradu!“ a utvrzoval bezděky domněnku, která ve vznětlivém Iru bouřila všechnu krev.

„Co se děje? Kde je máte? Co civíte? Bijte je, nepřátele!“ chrlil ze sebe Kildare, a sledován několika muži stráže, proběhl branou až ven přes násep k cestě mělčinou, vedoucí k tvrzi od jezera. Teprve po hezkých pár desítkách kroků se zarazil a uvolnil prst ze spouště.

Uviděl, že se k němu blíží jakýsi důstojník, který mává nad hlavou oběma rukama a všemožně se snaží naznačit, že přichází v dobrém, v pokoji.

„Přicházíme vyjednávat!“ volal a stále znovu to opakoval: „Přicházíme vyjednávat!“

Kildare zůstal stát, ale z opatrnosti ještě mušketu nepouštěl, jen si zvědavě a užasle prohlížel vysokého, statného chlapíka zarudlé pleti, s černými hustými vlasy a ocelově šedýma, tvrdýma a odvážnýma očima. Tenhle Angličan (volal na Kildara dobrou francouzštinou) vyhlížel do puntíku tak, jak má podle představ pravých Angličanů vypadat gentleman: pro ně je ctihodným gentlemanem, jak známo, každý, kdo je dost vyzáblý, vysokého vzrůstu, má knír a chová se, jako by mu nesešlo na nějakém groši. Muž v uniformě učinil ještě pět nebo šest kroků, potom se zastavil a řekl:

„Předpokládám, že mluvím s panem Donaldem O’Brienem, lordem de Kildare?“

„Ano, pane! Kdo jste vy a co tu hledáte?“

„Mé jméno je Richard Carroll. Jsem guvernérem massachusettské provincie a přišel jsem oznámit důležité zprávy.“

„Ach – sir Richard Carroll! Vzácná návštěva!“ zahučel Kildare. „Ale jak jste se sem dostal? Copak vás nikdo neuvítal ranou z ručnice?“

„Zajisté že uvítal, mylorde,“ zasmál se Angličan suše, „jednoho z mých sluhů na následky tohoto uvítání ještě teď ošetřují. Pan Carréguy nechtěl uvěřit, že přicházíme v dobrém – dalo mi velice mnoho námahy, než jsem ho přesvědčil, aby zastavil palbu.“

„Pan Carréguy se drže! přesně mých pokynů, sire. Na nepřítele střílíme, jakmile se objeví. Přesně tak jako vy Angličané. Mohl jste na to doplatit životem!“

„Velmi správně,“ přikývl sir Richard. „Nemám to taky za zlé ani vám, ani panu Carréguymu. Ostatně jsem mu musel předložit dopis od pana de Frontenaka. Nemohli jste samozřejmě vědět, že byl vyhlášen klid zbraní po celé horní Kanadě. Od Montrealu až k Hořejšímu jezeru.“

„Klid zbraní? A kdo ho vyhlásil, sire?“

„Já a pan de Frontenac, kterému jsem příměří nabídl.“

„To mi připadá divné,“ řekl Kildare. „Proč právě teď by mělo být vyhlášeno příměří? Jaký by k tomu byl důvod?“

„Jaký důvod?“ řekl sir Richard Carroll, usmívaje se sebejistě. „Důvodem jsou poslední zprávy z Evropy. Válka mezi francouzským a anglickým králem je skončena a na jaře bude uzavřen definitivní mír. Jaký by to pro nás mělo smysl, abychom tady po sobě stříleli, abychom válčili v pustinách, kde lišky dávají dobrou noc, ve sněhu a ledu, když naše Veličenstva, Ludvík XIV. ve Versaillích a Vilém III. v Londýně, si klidně sedí v lenoškách s nohama na odpočívadle a dohadují se jako advokáti, komu připadne ten nebo onen kousek země, vzdálený od nich tisíce mil. Když navíc v těch krajích je většinou pusto a jediné, co se tu dá utržit, je rána z muškety nebo z děla. V Evropě se nebijí, proč bychom si tedy měli ležet ve vlasech my?“

Kildare zůstával nedůvěřivým.

„Ve věcech tak důležitých neplatí jen slova, sire. Poslouchám vás, ale nejsem o ničem přesvědčen.“

„Jistě, Jistě,“ řekl Richard Carroll. „Nebyl bych na vašem místě méně obezřetný – alespoň do té doby, dokud bych neměl příležitost si přečíst dopis, určený paní de Montluc, a v zastoupení barona Hanibala vlastně i vám. Prosím…“

Sir Richard podal s těmi slovy opatrnému Iru list opatřený pečetí quebeckého guvernéra. Potvrzoval v něm, že přistoupil na desetidenní příměří, které ani po uplynutí této lhůty nebude z jeho strany porušeno.

„Nuže, mylorde?“

„Zdá se, že je to tak, jak říkáte.“

„Pan Carréguy mně odpověděl skoro stejnými slovy.! Ale přesto jsem mu musel odevzdat zbraně, než svolil, abych vstoupil do La Tour Montluku: já a mí sluhové, kteří mne mají doprovodit k paní baronce de Montluc.“

„K paní baronce? Ušetřím vám cestu, sire. Řeknu jí všechno, co jste mi pověděl, sám.“

„Ach, děkuji vám, jste laskav. Ale nebudete se příliš zlobit, když odmítnu? Mám totiž projednat s paní baronkou ještě něco dalšího, a to za mne nemůže nikdo vyřídit. Řekl bych dokonce, že bych si vyčítal, kdybych nevyjasnil jistou záležitost, jejíž kořeny sahají daleko, daleko do minulosti. Mohu vás následovat, pane?“

„Bude-li vás paní baronka ochotna přijmout…“

„Určitě bude ochotna! Vždyť jde vlastně o rodinnou záležitost, která se dotýká i jí a pana de Montluc.“

„O tom slyším poprvé, ale budiž,“ řekl Kildare.

Odvedl ho až k bráně, a jak procházeli, stráže se mezi sebou zvědavě šeptem dohadovaly, co asi ten Angličan na montluckém sídle pohledává. Sir Richard se stále sebejistě a poněkud křečovitě usmíval a nevěnoval zvědavému okolí ani jediný pohled.

„Kázeň, jak vidím, máte vzornou,“ podotkl jakoby mimochodem. „Ti muži by mohli klidně bojovat pod našimi prapory, tak se mi líbí! I vám by dobře, padl náš stejnokroj. Jste koneckonců Ir – jako já. Proč tedy ne?“

„Proč ne? Protože nebojujeme pod prapory těch, kdo nás ujařmili, kdo nás připravili o rodinné statky, o všechno!“ vybuchl Donald. „Jméno Kildare není jen tak ledajaké jméno, sire!“

„Carrollové jsou také starou šlechtou,“ odpověděl guvernér klidně. „A pokud jde o ty staré spory, něco vám povím… Hleďte, můj děd byl katolíkem a měl dva syny, mého otce a jeho staršího bratra Henryho. Otec přestoupil k protestantům a stal se vládcem celého rodinného jmění. Strýc Henry zůstal věren katolické straně, byl nucen prchnout do Francie a odtud do Massachusettsu, kde asi před patnácti lety zahynul. Co myslíte, že bylo prozíravější? Přestoupit na víru a zachovat si rodinné jmění, nebo se držet poražené strany a nechat majetek v rukou Cromwellových vojáků?“

„Co bylo prozíravější? Ptejte se, co bylo správnější! Co bylo čestnější!“

„Ale, dejte pokoj! Koho to zajímá? Ostatně – můj otec nikdy nezapomněl na svého bratra, na strýce Henryho. A nebýt jeho, neměla by ani Lucy naději na návrat starých carrollovských statků…“

„Lucy? Jaká Lucy?“

„Jaká Lucy! Můj pane, přece miss Lucy, které se ujal před časem baron de Montluc! Budiž mu za to čest a chvála, bylo to pro ni do jisté míry štěstí. Ale ještě větší štěstí je, že se může stát dědičkou celé polovice našeho jmění.“

„Takže Lucy je vaší sestřenicí?“

„Už to tak vypadá,“ usmál se sir Richard Carroll.

„Rozumím vám! To je ta rodinná záležitost, která vám leží na srdci. Chcete, aby se vrátil majetek jejího otce do jejích rukou!“

„Přesněji řečeno – vím o jistém a jediném způsobu, jak by se taková věc dala uskutečnit.“

„A to je?“

„Už v bibli se praví, že mezi mužem a ženou má byť všechno společné. A poněvadž miss Lucy není dosud provdána a poněvadž i já jsem dosud svoboden…“

„… může vhodný sňatek sloučit práva obou větví rodiny Carrollů a všechno bude před bohem i před zákony v nejlepším pořádku, ne?“

„Správně uvažujete. Nebo se vám na tom něco nezdá?“

Kildare se při pomyšlení na Hrdého Montluka zachvěl. Založil ruce na prsou a řekl:

„Ne, pane, váš plán je jistě znamenitý! A promyšlený! Je to krásné dát někomu jednou rukou, co mu náleží, a hned druhou rukou si to vzít zase zpátky. Tomu říkám spojit spravedlnost s vlastním zájmem.“ Koutky jeho úst se výsměšně stáhly. „Neříká se tomu – bližší košile než kabát? Miss Lucy by byla beze vší pochyby ohromně nadšena vaším návrhem – jen kdyby, tu nebyla jistá maličkost. Kdyby…“

Angličan zvedl své husté, tmavé obočí.

„Říkáte –– kdyby? Jaké je to kdyby?“

„… kdyby jíž nebyla zadána.“

„Lucy – zadána? A komu?“

„Hrdému Montlukovi. Mému příteli Ludvíku.“

„Tomu?“ zašklebil se massachusettský guvernér pobaveně. „Vždyť je to napůl divoch. Indián! Ne, to nemyslíte vážně, to určitě Lucy nemyslí vážně…“

Ale když o hodinu později zasedl na verandě s výhledem na jezero společně s otcem Fleurym, paní de Montluc. Athenais, Lucy a ovšem i s Donaldem O’Brienem, přesvědčil se velmi názorně, co o jeho návrhu soudí sama sestřenice. Položila mu jednu jedinou otázku:

„Aby mezi námi bylo jasno, sire Richarde – jestliže si vás vezmu, dostanu všechno rodinné jmění, které náleželo mému otci, ale odmítnu-li, zůstane dál všechno vaším majetkem?“

Sir Richard upadl do rozpaků. Jak to bývá tam, kde je odpověď nesnadná, slova nepřicházejí sama na jazyk. Ale Lucy, které Athenais potají tiskla ruku na znamení, že ji chápe, na ni vlastně ani nečekala. Z očí jí sršelo pohrdání nad neomalenou nabídkou. Netoužila být předmětem obchodní transakce.

„Nemusíte se ani namáhat s odpovědí,“ řekla rychle. „Vaše mlčení je také odpověď. Vy si nechte majetek, o který vám tak jde,– a mne napříště laskavě vynechte ze svých propočtů. Zůstanu zde.“

„Lucy, nevím, jestli si dobře uvědomujete, co se vám nabízí,“ vzmohl se posléze sir Richard Carroll. „Značné bohatství, společenské postavení – byla – byste ženou massachusettského guvernéra, druhá po královně v naší kolonii!“

„To oželím, sire Richarde. Ale je dobře, že jste mi řekl, jak se věci mají. Dám vám totiž teď něco na rozmyšlenou zas já: buďto mí můj pravoplatný majetek vrátíte, nebo počítejte s tím, že můj budoucí muž, pan de Montluc, mi jej vymůže.“

Guvernér se zvedl ze židle.

„Miss Lucy,“ řekl se staženými rty a se svraštělým obočím, „vy si patrně neuvědomujete, co jste řekla.“

„Ale uvědomuji, sire Richarde! A trvám na svých slovech?“

„Miss Lucy, sotva bylo uzavřeno příměří, vyhlašujete mi vlastně válku.“

„Sire Richarde, ponechávám vám na vůli, abyste si všechno vysvětlil, jak je vám libo.“

Richard Carroll stál chvíli bez hnutí a sklouzával pohledem z jednoho přítomného na druhého. Otec Fleury sepjal lehce ruce na prsou a semkl víčka. Paní de Montluc se zpříma a s nevýslovným pohrdáním dívala guvernérovi do očí. Athenais celá zrůžověla vzrušením. A Kildare položil zvolna ruku na rukojeť svého meče.

Richard Carroll pokrčil rameny, odsunul židli a otočil se směrem ke dveřím. Došel k nim, aniž se kdo jen pohnul. Pak mírně naznačil úklonu a ještě jednou se zadíval na svou neoblomnou sestřenici.

„Lucy – abyste těch slov jednou těžce nelitovala! Varuji vás!“

To byla jeho poslední slova, než odešel.

KAPITOLA DEVÁTÁ

OBSAHUJE DOPIS, KTERÝ OBDRŽEL DONALD O’BRIEN KRÁTCE PO NÁVŠTĚVĚ SIRA RICHARDA CARROLA; DOZVÍME SE ROVNĚŽ, JAK SE OBA PŘÁTELÉ SEZNÁMILI S MARSEILLSKÝM KORZÁREM GANDAREM

Asi čtyři nebo pět dní po tom, co Lucy Carrollová odmítla návrhy svého bratrance, dorazil do tvrze při Erijském jezeře spěšný posel s dopisem pro Donalda O’Briena. Odesílal jej z Quebeku Hrdý Montluc, a soudě podle trhaného písma, list byl psán v největším spěchu. Stálo v něm toto:

Drahý Donalde, příteli,

nabrus si meč a připrav se na cestu do Evropy! Dějí se velké věci a Francie, zejména Nová Francie, potřebuje našich služeb. Vidím na dálku, jak se podivuješ, protože přece řeka sv. Vavřince už zamrzla a pokoušet se dostat na moře u Nové země je dobrodružství příliš dvojsečné, když i té nejpevnější lodi hrozí, že ji ledovce roztříští jako louskáček ořechovou skořápku. Ale přesto musíme jet stůj co stůj. Pan de Frontenac nám vyložil, že král a jeho ministr pan Pontchartrain se musí dozvědět podrobnosti o stavu Nové Francie a o průběhu posledních událostí. Muškety zatím mlčí, ale znáte Angličany, snaží se jen získat oddech a jistě pomýšlí vskrytu na to, jak by proti nám vzburcovali domorodé kmeny a oplatili poslední porážky.

Nebudeš se tedy divit, že jsem nabídku pana de Frontenac, který vždycky ví, co chce, přijal – Byť s váháním– Ale nemohu jet sám, příteli! Jednak takový syn divočiny, a také, nezapomínejme, syn rebela, by nemusel být přijat Ludvíkem XIV. právě nejvřeleji, a za druhé při tak delikátním poslání je třeba vždycky počítat s pomocnou rudkou! Pan de Frontenac se s tímto mým názorem také ztotožnil a vyslovil i souhlas s tebou jako s mým průvodcem. Zvlášť když jsem mu vylíčil, jak ses bil u Cataracouye i jinde.

Jistě! Máme dvacetkrát větší vyhlídky na to, že někde ztroskotáme, že nás přepadnou nebo že nás vyčenichají Angličané, než že se dostaneme živi a zdrávi až k cíli. Ale to nám přece nemůže zabránit, abychom se o to nepokusili – není-liž pravda, milý Donalde? Jsem na cestě do La Tour Montluku, otec se rovněž vrací. Mimochodem, zajal několik desítek Angličanů ještě před uzavřením příměří a vyměnil je za rovnou stovku Kanaďanů, které přivádí s sebou. Ale to všechno až ústně!

Ludvík

P. S.

Vyřiď mé nejvřelejší pozdravy Lucy! Objímám matku i Athenais. Otec svolil, aby se po návratu z Evropy konaly svatební obřady. Tuším, že by nebyl proti tomu, kdyby se při té příležitosti Athenais stala hraběnkou de Kildare. Promluvíte s nimi o tom?

Donalda O’Briena se zmocnilo rozrušení a nedočkavost. Znovu a znovu pročítal ten list, vyjížděl do předpolí tvrze, postával na předsunutých náspech nebo na hlídkových věžích s dalekohledem u očí, brázdil smaragdové vody Erijského jezera. Měla být nebezpečná cesta do Evropy zkouškou, v které má potvrdit, že si zaslouží Montlukovu dceru? Chtěl ji podstoupit co nejdřív, chtěl přinést důkaz o tom, že je nanejvýš hoden líbezné Athenais a že tento sňatek bude cti pro Francii i pro Irsko. A když se konečně dočkal a když uslyšel později z úst dívčiných rodičů totéž, byl by nejraději radostí metal kozelce nebo vystřelil oslavnou salvu ze své muškety. Objal postupně všechny mužské Montluky, složil hluboký hold a poklonu matce své vyvolené a něžně políbil špičky prstů své nastávající choti. A třebaže jeho štěstí začínalo rozloučením, pociťoval zplna onu slastnou závrať, která naplňuje každou bytost ve chvílích, kdy docházejí splnění její nejvytouženější přání. Pravda, když udeřila hodina a Kildare s Hrdým Montlukem (doprovázeni asi deseti Kanaďany, neboť Hanibal de Montluc jinak nedal a výpravu jen ve dvou považoval po právu za holou pošetilost a pokoušení osudu) opouštěli tvrz, Donald O’Brien přece jen cítil – podobně jako jeho přítel – že se mu dojetím stahuje hrdlo. Ale cožpak se ocitli v podobném postavení jen oni dva? Copak nepřekonali lidé už víc, a horších překážek? Oba tedy zaplašili vkrádající se tesknotu, vykřikli poslední pozdrav a mávajíce na pozdrav zanotovali starou vojenskou píseň.

Cesta je vedla po toku Mississippi až k ústí této mohutné řeky a potom dál směrem k Antilskému souostroví, kde si měli na jednom ze čtyř či pěti ostrůvků, které patřily pod svrchovanost francouzské koruny, opatřit pevnější a odolnější loď, na níž by se mohli pustit do vln Atlantického oceánu. To nebyl ovšem právě snadný úkol, protože v těchto končinách křižovaly vesměs anglické a španělské koráby, brigy, fregaty, karavely, galiony, rychlé a dobře ozbrojené lodi, hnané touhou po zisku a po dobrém obchodě, ale také nenávistí k francouzským barvám. Proplout tudy bez pohromy nebylo tedy nic snadného. Avšak – na druhé straně – při troše štěstí a námořnické dovednosti také nic nemožného. Štíhlá, dobře ovladatelná plachetnice mohla vždycky ještě včas zmizet z dosahu silnějšího protivníka, a pokud nešlo o kraperskou loď, pasoucí po kořisti za každou cenu, byl asi leckterý kapitán nakloněn mávnout rukou a raději si počkat na tučnější úlovek, než aby se honil za takovou malou rybičkou.

Třem nebo čtyřem lodím pod svatojiřskou vlajkou se tak Montlukově výpravě podařilo uniknout. Jenže v době, kdy Už si téměř s ulehčením a spokojeně oddechovali, se nečekaně po jejich boku vynořila po zuby ozbrojená fregata, která si usmyslila, že se kořisti nevzdá. Její jméno bylo Vlaštovka a byla vskutku tak hbitá jako vlaštovky – ideální stíhací loď! Potkat křepkou fregatu se čtyřiceti hrubými děly na palubě – to není příjemné setkání, zvlášť když první, co udělá, je, že vám jako varovný výstřel vyšle kouli rovnou na palubu! Pravda, ta koule nezpůsobila žádnou škodu, rozbila jen na střepy polévkový hrnec na palubě, až se k lítosti mužstva polévka rozlila, bylo však dost jasné, že fregata nemíní žertovat.

Co mohl Montluc dělat? Tam, kde se nedostává dost síly, lze vždycky spoléhat aspoň na chytrost a lest. Hrdý Montluc dal tedy posádce příkaz nepokoušet se o útěk, ale snažit se dostat k fregatě bokem a budit všemožně zdání, že loď se odevzdala svému osudu. Kapitán Vlaštovky byl sice vybaven silou, ale příliš prozíravosti neprojevil. Nejspíš si byl jist, že má co dělat s nějakým obchodníčkem, jehož loď zabrousila snad omylem, snad nepřízní počasí do vod, které jí nemohly jít k duhu. A tihle obchodníčkové se obvykle třesou strachy o svou kupeckou duši! Stačí na ně poslat deset mužů, aby vyprázdnili podpalubí a vynesli své zboží na boží světlo.

Hrdý Montluc té představě hrál do noty. Spínal ruce, vysílal na všechny strany zoufalé a prosebné pohledy, vzdychal – až do té chvíle, dokud lodě k sobě nepřirazily bokem a asi šest či osm vousatých chlapíků nepřeskočilo z paluby Vlaštovky na Montlukovo plavidlo. V tu chvíli se teprve otevřely kapitánovi Vlaštovky oči!

Pokojná, zastrašená kupecká loď? Ale kdež! Vždyť už se řítí z podpalubí chlapi se zbraněmi v rukou, Kildare se svými Kanaďany hází jednoho z vetřelců po druhém do moře, a pak už se ženou a přeskakují na fregatu a Hrdý Montluc volá a křičí, seč hrdlo stačí: „Na ně! Kupředu! Kupředu!“ Jedni drží v ruce sekyru, druzi mávají dvouhlavňovými pistolemi, na palubě se ozývá dupot, krev barví podlahu, posádky u děl prchají, a ti, co neprchli, letí přes zábradlí do tyrkysových vln oceánu. V boji muže proti muži Kanaďané nemají sobě rovného soupeře.

Ale ačkoliv byl útok prudký a překvapující, boj ještě nebyl rozhodnut. Kapitán Vlaštovky se přece jen vzpamatoval, shromáždil kolem sebe zbytek posádky a pokoušel se ty kramáře, v nichž se tak nečekaně probudila vojácká krev, zatlačit nazpět na kraj paluby. Rozpoutala se druhá krutá bitka a uprostřed toho vskutku zuřivého boje se najednou ozvaly jakési hlasy – a ty hlasy zněly docela nepochybně Montlukovou mateřštinou.

„Pomoc! Pomoc! Au secour!“ ozývalo se odkudsi z podpalubí.

A Hrdý Montluc, který, to i uprostřed vřavy zaslechl, vykřikl:

„Jsou tady krajané! Donalde – držte se na palubě. Beru si dva muže dolů do podpalubí!“

A ještě než dořekl poslední slovo, řítil se po schodech, kde srazil dva zarputilé svalovce, kteří se pokusili postavit se mu do cesty. Další dvojice hlídala dveře podpalubní místnosti, odkud se ozýval divoký ryk a ono volání, které zalehlo až nahoru na palubu. Dva muži, kteří seběhli dolů s Montlukem, se postarali o strážce, zatímco Hrdý Montluc bušil sekyrou do zámku i do veřejí. Nakonec se do nich opřel ramenem a vyvrátil je. Objevila se před ním skupina asi třiceti mužů a přivítal ho jejich nezměrný jásot. Křik, jásot, nadšené volání však za chvíli jakoby naráz ustaly. Angličanovi zajatci si uvědomili, že bitva asi není ještě vyhrána, a v témž okamžiku se vyhrnuli na chodbičku a po schodech nahoru na palubu. Chytili cestou, co jim přišlo pod ruku, padlým strážcům vyrvali pistole, u stočeného lana se zmocnili ležící sekyry, další popadl vyvrácené dveře, jiným se opět podařilo vytrhnout někomu píku, a tak se vyhrnuli ven a s bouřlivým pokřikem vpadli svým bývalým věznitelům do boku.

Karta se důkladně obrátila.

Velitel Vlaštovky se ještě nějakou chvíli bránil, ale když jeho muži – jeden po druhém – začali zvedat ruce a vykřikovat, že se vzdávají, že žádají o milost; učinil totéž a nechal marného odporu.

Kildare ho svázal a spolu s ostatními ho nacpal do jeho dřívější velitelské kajuty; Vyhlížela po boji spíš jako kůlnička se skládkou dřeva. Když se vrátil na palubu, přivítal ho lehce zakrvácený Hrdý Montluc (utržil menší ránu rapírem do lokte) se spokojeným smíchem:

„Tak si představ, Donalde, máme o převoz do Francie postaráno! Tady pan Gandar, majitel lodi, o kterou byl minulý měsíc oloupen, nám nabízí, že nás tam odveze. Jak se říká, docela gratis, jako výraz díků za naši pomoc!“

„To je to nejmenší, co pro vás mohu udělat,“ zahučel chlapík jako hora, který si nevedl v té mele nejhůř a jehož oči se ještě teď blýskaly zlobou. Ta seč mu na vábnosti nedodala – pruhované kalhoty jedna díra, košile potrhaná a pošpiněná skvrnami od krve, na hlavě temně rudý šátek uvázaný na uzel. Dostat se tomu chlapíkovi do rukou nevěstilo nic příjemného. „Pomohli jste mi víc než Jeho Veličenstvo, jehož zájmům sloužíme už dobře deset lét.“

„Pan Gandar má pověření Jeho Veličenstva působit na moři všemožně v jeho prospěch,“ poznamenal Hrdý Montluc.

„Co chcete, pánové, být korzárem je řemeslo jako každé jiné. Nemůže ho provozovat každý, to dá rozum, ale nese pěkné výdělky. Můj synek bude mít jednou klidný a zabezpečený život, až mu odevzdám své miliónky. Nahrabal jsem jich už skoro pět – ale pozor! Pětinu jsem odevzdal králi, aby měl zač se blýskat ve Versaillích před dámami. A polovičku si rozebrali moji námořníci, to ohromně podporuje kuráž v tom našem dobročinném zaměstnání.“

Kildarovi se ten drsný chlapík velice líbil. Ale jak se dostal do podpalubí? Jak se mohli zmocnit jeho lodi Angličané? Gandar, jako by vyčetl z jeho očí tu nevyřčenou otázku, vztekle hodil pohledem po zajatcích, které Montlukovi Kanaďané odváděli v poutech do podpalubí:

„A někdy nepomůže ani ta kuráž! Jako právě minulý měsíc nám! Křižovali jsme kolem Antil, už jsme si dělali zálusk na nějakého španělského nebo anglického zazobaného kupčíka, a naráz se přivalila mlha jako hrom. Tři dny jsme se v ní brouzdali, nikde jí nebyl konec, a když jsme jakžtakž prokoukli – vidíme, že jsme se dostali zrovna mezi anglické a holandské válečné lodě! Jedeni proti čtyřiceti, pánové, to je příliš! Zbabělci! Vzteky jsem se neznal, proklínal jsem osud a všechny mlhy na zeměkouli, ale co to bylo všecko platné. Skončil jsem dole v podpalubí vlastní fregaty a počítal jsem už jenom, jak dlouho to potrvá, než uvidím přítele Poseidona! Ještě že jste se objevili vy, pánové, s tou vaší kocábkou. Jak říkám, máte to u mne schováno! Až přijedete do Marseille, pohostím vás jako Jeho Veličenstvo. Co povídám – líp! A krom toho – kdykoliv budete potřebovat v něčem pomoci, korzár Gandar je vám k službám! Ten na prokázanou službu nezapomíná! Nebýt vás, možná že by mně už někdo kloval játra, orel nebo žralok, na tom nesejde, rozhodně by to nestálo zanic. A teď mi řekněte, čím vám mohu prospět hned teď.“

„Hned teď? Třeba pořádnou porcí masa! Mám dojem, že nám všem pořádně vyhládlo po tom, co jsme se chytili do křížku s pány Angličany;“ řekl na to se smíchem Hrdý Montluc.

U tabule, která překypovala vším. co může nabídnout moře a dobře zásobená spíž velké fregaty, potom Gandar připil na zdraví svých osvoboditelů a znovu vyjádřil svou vděčnost. Vypil mnoho číší vína, vyprávěl mnoho zkazek ze své korzárské minulosti a nesčíslněkrát poslal do horoucích pekel všechny, kdo ho pokořili obsazením jeho Vlaštovky. Načež se zvedl, zcela pevným krokem přešel do velitelské kabiny, položil ruku na kormidelní kolo a namířil příď směrem na východ, k francouzským břehům.

Vítr byl příznivý a rychlá fregata se překonávala.

Za pět neděl vyhodila kotvy v přístavním městě Le Havre.

Bylo umluveno, že Montluka, Kildara a Kanaďany vyzvedne ke zpáteční plavbě v přístavu Bayonne, jakmile jeho noví přátelé vyřídí své poslání.

DÍL DRUHÝ

KAPITOLA DESÁTÁ

SLOVA SE UJÍMÁ ABBÉ LEFRANC, KTERÝ NA VLASTNÍ OČI UVIDÍ TO, O ČEM NIKDY NETUŠIL, ŽE TO SPATŘÍ

Chvála bohu, je tedy už konečně rozhodnuto! Odjíždíme během tří dnů, dáme sbohem naší krásné mírné Francii a já se zanedlouho ocitnu, půjde-li všechno, jak má jít, v dalekých, neznámých končinách a setkám se s tím, kdo se mi stal v posledních dnech následováníhodným vzorem. Mnoho jsem v poslední době přemýšlel o činnosti a obětavě službě otce Fleuryho. Mnoho jsem také slyšel z úst mladých pánů šlechticů, hraběte de Kildare a jeho nerozlučného přítele Hrdého Montluka, o jeho pokorném a odříkavém životě, a když jsem srovnával, co vykonávám pro své ovečky v sice zapadlém Gimelu, ale v pohodlí a bezpečí venkovské fary a zahrnován pozornostmi svých farníků, stále víc na mne doléhaly pocity neuspokojení. Zajisté je pravda, že každému byla svěřena jeho vinice, kterou má ošetřovat a šlechtit, ale mně se vtírala stále neodbytněji otázka, je-li gimelská fara opravdu oním místem, které mi bylo souzeno až do konce dnů mého života. Jaká náhoda to byla, že se onoho prosincového podvečera právě u mne objevili oba stateční šlechtici ze vzdálené Nové Francie! Ale existují vůbec podobné náhody? Nemám spíš spatřovat v této podivuhodné události pokyn, vyšší zásah určující další běh mého života? Dlouho jsem o těch věcech uvažoval, už když jsem naslouchal po několik večerů vyprávění obou kanadských přátel. A ačkoliv to není křesťanskou ctností, pociťoval jsem i závist vůči otci Fleurymu; záviděl jsem mu jeho misijní činnost a úspěchy a přistihoval jsem se při myšlence, že bych snad i já po jeho boku… měl následovat jeho příkladu a nabídnout své chabé síly tam, kde jich je třeba víc než v gimelské farnosti. Konečně jsem ani nebyl nepřítelem dobrodružství a touha poznat cizí kraje, odlišné mravy, vzdálené národy mne vždycky lákala. A což nebylo řečeno i v Písmě Eurites docete omnes gentes, jdouce do světa, učte všechny národy?

Když jsem konečně – zprvu váhavě – na dotaz snad jen mimochodem vyřčený naznačil, že bych nebyl proti odjezdu do Nové Francie, cítil jsem, že v mysli jsem už rozhodnut podstoupit tu velkou, dalekou a strastiplnou cestu, o které nevím ani kdy. ani jak skončí, ale která mi, jak jsem doufal, přinese větší uspokojení a pocit splněného úkolu. A věděl jsem, že nepojedu jen sám. že něco z mého Gimelu, kde jsem strávil svá mladá kaplanská léta, si povezu s sebou: vždyť i Beaupoil hned při první zmínce o cestě prohlásil, že mne neopustí a že je odhodlán mne následovat kamkoliv. Nechci mu sahat do svědomí, zda to učinil jedině z příchylnosti ke mně nebo jestli po straně nepomýšlel na to, že se tak vymkne až příliš pečlivé ruce své Mariony. Její polévky mu za poslední čas zhořkly v ústech, ale jak se mohl domnívat, že se zprostí manželských pout cestou, která se v očích té rázné ženy zajisté musela podobat úprku? I Marion, sotva jsem oznámil svůj pevný a nezvratný úmysl odejít za moře, se bez váhání přidala a nejméně stokrát opakovala, že ani ona mne neopustí, a vypočítávala, čím všímaje pro mne v mé budoucí pastýřské činnosti nepostradatelná. A tak jsme se posléze sešli ve třech v Bayonnu, v den, kdy měl podle předcházející dohody dorazit do přístavu se svou fregatou Montlukův přítel Gandar. Oba mladí Kanaďané byli velmi nedočkaví a já jsem to chápal, tušil jsem, že už byli srdcem víc u Athenais a Lucy než na. půdě staré Francie. Jejich poslání koneckonců bylo vyřízeno, přes všechno, co museli zažít a o čem jsem se z jejich vyprávění postupně dozvěděl, dokonce zdárně: král je přijal, starý zámek a panství rodiny Montluků bylo dík jeho milostivému rozhodnutí vráceno do rukou rodu, a i pan de Frontenac mohl být spokojen s příkazy, které vydalo. Jeho Veličenstvo. Nedostal snad pan Pontchartrain pokyn, aby vyslal novofrancouzským osadníkům pomoc, nemělo se quebeckému guvernérovi dostat konečně toho, po čem dávno volal?

Avšak ani královský pokyn nebývá vždycky posledním slovem, a také Hrdý Montluc se o tom měl přesvědčit, ještě než se rozžehnal s francouzskými břehy. Od posla, který ho zastihl v Bayonnu a přinášel mu poslední vzkazy pro guvernéra, se dozvěděl, že pan de Pontchartrain velmi lituje, ale že výpravě, o které hovořili s králem, se nedostává peněz a že je nutno s vysláním lodí pro kanadské osady nějakou dobu posečkat. Hrdý Montluc – také jsem si už zvykl nazývat ho jménem, které mu dali obyvatelé Nové Francie – se spokojil jen s pohrdavým úsměvem, naznačujícím, že pan de Frontenac si poradí i bez jeho pomoci sám, tak jako si musel poradit už nesčíslněkrát předtím. Ale horší bylo, že to nebyla poslední nepříznivá zpráva, která na Hrdého Montluka čekala. Tu druhou však nepřinesl žádný posel, nýbrž anglický deník Observer, který se v přístavu dostal náhodou do rukou Donaldu O’Brienovi. Oběma přátelům se bezmála zastavilo srdce, když četli černé na bílém:

Z Kanady

Jak se v posledních dnech dozvídáme, oddíly Jeho britského Veličenstva pod velením sira Richarda Carrolla, guvernéra z Massachusettsu, dobyly velkého vítězství v oblasti Erijského jezera. Vojáci Jeho Veličenstva, podporováni spřátelenými domorodými kmeny, přepadli a dobyli důležitý nepřátelský opěrný bod, tvrz La Tour Montluc. Vlastní ztráty byly nepatrné, francouzská posádka zahynula téměř do jednoho. Jen ženy si zachovaly životy. Kořist je nesmírná…

Kolik lidí by se po takové zprávě zhroutilo, kolik by jich složilo ruce v klín a upadlo do nečinného zoufalství! Ale znovu jsem musel obdivovat rozhodnost, kázeň a energii Hrdého Montluka i jeho přítele Kildara. Skřípali ze samého vzteku zuby. švihali svými meči do vzduchu, utrušovali kletby a výhrůžky, ale co je především zajímalo a co chtěli okamžitě zařídit, byla cesta zpátky, ihned, bez prodlení, co nejdříve! Když se objevil Gandar, vrhli se na něho a divže ho nedonutili, aby ještě týž den zdvihl kotvy.

Říká se o korzárech, bukanýrech a mužích podobných námořních řemesel, že to jsou lidé bez cti a bez citu, avšak já bych takový soud podepsat nemohl! Pravda, Montluc a Kildare se od Gandara nedočkali útěšných slov, ale hledejte druhého člověka, který by v této chvíli nabídl tolik co tenhle chlapík, kterému meč a děla byly tisíckrát bližší než modlitební knížka a zpověď! Bez velkých okolků vzal oba mladé muže kolem ramen a řekl:

„Nebudeme přece vzdychat jak malí chlapci! Vydrápli jste mne z rukou těch anglických lotrů a s patnácti tisíci piastry! Čert je vem, pro ně nezchudnu ani nezbohatnu víc, než už jsem zbohatl: Jsou vaše! Nájmem za ně dvě nebo tři lodě se slušnou, zkušenou posádkou a vyrazíme na moře. Pan Pontchartrain ať jde se svými výmluvami ke všem čertům! Pomůžeme si bez něho a pomstíme všechny. Aspoň si zchladím žáhu na pánech Angličanech – a to mi stojí za víc než za mizerných patnáct tisíc! Montluku! Kildare! Dáme se do toho! A vy, pane abbé, si opakujte pilně modlitby pro poslední hodinky! Tentokrát nebudu znát soucit, anglické dušičky poputují do nebes!“

Třebaže jsem jako duchovní s posledními slovy drsného Marseillana nemohl souhlasit, musím přiznat, že si mne jinak získal. Byl to otevřhuba, pravda, pro hrubší slovo nešel nikdy daleko, o svatých věcech soudil všelijak. ale srdce měl dobré – a ovšem svým věcem rozuměl znamenitě! Obdivoval jsem ho potom na širém moři, když jsme na Vlaštovce udávali směr cesty třem lodím, které se podařilo za jeho (či spíše anglické) piastry získat i s dosti zkušenou posádkou. Žádná bouře ho nezastrašila, dovedně se vyhýbal lodím, s nimiž si nepřál se potkat příliš zblízka, dbal na kázeň v mužstvu, vzorně se staral o to, abychom netrpěli hladem. V Marioně získal dobrou a obdivuhodnou pomocnici: její kuchařské umění mu udělalo a žertem tvrdíval, že se minula povoláním, že její místo není ve farské službě, nýbrž pod ráhny lodi.

Ano. cesta nám ubíhala, byla šťastná, i když obtížná, ale právě dík Gandarově mořeplavecké zkušenosti pro nás bez nebezpečí.

A tak po pětačtyřiceti dnech plavby jsme jednoho nádherného večera, kdy slunce barvilo obzor do temně ruda, před sebou spatřili ve vzdálenosti několika desítek mil tenký proužek pevniny, který nám zvěstoval, že se před námi počíná vynořovat – Amerika.

Byl to nezapomenutelný dojem. Vjížděli jsme pozvolna do jakéhosi jícnu, jehož ramena tvořily ostře vybíhající kosy země, spadající sráznými stěnami k zálivu. Naše dvojstěžníky jím proplouvaly za mírného větru jako skupina divokých kačen. Stráně byly zalesněné, ale jak jsme postupovali dál, objevily se před námi vymýcené vrchy, pak skupiny domů sroubených z pevného, dobrého dřeva, až jsme se přiblížili k průlivu, který nás dovedl k dobře umístěnému přístavu. Nad ním se vypínala pevnost střežící vjezd, mocná a silná stavba ovládající svými čtyřmi děly na cimbuří z výše asi sto padesáti stop moře i přístav. Kamenná hradba vysoká jako dva vzrostlí muži se ježila zbraněmi, které zvědavě i varovně vykukovaly z malých, úzkých okének a střílen.

„Jsme v Akádii, v sídle mého švagra, pana de Ville-Castin,“ řekl pohnutě Hrdý Montluc a stiskl v té chvíli na poděkování Gandarovi pravici. „Teď jsem zas zavázán já vám, příteli!“

„Ale kde!“ řekl korzár, pozoruje dalekohledem, jak se to začíná hemžit zvědavci na hradbách i na přístavní hrázi. „To jsou zatím první kroky. Teprve až uvidíme svatojiřskou vlajku, začne ten pravý tanec!“

Které pero by dovedlo vylíčit radost a nadšeni, s jakými byl Hrdý Montluc přivítán! Jeho starší, už bezmála čtyřicetiletá sestra, podobná mu jak vejce vejci, se mu vrhla do náručí, přivinula ho k sobě a opakovala v usedavém pláči:

„Takové neštěstí. Ludvíku, takové neštěstí…“

„Co je s otcem? Zahynul? A maminka? A Lucy? A Athenais? A Charlot?“ chrlil ze sebe Montluc, hladil sestru po vlasech a vtiskával jí něžné polibky na čelo.

„Od otce jsme dostali zprávu; počkej, hned ti ji ukážeme. Matka je s ním – ale o Lucy ani o Athenais nic nevíme… Angličané se jich zmocnili a slyšeli jsme, že guvernér Carroll je dal odvézt do Anglie… Nebo se k tomu chystá.“

„Oříznu mu obě uši! Zaplatí mi to!“ vybuchl Hrdý Montluc a zadupal.

„A já z něho nadělám marmeládu s cukrem, nebo bez cukru, jak si vybere! Ještě uvidí, co to znamená, když se spojí gaskoňský šlechtic s marseillským námořním vlkem! Tisíc kulí a granátů!“ zahromoval Gandar.

„A kde je švagr?“ vyptával se dál Montluc. „Nevidím ho. Snad se mu taky něco nestalo…“

„Jen žádné strachy,“ ozval se v té chvíli hlas hubeného, suchého muže, který se objevil – přesněji pověděno přikulhal, opíraje se o hůl. „Pouze malá nehoda v boji, švagře – ani Francouzům se kulky nevyhýbají!“

„Kdyby to byla jen jedna kulka,“ řekla paní de Ville-Castin s povzdechem. „Ale byly hned tři – dvě do pravé nohy, třetí do ramene.“

„Má drahá, to nestojí za řeč,“ bránil se pan de Ville-Castin, „za týden přestanu kulhat a za čtrnáct dní si to pojedu s Angličany vyřídit a vrátím jim všecko! Představ si, Montluku, před měsícem se odvážili až sem! Tři sta jich bylo, vplížili se mi do přístavu, ze zálohy přepadli stráže a chystali ještě jiné čertoviny! Ještě že jsme měli čas přivolat na pomoc naše přátele, Abenaquiny! Nemuseli jsme je ani dvakrát pobízet. Ale těmi třemi kulkami jsem za všechno zaplatil… Ještě štěstí, že tvá sestra má ruce jako nejjemnější felčar. Rány se mi hojí přímo báječně… Ale dost už o mně! Hlavně že otec zůstal naživu. Buffalo nám o tom přinesl naprosto hodnověrnou zprávu!“

„Buffalo? On je u tebe? Tady v pevnosti?“

„Ne, přinesl jen dopis od otce. Tady si přečti, co píše.“

Hrdý Montluc nedočkavě sáhl po papíru, který kulhající šlechtíc vylovil z náprsní kapsy, a napůl vzrušeným, napůl dojatým hlasem nahlas předčítal:

Drahý de Ville-Castine,

Angličané prý o mně šíří, že jsem padl, ale je to lež, lež, lež! Jsem těžce zraněn, nemohu se zatím hýbat, ale žiju a dýchám, a to na Chřestýším ostrově, tři míle od La Tour Montluku. Aspoň mohu živit svou nenávist, když se denně dívám na ruiny naší tvrze. Ovoce čtyřicetileté práce je v pekle – dobře, musíme tedy začít znova od začátku. Spoléhat můžeme jen na sebe. Čekat na pomoc od pana de Frontenac, který sám se nemůže už dočkat pomoci od pana de Pontchartrain, to by bylo jako spoléhat na rozmary větru. Musíme to udělat jinak. Shromáždíte všechny přátele od pobřeží svatého Vavřince až k Ottawě, počkáte, až budu schopen pohybu, a potom se pustíme do boje. Jestli Angličané roztrušují zprávy, že jsem nebožtík – vědí dobře proč! Chtějí tím zmást hlavně Hurony a Algonkiny, vrazit klín do našeho přátelství. Nevadí! Tím víc zapůsobí, až vstanu jako z mrtvých. Kdybyste něco potřebovali, Buffalo o mně ví, jen on se může vydat bez nebezpečí na Chřestýši ostrov. Je jich tu, těch chřestýšů, nepočítané, a ten čertův chlap nebyl nadarmo dřív kouzelníkem. Nemáte představu, jak jim rozumí, poslouchají ho jako cvičení psi. Můžeš mu naprosto důvěřovat, byl to on, kdo mně a mé ženě, která tu je spolu se mnou, zachránil život. Těším se už, až budu zase zdráv. Musíme pospíchat, abychom vyrvali Angličanům z rukou Lucy a Athenais. Velká škoda, že tu ještě není zpátky Ludvík! Pokud jde o Charlota, zmizel, nevím o něm nic, ale jistě se nedá. Je to ovšem ještě skoro chlapec – hlavní teď, opakuji, bude spočívat na nás!

Hanibal de Montluc

„Ano, teď je to na nás…“ opakoval Hrdý Montluc. „A ty jsi už začal s přípravami, švagře?“

Pan de Ville-Castin ukázal berlí na zraněnou nohu:

„Zatím jsem poslal syny, aby prošli všechny osady Abenaquinů – chci se dozvědět, jak to vypadá od Bostonu dolů k New Yorku, než se do něčeho pustím. De Frontenac mi vzkázal, že není vyloučeno, že se Angličané pokusí svůj útok na nás zopakovat…“

„Dobrá… Přivítáte je, jak se patří. Já se zatím vypravím do Quebeku za guvernérem. Ne, nezdržím se ani o den déle. než je nezbytně nutné. Neměl bych klid, pořád bych musel myslet na otce.“

Vskutku také jsme setrvali u pana de Ville-Castin jen do druhého dne do rána. Už v pět hodin, hned po prvním rozbřesku, zvedla naše malá flotila kotvy a vypluli jsme ke Quebeku. Po sedmi dnech nás věže francouzské pevnosti přivítaly salvami pěti dělových ran, a jak odpovídá zvyklostem, my jsme jim odpověděli stejnou poctou. Před námi se rozprostíralo město s pěkně upravenými domy, věže kostelů vystupovaly z panoramatu jako důstojné pomníky, a Hrdý Montluc mne upozornil i na guvernérovo sídlo, pyšnící se i na dálku jistou okázalostí. Kolem nás se to hemžilo menšími čluny, míjely nás kutry, ale uviděl jsem i několik kánoí a jedna z nich dokonce – jak se mi zdálo – mířila k našemu boku. Když jsem upozornil na tu blížící se kánoi Hrdého Montluka, samou radostí mne objal a vykřikl jako malý chlapec:

„Buffalo! Buffalo! Náš Buffalo sem jede!“

I pana de Kildare a Gandara Montlukův křik poplašil. Zabývali se v té chvíli přípravami k přistáni a z jeho výkřiků málem usuzovali, že se objevili v dohledu Angličané.

„To tropíš takový povyk kvůli tomu chlapíkovi v kánoi?“ zahromoval Gandar, když zjistil co a jak. „Co je to za člověka? Vždyť je hubený jako lunt! A za tím pádlem vypadá jako pavouk!“

„Ale kdybyste věděli, přátelé! To je můj starý známý Buffalo! Ten, který přinesl vzkaz od otce a zachránil ho na ostrově! Honem spusťte žebřík! Ať může vystoupit nahoru na palubu!“

Zanedlouho se Indián oblečený v kožené lovecké kalhoty, zdobené leginy, a v prostou, nijak nezdobenou loveckou kajdu přehoupl přes zábradlí a s mírnou úklonou stanul před Hrdým Montlukem.

„Buffalo! Jsem tak rád, že tě vidím! Snad jsi tu na mne v Quebeku nečekal?“ A mladý Montluc ho stiskl pevně v náručí.

„Veliký černý medvěd mi to přikázal,“ řekl Buffalo. „Pravil mi: půjdeš k Ville-Castinovi a povíš mu všechno, co se stalo. Pak odejdeš do Quebeku a tam budeš čekat, až přijede Ludvík, a také mu všechno řekneš. A potom obejdeš všechny naše přátele kolem veliké řeky a oznámíš jim, že se s nimi chci sejít na Chřestýším ostrově.“

„Výborně, Buffalo! Děkuji ti, moc ti děkuji. Ale pověz mi honem, co moje matka? Jak je jí?“

„Je s Velkým černým medvědem. Angličané ji chtěli odvést do zajetí, ale bojovníci Irokézů prohlásili, že nikdy nedovolí, aby bledé tváře vztáhly ruku na dceru velkého náčelníka Erijců. Angličané své spojence dlouho přemlouvali, ale uši Irokézů byly hluché. Bledé tváře se potom rozzlobily a začaly mluvit o puškách. Irokézové mluvili o šípech. Bledé tváře však nechtěly vyvolat nepřátelství a ustoupily. Matka je s Velkým černým medvědem.“

„A co Athenais? A co Lucy?“

„Angličtí důstojníci posadili obě na koně, ale nespoutali je. Slyšel jsem, že Athenais řekla Lucy: ‚Hlavně že nemají otce. Nebude to tak dlouho trvat a dostaneme se s jeho pomocí na svobodu! Jen co se vrátí náš Hrdoušek, náš Ludvík!‘ A Lucy, ta mi řekla v nestřežené chvíli: ‚Buffalo, tady je prsten od Velikého Manitoua. Dáš jej Ludvíkovi, až přijede nazpět, a řekneš, že mu vzkazuji, že nikdy nebudu patřit nikomu než jemu!‘“

„Buffalo! Děkuji ti! Kdybys věděl, co pro mne všechna ta slova znamenají! Ale jak jsi to všechno vyzvěděl? Tys Angličany stopoval? Vypravuj!“

Buffalo šel za anglickým vojskem sto mil. Měl píšťalu, pískal na ni a vábil k sobě hady a ti se vztyčovali a kývali se podle zvuků písně. Všichni viděli, že Buffalo je velkým kouzelníkem „a nikdo se ho neodvážil odehnat, protože všichni měli strach, že na ně pošle své hady, kteří ho poslouchají. Jednou v noci se potom podařilo Buffalovi vstoupit do stanu, kde byla Athenais i Lucy. Mluvil s nimi a slyšel i anglického guvernéra, který jim hrozil, že je pošle do Anglie, jen co porazí Francouze a vyvrátí hradby Quebeku.“

„Jen co nás porazí? Zaplať pánbůh, že se mu takhle pomátla hlava! Nikdy nás neporazí!“ vyrazil ze sebe vztekle Hrdý Montluc. Na Buffalově tváři se rozhostil spokojený úsměv. Jak tak stál a prohlížel si Kildara, kterého znal, a Gandara, kterého ovšem neznal, dotkl se zrakem i mne. Viděl jsem, že jeho oči se podivně zaleskly, když se otočil k Hrdému Montlukovi se zvídavou, tlumeně vyslovenou otázkou:

„Kdo stojí po boku Hrdého Montluka? Buffalo ho nikdy neviděl, ale je oblečen tak jako Otec modliteb. Má Buffalo pravdu?“

„Má. Je to abbé Lefranc, můj výborný přítel, který k nám přijel, aby pomáhal otci Fleurymu. Uvidíš, že ho budete mít stejně rádi.“

Indián potřásl lehce hlavou:

„Tento Otec modliteb už nebude pomáhat našemu Otci modliteb,“ řekl tichounce. „Náš Otec modliteb je mrtev.“

„Co říkáš? Otec Fleury…? Pravda, měl už léta, a jestli umřel, nikdo si nezasloužil lehkou smrt víc než on…“

„Otec Fleury neusnul lehkou smrtí,“ řekl Buffalo a já jsem se až zachvěl, když jsem zaslechl jeho další slova. „Bude spát až před Velkým Manitouem. Ale přijde před něho zbaven skalpu, s krvavou hlavou a s mnoha ranami na těle.“

„Buffalo! Co říkáš! Kdo to byl? Kdo ho zavraždil? Angličané? Irokézové? Dakotové? Kdo se podílel na něčem tak hnusném?!“

„Bledé tváře to dovolily a bledé tváře se na to dívaly. A bojovníci kmene Huronů tančili kolem kůlu smrti tanec, než Otec modliteb odevzdal ducha Manitouovi.“

Všichni jsme zmlkli a Hrdý Montluc dlouho skrýval obličej v dlaních, než se vzpamatoval:

„Zaplatí i za to! Vidíte, otče Lefrancu, ani jsem nevěděl, jakou mám pravdu, když jsem vám říkal, že tady v Nové Francii by vás bylo třeba víc než ve vašem Limousinsku na gimelské faře. Kéž bych ji byl měl méně.“

KAPITOLA JEDENÁCTÁ,

V NÍŽ VÝPRAVA HRDÉHO MONTLUCKA JE PŘIJATA PANBEM DE FRONTENAC A V NÍŽ HRDÝ MONTLUCK URČÍ DALŠÍ VÁLEČNÝ PLÁN

Ještě když naše admirálská loď (jak říkal Gandar své Vlaštovce) s ostatními třemi dvojstěžníky v závěsu spouštěla v quebeckém přístavu kotvy, jsem se v myšlenkách vracel k otci Fleurymu a k jeho smutnému konci. Cítil jsem smutek nad jeho skonem, ale nemohl jsem mít za zlé to, co se stalo, jen a jen těm, kdo otce Fleuryho připravili o život. Což se nepraví v Písmu: Běda tomu, skrze koho na svět pohoršení přichází? Ty ubohé děti přírody se staly zřejmě nástrojem v jiných rukou a mně jich bylo za ten skutek spíš líto, jako by jich jistě bylo líto, kdyby byl zůstal naživu, i otci Fleurymu. Ale neměl jsem ovšem čas se obírat dlouho svými myšlenkami. Hned v přístavu nás čekali důstojníci místní posádky a odvedli nás ke guvernéru Nové Francie, k panu de Frontenac. Byl to už pán v letech, ale nesmírně živý, bystrý, plný elánu a zájmu o vše, co se děje daleko za mořem, v Paříži, na královském dvoře, v politických kruzích i mezi vojáky. Sám byl voják každým coulem, přísnost mu hleděla z očí, ale k nám byl tak laskav, jako bychom mu byli postavením rovni. Museli jsme především vyprávět, Montluc, Kildare, ale i Gandar a já. Byl zvědav na tisíce věcí, příliš spokojenosti však z našich novinek nenačerpal.

„Ach, páni šlechtici, zdá se mi, že naši vzácní za mořem berou věci na příliš lehkou váhu,“ stýskal si, přecházeje po své pracovně sem a tam, hned s rukama za zády, hned si pohrávaje s rukojetí svého kordu. „Pan de Pontchartrain si myslí, že stačí, abychom se postavili na kopec a odfoukli každého, kdo se k nám blíží s nepřátelskými úmysly! Nemá peníze! To si myslím! Jako bych neznal, jak to ve Versaillích chodí! Věděl bych, kde se dá ušetřit – pak by se nemohlo stát něco takového, co se stalo vaší rodině, milý Montluku! Kdybych tak všechno mohl vysvětlit králi sám!“

„Pane guvernére,“ odpovídal Hrdý Montluc. „Ten okamžik určitě přijde, teď však nezbývá než spoléhat na vlastní síly. Pan de Kildare jen hoří touhou, aby vyrval z anglických drápů mou sestru Athenais.“

„Chápu, páni šlechtici, vaše zaujetí. Jenže úmysly a možnosti jsou dvě rozličné věci. A při sporých silách, které mi taktak stačí k tomu, abych uhájil Quebec, bude velice těžké přimět Angličany vydat kořist.“

„A přece už spousta věcí mluví pro nás,“ řekl Hrdý Montluc. „Předně víme, kde je můj pan otec. Za druhé máme spolehlivou oporu v přátelích – pan Gandar je ochoten nám pomoci, a Baskové, kteří s ním přijeli, jsou chlapi jako břitvy. Těm nenažene strach ani zdejší divočina. Za třetí je pro nás výhodné, že Angličané jsou určitě zpiti svými posledními úspěchy a polevují v bdělosti. A konečně za čtvrté nechceme vést pravidelnou válku, ale jak říkají vojáci, uskutečnit přepad s omezenými cíli.“

„V tom máte jistě hodně pravdy. Ale jak chcete postupovat dál?“

Setrvali jsme v jednání s panem de Frontenac několik hodin a dozvěděli se i nové podrobnosti o tom, co se událo na La Tour Montluku a co souviselo se smutným koncem abbého Fleuryho. Jak nedůstojnou, jak ponižující roli přitom hrála slabost lidské povahy! Angličané a Holanďané z Bostonu podplatili některé z kmenů pobývajících v okolí Erijského jezera, a když ze sídla Montluků část posádky odešla na několikadenní lov, následoval noční útok, až příliš překvapující pro slabé síly obránců. Angličanů i s indiánskými spojenci bylo na padesátkrát víc a ani nejtužší odpor nebyl nic platný. Bojovali všichni do posledního dechu s příkladnou statečností a většině z nich položila svůj život. I starý Carréguy, který kdysi přijel do těchto krajin s Hanibalem de Montluc a pomáhal mu vybudovat La Tour Montluc, nepřežil noční útok a podlehl třem sečným a čtyřem střelným ranám.

Starého barona de Montluc by asi bezpochyby nepotkal jiný konec, nebýt právě otce Fleuryho a Buffala. To on přišel na nápad pronést a provést barona vřavou noční bitvy, v které se bojovalo ve skupinách hned na tom, hned na onom místě, na náspech tvrze, v předpolí i v okolním lese, dostat ho na Chřestýši ostrov, kam by aspoň pro nejbližší chvíli nemohly dosáhnout drápy Angličanů. A tak zatímco Buffalo těžce raněného a v bezvědomí sténajícího starého barona de Montluc přenášel na loďku, otec Fleury na sebe upoutal pozornost útočících Angličanů. Toho jásotu a té radosti, když ho předvedli před sira Richarda Carrolla! Prožíval v těch okamžicích jistě všechny slasti velkého triumfu. Athenais a Lucy byly už v jeho rukách, a teď mu ještě přivedli jednoho z nejbližších důvěrníků pana de Montluc. Jednal prý se zajatým otcem Fleurym velmi povýšenecky a bezcitně: „Reverendissime,“ řekl prý mu, „nechci, abyste si stěžoval na nedostatek mé velkomyslnosti. Sice se to v těchto krajích nevyplácí, ani mezi těmi, kdo tuto zem objevili, ani vůči těm, kdo ji obývali, já vám chci dát na vybranou: totiž způsob, jak opustíte tento svět. Dáte přednost salvě z anglických mušket, nebo radši přijmete konec z rukou Indiánů, které jste se přece snažil obracet na svou víru?“

Otec Fleury, už smířený se vším, myslil jedině na to, aby se podařil útěk starého barona de Montluc. Zachovával prý podivuhodnou vyrovnanost a odpověděl, že je připraven předstoupit před tvář nejvyššího soudce, který určil jeho osud a který sám určí i to, jakou smrtí sejde. Ta slova patrně otřásla i sirem Richardem Carrollem. Uvědomil si, že by určitě nebylo nejvhodnější, kdyby vešlo v obecnou známost, že to byli jeho vojáci, kdo zbavili života člověka, který proti nim nepozvedl ruku se zbraní. Rozhodl tedy. že otec Fleury má být předán indiánským spojencům. Naložili s ním podle svých zvyklostí jako s nepřítelem: zbavili ho nejdříve pokožky na hlavě a usmrtili ho potom pomalými ranami u mučednického kůlu…

To všechno těžce zkrušilo naše srdce. Kildara i Hrdého Montluka to jen utvrdilo v rozhodnutí vypravit se co nejdříve proti Angličanům. Což o to – odvaha nechyběla nikomu z přítomných, bylo však třeba především chladné mysli, dobré přípravy a pro budoucno i něco válečného štěstí. I proto trval pan de Frontenac na tom, aby byl seznámen s příštími plány.

„Už jsem si to promyslil,“ odpověděl Hrdý Montluc. „Především najdu otce a matku, aby věděli, že jsem se vrátil živ, zdráv a plný nesmiřitelného hněvu k jejich nepřátelům; za druhé seberu pár desítek statečných mužů; za třetí spolu s nimi se vypravím do Bostonu a odvedu odtud Athenais i Lucy. A za čtvrté, pane de Frontenac, zaženu všechny Angličany do moře!“

„V tom ti mohu ohromně pomoci,“ přidal se Gandar. „Házet Angličany do moře, to je moje řemeslo, v tom se vyznám. Chvástají se pořád, že voda a moře je jejich živel, tak ať si ho užijí!“

Pan de Frontenac se usmíval a Hrdý Montluc stiskl tomu divochu z Marseille ramena.

„Právě před Bostonem tě budu potřebovat,“ řekl. „Až se přiblížím se svými Kanaďany k Bostonu od pevniny, musí být taky někdo, kdo bude Angličany chytat na vodě, až před námi budou brát do zaječích. A tuhle práci zastaneš, příteli, ty – se svými Basky a Marseillany. Neříkal jsi, že každý Bask a Marseillan vydá za šest chlapů?“

„A taky že za tím stojím! Ale jak tě poslouchám, máš to opravdu všechno promyšleno…“

„Až na jednu věc. Budu potřebovat člověka, který by vypátral, jak to vypadá v Bostonu, než se rozhodneme udeřit. Zprávy je třeba mít vždycky od pramene.“

„Takového člověka přece máš,“ ozval se v té chvíli pan de Kildare. „Mluví anglicky jako rodilý Londýňan, Angličany má rád jako trn v patě a strach nemá ani ze šibenice.“

„Ty myslíš…“

„Ale ovšemže myslím sebe. A půjdu do Bostonu dokonce velice rád. Nezapomeň, že tak jako ty se těšíš na svatbu s Lucy, těším se já na svatbu s Athenais!“

„Ale právě proto… kdyby tě chytili…“

„Kdyby mne chytili! Nechytí! A kdyby se to přece jen stalo, budu před jejich slavným soudem omílat jejich vlastní právní zásady. Non bis in idem! Nikdo nemůže být trestán dvakrát za totéž. A mne už jednou odsoudil parlament jako vzbouřence!“

„Dobrá – a jak se dostaneš do Bostonu?“

„To už je má starost.“

Tak se pomalu, ale stále zřetelněji začal rýsovat úmysl Hrdého Montluka. Dva muži z posádky pana de Frontenac, které mohl postrádat, se měli vypravit podél levého a pravého břehu řeky svatého Vavřince, aby všem spřáteleným indiánským kmenům oznámili Montlukův návrat a jeho rozhodnutí udeřit na Angličany. Hrdý Montluc očekával, že jeho pozvání vyhoví asi dvě stě mužů, každý se zbraní, se zásobou padesáti nábojů a s jídlem na pět ‚až šest dní, jak dával vzkazovat. „Víc nepotřebuji, nechci přece vést pravidelnou válku,“ opakoval znovu několikrát a stanovil i datum, kdy poblíž La Tour Montluku dojde ke schůzce – od této chvíle za tři neděle. Gandar nás měl zatím dopravit až do Montrealu, ponechat tam část své posádky, asi deset děl a dva z dvojstěžníků. Zbývající loď a jeho admirálská Vlaštovka se měly vrátit dolů po řece, křižovat potom před Bostonem a zakročit, kdyby se ukázalo, že sir Richard se rozhodl dopravit své oběti přes oceán do Anglie, případně i s nimi uprchnout. Už předtím pronikne Hrdý Montluc k branám Bostonu, a podle zpráv, které opatří Kildare přímo z tábora Angličanů, buď zaútočí přímo, nebo se pokusí proniknout do města jiným způsobem.

Pan de Frontenac plán pochválil, přál nám všem plný zdar, a hlavně nabídl dobrého lodivoda k další cestě do Montrealu; vždyť plavba mezi skalisky a útesy skrytými pod hladinou svatého Vavřince byla pro větší lodě, jejichž kapitán řeku neznal, více než nebezpečná. A abychom byli klidni, poslal toho spolehlivého muže na palubu Vlaštovky současně s námi, hned jak skončilo naše slyšení.

Vypluli jsme ještě týž den, ale trvalo několik hodin, než jsme vymanévrovali z nebezpečného úseku. Řeka se klikatila, hned jsme museli plout těsně u jednoho břehu, hned jsme se museli držet úzkostlivě ve středu řečiště, skály před námi vystupovaly v prudkých ohybech, vynořovaly se zrádně a nečekaně i uprostřed proudu a sám zkušený Gandar přiznával, že tolik záludných míst se nenajde u leckterého přímořského pobřeží. Všichni jsme si oddechli, když lodivod prohlásil, že jsme se doplavili do bezpečného pásma, a požádal, abychom ho vysadili na břeh. Hodlali jsme na tomto místě zakotvit a druhý den s prvním rozbřeskem se vydat na další plavbu.

Ale čekalo nás věru neočekávané překvapení!

Když jsme se shromáždili – jak bylo zvykem – v kajutě u Gandara, zjistili jsme, že jeden z nás chybí. Po panu Kildarovi jako když se slehne země – nebo snad spíš voda? Prohledali jsme lodě od ráhen až po nejspodnější podpalubí, obrátili jsme vzhůru nohama i Kildarovu kajutu, ale ať jsme hledali sebeusilovněji, po Irčanovi nikde ani té nejmenší stopy. Hrdý Montluc byl bez sebe a Gandar nepřestával prohlašovat, že patrně přepadl přes palubu; a poněvadž nechtěl připustit, že by snad byl utonul nebo si při pádu roztříštil lebku, prosadil, že spolu s Buffalem a pěti šesti muži pročesá celé pobřeží aspoň několik mil nazpět. Snad je někde na břehu, snad se schovává v okolním lese…

Čekali jsme asi půldruhé hodiny, než se Gandar zase objevil – ale bohužel bez Donalda. Zato s sebou on a jeho lidé vlekli jakéhosi velice podezřele vyhlížejícího chlapíka s kloboukem vraženým hluboko do čela, celého v černém; tiskl křečovitě pod paží nějakou knihu a celý se choulil do sebe. Napadal na jednu nohu a skuhravě sípal, jako by byl běhal celý den přes hory a doly. Nevzbuzoval zrovna nejpříjemnější dojem.

„Proboha živého, koho jsi to, Gandare, ulovil? Co to je za stvůru, příteli?“ volal na něho z dálky Hrdý Montluc.

„Vím já? Račte se vyptat sami! Možná že to je nějaký ministr z Bostonu. Neumí než tu jejich anglickou hatmatilku! Našli jsme ho v lese, choval se moc podezřele. V tom kapsáři schovává dalekohled, pozoroval naše lodě!“

„Že by se Angličané odvážili až sem?“ vykřikl Hrdý Montluc. „A kde je tedy Donald?“

„Pan de Kildare?“ Gandar rozhodil bezmocně obě ruce a nějak divně, bolestiplně se zašklebil. „Lítali jsme po lese jako blázni, stříleli na znamení do vzduchu ostošest, já sám jsem křičel do ochraptění – všechno marné, příteli Montluku, všechno marné! Jako by se propadl do země. Ale mám podezření, že tady ten… že tady ten by mohl povídat… kdyby chtěl!“

Hrdý Montluc upřel na podezřelou existenci ostrý pohled.

„Kdo jste?“ udeřil na něho. „Jak se jmenujete? Co jste tu hledal?“

Chlapík se ještě víc zachumlal do sebe a zasípěl chraplavým hlasem:

„I… I… don’t understand!“

„Ach Angličan! A nerozumíte! Ale co kdybych vás nechal vytáhnout nahoru na ráhno a kdybyste dostal vysázeno pětadvacet stočeným lanem?!“

„I… I don’t understand…,“ opakoval polapený chlapík. ohlížel se po Gandarovi a svíral pevně pod paží svou knihu. Hrdý Montluc mu ji vytrhl, otevřel ji a potom mi ji podal:

„Modlitební kniha – ale jaká!“

„Presbyterián,“ zašeptal jsem.

„Mohl byste začít svou misijní činnost hned na místě,“ řekl Montluc, založil si ruce v loktech a oslovil muže tentokrát anglicky:

„Tak kdo jste! A co tu děláte?“

„Jsem William Phillips z Bostonu ze státu Massachusetts, služebník pravé víry presbyteriánské. Nekonám nic nepravého, pane. Chodím po lesích a netoužím po ničem než zvěstovat slovo víry.“

„A vyzvídat!“ zahřměl znovu Hrdý Montluc. „To chodíš dělat! A co když to vůbec není pravda, co když máš na svědomí nějaké životy! Víš, že pohřešujeme jednoho muže? Nemáš v tom náhodou prsty?“

„Ne, pane, to ne! Mohl bych přísahat, že ne!“

„Přísahat? Na to moc nedáme, dokud si neprošetříme, jak to vlastně s tebou je. Tak Phillips z bostonské presbyterské obce? Hm, tak to tě pošleme do Montrealu. Ctihodní řádoví bratří už si tě vyzkouší z liturgie.“

V té chvíli vyprskl Gandar v hlučný smích, chytil se za břicho a jal se chechtat jak pominutý. Otočil se na patě, poplácal presbyterského duchovního mocně po zádech a loktem strčil do užaslého Montluka.

„No to se povedlo. To je dobré! Tak tebe čeká, Kildare, nakonec kněžský seminář! Můj ty bože, můj ty bože! Ale to je výtečné! Tak vy jste skutečně nepoznali našeho Donalda O’Briena?“

Ir ze sebe zatím strhával kusy svého přestrojení a také se spokojeně zubil.

„Co říkáte – jak jsem zahrál svou úlohu? Na výbornou, že mám pravdu?“ Uchopil za obě ruce Montluka a potom i mne. „Nezlobte se, musel jsem to udělat. Chtěl jsem si vyzkoušet, jak mi to půjde v roli Angličana. Nebylo to nakonec špatné, co?“ Naklonil se k Montlukovi, který se jen usmíval a vrtěl hlavou. „To si ale vymyslel Gandar – má otevřenou hlavu!“

„Je to pravda, Gandare?“ řekl Montluc.

„Samo sebou!“ přikývl Marseillan hrdě. „Řekl jsem mu – chceš jít jako beránek mezi vlky do toho Bostonu? Napřed si ozkoušíme, jak se v tom vyznáš, aby ti nepoznali na nose, co jsi zač. Trochu jsem ho přistřihl, trochu rozcuchal, strčil mu starý presbyteriánský zpěvník a oblékl ho do hábitu, který mi zůstal z poslední kořisti. Pak jsem ho vysadil na břeh, abyste o tom nevěděli, a dal si s ním dostaveníčko dvě míle po proudu. No tak, Hrdý Montluku, co teď na to řeknete?“

„Co na to řeknu?“ Montluc se usmíval, hrábl Kildarovi do jeho kštice a lehce jí zacloumal. „Co bych měl říci? Že tu svou zkoušku opravdu složil na jedničku.“

A pak ho opět objal a oba se dlouho a spokojeně smáli.

KAPITOLA DVANÁCTÁ,

V NÍŽ SE VYPRAVUJE O UDÁLOSTECH NA CHŘESTÝŠÍM OSTROVĚ

Když jsme po třech dnech přijeli do Montrealu, zmizel pan Donald opět, tentokrát za jiných okolností a s přesně vymezeným posláním. Hned nazítří se po celém městě rozletěla zpráva o tom, že upláchl jakýsi Phillips. William Phillips, presbyteriánský kazatel, zajatý v lesích kolem

Svatého Vavřince. Hrdý Montluc si dal záležet na tom, aby dal okázale najevo, jak ho to mrzí a hněte. Potřeboval, aby se o tom dozvědělo co nejvíc lidí, aby se zpráva o té věci donesla až k Irokézům ( všechny zvěsti o podobných případech se zde rozšiřovaly i ústním podáním skutečně rychlostí blesku) a přes Irokézy k Angličanům. Doufal přirozeně, že tím připraví půdu pro Kildarovo poslání, pro obtížný a riskantní podnik, jehož zdar do jisté míry určoval i zdar jeho vlastních budoucích akcí.

Téhož večera, kdy se pan Kildare ztratil podruhé, rozloučil se s námi i Gandar. Bouřlivě, jak bylo jeho zvykem: všechny objal, své lidi. které tu nechával, poplácal povzbudivě po plecích a popřál nám plného zdaru. „Na mě se můžete spolehnout,“ kasal se, „mně neunikne mezi Bostonem a New Yorkem ani myška. A jak některého Angličana uvidím, tak ho stisknu, zmáčknu, rozdrtím, rozmáznu – poznají, jak my v Marseille umíme střihnout na kabát!“ Při každé výhrůžce se zálibně zachechtal a zamnul si ruce, jako by se už nemohl dočkat, až nějakého Angličana bude držet za pačesy. Rozžehnali jsme se, Gandar se svými dvěma dvojstěžníky odplul, a my jsme se pod vedením Hrdého Montluka vydali lesní divočinou k pevnosti Cataracouy. Zbývající dva dvojstěžníky jsme k nesmírné radosti tamního velitele ponechali k obraně Montrealu. Věru nebyl po zuby ozbrojen, těch jeho. sto dvacet mužů by se s pouhými mušketami většímu útoku dost těžko ubránilo. Teď mohl spoléhat v případném boji na čerstvé síly, a hlavně na dobrá lodní děla.

Putovali jsme pustým, liduprázdným krajem, a jakkoliv mohl proti nám na každém kroku vystoupit z houští šedivý medvěd nebo vyrazit mrštná puma, okouzlovala nás jeho divná, divoká krása. Táhli jsme sotva prošlapanými úzkými stezkami mezi obrovskými velikány sekvojí, tmavých kanadských jedlí, zasmušilých borovic a košatých javorů, houštiny a hvozdy nás obklopovaly ze všech stran jako husté rouno, míjeli jsme jezera a jezírka s pohádkově průzračnou vodou, v kterých se nepohnutě zrcadlila temná zeleň stromů. Potom jsme mírnými svahy sestupovali do údolí, abychom se vzápětí. šplhali namáhavě do vysokých kopců, z jejichž ostrohů se otevíral pohled na nedohledně dlouhý koberec lesů. lesů a lesů.

Minuli jsme oblast pevnosti Cataracouy a postupovali potom dál po levém břehu jezera Ontaria až k řece Niagaře. Jak jsme se prodírali vpřed, vzrůstala i naše původně nevelká skupina o nové spojence a přátele. Zpráva o návratu Hrdého Montluka, rozeslaná po poslech do okolí, začínala mít ohlas a přátelé se hlásili. Náš houf sílil, získali jsme dokonce cestou první zajatce: tři Irokéze z kmene Onondagů, bezpochyby z onoho kmene, který se účastnil tažení k La Tour Montluku.

Byli to první indiánští zajatci, S nimiž jsem přišel do styku, a věnoval jsem jim proto velkou pozornost. Vypadali sice dosti zarputile a vzdorovitě a jen neochotně odpovídali na všechny dotazy, ale zdálo se mi, že to vůbec nejsou krvelačné šelmy, ochotné vraždit na potkáni, jak tyto divochy líčili ve svých zprávách někteří osadníci. Byl s nimi obtížný dohovor, měl jsem však u sebe Buffala, který mi sloužil jako tlumočník a který mne také zasvěcoval do různých zvyklostí domorodců, svých krajanů a někdy také svých nepřátel. Zvlášť jeden z těch mužů mne upoutal, člověk vysoké postavy, krásného držení těla, svalnatý, urostlý, s žárem v očích a s krásnými modročernými vlasy upletenými do vrkoče. Od první chvíle zajetí pozpěvoval písně jakési divné, řekl bych málem uhrančivé krásy – Buffalo mi vysvětlil, že to jsou zpěvy na počest jeho předků; prý si je notuje proto, že čeká z našich rukou smrt a povzbuzuje se tak k tomu, aby ji přijal co nejstatečněji, bez známek slabosti. A v podivném, žalostném a současně vznosně důstojném přednesu zněly chvalozpěvy na jeho válečné i lovecké činy:

„Jsem Letící šíp,

a když přišlo poslední jaro,

zabil jsem tři algonkinské náčelníky.

Můj otec se jmenoval

Těžký tomahavk a já jsem šel v jeho stopách.

Nepřátelé se třásli,

když uslyšeli můj hlas,

a ve všech vigvamech

a ve všech vesnicích

si vypravovali o mých skutcích.“

„Ale proč se domnívá, že přijde o krk?“ podivil jsem se. „Dobře, zajali jsme je, copak to ale znamená, že je všechny pošleme rovnou na onen svět? Nerozumím tomu, příteli Montluku. Čím se pak budeme lišit od pohanů, které neživí nic než věčná nenávist?“

„Mluví z něho zkušenost, otče Lefrancu,“ vysvětloval‘ Hrdý Montluc. „Snad se už příliš často setkal s tím. že zajetí v rukou bílých osadníků znamenalo pro muže jeho kmene smrt. Bývá to tak, mnozí se tak chovají a tvrdí, že nejlepší Indián je mrtvý Indián. Vidí všechny chyby jen na nich, na sobě nic. Ale vezměte jen, co se stalo na La Tour Montluku. Napadlo by je zaútočit, kdyby nebyli ponoukáni? Irokézové jsou mými nepřáteli jen potud, pokud pomáhají Angličanům v jejich lupech. Letící šíp i s jeho druhy se nemá čeho obávat. Vyšlu ho jako posla k irokézským kmenům – chtěl bych, aby se jejich zástupci ze sačemů shromáždili koncem června na ostrově La Tour Montluc… Chci se pokusit vysvětlit jim, že se stali obětí cizích záměrů.“

„Zástupci ze sačemů?“ zeptal jsem se. „Co je to sačem?“

„Přirovnal bych to asi k našemu zemskému sněmu. Je to rada nejvýznamnějších předáků a náčelníků, která rozhoduje o důležitých otázkách kmene – hlavně o otázkách míru a války. Onondagové, k nimž chci poslat Letícího šípa mají svůj sačem, Oneidové a Mohavkové, kam posílám druhé dva, mají také svůj. Vidíte, že nejsem žádný krvelačný pohan,“ řekl Hrdý Montluc. „Ostatně vy, důstojný otče, budete mít v mém jednání – přijmete-li ji – významnou úlohu. A abyste věděl – poslyšte, co vzkazuji po poslech.“ A přečetl mi dopis, který měl připraven v náčrtu:

Bratři rudokožci!

To, čeho se dopustili Angličané, je zločin. Přepadli pokojnou osadu, vypálili ji a zničili bez příčiny životy usedlíků! Nemohl bych si nikdy vážit sám sebe, kdybych jejich ohavnosti ponechal bez odpovědi, kdybych neoplatil ránu ranou. Vím, že někteří z rudých bojovníků se dali strhnout a účastnili se těch špatných a zavrženíhodných skutků. Zasluhují za to trest, ale já doufám, že je nevedla nenávist, nýbrž že byli svedeni. Vyzývám vás, aby se mluvčí vašeho sačemu dostavili v noci, jež nastane po 21. červnu, k někdejšímu sídlu mého otce Montluka. On byl vždycky přítelem rudých mužů, stejně tak jako jím jsem já. Víte, že při bojích přišel o život i otec Fleury, který vás naučil mnohé věci, chránil, vás a dovedl vám ve všem poradit. Než se odebral na věčnost, vybral svého zástupce a ten dostal od Velkého Manitoua stejnou moc, jakou měl otec Fleury. Až přijdete, přesvědčíte se sami, že je mocný a umí dělat kouzla, jaká jste ještě neviděli.

Hrdý Montluc

Upadl jsem po tomto sdělení do velkých rozpaků.

„Kouzla?“ namítl jsem. „Nakonec ještě řekněte – zázraky! Pane Ludvíku, to nevím… Nerozumím, k čemu to všechno má sloužit… a jak to mám srovnat se svým svědomím…“

„O to nic, otče Lefrancu.“ ujišťoval mne Hrdý Montluc. „Vaše svědomí si nemusí vyčítat vůbec nic, ujišťuji vás o tom. Ale vy dost neznáte jejich duši. Chceme-li je získat na svou stranu, musí se stát svědkem něčeho neobyčejného. Od vás nebudeme chtít nic, než abyste se modlil a v příhodné chvíli udělil požehnání. To stačí. O ostatní se postarám já – a hlavně Buffalo.“

„Stále ještě nechápu,“ vrtěl jsem nedůvěřivě hlavou, protože jsem si opravdu nedovedl představit, čím bych tak mohl na ty nebohé divošské duše zapůsobit.

„Jen co dorazíme k La Tour Montluc, pak uvidíte.“

Překročili jsme zatím slavný Niagarský vodopád a dostali se blíž k sídlištím Algonkinů. U vod Erijského jezera jsme se nalodili a potom sledovali cestu podél pobřeží. Měl jsem dokonce příležitost potřást si rukou s Jelení nohou, s oním náčelníkem, kterého jsem znal z vyprávění pana de Kildare. Hrdého Montluka uvítal srdečným objetím, na zdrženlivé indiánské mravy až příliš bouřlivým, a ihned se k nám připojil. Sám Hrdý Montluc byl tím setkáním překvapen.

„Kde se tu bereš. Jelení noho? A co tu děláš? Lovíš?“

„Lovím, ale čekám na přítele, kterým jsi ty.“

„Ty už ses dozvěděl, že jsem se vrátil?“

„Všichni to vědí. Ve vesnicích Algonkinů jsou zapáleny ohně radosti a mnoho bojovníků se těší, že je Hrdý Montluc zavolá.“

„To víš, že je zavolám, bude-li třeba. Ale co Irokézové? Máš o nich nějaké zprávy?“

„Ještě nic neřekli. Rozmýšlejí se.“

„Anebo čekají, až jak to dopadne. A o Angličanech něco víš?“

„Jen to, že jsou na jezeře. Tam na západě, na ostrově, kde stály vigvamy tvého rodu.“

„Na La Tour Montluku? To jsem si nemohl přát nic lepšího. Ale ještě mi pověz – o mém mladším bratru, o Charlotovi, ses nedoslechl nic?“

„Jelení noha se doslechl, že je spolu s Velkým černým medvědem na ostrově Chřestýšů. Tam jsou všichni v bezpečí, protože Angličané neznají hadi kouzla, jaké zná přítel Velkého černého medvěda Buffalo, a neodvažují se tam proniknout.“

„Ale jak se tam tedy dostal Charlot?“

„Starý erijský kouzelník naučil mladého chlapce svému kouzlu. On umí mluvit se zvířaty a rozumí jim. Řekl mladému chlapci, jak si má počínat, aby se ho nedotkl hadí zub s jedem,“ ozval se Buffalo, ten mlčenlivý starý rodinný přítel, z kterého vypáčit tři věty bylo také hotové kouzlo a který nás od našeho vstupu na kanadskou půdu sledoval jako nejvěrnější pes.

„Buffalo! Znovu ti musím poděkovat, jsi opravdu náš nejvěrnější přítel. Velký černý medvěd ti to nezapomene a já také ne,“ řekl na to Hrdý Montluc a obrátil se s úsměvem na mne: „A když už to došlo tak daleko, musím vám teď, otče Lefrancu, vysvětlit, co jsem si na Angličany vymyslil…“

Když mi potom vzápětí vyložil dopodrobna své záměry, cítil jsem, že mi tuhne krev v žilách, ačkoliv i Hrdý Montluc, i Buffalo, a dokonce i Jelení noha ujišťovali, že není proč se něčeho obávat. Na dotvrzení toho byl předveden praktický důkaz. Starý Buffalo si rozdělal z jakýchsi bylinek a prášků ohavně zelenou a neméně ohavně páchnoucí kaši. kterou si potřel ruce a nohy a kterou i nám, kdo jsme ho sledovali, natřel aspoň ruce až po lokte. Potom Vytáhl píšťalu, poodešel od nás a začal ze svého nástroje vyluzovat prapodivné tóny, hned sladké a nyvé, hned rozverné a skočné, hned zajíkavé a táhlé, hned zase dovádivé a prudké. Když provozoval tu hudbu asi tři nebo čtyři minuty – divže jsme neztuhli hrůzou, protože v křoví to pojednou zašustilo, pohnulo se několik lístků a větviček, pak se před námi k našemu zděšení objevila hadí hlava. Ale jaká hadí hlava – obrovská, dvakrát větší než hlava krocana! A ta hlava se rozhlížela a syčela, zatímco její sykot doprovázel známý perlivý zvuk, který dokáže nahnat strachu i těm nejotrlejším obyvatelům zdejších krajin. Chřestýš! Před námi se plazil k Buffalovi nádherný exemplář tohoto nebezpečného, krajně jedovatého hada. Upřeně zíral na Buffala, na jeho píšťalu, zdálo se nám, jako by se tím sykotem vyptával: co vlastně po mně chceš, proč mě voláš, jsem tady, pročpak jsi mne vyrušil z mého klidného odpočinku? Buffalo pískal dál, kroutil se přitom lehce v bocích, také had se začal pomalu svíjet ve stejném rytmu, zdálo se, že ještě něco odmítá, ale pak se přiblížil už docela blízko a tupě zíral na pištce jako uhranutý.

„A teď dávejte pozor!“ zašeptal Hrdý Montluc. A hle, Buffalo vztáhl ruku a docela klidně uchopil hada za hlavičku, plaz se celý zachvěl, jal sebou mrskat sem a tam, syčel dlouze strachem, snažil se zřejmě uniknout, až jako ochromen sklesl k zemi. Buffalo se sklonil, vzal jej znovu do ruky, had zůstával bez hnutí, a starý Erijec jej velkým obloukem odhodil pryč. Zase zašustilo listí, pohnuly se větévky a potom už byl klid.

Indián se usmíval, zasouval svou píšťalu do loveckých kalhot a ukazoval nám významně na ruce, natřené tou ohavnou kašičkou.

„To je právě tajemství našeho Buffala,“ řekl na vysvětlenou Hrdý Montluc. „Tenhle lektvar nebo kaše nebo ať už to nazvete jakkoliv, zkrátka ta zelinkavá břečička, je výtažek z jistých rostlin, které rostou hlavně tady na březích Erijského jezera. Má zvláštní pronikavou vůni a asi taky zvláštní barvu či co, ale jisté je, že každý chřestýš se jí vyhýbá na sto honů. Stačí, když se tou břečičkou potřete, a had před vámi prchá. Tak co, Beaupoile, nechceš to zkusit?“

Buffalo se nabízel, že chřestýše opět přivolá, ale my jsme si dali říci teprve po delším přemlouvání. A to ještě jen proto, že i Montluc se nabídl, že předvede totéž. Zhluboka a upřímně jsme si oddechli, když i před ním chřestýš prchal, jako by ho švihal bičem. Jako důkaz nám to stačilo úplně.

„Vidíte, otče Lefrancu, nejde o žádná kouzla ani o zázraky – a přece právě tenhle kousek udělá hotový zázrak. Hned vám řeknu podrobněji, jak si to představuji. Poslechněte si, jak to navlékneme. Promyslil jsem si to všechno dost dopodrobna…“

A pak jsem tedy vyslechl, co vlastně Hrdý Montluc zamýšlí.

Připadalo mi to odvážné, ale bez odvahy v těchto krajinách člověk nemůže vůbec žít, a pak, jak se říká, kdo se dal jednou na vojnu, musí bojovat. Když jsem se už jednou rozhodl odjet do Kanady, musel jsem zdejší kraj vzít takový, jaký byl. Dal jsem tedy souhlas; Ostatně Hrdý Montluc řekl, že konečné rozhodnutí padne až potom, co se na místě obeznámíme se situací.

K La Tour Montluku jsme měli ještě asi šest mil a to znamenalo čtyřiadvacet hodin do chvíle, kdy by se tu měli shromažďovat zástupci irokézských sačemů. Samozřejmě že jsme museli být na místě první a včas: každé zdržení z naší, z Montlukovy strany by Indiáni za daných okolností a podle svých zvyklostí považovali za urážku. Jelení noha se nabídl, že se vypraví napřed a že opatří zprávy o tom, jak to vypadá na místě, hlavně jsou-li na La Tour Montluku Angličané, v jakém počtu, pod jakým velením, s jakými dalšími záměry, prostě všechno, co by bylo dobré zvědět. Hrdý Montluc to přijal vděčně a nemohl se dočkat Algonkinova návratu. A sotva se Indián opět objevil, vyptávání nebralo konce.

„Kolik jich je?“ chtěl vědět ze všeho nejdříve.

„Jelení noha se domnívá, že na ostrově je desetkrát šestkrát deset vojáků. Nemohl je spočítat, avšak vyrozuměl to z řeči jednoho z velitelů.“

„Šest set mužů? A kdo jim velí? Nejspíš přímo sir Richard Carroll…“

„Velitel, na kterého se všichni obraceli, se jmenuje Arbuthnot. Je velice tlustý a silný, a když mluví, prská na všechny strany.“

„Ach – generál John Arbuthnot! Ale jak to víš? Ty ses dostal až k němu?“

„Řekl jsem, že přináším šípový jed a že bych ho Angličanům rád prodal…“

„Přijali tě?“

„Ne – ale Jeleni noha se nedal snadno odehnat a vyslechl mnoho slov, která si mezi sebou vojáci vyměnili, než ho vyhnal voják s rudými licousy. Jelení noha ho připraví o skalp.“

„Příteli, myslím, že vojáků s rudými licousy je v armádě generála Arbuthnota aspoň padesát… Ale k věci. Řekl jsi, že jich je šest set? Jsou jenom na La Tour Montluku? Nebo ještě na některém z okolních ostrovů?“

„Ano. Jsou ještě na Želvím ostrově. A na ostrově Černého javoru.“

„To ovšem znamená, že Chřestýši ostrov je obklíčen!“ řekl Hrdý Montluc. „Ale to by zase znamenalo, že možná vědí… o otci!“

„Vědí o něm,“ přisvědčil Jelení noha. „Generál to řekl a algonkinský náčelník to slyšel na vlastní uši: ‚Velký černý medvěd je na hadím ostrově. Ale kdo se odváží mezi chřestýše? Stačí se jen dotknout nohou ostrova, a člověk je téměř jistým synem smrti.‘ Jiný voják potom řekl: ‚Ale proč bychom museli přivést Velkého černého medvěda? Komu na něm tolik záleží?‘ Generál pak odpověděl: ‚Záleží na něm siru Richardovi, protože je přesvědčen, že nikdy nebude konec bojů kolem Velikých jezer, dokud zůstane naživu jediný Montluc. Velký černý medvěd drží v šachu všechno od Hořejšího jezera až k Montrealu a podél řeky svatého Vavřince. Je pánem svého okolí v okruhu sta mil a Indiáni si ho váží jako blízkého přítele i jako náčelníka bledých tváří, protože s nimi dobře obchoduje a dodává jim, co potřebují. Sir Richard má pravdu. A nezapomeňte, že tu je i jeho nejstarší syn, Hrdý Montluc!“

„To jsi všechno vyslechl? Tomu říkám čistá práce!“ pochválil Jelení nohu Hrdý Montluc.

„Jelení noha by byl poslouchal ještě dál,“ pokračoval Indián, „ale všimlo si ho už příliš mnoho očí. Začali na něho pokřikovat: ‚Co tady děláš, co tady děláš?‘ Algonkinský náčelník odpověděl: ‚Chci prodat svůj hadí jed a nakoupit dobrou whisky.‘ Nato se vojáci rozlítili a začali křičet a také generál na něho křičel: ‚Kup si svou zatracenou whisky a hleď odtud zmizet, ty rudá kůže, než tě dám pověsit!‘“

Vyhrožovat Indiánovi oběšením, to je snad ta největší potupa, jaké se mu může dostat. Bylo vidět, jak Jelení noha i teď jen stěží zadržuje svůj hněv.

Hrdý Montluc chápavě potřásl hlavou:

„Copak sis asi přitom myslel. Jelení noho?“

„Jelení noha si myslel jen jedno – zase jedna bledá tvář, která zítra nebo pozítří přijde o skalp.“

Řekl to lhostejně, věcně, jako by oznamoval tu nejvšednější věc pod sluncem, a nabyl jsem přesvědčeni, že asi stejně věcně svou pomstu provede, naskytne-li se mu příležitost. A poznal jsem už i ze své krátké zkušenosti, že bude ochoten na tu příležitost čekat jakkoliv dlouho, že svou pomstu uskuteční stejně důsledně zítra nebo pozítří, jako třeba za dva či za tři roky. Jak podivná jsou ta dítka divoké přírody, jak často stojíme v rozpacích nad cestami jejich úvah i jejich citů!

Na druhý den k večeru hlídky začaly hlásit, že se objevuji první poslové z irokézských sačemů. Montluc se s nimi zdravil, obřadně je vítal a oznamoval jim, že budou svědky velké události – vyžene uchvatitele ze sídla svého otce. Já, Buffalo, Beaupoil a jeden z Montlukových věrných, který se vyznal ve zdejších končinách jako ve vlastním domě, jsme se pak podle jeho pokynů vydali k La Tour Montluku. Jeli jsme ve dvou kánoích a pod pláštěm teplé červnové noci jsme se nepozorovaně přibližovali k ostrovu. Voda pod pádly omotanými koudelí nevydávala nejmenší zvuk. Tiché šplouchání při ponoření pádla jsme zaslechli sotva my, kdo jsme se k sobě vzadu bezděčně choulili. „Vidí Otec modliteb tam vpředu trosky – ty zbořené zdi?“ upozorňoval Buffalo z druhé lodi, plující těsně vedle naší. „To jsou zbytky tvrze, kterou před dobou, jíž říkají bledé tváře tři měsíce, vyvrátily a vypálily bledé tváře z Bostonu. Teď tam sedí a popíjejí na oslavu své nápoje. Jejich bezpečí se počítá již jenom na hodiny,“ dodal s tichým uspokojením. Mlčky nám pokynul, vylovil z kožené lovecké brašny kelímek se svou podivnou zelenavou břečičkou a naznačil nám, abychom se jí natřeli.

Čím víc jsme se přibližovali, tím větší nepokoj se nás zmocňoval. Chudák Beaupoil, který se hrnul do výpravy hlavně ze zvědavosti, se teď třásl a vlasy mu doslova vstávaly na hlavě. „Otče Lefrancu,“ šeptal a drkotal zuby, „pro všechny případy, dejte mi požehnání, aby to šťastně dopadlo. Já vím, pan Montluc i pan Buffalo nám to ukázali, ale což když si jedna z těch hadích potvor vzpomene, že jí žádná kaše nesmrdí, a vrhne se na nás!“ Naštěstí nebylo dost času na to, aby se člověk oddával podobným úvahám. „Moji bratři na mne nyní chvíli počkají,“ šeptal Buffalo a naše kánoe se zastavila, zatímco Buffalova zmizela ve tmě.

Udržovali jsme loď v klidu a bez pohnutí zírali na ostrov, kde jsme před sebou viděli jako na dlani improvizovaný anglický tábor. Snad dvě stě metrů od nás plál vysoký oheň a kolem něho Arbuthnotovi důstojníci v dobrém rozmaru a v živé zábavě končili s večeří. V pozadí mezi truchlivě vyhlížejícími ohořelinami srubů, zdí i roubení se míhaly postavy prostých vojáků – někteří se již ukládali k odpočinku, jiní se ve skupinkách bavili, několik se jich bezcílně procházelo sem a tam anebo prostě civělo do prázdna.

Znovu jsme upřeli oči ke generálské skupině. Sesedli se kolem stolku přeplněném talíři se zbytky jídel, sklenicemi a lahvemi, které se už také pozvolna vyprazdňovaly. Důstojníci byli zarudlí – a nebylo znát, je-li to z rozjaření od vypitého moku, odrazem plápolajících plamenů, nebo odrazem jejich červených stejnokrojů. Zlato nárameníků a epolet se jen blýskalo, co chvíli se ozval výbuch smíchu, pak zase všichni povstávali, aby přípitkem vzdali hold lidem, jejichž jména jsme buď nezaslechli, nebo nám byla neznámá. Jenom v jedné chvíli jsme rozeznali, že brunátný a rozkurážený generál Arbuthnot vyzývá všechny důstojníky, aby zvedli poháry na počest krále Viléma, královny Mary, jeho manželky, i jejich věrných vojsk. A pak se připíjelo na slávu praporů anglických pluků a skotských pluků a irských pluků, každému zvlášť a všem dohromady, a rozjaření a zpěv a křik sílily – k našemu ulehčení, protože v téhle vřavě jsme se věru nemuseli obávat, že se prozradíme.

Konečně přišla rozhodná chvíle, v níž se měl naplnit odvážný Montlukův plán. Po boku naší kánoe se ozvalo tiché zašelestění vesel, pak šepot a tenounký hlas Buffalovy zaklínající píšťaly.

„Jste připraven, Otče modliteb?“

„Ano. Jsem.“

„Oni také… Půjdeme, otče. Vystoupíte první, já půjdu za vámi.“

Beaupoil zajektal zuby a rozpačitě se podíval na své ruce, namazané zelenou kašičkou.

„Důstojný pane,“ zabreptal, „on jich má v kánoi snad tisíc! Tolik chřestýšů… jestli se něco stane i nám…“

„Jestli se bojíš, Beaupoile, nezůstávej s námi!“

„Nezůstávej s námi! Vám se to řekne – ale kam se má člověk vrtnout? Za námi voda hluboká čtyři sta stop, před námi Angláni s mušketami a píkami a kolem nás hejno chřestýšů, které drží na uzdě jen tenhle krotitel s píšťalou! A vy mi radíte – nezůstávej s námi!“

„Dobrá, tak aspoň sebou nevrť a buď zticha!“

Naše kánoe se pomalu přiblížila ke břehu a já jsem vyskočil mezi rákosím na suchou zemi. Byl jsem asi tak sto padesát až dvě stě kroků od stolu, kde hodovali Angličané. Několik okamžiků jsem vyčkával, než mi další tiché zašplouchání oznámilo, že o něco dál přistál Buffalo se svými chřestýši. Zaslechl jsem, jak se rozeznívá jeho píšťala, a potom mé uši zachytily Buffalův tichý pokyn:

„Ano, Otče modliteb, jsem připraven.“

Rozvinul jsem bílý parlamentářský prapor, požehnal se. a mávaje vyjednavačskou vlajkou nad hlavou, kráčel jsem zvolna k důstojnickému tábořišti.

„Sire Johne Arbuthnote, generálmajore vojsk Viléma Oranžského, přicházím jako parlamentář z pověření pana de Montluc! Vyzývám vás jeho jménem: opusťte tento ostrov a všechna okolní území. Je pod správou Jeho Veličenstva francouzského krále! Je pod správou pana de Montluc!“

Kdyby byl vedle stolu udeřil blesk, nemohlo být snad ohromení sira Johna a jeho spolustolovníků větší. Generálmajor ustrnul a zůstal stát i s pohárem ve zdvižené ruce jako sloup. Dva důstojníci po jeho boku otevřeli ústa dokořán a vyvalili oči navrch hlavy. Kapitánovi po generálově druhém boku vypadla láhev z ruky a další důstojník marně hmatal do prázdna po rukojeti své šavle, zavěšené za ním na opěradle. Trvalo chvíli, než se celá strnulá skupina probudila k životu.

„Kdo jste, pane?“ zahřměl generálmajor. „Co tu máte co pohledávat?“

„Opakuji – jsem vyslancem muže, kterého znáte pod jménem Hrdý Montluc, a vyzývám vás, abyste opustil tato místa!“

„Seržante!“ zavyl John Arbuthnot zběsile. „Provazy a roubík!“

Postoupil jsem ještě o krok kupředu.

„Pane,“ vykřikl jsem, „vy jste přišli na tento ostrov s mečem v ruce; spálili jste a rozvrátili sídlo ušlechtilého člověka; pobili jste jeho přátele; chovali jste se hůře než nejpohanštější pohani; varuji vás před spravedlivou odplatou; odejdete-li ihned, zachráníte se; ještě máte čas; za tři minuty bude už možná pozdě!“

„Ten flanďák se zbláznil.“ vybuchl Arbuthnot. „podívejte se na něj – po rukách je pomalován jak strašidlo. Seržante, slyšel jste můj rozkaz?“

Pobavení důstojníci vypukli ve smích a jakýsi seržant se ke mně hnal s řemenem v ruce a hýkal přitom rozkoší.

„Zapřísahám vás!“ vykřikl jsem ještě jednou, ale bylo už pozdě.

Generál Arbuthnot mávl rukou s pohárem a zvedl jej k ústům, aby tu nevýznamnou příhodu zapil. Chtěl snad ještě něco poznamenat, ale když se otočil ke svým důstojníkům. ozval se hlas Buffalovy píšťaly a spolu s ním zřetelný sykot. A ten sykot sílil a sílil, přehlušoval hlas píšťaly, blížil se k důstojnickému stolu ze všech stran… a pojednou se objevil u generálových nohou veliký, svalnatý chřestýš. Sunul se trávou se vztyčenou hlavou jako blesk, pak se náhle zastavil, vymrštil se a v mžiku ovinul generálovu paži, Ozval se výkřik hrůzy a pak vzápětí druhý výkřik, výkřik bolesti, jak generál ucítil stisk hadích zubů na svém krku. Dva důstojníci, kteří mu stáli po boku, zděšeně uskočili, než se však vzpamatovali, uslyšeli i oni onen strašný chřestivý zvuk a ucítili hladkou, studenou kůži hadů na svém vlastním hrdle. Bleskurychle se snažili plazy strhnout, bylo však už pozdě. A všude kolem se vynořovali další hadi, důstojníků se začala zmocňovat panika, převrátili stůl, začali prchat. Mezi poháry, lahvemi a talíři se hnali k pobřeží, aby se zachránili na palubě své šalupy. A vojáci, strženi úprkem svých velitelů. se hnali s nimi a za nimi, stříleli nesmyslně a bezvýsledně do chřestýšů, drali se kupředu, odstrkávali jeden druhého, jedni klesali bezmocně mezi hadí klubka, druzí v příliš hluboké vodě polykali andělíčky a tonuli, třetí zasazovali rány svým druhům, jen aby se vydrápali po hladkém boku/lodí na palubu. A do toho znělo poplašné troubení a zvonění lodního zvonce…

Žeň té noci byla hrůzná, strašlivá…

Mrtvá těla strnulá v křeči způsobené hadím jedem, byla rozseta po celém ostrově. Stany zůstaly opuštěny, zbraně ležely rozházeny, bedny s potravinami i se střelným prachem se válely podél celého pobřeží.

La Tour Montluc byl osvobozen…

A Buffalo svolával chřestýše a odváděl je pryč, dál odtud.

Anglické šalupy se stáhly a zmizely a ve zčernalých, ohořelých troskách montlucké tvrze se rozhořel nový oheň, který tu zapálil Hrdý Montluc na počest sačemů všech kmenů z povodí velké řeky a velkých jezer. V kruhu kolem sloupu ohně vážně usedali hurónští, algonkinští, irokézští a abenaquinští náčelníci. Vážně a mlčky přivítali Hrdého Montluka, který usedl na skalisko, vzal mne za ruku a posadil vedle sebe na čestné náčelnické místo. Pak se uklonil každému jednotlivému z přítomných náčelníků a řekl:

„Bratři rudého plemene! Vzkázal jsem vám, abyste přišli. a slíbil jsem vám, že budete svědky toho. jak bez jediného výstřelu vypudím ze sídla svého otce anglické uchvatitele. Stalo se tak a byli jste toho svědky?“

„Dostál jsi slovu,“ zahučelo mu sborem v odpověď.

„Spatřili jste je prchat? Viděli jste, jak ve zmatku opouštěli své stany i zásoby?“

„Ano,“ zahučelo to zase.

„Všechno, co zde zanechali, patří teď vám, moji rudí bratři. Víte, že můj otec. Velký černý medvěd, kterého se ti zlotřilci pokoušeli zabít, ale který byl z vůle Velkého Manitoua zachován při životě, byl vždycky vašim přítelem. Nevyhledával spory s nikým a sahal po zbrani jen tehdy, když sám byl napaden. Jestliže si to jeho sousedé vykládali jako slabost, dostalo se jim nyní poučení o opaku. A další poučeni ještě dostanou, a také z vašich rukou, jestliže uznáte za správné, co jsem vám nyní řekl. Souhlasíte?“

„Souhlasíme…,“ ozvalo se opět sborem.

„A ještě něco, moji rudí bratři! Angličané se nejen pokusili nás popudit proti sobě. Oni připravili také o život otce Fleuryho. Mnozí z vás ho znají, někteří z vás přijali z jeho rukou novou víru v Manitoua bledých tváři. Přivedl jsem ze země. odkud přišel i on, jiného Otce modliteb, kterému otec Fleury zamýšlel odevzdat svůj úřad. Než to mohl učinit, byl hnusnou zradou připraven o život. Avšak jeho duch dlí mezi námi s jeho nástupcem, který tu stojí nyní před vašima očima. Moji rudí bratři! Viděli jste, jak působilo jeho slovo, když Angličané prchali! Viděli jste, jak působilo jeho požehnání! Bude vaším Otcem modliteb a bude tak dobrý jak náš drahý otec Fleury! Přijímáte ho?“

„Přijímáme,“ souhlasili náčelníci ze sačemů do třetice a mne se zmocňovaly rozpaky nad tím, za jak zvláštních okolností se ujímám misijní práce po nebožtíkovi. Bylo opravdu nutné navléknout věci tak, jak je navlékal Hrdý Montluc? Bylo nutné podpořit můj úřad, mou osobu účastí na boji, který byl jistě nezbytný, ale pro mne přece jen příliš krutý, příliš z tohoto světa?

„Pane abbé,“ odpověděl mi Hrdý Montluc, když jsem mu potom s jemnou výčitkou naznačil, co mne trápí, „ten, kdo chce působit na tato dítka přírody, musí k nim mluvit jazykem, který jim je srozumitelný. Když vás nemohl uvést v úřad sám otec Fleury, musel jsem to učinit já – ale tak, abych vám zjednal mezi nimi co nejlepší postavení. Ostatně, nešlo jen o to. Chápete, že vyhnat Angličany z La Tour Montluku je jedna věc, ale odkázat je do takových mezí, aby jim zašla chuť na podobné kousky i do budoucna, je věc druhá. A k tomu jsme potřebovali a budeme, potřebovat také Indiány – i vás.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

OBSAHUJE POUZE KRÁTKOU ZPRÁVU O TOM, JAK SE PŘIVÍTAL HRDÝ MONTLUCK SE SVÝM OTCEM A S BRATREM CHARLOTEM

Úprkem Angličanů z La Tour Montluku jako by se všechno začalo obracet k lepšímu. Ještě za rozbřesku druhého dne došlo konečně ke kýženému setkání otce se synem. Nenápadný, všudypřítomný, věrný Buffalo – aniž komu co řekl – odvezl své chřestýše nazpět na Chřestýši ostrov a vrátil se v šalupě, kterou si vypůjčil na věčnou oplátku od Angličanů (i dvě lodě byly mezi Montlukovou kořistí), s tím věru nejvzácnějším nákladem. V pohodlném, umně vyřezávaném křesle seděl vzpřímeně starý, vysoký pán velice milého, ač přísného pohledu. Na jeho rameni spočívala lehce ruka neméně úctyhodné dámy, dcery Samuela Champlaina a vnučky nejvyššího náčelníka Erijců. Její rysy jako by v sobě soustřeďovaly to nejušlechtilejší z výrazu indiánské rasy. Oba byli oděni podle módy z doby královny Anny Rakouské, a třebaže jejich oděv byl potrhán a nesl stopy posledních událostí, tváře byly samý lesk a jas. Velký Černý medvěd, který se dosud mohl jen stěží pohybovat a kterému každý krok i o holi působil zřejmou a citelnou bolest, zvedal na přivítanou obě ruce a Ludvíkova matka stěží zadržovala slzy.

Přivítání, jehož se starému šlechtici dostalo, bylo bezmála královské. Náčelníci kmenů podupávali a vydávali hrdelní výkřiky, jimiž vyjadřovali svou zvlášť velkou úctu, osadníci, kteří přitáhli s Hrdým Montlukem, vyhazovali rozjařeně do vzduchu zbraně i klobouky, jásání nebralo konce, jeho příjezd z Chřestýšího ostrova se podobal triumfálnímu vjezdu vítěze do města.

„Věděl jsem, že nezklameš,“ řekl starý šlechtic s pohnutím, když sevřel syna do náruče. „Krev Montluků a krev Erijců se nezapře. Tobě a Buffalovi vděčím za svobodu. A taky Charlotovi! Pojď mezi nás, aby ti to nebylo líto, aby ti neukápla slzička!“

Buffalo se usmíval, a teprve teď jsem si i já sám všiml, že za jeho zády se schovává asi třináctiletý klouček, který jako by vypadl Hrdému Montlukovi z oka.

„Charlot?“ vykřikl překvapeně Hrdý Montluc. „Pojď, pojď, na tebe jsem se tolik těšil! A měl jsem takový strach, abys k něčemu nepřišel! S Angličany nejsou žerty!“

„A se mnou také ne!“ odpověděl sebejistě chlapec, založil si ruce v bok a zatvářil se tak důležitě, že otec, matka i bratr se jako na povel rozesmáli.

„A podívejme se! Tak ty už nakonec máš chuť se s nimi porvat!“

„Já? Já už jsem se s nimi porval! Buffalo mne naučil, jak se zachází s chřestýši, a tak jsem to s nimi zkusil! Tamhle tu pramici, s kterou jsme přijeli, tu jsem zajal úplně sám.“

Loď, na kterou ukazoval, nebyla žádná pramice, ale dělový člun s dvěma menšími děly na palubě. Teď i Hrdý Montluc opravdu vyvaloval oči.

„Je to možné?“ obrátil se s otázkou na všechny přítomně; ale odpovědi se mu dostalo jen od Buffala:

„Mladý Charlot je ještě chlapec, ale má statečné srdce.“

A nejmladší Montluc se až komicky rozhorlil:

„Co by to nebylo možně! Copak se vůbec tolik divíte? Jsem snad něco horšího než Ludvík? Pořád se mluví jen a jen o něm, jaký je statečný, jaký je srdnatý, jaký je šikovný! Jako bych já nebyl na světě! Řekl jsem si prostě, že dokážu využít toho, co mne starý Buffalo naučil, stejně dobře jako každý druhý. I jako ty, Ludvíku!“

„Ale pustit se do Angličanů, to není přece jenom tak!“

„To se ví, že ne! Však mi to trvalo, než jsem si vyčíhal příhodnou chvíli. Tenhle člun totiž, abyste věděli, zabloudil k nám na Chřestýši ostrov, do zátoky Olší. Zjistil jsem si, že ho obsluhují jen dva muži, a napadlo mne, že bych je mohl vyzkoušet, jestli mají strach z chřestýšů. Chytil jsem si dva hady a přiblížil jsem se s nimi k té lodi.“

„No a?“

Mladý hrdina se zálibně a hrdě rozhlédl kolem sebe. Ejhle, další Hrdý Montluc, pomyslil jsem si, když jsem viděl jeho rozhodný pohyb ruky a neohrožený výraz v obličeji.

„No a! Vzali před mými chřestýši do zaječích! Angláni! Šup do jezera – a já potom klidně loď odvázal a odjel s ní pryč!“

„Musím říci,“ ozval se Hanibal de Montluc, „že to provedl znamenitě. Ani jsem tomu nechtěl věřit, ale…“

„A víš, co jsem na lodi ukořistil?“ zaholedbal se ještě chlapec a důležitě zvedl prst. „Dvě děla. Dvě báječná, velká děla! Ta se nám budou hodit. Viď, že se nám budou hodit?“ řekl Obraceje se k bratrovi. „Už jsem je taky pokřtil. Jedno se bude jmenovat Athenais a druhé Lucy.“

„Ale u všech všudy! My jsme nezískali jen spolubojovníka, ale i zbrojmistra!“ vykřikl Hrdý Montluc.

Objal chlapce a vyhodil ho radosti vysoko do vzduchu. Příliš ho tím ale nepotěšil. Charlot se zřejmě domníval, že mu to ubírá na bojovnické vážnosti a důstojnosti.

„Jednej se mnou už konečně jako rovný s rovným,“ řekl rozmrzele. „Ty jsi voják, já jsem voják. Snad jsem to už taky dokázal. A před Bostonem to dokážu znova.“

„Oho! Před Bostonem?“

„Ty snad tu chceš zůstat sedět s rukama za zády? Otec řekl, že Angláni musí být potrestáni a že jim musíme vyrvat Athenais a Lucy. A nemysli si, že mne tu necháš. Já chci jet s sebou.“

„Vlastně máš pravdu…,“ odpověděl zamyšleně a najednou velmi vážně Hrdý Montluc. „Boston na nás teprve čeká…“

„Ano, Boston na vás teprve čeká…,“ opakoval i starý baron Hanibal a pokynul rukou na znamení, že si přeje, aby se kolem něho shromáždili všichni jeho přátelé, jeho Kanaďané, jeho Algonkinové, všichni ti, kteří se sem vypravili, protože si ho vážili a ctili…

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

OBSAHUJE VELMI DLOUHÝ DOPIS DONALDA O’BRIENA S PODROBNÝMI ZPRÁVAMI O TOM, CO ZAŘÍDIL V BOSTONU, COŽ OVŠEM NEOBYČEJNĚ ZAJÍMALO HRDÉHO MONTLUCKA

Drahý příteli,

konečně jsem tedy vstoupil na nepřátelskou půdu, a abych Tě zbytečně dlouho nenapínal, nejdřív to nejdůležitější: ano, našel jsem obě zajatkyně, mluvil jsem s nimi, vím o všem, co s nimi chtějí podniknout, a dělám všechno pro to, abych tomu zabránil. To nejdřív, abys byl (aspoň zatím) klidný a bez obav.

A teď od začátku:

Do Bostonu jsem dorazil právě ve chvíli, kdy slušnější lidé zasedají k obědu, v kapse jsem měl tři guineje a dvanáct šilinků a obrázek krále Viléma – ať je ten uchvatitel trůnu proklet! – a musel jsem se chvíli rozhlížet, než jsem našel penzionátek přiměřený mým poměrům. Byl to takový nenápadný domek s trošku zašlou tabulkou, která hlásala, že u vdovy paní Porterové se může pocestný stravovat za 12 šilinků týdenní penze a bydlet za dalších 5 šilinků. Zazvonil jsem, přišla mi otevřít ženská jak bidlo, ruce jak hůlky, obličej jak ze sušárny, nos jak skobičku, bradu jako krumpáč, uši jak ucha od štoudve a tváře jak ztvrdlý tvarohový koláč. Měl jsem tisíc chutí se sebrat a otočit, ale protože mi nakonec slevila půldruhého šilinku, vzal jsem to jako bolestné a na týden si předplatil.

Ukázala mi pokoj, ani velký, ani malý, s balkónkem a docela pěknou vyhlídkou; nábytku pomálu, jen pořádná dubová postel, stůl se židlí; na stole kalamář, prastaré husí brko, bible a ještě pár knížek – ty prý napsal její nebožtík pan manžel. Jinak všude čistě povlečeno a ani smítko. Stačil jsem se jen tak porozhlédnout, protože už na mne spěchala, abych sešel do jídelny, rostbíf se prý už začal podávat před čtvrthodinou, tak aby se na mne dostalo.

Místo jsem dostal přiděleno přímo báječné – vedle její dcery Angeliky, stvoření sice neméně vytáhlého než sama matka, ale jinak s velice hezkýma modrýma očima, něžnou bradičkou a drobným, rovným nosíkem. A s nádhernou bělostnou pletí, na jaké si tady v Bostonu všechny dámy strašně zakládají. Ale ne, samozřejmě že se mi nezatočila hlava! Ovšem před takovou fešnou dívkou se mi aspoň líp vyprávěla ta pohádka, kterou jsem si připravil a vymyslel. Začal jsem vtipkovat, a dokonce mi byla ihned nabídnuta společná procházka ve dvou po nábřeží. Té slečně totiž upadl na zem slunečník (schválně?), a když jsem jí ho vracel s poznámkou, že slunečník vzhledem k mlze. v které je Boston právě zahalen, mi připadá doplňkem poněkud přehnaným, odtušila, že za půl hodiny se mlha zvedne a pak že teprve bude krásný pohled na přístav a na vojáky.

„Na vojáky,“ povídám já na to zvědavě, „na jaké vojáky?“

A ona:

„Na anglické vojáky přirozeně. Přijely lodě a má se jich vylodit prý skoro pět tisíc.“

„Chmchm,“ já na to, „a copak to vojsko tady v Bostonu hledá?“

A ona:

„Nic nehledá, má jen zajistit, co patří v Kanadě právem Jeho Veličenstvu.“

„Ovšem, ovšem,“ já zas na to. „ale kterých oblastí se to přesně týká?“

A ona udiveně:

„Copak vy jste neslyšel o výpravě sira Richarda Carrolla k Erijskému jezeru a k La Tour Montluku?“

„Slyšel, slyšel,“ povídám na to rychle, „sir Richard prý přivedl hodně zajatců.“

„To ani snad ne,“ odpověděla mi, „většinu jich totiž nechal Indiánům, pokud jsem já slyšela. Ale zato má dvě hrozně vzácné zajatkyně.“

„Ale?“

„Ano, jedna je dcerou barona Montluka, a druhá, rodem Irčanka, je vlastní sestřenicí guvernéra.“

Bum! To byla rána! „U svatého Patrika!“ nezdržel jsem se. A ona si toho hned povšimla.

„Vy jste Ir?“

„Ano, miss Angeliko, podle čeho jste to poznala?“

„Podle toho zaklení, podle toho přízvuku a koneckonců i podle jména,“ řekla. „Odkud pocházíte?“

„Od Londonderry,“ řekl jsem.

„Ach, tam se hodně bojovalo…“

„Ano, ano, ale nerad na to vzpomínám… hodně jsem tam vytrpěl…,“ povzdechl jsem si a ani jsem vlastně moc nelhal. Kdopak za to může, že jsem trpěl na jiné straně, než se domnívala hezká Angelika? Prohlížela si mé bambitky a vypadalo to, že se jí jevím jako hrdina.

Ale abych nezabředl do přílišných podrobností: na to vyloďování jsme se šli podívat společně a viděli jsme dobře vyzbrojené, dobře živené vojáky, uniformy se jim jen leskly novotou a Bostonci a Bostonky si mohli strhnout hlasivky, jak jásali a křičeli. Dokonce sám sir Richard Carroll se objevil na nábřeží a v krátkém ceremoniálu ty vyleštěné mušketýry uvítal. Trochu se v řeči zmiňoval i o rodině Montluků, jeden měšťan z houfu, který nás obklopoval, mi o tobě při té příležitosti prozradil, že jsi prý nebezpečný chlapík, od kterého se může Boston nadít všeho možného. Prozradil mi také, že hned po vylodění vojáků opouští loďstvo přístav, protože prý tvoje lodě křižují podél pobřeží až k Aquilám a chystají se udeřit na Baltimore, Charlestown a Jamajku! A Boston prý chceš vypálit, zničil, rozkotat, vyloupit, zdrancoval! To víš, že jsem jenom stříhal ušima a v duchu si liboval, jaký strach naháníš těm kupeckým duším. A ke všemu mi ještě ten dobrák prozradil, že pan guvernér Carroll pořádá odpoledne na počest vojska slavnostní přivítání ve svém sídle, kam prý bude moci vstoupit každý poctivý Bostoňan a kteréhožto uvítání se zúčastní celá rodina páně guvernérova, a to i s jeho nastávající nevěstou. Zastříhal jsem ušima podruhé a dozvěděl se, že jde o slečnu Lucy, která byla zajata a klade si prý podmínky, že všude musí být doprovázena slečnou Athenais de Montluc; což prý je jinak druhé nejvýznamnější rukojmí.

Tak jsem dovedl slečnu Angeliku ve vší slušnosti domů a rozhodl se, že se pokusím proniknout nějak do guvernérova sídla a promluvit s našimi milými. Dal jsem se ohlásit u sira Richarda s tím, že jsem evangelický pastor, který přijel hlásat slovo boží rudým kmenům od Missouri po Hořejší jezero, a protože, jak víš, mám dobrou vyřídilku, podařilo se mi skutečně se k siru Richardovi propracovat. Pan guvernér mne přijal, omluvil se ale brzy, že nemá čas mne poslouchat, protože se musí postarat o pány důstojníky z vyloděných jednotek, ale zato mne pozval k mé nemalé radosti na večerní slavnost.

Kdybys viděl, do jaké honosné společnosti jsem se pak dostal! Páni důstojníci se jen blýskali svými uniformami a zlatými epoletami, dámy se předváděly v nejdražších toaletách, připíjelo se a chvástalo se – samozřejmě na účet Montluků. (Ještě to šlo, protože ještě nedorazila zpráva o porážce sira Johna Arbuthnota!) A já – jak jsem zjistil – jsem siru Richardovi posloužil jako nebývalá atrakce. Samozřejmě že se mne vyptávali, jak jsem se vlastně dostal do Bostonu, a já – měl bys mne, drahý Ludvíku, slyšet! – já jsem pohotově bájil a vypravoval: že jsem se účastnil obléhání Londonderry, že jsem se pak nalodil v Liverpoolu s obchodní výpravou směřující do Mexického zálivu, že jsme byli zajali v Antilském moři proslaveným francouzským pirátem – chacha! – Gandarem, že nás ten mořský lupič držel v podpalubí jen o vodě a o chlebě a že nás potom vysadil na březích Floridy: a já že jsem neztrácel ani na okamžik ze zřetele svůj původní úmysl působit slovem božím, mezi divochy a že jsem tak prošel – tu a tam někoho obrátiv na pravou víru – celou Georgií. Marylandem, oběma Karolínami, Pensylvánií a Novým Yorkem; že jsem bloudil jednou na sever, jednou na západ, jednou na jih, jednou na východ, až jsem se tak doklopýtal sem do Bostonu. Vyptávali se mne samozřejmě na Francouze, jestli se prý neobjevili na pobřeží jižních států, a já jsem je začal plašit, že Francouzi se to hemží skoro všude. Že jsem zaslechl cosi o záměru napadnout a bombardovat Charlestown. Že se mi donesly pověsti o chystaném přepadení Jamajky quebeckým guvernérem panem de Frontenac. Že v posledních měsících došly prý Francouzům neobyčejně silné posily z Evropy. A projevoval jsem náramné obavy o osudy anglické kolonie a nabízel se, že pokud budu s to dám své zkušenosti a rady k dispozici. Přijali to s ohromným nadšením, zas následovalo přiťukávání a připíjení, a pan guvernér v tom nadšení k nám svolal dámy. A mezi těmi dámami – což bych byl nikdy nevěřil – byly i naše dvě zajatkyně, Athenais a Lucy.

To je překvapení, což, Ludvíku?

Nevyvaloval jsem na to oči o nic míň než ty, když nyní čteš tyto řádky, ale ovládl jsem se a snažil se, abych co nejdřív našim dívkám naznačil, kdo jsem, a současně se od nich dozvěděl něco bližšího o tom, jakou jim pan guvernér chystá budoucnost. Pomohla mi v tom sama Athenais. Buďto se jí zdálo na mém přestrojení něco podezřelého, nebo ji upoutalo moje vyprávění, prohlásila prostě, že při slavnostní tabuli chce sedět vedle mne, protože jsem ji svými osudy velice zaujal, což jí na přímluvu Lucy sir Richard také splnil. Vůbec se sir Richard choval, jako by chtěl své drahé sestřenici vyplnit všechno, co jí jen na očích uvidí – ovšem s výjimkou jejího největšího přání, aby ji totiž propustil na svobodu. Mezi řeči jsem nadhodil, že jsem se setkal při svých toulkách s jistou francouzskou rodinou, která mne výjimečně vlídně přijala a kde jsem se seznámil s mladým chlapcem jménem Charlot. Měl výborného bratra a krásnou sestru a ohromně statečného otce; řekl jsem, že jsem u nich nějakou dobu pobyl, ale potom jsem se bohužel musel rozžehnat a jít dál – ale že jsem si jist, kdyby všichni francouzští osadníci se podobali této rodině, že by dávno byly vyřešeny všechny věci, které v téhle chvíli trápí Bostoňany i pány důstojníky, kteří sem přibyli.

Athenais si mne po těch slovech prohlížela a ptala se, neměl-li ten chlapec v svých žilách také něco indiánské krve, že slyšela o podobné francouzské rodině, která žije někde kolem Velkých jezer. Řekl jsem, že ano, a ona mi odpověděla, že se jí o té rodině už také něco doneslo a že ráda slyší moje příznivé míněni. Mrkla přitom na mne očima tak významně, že jsem v té chvíli sice nepochyboval o tom, že pochopila, ale trochu se vyděsil, jestli se neprozradila. Našla později i chvilku, kdy mi potichu mohla dát ještě jasněji najevo, co mi pro jistotu neřekla z očí do očí: že sir Richard Carroll nabízí Lucy okamžitý sňatek, že uvažuje o tom dát ji (vlastně obě) převézt do Anglie, a nakonec ještě že doufá pevně, že si spolu brzy promluvíme na zámku při Erijském jezeře.

Byl bych radostí nejraději vyskočil, ale musel jsem se chovat důstojně a koženě jako pravý presbyteriánský duchovní. Dozvěděl jsem se ještě ke svému potěšení, že anglická flotila se v Bostonu dlouho nezdrží, protože má namířeno na jih, a potom jsem s puritánskou vážností požádal o dovolení vzdálit se vzhledem k pokročilé hodině i stoupajícímu veselí – což mi dodalo další vážnosti v očích vznešené společnosti i v očích sira Richarda.

V následujících dnech jsem důkladně prochodil město i okolí. Pozoroval jsem opevnění, okoukl si posádku i miliční oddíly, zapřádal co nejčastěji hovory s vojáky i s civilisty – dozvěděl jsem se mnoho zajímavých věci. Například že anglická flotila rozvinula plachty a odplouvá na Jamajku, aby čelila předpokládaným francouzským akcím v této oblasti. A ještě další spoustu zajímavých informací, z nichž ty nejdůležitější přikládám zvlášť. Mezi nimi plán města, plán přístavu, plán rozestavení obranných městských jednotek a umístěni nejdůležitějších budov včetně guvernérova sídla. Jestli tomuhle neřekneš dobrý úlovek, tak tedy už nevím!

Ale musíš si brachu, pospíšit! Už proto, že jsem zjistil, že slečna Angelika mi, jak se říká, nadbíhá a vede podezřelé řeči o svátosti manželství. Onehdy mi její matka pod rouškou důvěrnosti sdělila, že prý se Angelika rozhodla odmítnout nabídku svého dosavadního nápadníka, ačkoliv je to muž dobrého postavení a prý důvěrník sira Richarda Carrolla, tou dobou nepřítomný.

„Ale proč, copak k tomu slečnu Angeliku vedlo?“ zeptal jsem se, abych projevil společenský zájem.

„To víte, ženské srdce!“ odpověděla mi Mrs Porterová tajuplně a mně z jejího úsměvu stydla krev v žilách.

„Jen až ho zas uvidí, vrátí se jí starý cit,“ odpověděl jsem, ale ona na to:

„To právě už vůbec ne. Prosím vás, přece jenom když člověk přijde o kůži na hlavě…“

„Ach! Snad nebyl skalpován…?“

„Ba právě, je to tak, jak říkáte, skalpovali ho… ostatně před nedávným časem. Ubohý Kronmark!“

Při těch slovech jsem div nespadl ze židle, jak jistě pochopíš, můj Ludvíku. Kde všude se člověk s tím chlapíkem nesetká! A protože se zanedlouho má vrátit, budeš si muset pospíšit s nějakou akcí. abys mne vysvobodil i z této kašel.

Ale to nic, samozřejmě jen žertuju. Jinak – Boston žije strachem před Montlukem, já zas žiju dobrými radami. které uděluju na potkání, a bavím se těmi jejich nejistotami. A přitom se snažím vymyslet způsob, jak bych se s Tebou mohl zase sejít a vrátit se k Bostonským– ovšem se zbraní v ruce. Buď zatím zdráv, příteli!

Donald O’Brien,

hrabě de Kildare

KAPITOLA PATNÁCTA

OBSAHUJE DOPIS RODUVĚRNÉHO MARSEILLANA GANDARA SE ZPRÁVAMI O TOM, CO VŠECHNO SE UDÁLO V BOSTONU V DALŠÍCH DNECH A TÝDNECH

Drahý příteli Montluku,

kam se jen člověk podívá, vidí tresky a tresky a tresky a mlhu a mlhu a mlhu; psa by sem člověk nevyhnal, ale já tady už křižuj u deset dní, jezdím od čerta k ďáblu, sem a tam. Ale přál sis. abych křižoval před Bostonem, tak teda křižuju; od mysu Code k Bostonskému průlivu, a aby mne pánbůh netrestal, klejů, sakruju a proklínám – to počasí samozřejmě a studené nehostinné moře. Protože kvůli Tobě bych se vydrápal třeba na ledovec, kdybys mi řekl.

Ostatně, zrovna ty tresky byly k něčemu dobré. Abys totiž věděl: ony si tady u codského mysu dávají dostaveníčko jako slečinky někde na Pláce Royale a za nimi se sem táhnou bostonští rybáři jako vosy na med. A když se tam tedy táhli ti Bostoňáci, táhl jsem tam taky. Ne kvůli treskám, to chraň pánbůh, tresky už lezou mým námořníkům krkem a oni koulejí zlostně očima, jak se s nimi kuchař jenom objeví, ale abych si trochu pohovořil o posledních novinkách z Bostonu. Musím rybaříky sice vždycky honit, prchají přede mnou, ale Vlaštovka je rychlá. To víš, treskaři v guvernérově paláci nebydli, jenže se jim stejně donese, kde se co šustne, takže se člověk od nich dozví dost zajímavé věci. Tak třeba že jistý francouzský korsár jménem Gandar prý křižuje v Antilském moři a brousí si zuby i fousy na Jamajku. Nejspíš proto, že tam je dobrý a laciný rum…

Příteli Montluku, tak jsem se nezachechtal, jako v tom okamžiku, když jsem tohleto poslouchal.

Pak jsem se ještě dozvěděl, že se za ním vypravila celá anglická flotila, aby ho lapila, zneškodnila a pověsila na ráhno.

Tahle zvěst mne taky docela potěšila.

Ale z toho, co jsem z nich vytáhl potom, už mi tak do vtipkování nebylo. Jak jsem si tak dal jedno k druhému podle toho, co mně pověděl ten a pak zas onen treskař, zřejmě se přihodily našemu milému Kildarovi krajně nemilé věci. Zdá se, že se dostal poměrně lehce do Bostonu, že se dokonce nějak prodral až k samotnému guvernérovi a získal si ho. Určitě taky mluvil se slečnou Athenais a s Lucy Carrollovou, ale potom se vyskytl malý zádrhel: objevil se jistý pan Kronmark, hlava holohlavá, stažená a ořezaná, a ten pan Kronmark buď pojal podezření, nebo chudák Kildare se před ním nějak podřekl – prostě Kildare byl udán a vsazen do vězení jako irský špión ve francouzských službách. A protože se při zatýkání bránil a zle pošramotil jednoho z Anglánú, oznámili mu, že ho postaví před válečný soud.

Uznej, že mi nebylo do smíchu, když mi tohle jeden dobromyslný rybařík docela bezelstně sdělil. Toť se ví, že jsem mu zacloumal pořádně ramenem:

„A už se ví, kdy ho budou soudit?“ zaútočil jsem na něho.

„Pozítří má být soudní stání. A do týdne má ten irskej špehoun viset – to se povídá po celým Bostonu, na to můžete vzít jed,“ vyklopil a o mě se v té chvíli pokoušela mrtvička. Znova jsem s ním zatřásl jak s hruškou.

„A za jak dlouho se odtud doplavím do Bostonu?“

„Nám to trvá čtyry hodiny,“ odpověděl mi udiveně, „ale tam se nedostanete nikdy, protože přístav hlídaj dvě pobřežní pevnůstky a na každý je halda děl a sou vobsazený pěknejma pár desítkama chlapů vojáků!“

„Milý zlatý,“ řekl jsem mu vlídňoučce, „o treskách asi něco znáš a víš, ale o roduvěrných Marseillanech zhola nic Dáš mi své šaty a tvá posádka bude tak laskava a přestoupí na naši loď…“

Vyvalil na mne oči, kroutil se jak úhoř, ale brzo poznal. že to myslím smrtelně vážně. Taky chlapi z jeho posádky byli hrozně chápaví lidé, a tak jsme zanedlouho stáli na palubě rybářského člunu a byli k nerozeznáni od těch lovců tresek. Až na to, že každý z nás měl pod kabátem pár dobrých pistolí a dýku. Zajatci zůstali na Vlaštovce, nezkřivili jsme jim jinak ani vlásek na hlavě.

Do Bostonu jsme dorazili kolem sedmé Večer. Pobřežní hlídky jsme minuli hladce, oni zamávali nám, my jsme zamávali jim, copak na tom bylo divného, že se rybáři vracejí jako každý den s úlovkem do přístavu.

„Jářku, chlapi,“ řekl jsem těm deseti, co šli na výpravu se mnou, „jste samý Bask a Marseillan, anglicky neumíte pořádně hubou klapnout, tak vám teda povídám, nikde ani slovo! Všecko vyjednávání si beru na sebe já a vy budete mít na starosti jen mačkat kohoutkyna ohánět se dýkami, kdyby to bylo třeba.“

Teď mi přišly vhod mé letité zkušenosti ze všech přístavů světa, kde člověk pochytí všechno od provensálštiny, která je nejhezčí, až po čínštinu, která je zas nejstručnější. První Bostoňan, kterého jsem chytl, mi ukázal cestu k justičnímu paláci (což bylo zas jen a jen guvernérovo sídlo) a ani okem nemrkl nad mou skvostnou angličtinou. Věděl jsem, že v anglických koloniích se soudí veřejně, a hlavně že v podobných případech, jako je Kildarův, se na to divadlo hrne kdekdo. Nemohlo tedy být ani nápadné, že se tam přihrne skoro tucet chlapíků v rybářských úborech. Šli jsme klidně a takříkajíc najisto. Soudní síň byla nabitá, obchodníci, krčmáři, překladači z přístavu, řemeslníci, všechny sorty obyvatelstva, a vzadu na čestném místě za porotou bostonské dámy a slečinky a taky důstojníci a honorace. Jen jsem tam zabrousil očima a myslel jsem, že se skácím – natřásal se tam sám sir Richard Carroll a vedle něho dvě dívčí bytosti, jedna jako když ti z oka vypadne.

Porotu tvořilo dvanáct gentlemanů. Seděli ve dvou řadách, měli na sobě dlouhé černé pláště a tvářili se tak úctyhodně, že bys jim nakonec snad uvěřil, že to jsou čestní lidé. Vlevo ód nich písař či co, vpravo žalobce. A na lavici proti nim ve společnosti, kterou zřejmě nemohl odříct, náš milý Donald O’Brien a z každé strany dva strážníci. Pan de Kildare se na to tedy vystrojil, jen co je pravda! Od hlavy k patě v sametu a hedvábí, košilku s krajkou, dokonce si nasadil i paruku s copem, dobře půldruhé stopy dlouhou, to aby dopálil bostonské puritány a aby se zalíbil místním slečnám, které určitě nic takového neviděly – snad krom na hlavě pana guvernéra a tří nebo čtyř místních notáblů. Jak tam tak seděl, vlastně spíš se vrtěl, vypadal skoro spokojeně a vesele, až jsem si myslel – snad nakonec nemá schováno nějaké eso v rukávě?

„Tak co,“ zkusil jsem oslovit zavalitého tlouštíka vedle sebe. „netváří se moc sklesle, co? Je to vůbec on?“

Pokrčil rameny a přisvědčil mně.

„A co tamhle ta? Není to ta Francouzka?“

„Je.“

„Hezká…“

„Plete tu hlavy všem.“ zabručel. „Jako by to nebyla dcera Montlukova, toho Velkého černého medvěda, jak mu tady říkají divoši. A sestra toho divouse Hrdého Montluka! To víte – ženy, ženy!“

„Já vím… ty to dovedou! A ta druhá je kdo?“

„To je miss Carrollová,“ odpověděl a několika větami mi řekl, co jsem dobře věděl – jak ji Tvůj otec zachránil z moci Indiánů, jak ji vychoval, jak jste se jeden druhému zalíbili (to říkal jinak!) a jak ji její bratranec sir Richard zachránil ze samého lůna pekel.

„A co myslíte – jak to dopadne?“ řekl jsem, když skončil.

„A co?“

„Soud.“

„Jak by to dopadlo? Pověsí ho.“

„Hm… A co jeho obhájce?“

„Nemá žádného.“

„Copak v Bostonu nejsou advokáti? Nebo ho nechtěl?“

„Chtěl – jenže zadarmo ani kuře nehrabe. A jemu nenechali ani šilink.“

„A kdyby se nějaký šilink našel? Nebo nějaká libra?“

„Pak by se našel i advokát.“ Asi si myslel, že vtipkuju, protože se tomu samolibě zasmál a pohladil si své věru výstavní bříško. „Třeba hned já – protože proces to v každém případě bude zajímavý. Na něčem takovém si člověk může upevnit pověst. A Eduard Prutts je nejznamenitější bostonský obhájce, to vám řekne každý.“

„Poslyšte,“ řekl jsem rychle, „šel byste chvíli stranou? Rád bych vám něco ukázal…“

Trošku váhal, a tak jsem ho vytáhl za rukáv ven ze soudní síně. Tam jsem mu ukázal pytlík se třiceti zlatými quadruply a zacinkal mu jím u ucha. Otevřel na mne oči jak vrata a jenom dýchavičně zašeptal, až se zajíkl:

„To je jiná, pane! Vidím, že jste opravdu mluvil vážně.“

„Obvykle mluvím vážně. Pane Pruttsi, byl byste ochoten se ujmout téhle pře? Pro mne je ten proces totiž taky zajímavý. Proč a jak, to bych vám rád vysvětlil až později.“

„To by mne jako obhájce ani tak dalece nezajímalo. Záloha je splatná kdy?“

„Ihned.“

„Velmi dobře. Jak mám při obhajobě postupovat? Dáte mi direktivy?“

„Ale ke všem čertům, postupujte si, jak chcete! Jenom musíte dosáhnout toho, aby tomu ubožákovi neuřízli hlavu. Žeňte to na odklad nebo jak myslíte, alespoň do tří měsíců se mu nesmí nic stát… Potom… no, do té doby uteče ještě plno vody.“

Pan Prutts si položil zamyšleně ukazovák na špičku nosu. který trůnil uprostřed tučného obličeje jako obrovská třešeň.

„Dáváte mi těžký úkol. pane,“ řekl. „Zaslechl jsem už v kuloárech, že se počítá s nejvyšší výměrou trestu…, ale jestli mi slíbíte, že dostanu k těmto třiceti quadruplům ještě sedmdesát, ručím za to, že to dobře dopadne.“

„Pane Pruttsi, jestli dosáhnete toho, co od vás čekám, dostanete navíc rovnou stovku. Ale napřed začněte…“

Pan Prutts se zasmál a podal mi svou tučnou ručku.

„Chápu vás. Chcete se přesvědčit o jakosti, než se rozhodnete. Nekupuj zajíce v pytli! Dobrá, souhlasím. Přebírám obhajobu pana de Kildare.“

Pokynul mi rukou a naznačil, abych se vrátil do síně mezi přihlížející obecenstvo. Byl jsem věru zvědav, jak si ta tučná advokátská liška povede. Ale jestli jsem měl ještě trochu obavy, zda jsem volil správně, brzy mi je vyvrátil. Sotva se objevil s aksamitovým biretem, v důstojném advokátském taláru a s ještě důstojnější parukou a sotva oslovil soudce sebejistým: „Mylorde a gentlemani, ctihodní páni soudcové!“ ozvalo se kolem dokola vzrušené šeptáni, postrkování, lidi se začali šťouchat, stoupat si na špičky a od úst k ústům letěly tlumené i méně tlumené hlasy: „To je pan Prutts… Slavný pan Prutts přejímá obhajobu?… Podívejte, kdo se objevil u židle za stolkem pro obhájce: proslavený pan Prutts… to nebude panu Couttsovi moc po chuti…“

Veřejný žalobce Mr Coutts byl dokonalým fyzickým protějškem mého a teď už Kildarova novopečeného advokáta. Suchý jako šindel, kůži žlutou jako pergamen, ostrý nos jak orlí zoban, ryšavé licousy a ostré lícní kosti vystupující z propadlých tváří. Hned na něm bylo vidět, že vystoupení pana Pruttse ho opravdu vůbec netěší. Zasyčel jak podrážděný chřestýš, vyskočil, ale zmohl se v tom překvapení jen na jedno:

„No tohle!“ procedil mezi svými žlutými zuby.

„Protože přejímám obhajobu svého klienta,“ pokračoval zatím už pan Prutts pohotově, „který byl neprávem nařčen ze zrady a spiknutí, žádám předsedu ctihodného soudního dvora, aby především bylo dovoleno panu de Kildare promluvit se mnou a s jeho přáteli. Poradíme se o dalším postupu, než přikročíme k důkazům o naší nevině!“

Bouchlo to jak bomba! To vzrušení v celé síni! A ten báječný zmatek na soudcovské lavici! A ten udivený výraz v očích samého Donalda O’Briena! Předseda soudu Mr Tosberry nebyl v první chvíli mocen slova a třikrát sáhl do prázdna, než se mu podařilo uchopit do ruky soudcovské kladívko, aby zjednal v síni klid a pořádek. Pak se chvíli radil se svými přísedícími a nakonec, zřejmě s nevelkým nadšením, oznámil půlhodinovou přestávku a lhůtu ve prospěch obhajoby. Oddechl jsem si – protože to bylo první vítězství a důkaz toho, že pan Prutts je obratný a své věci rozumí.

Samozřejmě že mne pan de Kildare poznal i v mém rybářském mustruňku a samozřejmě že na sobě taky nedal nic znát. Odtáhl jsem ho do kouta předpokoje vyhrazeného obhajobě a v rychlosti, aby to ani pan Prutts neslyšel, jsem mu řekl: „Příteli drahá, moc času na vyprávění nemáme. Chci ti říci jen jedno: hleď, ať jsi připraven, protože s Hrdým Montlukem přijdeme, takhle tě v té kaši nenecháme. Pan Prutts tě bude hájit, slíbil, že protáhne proces na tři měsíce. Ale ty buď připraven každou minutu – dostaneme tě odtud, i kdybychom měli obrátit Boston vzhůru nohama! Ach, pan Prutts je zde! Bylo to dobré, Mr Pruttsi! Doufám, že budete pokračovat stejně úspěšně. Prosím, teď si pohovořte s klientem.

No a potom jsem, příteli Montluku, nestačil otvírat oči! Přece jenom tihle Britové si potrpí na právnické dekorum! Mně se to líbilo tak, že kdybych nebyl korzárem. Určitě bych chtěl být anglickým soudcem nebo advokátem. To si, panečku, člověk zchladí žáhu! Kdybys slyšel pana veřejného žalobce Couttse, jak vynadal panu Donaldovi! A jak ho pan Prutts vzápětí donucoval, aby odvolával, co nebylo prokázáno, a jak sotva něco písař zapsal, dosahoval toho, že to zas bylo ze zápisu vymazáno! A jak na sebe křičeli, tlustému Pruttsovi se jen házelo bříško, a hubený pan Coutts vzteky a rozčilením ještě víc hubnul. A do toho předseda soudního tribunálu Mr Tosberry bušil kladívkem a zlobil se na všechny tři; na Pruttse, na Couttse, na Kildara a ještě na svědky!

Byl to prostě hotový cirkus!

Ale cirkus sem, cirkus tam, důležité bylo, že jsem se konečně dozvěděl, jak vlastně byl pan Kildare prozrazen a zatčen.

Korunní svědkyní v té věci měla být jistá pani Porterová, počestná vdova po presbyteriánském duchovním, u které se náš Donald hned po příchodu ubytoval. Ale to bys neřekl, jak jí a její dceři Angelice ten náš irský kapitán udělal! Vzdychala jak opuštěná ovečka, a hlavně mluvila víc o nebožtíku manželovi než o svém hostu, který prý platil za všechno přesně a včas a vůbec se choval jako gentleman, takže byla všechna zdrcena, když se dozvěděla, že je vlkem v rouše beránčím. Víc z ní přes všechnu námahu pan Coutts nedostal a pan Prutts dokonce získal bod pro svou obhajobu, protože na jeho dotaz pani Porterová prohlásila, že s ní nikdy nemluvil o ničem, co by mohlo nějak ohrozit bezpečnost státu Massachusetts a zájmy Jeho Veličenstva krále Viléma.

Další svědkyni byla jakási slečna Karolína Fyfeová, domácí přítelkyně a pomocnice té presbyteriánské vdovy. Ta zase líčila věci tak přesně a obšírně, že ji předseda soudu musel napomínat k větší stručnosti. Jednoho dne prý seděly s Mrs Porterovou a slečnou Angelikou a mluvily o tom, že slečna Angelika by se měla už provdat. Zrovna uprostřed hovoru se ozvalo dole u dveří klepadlo a paní Porterová poprosila Karolinu, aby doběhla otevřít. Jenže kdo nestál za dveřmi jako jistý pan Kronmark, na kterém prý je všecko hezké, až na tu hlavu bez pokožky, skalpovanou až po uši. Ten pán vešel, složil uctivou poklonu Mrs Porterové, a ještě uctivější slečně Angelice. Té to nebylo asi dost milé, protože se sebrala, otočila se na podpatku a utekla před ním do svého pokoje. „Dělá, jako by mne neznala,“ stěžoval si prý dotčeně Angeličině matce, a ta mu naznačila, že Angelice snad přece jen trochu vadí ten nedostatek vlasů na lebce pana nápadníka. Kronmarka museli brát všichni čerti, soudě z toho, že podle té pani prý vyskakoval, jako by ho brali na nože.

„To je krámů pro pár chlupů na hlavě a kousek kůže pod nimi,“ křičel prý jako smyslů zbavený. „Dala mi přece už napůl slovo, a když jí na tom tak záleží, koupím si paruku a budu ji nosit pořád – ve dne i v noci!“

„Ale to víte, mladé dívky,“ snažila se ho upokojit Mrs. Porterová, „musíte být trochu trpělivý, snad se to poddá.“

Pan Kronmark byl ale nespokojen, nahněván, uražen. „Nemusíte mi nic vykládat,“ řekl prý stroze, „já se zařídím podle svého. Dejte mi klíč od mého apartmá a zatím sbohem!“

Teprve teď začaly rozpaky Mrs Porterové, protože pan Kronmark se vrátil proti očekávání dřív a jeho obvyklé i místnosti měl právě pan Kildare. Vdova Porterová se začala škrábat pletacími dráty ve vlasech, nevěděla, co by a jak by a Kronmark hartusil na Karolínu, aby mu konečně dala klíč. Ta už teprve nevěděla jak se zachovat. „Dám vám zatím jiný pokoj,“ vykoktala ze sebe posléze presbyteriánská vdovička, ale pan Kronmark, jak už byl v ráži, o tom nechtěl ani slyšet. „Dejte mi moje obvyklé apartmá,“ zuřil, „a basta! Bylo vždycky moje a je moje i teď! Co se to tady s vámi děje? A jestli mi nedáte klíč, půjdu a vniknu do pokoje násilím.“ Což tedy, než se. milé dámy nadály, taky udělal. Prostě vyběhl po schodech nahoru a kopl do dveří – – –

Karolína Fyfeová vylíčila pak dramaticky okamžik tohoto nečekaného vstupu. Mylord, jak řekla, stál právě u okna a četl. Obrátil se a uviděl holohlavého chlapíka, jak se moci dere dovnitř, přes protesty Karolíny i Mrs Porterové, aniž jim věnuje valnou pozornost. Supěl prý jako býk a rudý byl jako krocan. Pan Donald prý se choval velmi chladnokrevně a zdrženlivě, jen sklapl knížku, položil ji na pohovku, přistoupil k panu Kronmarkovi, na chvíli zaváhal a řekl: „Ach – pan Kronmark!“ a uštědřil mu ránu mezi obočí, až se zajiskřilo. Pak bezvládného holohlavce vzal a prostě ho vyhodil ze dveří a potom dolů ze schodů jako žok kávy. A šel k umyvadlu a klidně si umyl ruce a zavřel dveře.

„Pane Kildare!“ vykřikla v té chvíli presbyteriánská vdova. „Jsme slušný penzión!“ – a to bylo to, co asi neměla dělat – protože vyhozený nápadník slečny Angeliky, který se dole sbíral ze země a počítal své kosti, to zaslechl a vykřikl: „Cože? Kildare? Že by to byl… Ale to by mohl být on! To se musí vyšetřit! To se musí zjistit! Nepřítel! Nepřítel!“ A kulhaje a napadaje na obě nohy, vyplacený pán vyběhl ven. A bylo slyšet, jak svolává strážníky, milici, vojáky a snad i hasiče.

„Pro všechny svaté,“ ječela presbyteriánská vdova, „co se to tady bude dít! Kdyby to viděl nebožtík manžel…!“ Karolína se k tomu povyku – jako každá ženská – ihned přidala a slečna Angelika, která vyrazila ze svého pokoje a také hned postřehla, co se děje, a naříkala asi ze všech nejvíc – měla k tomu své vlastní důvody.

„Co se bude dít, pane Kildare?“ opakovala po matce. „A co budete dělat?“

„Mám dojem, slečno Angeliko,“ řekl prý v té chvíli s vybranou zdvořilostí náš Donald, „že asi odejdu. Prosím, hned se s vámi vyrovnám, pokud jde o můj zdejší pobyt. Byl jsem velmi spokojen. Dovolíte? A kdyby mne teď náhodou někdo chtěl obtěžoval, upozorněte ho, že ho ihned zastřelím.“

O Mrs Porterovou se podruhé pokoušely mdloby a slečna Angelika nešťastně lomila rukama:

„Ale to snad není nutné. Co vás nutí odtud utíkat?“

„Nic než to, že jsem Kildare,“ řekl Donald s dvornou úklonou. „Drahá miss Angeliko, neznáte mne totiž dobře… Myslíte, že jsem protestant. Ale já jsem katolík. Myslíte, že jsem kazatel Kildare. Ale já jsem Donald O’Brien. hrabě de Kildare, poslední potomek irských králů, pravnuk Talbotů a hrabat ze Shrewsbury a voják. Myslíte, že jsem sem přišel jako poddaný krále Viléma, ale já sloužím jako plukovník francouzskému králi Ludviku XIV. Myslíte, že se vidím s Kronmarkem dnes poprvé. Ale já jsem se s ním už setkal před tvrzí Cataracouy, ještě než mu Algonkini uřízli kštici i s kůží.“

Ta Angelika byla asi skutečně chytrá dívka, protože pochopila situaci ihned a jenom zašeptala se sepjatýma rukama:

„Tak se tedy zachraňte… Tak tedy utečte… Běžte, my lorde, běžte!“

Bohužel bylo pozdě. Dole už dupaly boty dvou strážníků a čtyř vojáků, jednoho policejního inspektora a jednoho seržanta. Donaldovi stačil pouhý pohled oknem, aby si spočítal, jak na tom je, strhl z prstu prsten, podal ho střelhbitě slečně Angelice vtiskl ji ho do dlaně.

„To je prsten, který dostala má matka od otce… mohu vás ještě o něco poprosit?… Dejte ho slečně Athenais de Montluc, bude-li to možně… patří jí!“

Pak se Donald rychle zamkl v pokoji. Zatarasil dveře pohovkou, stolem a židlemi, jako by se hodlal bránit celému regimentu červenokabátníků, a připravil si pistole. Už to vypadalo velice špatně a o Mrs Porterovou se pokoušely mdloby potřetí. Vždyť ti vojáci, co přišli, v čele se zuřícím Kronmarkem, ji podupali blátem schodiště a bez nejmenších skrupulí se chystali vyrazit dveře! Vždyť se tady schylovalo k pravidelné přestřelce! A co schylovalo! Ono k ní také došlo – kulky lítaly po schodišti a po chodbě, rozbilo se zrcadlo, překotil se příborník a vzala za své komodka. A taky pravá noha pana Kronmarka, který si počínal tak nešikovně, že chytil kulku do stehna. Museli ho odnést z bojiště rovnou k felčarovi. A taky byla důkladně pošramocena tvář velícího seržanta. jak bylo názorně předvedeno soudu

Nakonec, když už hrozilo, že v nerovném boji podlehne, náš statečný Irčan se vrhl k oknu a pokusil se o útěk skokem. Z prvního poschodí to nemuselo být tak strašně nebezpečné – kdyby ovšem nebyla dole ta zatracená městská vymoženost – dlažba. Skočil – a naneštěstí si pohmoždil nohu v kyčelním kloubu tak bolestivým způsobem, že mu od tohoto okamžiku bylo neslýchaným utrpením udělat jen krůček.

A tak ho přece jen dopadli, chytili ho za límec, nasadili mu pouta a odvedli ho do vězení…

Nebudu tě dál unavovat a zdržovat líčením soudního jednání. Jen ještě napíšu, že slečna Angelika se zachovala ohromně velkomyslně; vydala ohromné svědectví o zbožnosti a pravém gentlemanství pana Kildara a na drzou otázku pana Couttse, nebyl-li chladný poměr k panu Kronmarkovi způsoben důvěrným vztahem k zrádci a nepříteli Jeho Veličenstva, odpověděla, že není povinna se svěřovat se svými city porotě. Pokud jde o zrádcovskou činnost, ona sama může prohlásit, že pan Kildare s ní nemluvil nikdy o ničem jiném než o dešti, sněhu, mlze, bouři, větru a podobných přírodních úkazech. Jen jednou učinil výjimku, ale to bylo za okolností zcela soukromých. Tohle panu Kildarovi hodně pomohlo, ovšem když se ujal závěrečného slova pan Coutts, nedalo se čekat nic jiného, než že bude žádat pro Donalda nejvyšší trest. Stalo se! Označil ho za vyvrhele lidstva, za zrůdu, za králozrádce, za zákeřníka a já nevím za koho ještě! Soptil, až si poprskal celou svou bělostnou náprsenku, a žádal, aby Donald O’Brien byl pověšen a pak ještě rozčtvrcen – jako kdysi zrádný markýz Montrose – a jeho údy aby potom ještě byly rozvěšeny po cimbuřích čtyř hlavních měst Nové Anglie.

A potom začal s obhajovací řečí pan Prutts. Myslím, že mu hodně záleželo na těch slíbených quadruplech, protože mluvil jak Cicero, Demosthenes a Cato dohromady! Nejdřív hodinu dokazoval, že ten soud vůbec není kompetentní k tomu, aby podobnou žalobu projednával, potom probíral skoro bod za bodem ústavu massachusettského státu a podle článků 12., 17., 40. a 50. ústavní listiny dokládal, že panu Kildarovi bylo dokázáno tak směšně málo, že nanejvýš by soud mohl vyměřit nevelkou peněžitou pokutu. Kdyby i to zklamalo, uplatňoval nárok obžalovaného, aby byl souzen podle zákonů své země a citoval takovou spoustu ustanovení, předpisů a zákonů hrabství kildarského. že soudcům z toho šla hlava kolem a Kildarovi určitě taky, protože o nich jistě co živ neslyšel. Zkrátka a dobře, pan Prutts se činil: rozechvíval, rozplakával, okouzloval, udivoval, dojímal, unášel, strhoval, a když si nakonec po tomto výkonu sedal s úplně oroseným čelem, byl přesvědčen, že páni porotci musí Kildara osvobodit rovnou na místě. Trochu mu to pokazil sám Donald, protože když ho předseda vyzval k závěrečnému slovu, řekl docela bez ubrousku:

„Děkuju vám, mylorde, děkuju vám, Mr Couttsi, že jste mne označili za zločince a vyvrhele a zrádce. Já zas prohlašuju, že vy jste ti největší darebáci a že vás dřív nebo později pošlu ke všem čertům buď já, nebo můj přítel Hrdý Montluc!“

Dovedete si představit, s jakým gustem potom pan předseda oznamoval, že porota odmítla všechny námitky obhajoby a že uznává Donalda O’Briena, hraběte z Kildaru. vinným ze zločinů, kterých se dopustil proti králi Vilémovi a Nové Anglii, přičemž rozsudek má být vykonán co nejdřív, nejpozději do měsíce.

Nastal zmatek k nepopsání! Část obecenstva propukla v jásot a potlesk, část. hlavně ta ženská, začala omdlévat, část protestovala, že je odklad k exekuci příliš dlouhý, pan Coutts vřískal, že pouhá oprátka je za takové činy pro takového zloducha málo, a tělnatý Mr Prutts vyskakoval na špičky, jako by byl z gumy, a křičel: „Non bis in idem! Non bis in idemi“ – což byl jeho nejnovější a poslední trumf v celém řízení. A když tak v tom zmatku začala stráž odvádět pana de Kildare ze síně, nevím, co mne napadlo, ale vyřítil jsem se ke Kildarovi za hromového pokřiku: „Za mnou, chlapci! Za mnou!“ abych ho prostě těm bostonským pochopům vyrval. Chlapci vytáhli bambitky, já jsem vystřelil pár varovných ran do vzduchu a křičel jsem: „Gandar přišel! Strašný Gandar z Marseille vám uřeže hlavy, jestli se mu jen pokusíte postavit do cesty!“

Ani bys neřekl, jak někdy pravé slovo v pravou chvíli dělá divy! Kompletně celý soudní dvůr i s panem veřejným žalobcem Couttsem a předsedou Tosberrym utekl do kouta síně, jeden z porotců se dokonce před námi natáhl jak široký tak dlouhý na podlaze, a pěkná řádka dalších jednoduše vzala do zaječích postranními dveřmi. A slavná stráž měla nahnáno nejvíc ze všech, ti zahodili zbraně a vmísili se mezi ostatní.

„Honem! Honem!“ vykřikl jsem na Kildara a hnal jsem se s ním a s mými chlapci ke schodišti.

Ale čert někdy vůbec nespí, drahý Montluku! A jako z udělání chtěl zrovna tomu, aby dole na konci schodiště Kildare uklouzl po nějakém kusu hadru, nebo co tam leželo – a v tu chvíli můj krásný plán na únos byl vniveč. Slyšel jsem, jak Donald zaskřípěl zuby a pak přímo zavyl bolestí Udělal ještě pár skoků, dostal se ven ze soudní budovy – ale to bylo všechno, tam na ulici se zhroutil a padl jako podťatý.

„Gandare!“ křikl na mě, ale ne zoufale, nýbrž vztekle. „Gandare!“

„Donalde!“ vykřikl jsem. „Co se děje?“

„Ta noha! Má kyčel! Praskla mi nebo kterého čerta! Nemohu ani o krok dál… Jdi sám, utíkejte!“

„Vezmeme tě?“

„Blázníš! Chytí nás potom všechny! Musíte utíkat sami, dostat se odtud!“

„Opravdu…“

„Běž!!“

„Dobře, Donalde! Drž se! Já přijdu – my přijdeme! A jestli ti jen zkřiví vlásek na hlavě, jako že se jmenuju Gandar, vypálím celý Boston až do základů!“

Stiskl jsem mu pravici, mávl jsem na své chlapce; spočítal je v rychlosti, přesněji – řečeno v běhu, a hnal se i s nimi dál k lodi. Tam v guvernérské rezidenci se asi už vzpamatovali, protože se za námi ozval zas dupot, Padlo ještě pár ran, než jsme se ztratili v mlze a doběhli k naší lodi zakotvené u přístavní hráze.

Měli jsme štěstí, že mlha halila celý přístav – minuli jsme pevnůstky při vjezdu, aniž nás kdo zpozoroval, a kdoví, snad ještě ani zpráva o tom, co se stalo ve městě, sem nedorazila a nebyl dán příkaz k uzavření přístavu.

Po půldruhé hodině ostré plavby jsme se vrátili k Vlaštovce a já jsem si zavolal kapitána rybářské lodi.

„Poslyš, příteli,“ řekl jsem mu, „prohlídl jsem si trochu ten tvůj Boston. Je to hnusná díra. nevlídná a nepřívětivá, a nechal jsem tam jakési nevyřízené záležitosti. Dám ti tenhle lístek a ty ho odevzdáš siru Richardu Carrollovi. Jestli to neuděláš, tak ti, až příště vyjedeš na tresky, utrhnu za trest obě uši a potopím ti bárku! Rozuměl jsi mi dobře? Mluvím dost jasně?“

Kýval horlivě, že rozumí. Tak rychle, jak odrazil on od Vlaštovky, se ještě žádný kapitán nepouštěl do plavby.

V brašně vezl tohleto poselství:

„Na moři, v červenci 1697

Sire Richarde!

Gandar je Marseillan a vždycky dostál tomu, co řekl. Teď vzkazuje siru Richardu Carrollovi, že sáhne-li na život lorda Kildara, bude on, Richard Carroll, sdílet přesně stejný osud. Krom toho bude vypálen Boston do posledního stavení – provedu s ním něco na způsob Babylóna a Ninive dohromady.

Gandar“

Tak tedy, příteli Montluku. tady máš poslední novinky. Nejsou nejlepší, nejsou ale ani nejhorší. Křížuju před Bostonem a nedočkavě čekám na zprávu! Mám to anglické hnízdo v dalekohledu, čistí tam děla a chystají se na obranu, ale to nás nemůže odradit. Chtěl bych, aby ses i rozhodl udeřit co nejdřív. Čekám netrpělivě.

G a n d a r

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ,

V NÍŽ OTEC LEFRANC DOSTÁVÁ OPĚT SLOVO A PŘIJÍMÁ ÚLOHU VYSLANCE

Od oné chvíle, kdy stará tvrz La Tour Montluc byla opět v rukou pravoplatných majitelů, třebaže zničená, polorozvalená a zle pošramocená, byl Hrdý Montluc o poznání klidnější. Všechen čas věnoval svému otci i bratru Charlotovi, kterého teď brával s sebou na lovecké výpravy i na cesty k sousedním kmenům, u nichž si zajišťoval podporu pro svůj další podnik. Nepřestával ovšem myslit na Lucy, a kdyby se byl měl řídit jen svým citem, byl by proti Bostonu vytáhl hned druhý den po rozprášení vojsk generála Arbuthnota. Ale moudře uposlechl rad starého pana barona Hanibala, který sice trpěl a strádal na těle, ale jehož duch byl podivuhodně bystrý a čiperný. Ano, pochod na Boston, ale je třeba připravit jej co nejpečlivěji, co nejdůkladněji, protože tato výprava si nesmí dovolit neúspěch. Je třeba doufat, že Lucy i Athenais dosáhnou toho, aby je sir Richard ponechal ve svém sídelním městě, a snad se brzy ozve i Kildare, který bude moci zblízka ještě lépe posoudit, jak se věci mají.

Když přišel tajný list od pana Donalda – přinesl jej jakýsi Mohawk obrácený quebeckými řeholníky na víru s plánem města, nákresem přístavu, rozpisem vojenských sil a zakreslením jejich umístění. Hrdý Montluc ten dopis samou radostí políbil, jako by byl dostal psaníčko od milované Lucy.

„Otče Lefrancu,“ řekl mi rozradostněně, „hodina záchrany pro naše dvě zajatkyně se přibližuje. Zítra vyrazíme do Cataracouye, tam se k nám přidají naši indiánští spojenci. Čekají jenom na zprávu ode mne – a já vyšlu co nejrychleji posly.“

Na La Tour Montluku nastal shon. Kdekdo si brousil meč, prohlížel muškety a naplňoval rohy s prachem, kdekdo ostřil šípy a napěchovával kožené brašny zásobou sušenek a uzeného masa, kdekdo prohlížel a připravoval houně. Pan Hanibal prohlásil, že mu padesát mužů úplně stačí, aby odrazil jakýkoliv nájezd, kdyby se snad nějaká skupinka rozprášených nepřátel pokusila ještě znovu znepokojovat jeho sídlo. Charlot samozřejmě trval na tom, že pojede rovněž, což jeho otec přijal se zadostiučiněním, jeho bratr s pochopením a jeho matka s obavami. Co chcete, srdce matky, i té nejstatečnější. nikdy se nemůže smířit s tím. že syn se z vlastní vůle vrhá do nebezpečí!

V tomto smyslu měla mateřské srdce i Marion, která vypukla v srdceryvný nářek, když také Beaupoil prohlásil. že chce odjet s Hrdým Montlukem. „Co bučíš?“ osopil se na svou milovanou takovým drsně zálesáckým způsobem, že se mi z toho udělaly mžitky před očima. Tohle že je poddajný, tvárný a ústupný Beaupoil? Poslední události s nim zatočily, a jak se zdá, udělaly z něho muže. „Žádné nářky nepomohou,“ rozkřikl se rezolutně, „jedu, a dost! Nenechám gimelského pana abbého samotného, copak jsem to neslíbil? A krom toho chci taký uvidět kousek světa. Kdybych chtěl sedět věčně na jednom místě, mohl jsem zůstat na gimelské faře!“ Tak tedy Beaupoil chtěl spatřit ještě kousek světa! Nestačilo mu, že přeplul oceán, plavil se řekou svatého Vavřince, poznal Quebec a Montreal, pralesy kolem jezer La Tour Montluc ještě ho lákal Boston! Musel jsem se jeho důvodům usmát, ale mlčel jsem, a taky Marion (snad poprvé za dobu jejich manželství) se neozvala ani slovem. A přece! Špitla, že když je to tak, ona že pojede s námi také, protože pro nás bude třeba při vysilujícím pochodu a v nastávajících bojích dobré kuchyně a kdo že by nám vařil vydatné polévky. Přijato to bylo s povděkem nejen námi, nýbrž i (za velkého smíchu) Hrdým Montlukem.

A tak jsme tedy vyrazili. V čele početného voje jel Hrdý Montluc na nádherném bělouši normanského plemene, ozbrojený karabinou, párem dvouranných pistoli a mečem po boku. Za ním Charlot, vyzbrojený stejně až na ten meč (místo něho měl při boku krátký kord), rtuťovitě pojíždějící dopředu a dozadu. Potom já na vytrvalé vojenské kobyle a po mém boku Beaupoil, obtížený vaky a zavazadly – protože to si nedal vzít a tvrdil, že my ostatní musíme mít volné ruce. Ujeli jsme za šest dní sto dvacet mil, než jsme dorazili do Cataracouye, kde se už shromažďovali naši indiánští přátelé. Hrdý Montluc s nimi krátce promluvil, oni ho znovu ujistili svou pomocí a vyrazilo se dál směrem k Nové Anglii. Ještě než jsme opustili Cataracouy, přicválal z Quebeku posel s pokyny pana de Frontenac pro posádku tvrze a také pro Hrdého Montluka.

„Pane de Montluc,“ sdělovalo se v té důvěrně depeši, „dozvěděl jsem se s radosti, že jste dobyl velkého vítězství nad Angličany u Erijského jezera a osvobodil svého pana otce. Čekal jsem, že si tak povedete! Váš otec mne současně uvědomil o chystané výpravě proti Bostonu. Rád bych vás důvěrně upozornil, že by bylo dobře, aby se ta věc odbyla co nejrychleji. Mám totiž jisté zprávy, že mírová jednání jsou takříkajíc na spadnutí. V Rijswijku se jedná velmi usilovně a všeobecná dohoda je zřejmě na obzoru. Dopadne to asi tak, že jedna strana vrátí druhé zajatce a obsazená území. Buďte tedy opatrný, abyste neměl nepříjemnosti. Znáte pány ve Versaillích a víte, že pan Pontchartrain vás nemá dvakrát v lásce. De Frontenac.“

„Co na to říkáte, otče Lefrancu?“ řekl mi Hrdý Montluc, když mi zprávu dvakrát přečetl, a jeho pronikavé, jasně zelené oči přitom blýskaly nespokojenosti.

„Šťastnější zpráva snad nemohla přijít…“

„Myslíte?“

„Pomyslete si – Angličané budou muset vydat zajatce… A vrátí také dobytá území…“

„A naše sídlo. La Tour Montluc, které vypálili, to nám také vrátí? A naše přátele a naše lidi, které zabili? To máme přejít jen tak?“

„Jestli tomu chce král…“

„Král. král!“ vybuchl Hrdý Montluc. „Můj otec a já jsme za něj bojovali bez ohledu na všecko. A co udělal on pro nás? Nechal nás, abychom se bili. Protože se jemu zrovna teď hodí vyjednávat, mám vyjednávat i já a mám spolknout všechna příkoří? To se mi nelíbí.“ Hrdý Montluc byl rozhořčen. „My žijeme tady a jsme Kanaďané – a proč o nás má rozhodovat vůle, možná ani ne tak královská, jako ministerská, vzdálená odtud tisíce mil? Kdopak vybavil loďstvo, které nám pomohlo? Král? Pan de Pontchartrain? Ne! Gandar! Kdopak sehnal muže a celou výpravu, abychom zachránili své nejbližší z rukou Angličanů? Král? Pan de Pontchartrain? Ne – já s pomocí Gandara! A kdo se stará o zajatce odvlečené do Bostonu? Král a pan de Pontchartrain? Zase jen já a Gandar! Tak je to!“

„Ale rozkazům krále podléhá i váš přítel Gandar!“

„Třesky plesky!“ vybuchl Montluc. „Člověk, který se musí tisíckrát do roka dívat smrti do tváře, kterého ohrožuje jednou moře, podruhé nepřátelské lodě a který přitom musí spoléhat jen na svůj meč a ostrovtip, podléhá hlavně rozkazům svého rozumu! Marseille je Gandarovi bližší než Versailles. A naše účty jsou naléhavější než královské! Půjde se mnou, nemám o tom nejmenších pochyb. Diplomaté vyjednávají, dobře, nechme je vyjednávat a sami jednejme, dokud je čas. A jestli kvůli tomu upadneme v nemilost, nebude to poprvé. Ale Kildara neopustím! Nikdy! Nehledě k tomu, že naši indiánští přátelé by to nikdy nepochopili. Víte, jak bych vypadal v jejich očích? Jako zbabělec, s kterým je líp nic nemít. Bylo by veta po našem přátelství. A zítra nebo pozítří by možná vykopali proti někdejšímu příteli válečnou sekeru. Čest, důstojný otče, u nich hraje velkou roli! Větší než u nás – v tom by nám někdy mohli sloužit za příklad.“

Po tomto rozhodnutí jsme pokračovali dál v tažení směrem na Boston. Indiánští zvědové nás vedli s neomylností ohařů a my jsme se ve stopách těchto hlídek posunovali klidným, ale usilovným pochodem, či vlastně jízdou, protože většina výpravy jela na koních, k novoanglickým pahrbkatinám. Když nad krajinou plnou svěží zeleně svítilo a zářilo slunce, bylo nám krásně a ani jsme si nepřipadali jako na trestné výpravě. Ale když se přihnal vítr a spustil liják, jako by se krajina naráz proměnila, všechno zšedlo a zhnědlo, pod nohama se nám proměňovala půda v houpavou bažinu a my jsme se prodírali s vypětím sil lesními porosty, hustými olšovými a vrbovými trsy, nebo se táhli ponurou temnotou lesa, který nás obklopoval ze všech stran. Jindy nám stála v cestě obří údolí s úzkým pramenem divoké, zpěněné řeky uprostřed, kameny se nám drolily pod nohama, a jak jsme se spouštěli strmými stěnami, ruce se odíraly do krvava, stehna bolela od věčně zadržovaných pádů a skluzů a v těch chvílích na nás doléhala tíseň a nepřáli jsme si nic, než abychom konečně vyšli někam na vymýcené prostranství. Tyhle vymýcené plochy byly dílem už původních obyvatel, indiánských kmenů, které si na nich zakládaly osady. Později se sem tlačili i farmáři, dost odvážní na to, aby se pokusili uhájit živobytí na samém pokraji divočiny. Nám však tyhle končiny byly tak jako tak uzavřeny. Mohli jsme se jen potěšit pohledem na vlídnější kousek země nebo na nějakého osadníka-samotáře, ale prozradit jsme se ovšem za žádnou cenu nesměli. Ačkoliv tu byla pustina, nebyla tak neprodyšně odříznuta od okolního světa a třeba z nejzapadlejší stanice nebo farmy mohlo dojít poplašné hlášení, které by zburcovalo ostražitost Bostoňanů; a to jsme mohli potřebovat ze všeho nejméně.

Při jednom takovém přechodu z lesa na volnou planinku se nám podařilo lapit anglického vojáka. Byl to nižší důstojník, který si kupodivu vyjel kousek dál do divočiny docela sám; brzy se ukázalo, kde vzal k takovému – vlastně dost nepředloženému kousku odvahu. Když ho k nám přivedli, mrskal sebou jako ryba na uchu, hlasitě protestoval a hned zuřil, hned se zas podivoval, jak že se to s ním odvažujeme nakládat.

„U všech všudy, copak vy jste nedostali příkazy? My už dřepíme čtyři dny s puškami za zády a vy vpadáte na naše území! Pro vás snad neplatí dohody? To je proti ujednání!“

„Proti jakému ujednání?“ řekl přísně Hrdý Montluc, před něhož byl nešťastník doveden.

„Proti ujednání v Rijswijku! Byl uzavřen mír mezi vámi, Francouzi, a mezi Anglií, Holandskem a Španělskem! Musíte to vědět!“

„Mír?“

„Ovšem! Muškety mlčí, děla mlčí, pistole mlčí! Jestli tomu nevěříte, sáhněte mi do kapsy! Můžete si přečíst londýnský Observer, tam se o tom píše černé na bílém.“

„A zajatci?“ zeptal se rychle Hrdý Montluc.

„Ty odbojné si každý podrží, ostatní mají být propuštěni,“ utrhl se důstojník a nevraživě si nás všechny prohlížel. Pro něho jsme byli kazimíři, a dost možná i něco horšího.

Montlukovi jen zablesklo v očích a gestem ruky naznačil, aby mu podali noviny, o nichž Angličan mluvil. Opravdu tam stálo černé na bílém, že byl uzavřen mír, dokonce tam byly citovány některé články uzavřené dohody, ale Hrdého Montluka upoutala daleko nejvíc zpráva, kterou nalezl na zastrčeném místě, v rubrice ZE SVÉTA PRÁVA A SOUDNICTVÍ. Ta zpráva se totiž týkala – Donalda O’Briena a procesu, v němž byl obviněn ze zrady a vyzvědačství. Jakýsi právní filištín se zabýval juristickou stránkou věci, ale to stačilo, aby se z ní vyčetlo vše.

„Několik vážených čtenářů tohoto listu,“ psal tam známý právní znalec doktor Russeil, „se zajímá o právní postup ve věci známého procesu s lordem Kildarem, odsouzeným nedávno bostonským soudem podle zákonů tři království a ústavní listiny massachusettské k trestu smrti oběšením a rozčtvrcení mrtvého těla. Pan Prutts, obhájce řečeného lorda Kildara, podal, jak známo, protest proti výroku soudního dvora, namítaje zásadu non bis in idem, ježto jeho klient byl již jako irský šlechtíc odsouzen k trestu smrti stětím v Irsku, a to dříve než v řečeném Bostonu. Veřejný žalobce, ctihodný pan Coutts, podal odvolání proti tomuto odvolání, neboť zásada non bis in idem, »nelze být dvakrát pro týž čin odsouzen«, podle jeho přesvědčeni nemůže platit v daném případě, neboť jeden zločin byl spáchán v Evropě, druhý pak v Nové Anglii. Nato namítl pan Prutts. že i kdyby tomu tak bylo, má jeho klient jako šlechtic právo, aby byl v každém případě trestán mečem, a nikoli oprátkou, kterýžto soudní výrok učiněn nebyl a je v důsledku zmatečný a neproveditelný, a krom toho, že výkon trestu v sobě obsahuje princip posloupnosti, že nejdříve se trestá zločin, jenž byl spáchán první, a teprve potom zločin, jenž následoval; když pouliční zloděj ukradne hokynáři nejdřív jablka a potom jinému celer či cibuli, je nejdřív trestán za jablka a potom za celer. Pan přísedící téhož soudu lord Percy se vyjádřil při té příležitosti, že jakožto lord musí v každém případě respektovat právo byť zrádného, ale přece jen lorda na důstojnou smrt mečem. V přítomné chvíli, kdy byl podepsán mír rijswijcký, zůstává tento případ i nadále právnickým oříškem, protože jako pravoplatně polapený záškodnický zajatec spadá i nadále lord Kildare pod pravomoc anglického soudu, resp. soudu bostonského. Námitky pana Pruttse se nicméně zdají dost závažné, i když je zde otázka, zda konfiskaci statků lorda Kildara nebyla eo ipso odňata řečenému obžalovanému výsada odsouzení dle šlechtického stavu. Což by ovšem musel projednat a schválit parlament. Na druhé straně je známa zásada, že uplatňováním jednoho práva by nemělo být poškozeno vynucováni práva jiného, a lze jen těžko připustit, že se v tomto případě snad jedná o pouze jeden zločin. Rozhodnutí o celé záležitosti je v každém případě v rukou Jeho Veličenstva a nelze pochybovat, že konečný výrok bude učiněn s všestranným zvážením věci a že bude učiněno zadost jak právu, tak spravedlnosti.“

Pan Russell, jak vidno, provedl několik obratů a poklon na všechny strany, a jasně neřekl vlastně ani ano, ani ne. Ale Hrdému Montlukovi v té chvíli nezáleželo pranic na právnických kličkách a paragrafech – snad až na to, že se mu jen potvrdilo jedno: Kildare je v tím větším nebezpečí, že královský mír umožnil oběma stranám, aby si se svými zajatci prakticky udělali, co uznají za vhodné. Co to bude znamenat v případě Kildarově, o tom nemohlo být pochyb.

„Tak vida,“ vybuchl. „Tomu se říká dohoda! Vilém nechává Ludvíkovi život a statky katolíků! A Ludvík Vilémovi život a statky protestantů! Čistá spravedlnost! Jen co je pravda!“ Zmačkal v rozčilení ctihodný Observer a hodil papírovou kouli k Angličanovým nohám. „Pane,“ zahřměl na něho. „Dávejte pozor, co vám řeknu. Nezajímá mne, jestli byla někde uzavřena nějaká dohoda. Vyřiďte guvernérovi Carrollovi, že mne to nebude zajímat do té doby, dokud bude sedět lord Kildare v Bostonu za mřížemi. Ať se chrání mu zkřivit na hlavě jenom vlásek! Rozmetám mu Boston do všech čtyř světových stran! Tak – a teď račte sebrat svých pět švestek a mažte panu Carrollovi vyřídit, co jsem vám řekl!“

Důstojník nasadil ten nejdůstojnější výraz tváře, jehož byl schopen, a jenom odměřeně pokynul hlavou na znamení, že pochopil. Pak mu přivedli koně, pomohli mu do sedla a Angličan se ztratil za nejbližším kopcem.

Hrdý Montluc byl zamyšlen a nemluvný jako málokdy. Když jsme nalovili v řece, u níž jsme večer rozbili tábor, něco pstruhů, dal si mne zavolat, že prý mi chce sdělit něco velmi vážného a důležitého. Na jeho tváří byl jakýsi zvláštní výraz napětí – jaký asi mívají vojevůdci vždy večer před rozhodnou bitvou, když znovu a znovu zvažují, jestli je všechno přesně připraveno, jestli posoudili správně situaci, jestli se splní, co předpokládají Uchopil mne za obě ruce a dlouze mi je stiskl: „Otče Lefranku,“ řekl, „předem vás prosím, abyste byl upřímný, až mi budete odpovídat. Vím, že jako duchovní jste pro mír – ale já také. Vždyť jsem navíc spojen s těmito končinami svým životem, nejsem, jak víte, jen Francouz, mám pochopení pro domorodé kmeny. Jsem přesvědčen, že bychom tady mohli žít v klidu a pokoji vedle sebe. Podívejte se na ty okolní lesy, na prostory, které nás obklopují! Toho přirozeného bohatství! Kdybychom jen lovili a prodávali kůže z ulovených zvířat, bylo by dobře. Nejsem krvežíznivec!“

„Synu,“ odpověděl jsem, „nikdy jsem o tom nepochyboval. A vím, že příkoří, jež vám byla učiněna, vás zasáhla na nejcitlivějším místě. Mohu-li nějak pomoci vaší věci, jsem k tomu ochoten.“

„Ano, důstojný otče, ale to, co po vás teď budu žádat… oč vás poprosím… bude přece jen něco výjimečného. Znovu opakuji: buďte upřímný a odmítněte, jestli sebeméně zapochybujete.“

„Mluvte, milý Montluku. Pak uvidíme.“

„Dobře tedy. Jsem přesvědčen, otče Lefranku, že je cesta, jak vysvobodit včas přítele Donalda. Víte, jsem přesvědčen, že mezi námi a Angličany totiž určitě dojde k boji, už jsem vám vysvětlil, proč je nevyhnutelný. Ale dojde-li k němu, mám obavy, aby… ze zášti, z nenávisti, nebo prostě ze zmatku to nezaplatil životem právě Donald. Je proto třeba zasáhnout dřív. Je třeba poslat ještě jednou parlamentáře do Bostonu k Richardu Carrollovi. A přesvědčit ho, aby Kildara propustil…“

„Ano, rozumím vám. příteli,“ řekl jsem, „ale ruku na srdce – vy myslíte, že to bude něco plátno? Že to udělá?“

„Musíme se o to pokusit.“

„A když to nevyjde?“

„Pro ten případ jsem vymyslel jistý plán. Dosti nebezpečný plán, otče Legránku, to nezastírám… a vy byste v něm, budete-li ovšem svolný, měl sehrát rozhodující roli. Chcete si poslechnout, co mám na mysli?“

Ano, vyslechl jsem Hrdého Montluka a uvažoval dlouho o tom, co mi prozradil. Znovu a znovu jsem si v duchu probíral všechna pro a proti, znovu a znovu jsem si kladl otázku, mám-li dost sil k podobnému poslání. Ale nakonec jsem souhlasil a čtvrtého dne po rozhovoru s Hrdým Montlukem jsem stanul při západu slunce před branami bostonských hradeb s bílým vyjednavačským praporem v rukou. Srdce mi bušilo jako nikdy, když jsem se blížil k anglickým hlídkám, pln obav, jak budu přijat, neuvitá-li mne přes bílý parlamentářský prapor střelba z mušket. Ale nevystřelil nikdo. Vyšel mi vstříc seržant, kterému jsem vysvětlil, že přicházím jako vyjednavač z francouzské strany, a to ve velice důležité záležitosti, a že žádám, abych byl předveden k samému guvernéru, k siru Richardu Carrollovi. Důstojník si mne nedůvěřivě i udiveně prohlížel. byl jsem pravděpodobně prvním katolickým knězem, kterého v Bostonu uviděl. To jsem si uvědomil, když jsem se potom s podobným užaslým pohledem setkal ještě několikráte.

Vedl mne městem, kde panoval ruch a spěch a shon snad v každém koutě. Před obchůdky postávaly ženy, ulicemi pochodovaly oddíly milice, mladí pánové na ušlechtilých koních se projížděli ve skupinách sem a tam. z náleven zazníval křik nevázané zábavy, ozýval se břeskný hlas kapel, ve vzduchu se mísil pach lihovin, voňavek, koni. drůbeže, dokonalá směs všeho, s čím jen kdy člověk přišel do styku. Seržant vypínal prsa. snad si všiml mých udivených pohledů, a byl proto tak trochu pyšný na svůj Boston a chtěl to přede mnou dát najevo. Před guvernérovým sídlem – honosnou budovou, která byla obklopena početnou stráží – mne svěřil péči strážní hlídky a vešel mne ohlásit. Trvalo hezkou chvíli, než se zase objevil, polohlasem cosi řekl stráži, která zavolala dalšího muže a ten mne pak odvedl k siru Richardovi. Guvernér mne očekával s rukama založenýma na prsou a pohrdavě si mne přeměřil, sotva jsem se objevil mezi dveřmi. U jeho pracovního stolu seděl mladší muž pěstěného zjevu, oděný – stejně jako guvernér – v důstojnickém stejnokroji. Pan Carroll mi ukázal na židli a vyzval mne, abych se posadil a sdělil mu, co mne přivádí do Bostonu.

„Sire Richarde, je to ta nejprostší a nejlidštější věc na světě. Zájem o to, aby byly vyřízeny staré spory a účty. Přicházím vás požádat, abyste nyní, když opět začíná svítit slunce míru, propustil na svobodu své zajatce. Přicházím požádat o svobodu pro pana de Kildare.“

Sir Richard jako by zalapal po dechu – podíval se po mně pohledem, který říkal vše. Mladý muž, sedící mu po boku, vyskočil ze židle, až mu šavle zabřinkla o podlahu.

„Ta drzost!“ vyrazil ze sebe pohoršeně. „Sire Richarde, doufám pevně, že vás o tom nenapadne ani uvažovat. Ten chlap si zasloužil svůj trest nejméně tisíckrát!“

„Jen buďte klidný, mylorde. Jako že se jmenujete Perey a já Carroll, můžete se spolehnout, že bude přesně splněno rozhodnutí Jeho Veličenstva.“

„Pane guvernére,“ řekl jsem, „víme, že byl uzavřen mír. Víme, že zajatci mají být propuštěni na svobodu. Vy držíte dosud slečnu Lucy a slečnu Athenais v bostonských zdech…“

„Slečna Lucy patří k mému příbuzenstvu,“ řekl chladně a odměřeně pan Carroll, „a slečna Athenais důsledně odmítá se kamkoliv jen pohnout bez ní.“

„A pan Kildare?“

„Pan Kildare není zajatec. Pan Kildare je chycený vyzvědač a zrádce.“

„To je pouze váš výklad. Francouzská strana se na to dívá jinak.“

„Nerozhoduje, jak se na to dívá francouzská strana. Rozhoduje, jak se na to dívá anglická strana.“

„Ale k tomu, aby byl zachován klid zbraní, je třeba uspokojení obou stran, sire Richarde. Mám vám vyřídit, že propuštění hraběte de Kildare je podmínkou pro to, aby v oblasti jezer a Nové Anglie přestalo nepřátelství. Jinak se bude střílet dál.“

„A co ještě?“

„A kdyby se mělo panu de Kildare něco stát…“

„… v tom případě bude Boston vypálen do samých základů,“ přerušil mne zlobně sir Richard. „Ano, ta už znám, to už jsem slyšel. Od důstojníka, kterého jste neprávem zadržovali v zajetí několik hodin. A od jistého pana Gandara, který sprostě – jako námořní lupič – se pokusil nám odsouzence ukrást a unést. Kolikrát ještě uslyším podobný vzkaz?“

„Myslím ctihodný pane, že to je bohužel poslední varování. Myslím, že byste měl rozvážit další postup.“

„Nemusím nic rozvažovat. Zde pan Percy, který je velitelem městské obrany, vám řekne, jestli máme z vašich výhrůžek strach. Bohudík, prach držíme v suchu, vojáků máme dost a statečné srdce nám také nechybí. Pane Legranku, nepřicházíte-li mi sdělit už nic jiného, mám za to, že vaše poslání skončilo.“

Viděl jsem ke své lítosti, že tohoto muže už k jinému rozhodnutí nebude lze pohnout. Uklonil jsem se proto a řekl:

„Jak si přejete, sire Richarde. Jen ještě jedno přání – mohu je vyslovit?“

„Poslouchám,“ řekl nerudně, „ale nic neslibuji.“

„Povolíte mi dvě návštěvy?“

„U koho?“

„U pana Pruttse. obhájce hraběte de Kildare.“

„Pro mne za mne,“ pokrčil lhostejně rameny. „A druhá?“

„U hraběte de Kildare.“

„Cože!“ vykřikl skoro, ale já jsem proti němu rychle vztáhl ruku s prosebným pohledem:

„Jsem duchovní, sire Richarde. A pan de Kildare by měl dostat možnost, aby s ním pohovořil kněz, má-li tak špatné vyhlídky, jak jsem usoudil z vaší řeči.“

Guvernér se tázavě podíval na pana Percyho, který se zas uvelebil do svého křesla. Ten pokrčil lehce rameny a skoro neznatelně pokývl hlavou. Potom si sir Richard zasedl za svůj stůl, beze slova vzal kus papíru, načmáral na něj několik řádek, pak učinil totéž ještě jednou a podal mi oba listy.

„Prosím! Zítra odpoledne jej můžete navštívit,“ řekl a zazvonil na zvonek na znamení, že pokládá náš rozhovor za skončený. „Glejt pro volný přechod přes naše stráže vám dávám navíc.“

Když za mnou zapadly dveře, zamířil jsem co nejkratším směrem ke kanceláři Mr Pruttse. Stačilo dát drobnou minci mládenci zevlujícímu na rohu guvernérova sídla, aby mne tam dovedl. Ostatně honosná tabulka hlásala na sto honů. že v této budově bydlí a úřaduje nejproslavenější bostonský advokát.

Přijal mne s důstojností hodnou své pověsti, zprvu udiven, co u něho může hledat duchovní katolického vyznání, ale stačilo pouze několik málo slov na vysvětlenou a jeho kulaťoučká tvář se rozjasnila úsměvem od ucha k uchu. Vytáhl hned tabatěrku se šňupavým tabákem, nabídl mi, potom si sám vzal pořádný štipec, šňupl, ulevil si kýchnutím, nasadil si brýle, vylovil z hromady lejster na stole jakýsi spis a rozhodil rukama, naznačuje, že případ, o nějž se zajímám, je vážný, velice vážný…

„Pan de Kildare!“ vzdychl si. „Zajímavý proces, ukrutně zajímavý, ujišťuji vás. Dělal jsem, co bylo v lidských silách, ale ačkoliv pře není ještě rozhodnuta… valné vyhlídky nevidím…“

„Domníváte se, že není vůbec žádná naděje?“

„Naděje je vždycky,“ řekl vyhýbavě. „To vy jako duchovní musíte vědět líp než já. Ale naděje a výsledek…“

„Pane Pruttsi, já vím, že jste počítán k nejlepším obhájcům z celého Massachusettsu. Vím, že znáte kličky paragrafů jako nikdo druhý. Musíte najít způsob, jak zachránit toho nevinného muže!“

„Nevinného?“

„Doufám, že jste přesvědčen o jeho nevině, když jste převzal obhajobu?“

„Oh ano,“ zasmál se pobaveně, „obhajobu jsem převzal, ale přísahat na nevinu bych nechtěl… Víte, my advokáti…“

„Dobře, pane Pruttsi,“ řekl jsem. „Zeptám se vás tedy jinak. Existuje zákonný způsob, jak naprosto bezpečně zachránit pana de Kildare?“

„Zákonný? A bezpečně?“ Hladil si chvíli svou tučnou tvář a přemítavě pokyvoval hlavou nahoru dolů. „Asi vás zklamu, pane, ale nemohu vám říci ano.“

„Dobře! A jiný způsob jak zabránit výkonu očekávaného rozsudku neznáte?“

„Pane Lefrancu! Jsem právník! Nedělám nic proti zákonu!“

„Mimo zákon neznamená ještě vždycky proti zákonu.“

Rozesmál se a namířil na mne svůj tlustý prst.

„Vy jste měl být advokátem!“

„Pane Pruttsi, když s vámi takto mluvím, je to v zájmu vašem i celého města. Hleďte, řeknu vám otevřeně, proč na vás tak naléhám. Jestli se naneštěstí stane, že na panu de Kildare bude vykonán trest, který žádala žaloba, stane se cosi strašného. Znáte jméno Hrdý Montluc?“

„Hrdý Montluc! Ale ovšem… to je ten francouzský zlo… promiňte, ale je to náš nepřítel.“

„Táhne na Boston a vyvrátí celé město ze základů, jestli se stane to, o čem jsme právě mluvili.“

„Máme vojáky,“ řekl pan Prutts zvolna, ale zdálo se mi, ne příliš sebejistě. „Máme lodě. Máme zbraně. Pan de Montluc nemůže postavit takovou sílu vojsk jako my. Myslíte, že se… přesto odváží?“

„Určitě se odváží!“

„A co z toho vyplývá?“

„Jen jedno: protože asi není jiné cesty, musí se pomoci lordu Kildarovi z vězení.“

Pan Prutts vyskočil, jako když ho píchne.

„A vy žádáte na mně, abych vám v tom pomáhal?“

„Ne. Přišel jsem jen ujistit se, není-li jiný způsob jak se vyhnout krveprolití. Ale vy říkáte, že žádný takový způsob nevidíte. Ani kdybych se ještě jednou obrátil k siru Richardu Carrollovi s žádostí o milost?“

Zavrtěl svým tučným podbradkem.

„Nikdy by ji neudělil. Znám guvernéra dost dlouho, abych to mohl říci s naprostou určitostí.“

„Tak tedy nám nezbývá nic jiného, než abychom se rozloučili.“

„Kam hodláte jít, pane abbé?“

„Dnes už nikam. A zítra… zítra uvidíme…“

V této chvíli zbývala už jen jediná možnost – spoléhat na plán Hrdého Montluka…

List sira Richarda Carrolla působil jako zázračný klíč otvírající všechny dveře. Když jsem jej předložil u bran vězeňské (budovy, vnitřně celý rozechvěn z toho, zda se mi podaří i poslední, nejtěžší a nejvážnější díl mého poslání, srazil voják paty, vzdal mi poctu a odvedl mne k vězeňskému dozorci jménem Tom Crumpe, to jest do jeho skromné světničky, kterou obýval i se svou rodinou.

A potom zaduněly naše kroky chodbou, ozvěna je dlouho vracela ponurým prostorem mezi úzkými stěnami, zakopávali jsme o staré vylámané kusy kamenné podlahy, v jejichž spárách se zelenaly loužičky špíny a mechoviny. Otřásal jsem se zimou, a když jsem stanul před dveřmi, do nichž zasunul, vězeňský dozorce s rachotem klíč, bezděky jsem sepjal ruce v napjatém očekávání, v jakém asi stavu uvidím našeho Donalda.

Seděl na dřevěné pryčně poházené smrdutou slámou a lokty se opíral o rozvrzaný stůl jen o třech nohách. Díval se zamřížovaným okénkem ven, ale před sebou měl papír, a na něm, jak jsem později uviděl, verše určené pro slečnu Athenais de Montluc. Pootočil se ke dveřím, jistě velmi překvapen, kdo sem přichází, a když mne spatřil, odhodil brko a rozevřel doširoka náruč. „Koho to nevidím! Důstojný otec Lefranc!“ vykřikl usmívaje se. „Tak vidíte, pane abbé, že jsem udělal dobře, když jsem vás přemlouval, abyste jel s námi přes oceán! Jako bych to byl tušil, že vás budu potřebovat – abyste mi udělil poslední pomazání, než mne ti mazaní Angláni pošlou na onen svět.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ,

V NÍŽ SE CITUJÍ VYHLÁŠKY VYVĚŠENÉ V ULICÍCH MĚSTA BOSTONU A ZAZNAMENÁVÁ ROZHOVOR DVOU NÁHODNÝCH CHODCŮ

Asi v době, kdy se abbé Lefrane poněkud stísněn ubíral chladnou a nevlídnou chodbou bostonského žaláře, pobíhali po ulicích vojáci a strážnici a za rachocení bubnů, které mělo upozornit na důležitost vyvěšovaných zpráv, vylepovali dva plakáty označené jako vyhlášky guvernéra Richarda Carrolla. O tom, jak svrchovaně důležité byly, svědčilo to, že sotva se objevily na nároží, sbíhali se kolem měšťané v celých houfech. Důstojní gentlemani v bezvadně střižených šatech, dámy dlící právě na procházce s psíčkem, řemeslničtí tovaryši, kdekdo.

V první vyhlášce stálo toto:

OZNAMUJI VŠEM OBČANŮM MÉSTA BOSTONU,

že mně jako guvernéru státu Massachusetts bylo doručeno rozhodnutí Jeho Veličenstva krále Viléma, jehož jméno budiž navždy požehnáno, ve věci Donalda O’Briena, hraběte Kildara, odsouzeného anglickým parlamentem pro zločin vzpoury k trestu smrtil mečem v Londýně a k trestu smrti provazem pro zločin velezrady zde v Bostonu.

Jeho Veličenstvo, uváživši, že není obvyklé téhož muže pro dva zločiny současně věšeti i stínati,

a uváživši dále, že Donald O’Brien jakožto hrabě Kildare a britský pair požívá nepromlčitelného práva býti sťat a nikoliv oběšen,

a uváživši také, že by bylo nevhodné dopravovat! jmenovaného provinilce do Anglie, což by mohlo oddáliti nebo zmařiti vykonání rozsudku,

nařizuje a poroučí,

aby jmenovaný zrádce koruny a své vlasti Donald O’Brien byl zkrácen o hlavu mečem na některém veřejném místě v Bostonu, a to do dvaceti čtyř hodin po veřejném vyhlášení tohoto rozsudku před očima věrného lidu massachusettského.

Zmíněné dvacet čtyři hodiny se povolují řečenému buřiči a zrádci k péčí o spásu jeho duše.

V souladu s tímto rozhodnutím Jeho Veličenstva, jehož jméno budiž navždy požehnáno, rozhoduji ze své moci, aby poprava byla vykonána ve středu dne 29. července 1697, a to úderem poledne, na Market Pláce.

Podepsán:

Richard Carroll,

guvernér massachusettský

Druhá vyhláška zněla potom takto:

OZNAMUJI VŠEM OBYVATELŮM MĚSTA BOSTONU,

že včerejšího dne, nedbajíce míru uzavřeného v městě Rijswijku, Francouzi věrolomně zaútočili na naše území a postupují na Boston. Muž známý pod jménem Hrdý Montluc shromáždil asi osm set Kanaďanů, všeobecně zvaných bois-brulés, kteří nemohou být počítáni mezi civilizované křesťany, a současně úskoky a lžemi donutil několik tisíc mužů indiánského plemene z nejrůznějších kmenů, aby se připojili k jeho zločinné výpravě. Pohrdajíce všemi zákony božskými i lidskými, zaplavili tito lupiči Massachusetts s úmyslem pokořit naše město.

Když se náš statečný velitel 1 pluku Highlanderů MacCarthy odvolával na dohody uzavřené mezi Jeho Veličenstvem Vilémem a francouzským králem Ludvíkem, bylo mu řečeno, že rodina Montluků, která spravuje dosti rozsáhlé oblasti v povodí Erijského jezera, nikdy nepožívala ani ochrany, ani pomoci francouzského krále a že se v dané chvíli necítí vázána poslušností k smlouvám jím uzavřeným. Současně Hrdý Montluc oznámil podmínky, za nichž je ochoten upustit od dalších vojenských akcí a zachovávat mír. Žádá, aby

1. byl propuštěn na svobodu lord Kildare,

2. byly propuštěny na svobodu obě zajatkyně z jeho domu, tj. slečna Lucy Carrollová a slečna Athenais de Montluc,

3. aby město Boston zaplatilo částku čtyř miliónů ve stříbře, jakožto úhradu škod způsobených boji u La Tour Montluku,

4. aby potraviny, oděvy, zbraně a whisky ze skladů místních obchodníků byly ze stejného titulu vydány přátelům a spojencům z domorodých indiánských kmenů.

Kdyby se tak nestalo, bude prý Boston dobyt silou, a nezůstane-li naživu lord Kildare, nebo bude-li kterákoliv z obou zajatkyň odvezena, bude město vypáleno a padesát významných občanů potrestáno na hrdle.

Občané bostonští!

Velitel našich Highlanderů MacCarthy odpověděl na tyto nestoudné požadavky, jak se sluší na anglického důstojníka!

Padlo tři sta Kanaďanů, devět set indiánských divochů a Hrdý Montluc zaplatil svou drzost životem.

Toto skvělé vítězství odvrátilo od našeho města strašné nebezpečí. Ježto však není vyloučeno, že rozprášené skupiny nepřítele se spojí a pokusí se ze zoufalství ještě jednou zaútočit a pomstít se, je mou povinností poslat našim statečným Highlanderům a jejích veliteli MacCarthymu dostatečné posily. Patnáct set mužů pravidelné armády dostalo rozkaz vyrazit směrem na západ a připojit se k našim neohroženým, obhájcům, kteří se stahují zpět k městu. Současně nařizuji, aby byla povolána do zbraně občanská milice a aby se u jejích velitelů hlásili všichni muži schopní nosit zbraň.

Bůh ochraňuj krále!

Bůh ochraňuj Boston!

Podepsán: Richard Carroll,

guvernér massachusettský

Na jednom bostonském nároží mezi chumlem zvědavých občanů stáli dva muži a jako všichni ostatní bez dechu hltali obě vyhlášky. Když se jejich oči zastavily u poslední tečky, oba vzdychli, pokývali hlavami a podívali se po sobě:

„Co tomu říkáte, Johnsone?“

„Co tomu říkáte, Thompsone?“

„Já říkám, že bych byl radši dělostřelcem než pekařem.“

„Já říkám, že bych byl radši kyrysníkem než kovářem.“

„A proč, milý Johnsone?“

„Protože u zbraně se člověk v dnešních časech cítí bezpečnější, milý Thompsone.“

„Bohužel, je to tak, Johnsone.“

„Vy tedy… máte pochybnosti o skvělém vítězství našich Highlanderů, Thompsone?“

„Dost velké, Johnsone. Copak nevidíte, že jsme biti? Jako žito?“

„Z čeho tak soudíte?“.

„Copak by se MacCarthy stahoval k Bostonu, kdyby těm Francouzům naprášili? Copak by mu posílali na pomoc patnáct set mužů, kdyby jim dal na pamětnou? Copak by svolávali milici, kdyby Boston byl už zachráněn?“

„Možná že máte pravdu, Thompsone…“

„Docela určitě, Johnsone…“

„Alespoň že ten Hrdý Montluc přitom přišel o kejhák.“

„A vy tomu věříte, Johnsone?“

„Když to tvrdí guvernér, Thompsone…“

„Tvrdil, tvrdí a bude tvrdit ještě hromadu lží, než opustí tenhle svět. Jděte mi s ním na kolo! Kdyby byl Hrdý Montluc přišel o kejhák, pelášil by MacCarthy dávno až k Erijskému jezeru! A netančil by račí pochod.“

„A z toho tedy plyne, Thompsone…“

„Sebrat se a vyčistit si karabinu a nabrousit si šavli, Johnsone!“

„Už to tak bude… už to tak bude…“

„Na shledanou, Johnsone!“

„Na shledanou, Thompsone!“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ,

V NÍŽ OTEC LEFRANC POKRAČUJE V LÍČENÍ TOHO, CO SE ZBĚHLO V BOSTONSKÉM VĚZENÍ, PŘESNĚJI V CELE HRABĚTE DE KILDARE

Vím, že možná mnozí potřesou hlavou nad tím, čeho jsem se odvážil, a možná že mnozí řeknou: ať se vojáci drží svých mečů a mušket, ale muži, kteří se zasvětili duchovnímu životu, nechť zůstanou u svých sutan a breviářů. Vidím jejich zdvižený prst a slyším slova odsudku příliš příkrá, vyslovují-li je ti, kdo se nikdy neocitli v podobném postavení. Ale zdálo se mi, že náleží k povinnosti člověka, jako jsem já, abych všemi možnými způsoby vždy bránil horšímu vývinu věcí. Měla smrt jednoho muže způsobit nepřehledné utrpení, které by bylo možno aspoň zmírnit, jestliže tento muž zůstane zachován při životě, když už žádná lidská moc nemohla zastavit třesk zbraní, letící šípy, výbuchy dělových koulí? Přijal jsem svůj úkol a myslel přitom ne pouze na záchranu drahého přítele Montlukova, nýbrž i na osud města. Vyzbrojen tedy tímto přesvědčením, posiluje se modlitbou a svíraje v kapse váček s penězi, které mi dal Hrdý Montluc, počal jsem jednat v duchu připraveného plánu. Vězeňského dozorce jménem Crumpe jsem nalezl, jak si pochutnává na porci pudinku v kruhu své rodiny, oblažován houfem až příliš dotěrných a hladových dítek. Jeden pohled postačil, abych si uvědomil, že nouze tu není vzácným hostem a že svým měšcem potřásá mistr dozorčí často naprázdno. Pěnící pale ale, pivo ohavné chuti zvláště pro ctitele ušlechtilého vinného moku, byl asi tak jediný požitek, kterého si Crumpe mohl dopřát v hojnější míře. Nebylo proto divu, že zlatá guinea, kterou jsem mu ukázal, způsobila divy. Když jsem mu ještě k tomu přislíbil další zlaťáky, byl mi naráz tak nakloněn, že snad bych mu nemusel ani předkládat list sira Richarda, povolující návštěvu věznice a třičtvrtěhodinový rozhovor s vězněm.

„Necháte nás ovšem o samotě,“ řekl jsem, „alespoň na jistou dobu. Bylo mi dovoleno, abych poskytl nebohému panu hraběti Kildarovi poslední duchovni útěchu, a při zpovědi, milý příteli, podle článků katolické víry smí vyznání hříchů vyslechnout jen uši zpovědníka a hříšníka. Ano, a málem bych zapomněl, vezměte s sebou, prosím, také nůžky, budu je možná potřebovat.“

„Nůžky?“ podivil se snad poprvé a naposled.

„Ano, příteli Crumpe, nůžky. Nemusíte mít ale nejmenší obavy, že bych je snad nechal vězni a dal mu tak možnou zbraň. Dostanete je při odchodu zas nazpátek.“

A tak jsem vstoupil do Kildarovy cely.

„Za tři čtvrtě hodiny, reverende,“ upozornil mne dozorce, oslovuje mne chybným titulem podle svého ritu.

„Pax tecum,“ odpověděl jsem mu a vyčkal, až zapadnou dveře a až se vzdálí ozvěna jeho kročejů.

Teprve pak, jsem se s Kildarem jak náleží přivítal, teprve potom jsem ho sevřel srdečně v náručí. Ale jakápak radost ze setkání, jaképak vítání! Čas od této chvíle jako by prchal s desetinásobnou rychlostí a já jsem musel především co nejrychleji vyložit plán – můj a Hrdého Montluka. Kildare poslouchal vážně a pozorně, jen tu a tam mne přerušil slůvkem. A přece váhal dát okamžitý souhlas. Zdálo se mu, že je to všechno příliš odvážné, že nesu svou kůži na trh místo něho já. Nakonec však uznal mé důvody a připustil:

„Vlastně máte pravdu, otče Lefrancu. Vám nehrozí ani oprátka, ani popravčí meč, a než si sednete na lavici před pány soudce, budu ve městě já, Gandar a Hrdý Montluc. Kdyby se vám ovšem mělo něco stát…“

Nedokončil tu větu, protože jsem naznačil pohybem ruky, že si nepřeji uvažovat zbytečně a marně o této věci, a upozornil ho, že nemáme času nazbyt. Přisvědčil a řekl:

„Dobře, otče, dejme se do toho!“

Potom jsem vzal nůžky, posadil Kildara na rozviklanou židli a v jeho husté, černé čupřině vystříhal tak dokonalou tonzuru, že by s ní byl spokojen každý kvardián. Pak jsme si navzájem vyměnili svůj oděv, já jsem mu nasadil hluboko do čela můj kněžský klobouk a do ruky mu vtiskl breviář. Kdyby tu bylo zrcadlo, byl by sám mohl posoudit, že se v šeru vězeňské kobky téměř dokonale proměnil v abbého Lefranca – i když se musel přihrbit, aby ho neprozradila vyšší postava.

Stihli jsme všechno včas. Když se opět ozvaly dozorcovy kroky, seděl jsem v sešlém a denním nošením značně pomuchlaném oděvu Donalda O’Briena na jeho místě, zatímco on stál v mých černých šatech duchovního při dveřích a skromně klopil oči k zemi.

Klíč zarachotil v zámku, veřeje zavrzaly u dozorce pan Crumpe se ohleduplně vsunul dovnitř.

„Váš čas uplynul, je třeba konč– – –“

Obracel se ke mně, vlastně ke svému vězni v mém přestrojení, ale neměl tolik času, aby si mohl uvědomit, jak se věci změnily. Kildare, který stál za křídlem otvírajících se dveří, napřáhl obě ruce, a než by se byl kdo nadál, stiskly jeho prsty Crumpeův krk. Nebohý vězeňský dozorce zachroptěl, oběma rukama zašmátral naprázdno do vzduchu, trhl sebou ve snaze vymanit se z Kildarova sevření, pak se pootočil bokem a zvolna se sesunul k zemi. Bělmo očí obrácených v sloup prozrazovalo, že ztratil vědomí. Kildare soucitně vzdychl nad jeho nehybným tělem, opatrně a téměř něžně je odtáhl stranou a zašeptal:

„Mr Crumpe, omlouvám se vám jménem svým i jménem důstojného otce Lefranca. Nedalo se to však zařídit jinak. Ale proberete se a všechno bude v pořádku. Jen vás budu muset na nějakou dobu spoutat – jde o čas, musím se dostat co nejdřív k Hrdému Montlukovi.“

S těmi slovy mu potom několika pevnými uzly spoutal obě ruce za zády a stejně pevně i obě nohy.

„S vámi, otče Lefrancu, se neloučím, vám jenom říkám – na shledanou, brzy na shledanou…,“ zašeptal pak ještě mezi dveřmi, které za ním vzápětí těžce zapadly.

Doprovodil jsem ho pohledem a tichým přáním, aby všechno dobře dopadlo. Kéž by dorazil za pomoci glejtu guvernéra Carrolla k blížícím se oddílům Hrdého Montluka! Kéž by brzy osvobodil obě guvernérovy zajatkyně! Kéž by se všechno podařilo s nejmenším prolitím krve na obou stranách!

Setrval jsem na modlitbách po celou dobu až do pozdního večera.

Dozorce pan Crumpe se probral ze mdlob už asi po půlhodině, ale uzly, jimiž ho spoutal na rukách i na nohách.

Donald O’Brien, držely příliš pevně a já jsem nepospíchal s tím, abych je uvolnil. Když seznal, že neodpovídám na jeho zuřivé pohyby a duté mručení a smířil se s tím, že pokusy o uvolnění jsou marné, uklidnil se a trpělivě čekal, až se objeví někdo, kdo ho vyprostí z jeho nezáviděného a potupného postavení. A tak jsme čekali oba mlčky, každý zahloubán do svých vlastních myšlenek, jen s tím rozdílem, že já jsem věděl víc o tom, co se odehrává za zdmi této věznice a před hradbami obklopujícími město.

Těsně před soumrakem konečně dutá ozvěna kroků z chodby oznamovala, že někdo přichází. Uslyšeli jsme dva ženské hlasy: jeden byl známý, ten patřil dozorcově ženě, a druhý byl hlasem mladé, jaksi vzrušené ženy. Klíč, který zanechal Kildare vědomě v zámku, skřípavě zarachotil, na prahu se objevila paní Crumpeová a mladá dívka, o níž jsem se později měl dozvědět, že to je – miss Angelika Porterová.

„Bože můj – co se tu stalo!“ vykřikla Crumpeová a vrhla se k svému spoutanému manželovi. „Pane Kildare – proč jste ho spoutal? Co jste to udělal?!“

„Pane Kildare…,“ řekla druhá žena, která se mezitím ke mně přiblížila a dotkla se rukou mého ramene. Vzhlédl jsem k ní – a ona uviděla cizí, neznámou tvář a ulekaně vykřikla: „Ale to není… to není lord Kildare, paní Crumpeová! Vy Jste se zmýlila!“

Obě ženy na okamžik strnuly. Zůstaly stát jako dvě nehybné sochy, zatímco poněkud zotavený Crumpe se vrhl mohutným skokem až ke mně.

„To vás bude stát krk, tenhle kousek!“ vyrazil ze sebe a zuřivě se mi zaryl prsty hluboko do ramen. „Ničemnost! Podlost! Ženo, zavolej ihned stráž! Nesmí nám upláchnout za žádnou cenu!“

Zavrtěl jsem odevzdaně hlavou a tiše odpověděl:

„Neuteču… Teď už neuteču, když jsem se o to nepokusil dřív… Jsem ochoten se podrobit výslechu… A znovu se vám osobně omlouvám, Mr Crumpe. Bylo to nutné, bylo to nezbytné…“

Vězeňská cela hraběte Kildara se potom stala mou vlastní celou a její prosté a jednoduché lože mým ložem. Po dva dny jsem přecházel nevlídnou zšeřelou mistnůstkou sem a tam a myslil na hraběte Kildara, na to, jestli se mu podařilo dostat se k Hrdému Montlukovi, a také na to, co mne čeká v následujících hodinách či dnech. Nedovedl jsem si představit – anebo spíše dovedl jsem si až příliš dobře představit – jak asi přijme siř Richard Carroll zprávu o tom, že mu upláchl z vězení jeho nadevše cenný zajatec. Musel jsem být připraven na to, že se mnou rozhodně nebude zacházet v rukavičkách.

Proto jsem se ani dost málo nedivil, že se o mne už. nikdo nestaral od chvíle, kdy zapadly dveře za Crumpem, jeho ženou a za slečnou Angelikou Porterovou, která se však po mně otočila se slzami v očích. Ve špehýrce se sice tak jednou za tři čtyři hodiny – alespoň podle mého odhadu – objevilo pátravé oko, nevěděl jsem čí, ale za celou dobu jsem dostal podánu otvorem vyříznutým ve dveřích dole při podlaze jen misku jakési polévky – a nic víc. Nečekal jsem starostlivou péči o svou osobu, ale to, že se neobjevil vůbec nikdo, že za mnou nikdo nepřišel, mi vnukávalo myšlenku, že se ve městě cosi mimořádného děje a že na mne nemají čas.

Mou domněnku posílilo, když jsem druhého dne asi kolem čtvrté ranní (čas jsem zase pouze odhadoval) byl probuzen jakýmsi vzdáleným hřměním či rachotem, v němž jsem rozeznával práskání ran z mušket a občasné hluboké, duté zahučení polní houfnice. Asi po hodině se to všechno zase ztišilo, ale pár hodin nato se rozburácely podobné rány znovu a s ještě větší silou. Zdi budovy se třásly, hluk se zdál mnohem bližší a dutější. Kdybych byl důstojníkem nebo znalcem vojenských věcí, byl bych asi dovedl odhadnout, že jde o rány z lodních děl, a určit víceméně přesně, kde se strhla bitva, v jaké asi vzdálenosti se bojuje, jaká je ráže zbraní, které zasahují a ničí. Ale jak by něco takového mohl znát ten, kdo ještě nedávno vedl poklidný život venkovského faráře a jediné rány, které slýchal, byly výstřely lovců při podzimních honech? Jediné, co se mi zdálo jisté (a to by byl usoudil na mém místě kdokoliv), bylo to, že bitevní vřava se zřejmě přibližuje, že snad už zasahuje blízký okraj města. Všechno se zdálo mou domněnku potvrzovat. Zvenčí z ulic se ozýval křik, rachot vozů přejíždějících sem a tam, práskání pušek jako by bylo někde docela blízko, snad v přístavu.

Co však znamenal tento doléhající halas bitvy? Bylo to znamením, že se Hrdý Montluc probojoval až k městu? Byl předzvěstí jeho vítězství, nebo ohlašoval jeho porážku a zmaření všech jeho plánů? Bylo ovšem zbytečné, abych si tím lámal hlavu, mně zbývalo jen jediné – odevzdat se do vůle osudu a čekat, trpělivě čekat…

Druhého dne pozdě odpoledne jsem se posléze dočkal.

Dveře mé cely se opět otevřely a poprvé od okamžiku, kdy jsme ošálili dobrého pana Crumpea, jsem opět spatřil vězeňského dozorce – a po jeho boku anglického důstojníka, v jehož tváři jsem na první pohled vyčetl napětí, vyčerpanost a tíhu boje, kterým bezpochyby prošel.

„Pan Lefranc?“ řekl upjatě, a když jsem formálně přikývl na odpověď, zasalutoval a jaksi stísněným hlasem pokračoval: „Pane, jsem poručík Campbell a mám rozkaz vás přivést k siru Richardu Carrollovi. Přeje si s vámi mluvit. Následujte mne, prosím.“

„K siru Richardu…?“ řekl jsem pln údivu. „Ale… o čem se mnou chce mluvit?“

„Nic bližšího nevím, pane,“ zněla stručná odpověď.

„Jděte už…,“ zahučel Crumpe a vystrčil mne oběma rukama na chodbu, protože jsem stále ještě stál nehybně jak solný sloup uprostřed vězeňské cely. Bylo mu vidět na očích, jak lituje, že si mne nemůže ponechat dál ve zdech věznice.

Na prahu vězeňské budovy, když jsme už vycházeli, jsem se na okamžik zastavil:

„Budete muset mít strpení, pane poručíku,“ usmál jsem se. „Ve vašich věznicích se strava nepodává zrovna pravidelně a já – jsem konečně Francouz! – se v důsledku toho cítím poněkud zesláblý.“

„Je připraven vůz, pane,“ řekl poručík Campbell. „Právě předjíždí.“

Z dálky se v té chvíli ozvala opět dělová střelba. Ulicí přeběhlo několik žen, které se bázlivě otáčely a úzkostně křičely. Jedna z nich klopýtala v divokých skocích kolem nás a nepřestávala ječet:

„Gandar… Gandar postupuje… už mají skoro celý přístav!“

„Gandar?“ obrátil jsem se s otázkou na poručíka. Ten trhl jen rameny, zamračil se a neochotně odpověděl:

„Spojenci vašeho Montluka se podařilo prorazit do přístavu… To je důvod, proč si s vámi přeje sir Richard Carroll mluvit,“ dodal s povzdechem.

Těch několik ulic, které jsme museli minout, abychom se dostali ke guvernérovu sídlu, skýtalo dokonalý obraz zmatku. Co chvíli se kolem nás hnaly ordonance na koních, potkávali jsme občany narychlo ozbrojené tím, co bylo zrovna po ruce, v jedné ulici vládlo nepopsatelné vzrušení, hned v druhé zas nezvyklý klid a mrtvo.

Richard Carroll mne přijal ve stejné místnosti, kde jsem s ním jednal před několika dny. Kolem jeho stolu se kupilo několik důstojníků, skláněli se nad mapou, ukazovali si na ní cosi, přeli se a dohadovali, jedni vzrušením celí bledí, druzí zarůžovělí, a všichni se dožadovali guvernérova souhlasu nebo dobrého zdání. Když mne uviděli, jak vcházím v doprovodu poručíka Campbella, na okamžik se všichni ztišili a sir Richard mi vyšel několik kroků vstříc. Jeho tvář byla vážná, jeho rysy napjaté a v očích a na víčkách jako by ležela těžká únava. Pokynul mi rukou, vzal si mne stranou a ukázal mi na dveře v rohu místnosti, které vedly do sousední malé pracovny. Tam si mne také odvedl. Posadil mne do lenošky k malému stolku a sám zůstal stát, přesněji řečeno začal přede mnou přecházet sem a tam.

„Pane Lefranku, zapomeňme na to, co bylo, co se stalo a na čem už nic nezměníme. Pomohl jste k útěku hraběti Kildarovi, to je provinění, které naše zákony stíhají těžkými tresty. Ale od chvíle, kdy jsme spolu mluvili naposled, se leccos změnilo. Bohužel musím připustit, že nikoli v náš prospěch. Smažme to tedy, nebo lépe – nemluvme o tom. Aspoň do té doby, než mí odpovíte na jednu otázku: byl byste ochoten se odebrat s mým pověřencem do tábora pana Montluka s důvěrným listem pro vašeho přítele a našeho protivníka?“

Zpráva o Gandarovi, vzrušení důstojnického štábu, guvernérova skleslost, to všechno dostatečně napovídalo, že válečná štěstěna se obrátila k Angličanům zády. Jestliže guvernér pomíjí mé provinění, jestliže mne žádá víceméně o zprostředkování, musí být asi situace anglického vojska na pováženou. Ale jestli tomu tak vskutku je, pak také musí být učiněno všechno, aby se zbytečně nebojovalo.

Sklonil jsem hlavu a řekl:

„A co vás k tomu vede, sire Richarde?“

„Co mne k tomu vede!“ rozhodil obě ruce. „Ten váš Hrdý Montluc! To je, poslyšte, učiněný ďábel! Před několika dny skoro úplně zničil pluk našich Highlanderů pod statečným MacCarthym. Sotva jsme je stáhli zpět, asi na dvě míle od Bostonu, udeřil na nás znova – nepotřeboval vlastně ani udeřit, protože naši nezkušení a prostomyslní plukovníci mu vběhli přímo do pasti! Předstíraný útok a pak ústup do lesů – a naši holobrádci se na to dali nachytat. Neslýchané! Tři čtvrtiny velitelského sboru mi padly během půlhodiny v té lesní srážce, kde za každým stromem, pod každým skalním výběžkem, při každém svahu a v každém křoví se skrývaly houfy Kanaďanů a Indiánů. MacCarthy sám zaplatil za svou chybnou taktiku životem. Naše ztráty činí nejméně pět set mužů – přístup k Bostonu je téměř obnažen. Rozumějte mi dobře, pane Lefrancu – nejsme ještě poraženi, zdaleka ne: v Bostonu mám skoro pět tisíc vojáků, občanská milice se bude bít o každičkou píď půdy, zburcujeme ostatní novoanglické osadníky…“

„Excelence, těmto věcem nerozumím,“ přerušil jsem ho. „ale chcete-li jednat – jaké mírové podmínky hodláte nabídnout?“

Podíval se na mne, nadechl se a za okamžik pokračovaly

„Pořád ještě zůstáváme pány moře, na to nesmí zapomínat ani pan de Montluc. Gandarovi se podařilo prorazit do přístavu, to je pravda, ale je jen otázkou času, kdy se vrátí naše flotila, mnohokrát silnější, a ta pak uzavře přístav i s Gandarem. Tím zesílí naše dělostřelectvo tak, že Montluka smete. A to nepočítám námořní pěchotu, kterou v takovém případě vylodíme a která ho svým nástupem rozdrtí. My se do té doby rozhodně udržíme. Nálada sice trochu poklesla, ale je bojovná, heslem každého Bostoňana je vydržet! Zkrátka – není to tak jednoduché. aby tahle hra skončila vítězstvím Kanaďanů! Poslyšte, co nabízím: pětihodinový klid zbraní, během něhož se projednají konečné mírové podmínky. Místo jednání – planina před hradbami, asi dvě stě kroků od Fisherovy brány. Každá strana vyšle tři až čtyři parlamentáře. A ti dojednají další podmínky. Co tomu říkáte?“

„Já souhlasím. Bude mne někdo doprovázet?“

„Jistě.“ – Guvernér poodešel několik kroků ke dveřím, pootevřel je a zavolal:

„Poručíku Campbelle!“

Můj průvodce byl zřejmě připraven, protože ihned vstoupil. Srazil paty k sobě a vojensky se napřímil.

„Pojedete s panem abbém Lefrancem do tábora pana de Montluc. Předáte mu můj dopis a počkáte na jeho odpověď… Pane abbé, vy jste nyní volný a prosím, abyste se ujal dalšího.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ,

V NÍŽ SE DOZVÍME O PRŮBĚHU JEDNÁNÍ U FISHEROVY BRÁNY I O TOM, CO NÁSLEDOVALO

A pak tedy jsme vyjeli Fisherovou bránou přes padací most směrem k Montlukovu tábořišti. Já jsem nesl bílý vyjednavačský prapor, po mém boku cválal poručík Campbell a za námi jel trubač, ustavičně vytrubující na znamení, že přijíždíme v dobrém úmyslu a beze zbraní. Před námi se rozprostírala rovina zvedající se mírně k obzoru a tam někde, v nepříliš velké vzdálenosti od městských hradeb, hořely ohně Montlukova tábora. Když jsme se přiblížili, třasklo několik ran, bezpochyby z nedopatření. Pak spatřili náš parlamentářský prapor. Viděl jsem, že se mezi Kanaďany (a mezi Indiány, kteří tvořili značnou část bojovníků) zvedá poplach. Za chvíli se proti nám objevili dva jezdci, mávající rovněž bílým praporem nad hlavami. Ještě pár desítek metrů a mohl jsem je rozeznat – Hrdý Montluc a Kildare!

Když jsme k nim dorazili, první, co udělali, bylo, že se ke mně vrhli a objímali mne tak bouřlivě, že mne div nemačkali. Poručík Campbell tomu přihlížel s kamennou tváří a trpělivě čekal. Konečně se dostalo pozornosti i jemu – Hrdý Montluc ukázal pravicí na bílý prapor a řekl:

„Vyjednavač?“

„Ano, pane,“ odpověděl Campbell. „Mám vám předat list od massachusettského guvernéra.“

Hrdý Montluc mlčky přikývl a napřáhl pravici, aby přejal Carrollovo poselství. Pak opět mlčky podal list Kildarovi, ten jej rychle přelétl očima a vrátil zpět do rukou Hrdého Montluka.

„Otče Lefrancu,“ obrátil se ke mně Hrdý Montluc, „víte, co mi píše bostonský pan guvernér?“

„Tuším to pouze,“ odpověděl jsem a několika slovy jsem mu stručně vypověděl obsah našeho posledního rozhovoru.

„Ano,“ řekl Hrdý Montluc, „to všechno mi tady píše. Ale bohužel…“

Pokrčil rameny a obrátil se opět k poručíkovi:

„Pane poručíku Campbelle, vraťte se do Bostonu a vyřiďte panu guvernérovi, že jste poselství v pořádku předal, ale že jeho návrhy nemohu přijmout. Je jediná cesta jak dospět k narovnání mezi námi. Ať sir Richard složí zbraně a bezpodmínečně se vzdá.“

„Pane!“ vykřikl pobouřeně poručík Campbell.

„Jinou cestu nevidím,“ opakoval tvrdě Hrdý Montluc. „Jen tak se mohu zaručit čestným slovem, že nebude ve městě nikomu zkřiven ani vlásek na hlavě. Dohodneme se o pokutě, tak jak jsem ji už žádal, ale jinak ručím za všechny životy. Jestli však budu nucen dát povel k útoku – a to, prosím, vyřiďte zvlášť důrazně – potom neručím za nic. Jsem bratrem, přítelem a velitelem svých indiánských spojenců, ale nejsem jejich pánem. A budou-li chtít pomstít smrt svých přátel a příbuzných…“

„Pane de Montluc,“ řekl poručík Campbell a napřímil se v sedle, „vyřídím vaše slova písmeno od písmene. Ale pochybuji, že to bude pro sira Richarda přijatelné,“

„Na to mohu odpovědět jen jedinou větou: je mi to líto. Ale budu přesto čekat – buď se objeví bílý prapor na znamení, že přijímáte, nebo černý na znamení, že odmítáte. Nic třetího. Je to jasně?

„Ano, pane. Vyřídím to. Mohu nyní odjet, pane?“

„Můžete odjet, poručíku. Dávám lhůtu hodinu.“

Campbell pobodl svého koně, trubač zatroubil a oba se vzdalovali rychlým klusem k bostonským hradbám. Mizeli nám z očí, zmenšovali se, až se proměnili ve dvě malé postavičky, které se ztratily při černé čáře hradeb. Pak pohltila oba Fisherova brána a nastala nekonečná doba čekání. Už po čtvrthodině se nad bránou objevila – černá vlajka.

„Tedy boj…,“ řekl Hrdý Montluc, „Donalde, příteli, pošli spojku ke Gandarovi a ujmi se velení na levém křídle. Za hodinu, nejméně za půldruhé hodiny začne tanec. Pane abbé, vy jste asi ještě nikdy neviděl, jak se dobývá takovéhle opalisádované město. Teď toho budete svědkem.“

To, co následovalo, mi připadalo jako sama apokalypsa. Nejdříve vyletěla do vzduchu v místě bostonského přístavu velká mnohobarevná raketa. Vzápětí se do ticha rozbouřila v několika vlnách strašlivá kanonáda. „Gandar drží slovo,“ řekl v té chvíli Hrdý Montluc. „Teď je řada na nás.“ Ale Angličané patrně čekali, že bude následovat útok z druhé strany, protože nyní se rozeřvala i jejich pevnostní děla. která měla zachytit útok Montlukův od západu a Kildarův od východu. Kanaďané, Algonkinové, Agniersové se hnali k městským hradbám s divokým pokřikem, z něhož až vstávaly vlasy hrůzou na hlavě. Uvítala je sprška kulí, ale oni se hnali dál směrem k Fisherově bráně, kterou hájila dvě děla, pálící proti útočníkům v pravidelných intervalech. Kanaďané v čele s Montlukem se probili brzo až k padacímu mostu a začali si připravovat žebříky ku ztečení hradeb. V té chvíli zasáhl od přístavu svými děly i Gandar. Fisherova brána se najednou ocitla ve dvojím ohni: měla čelit útokům zpředu, kde se po přistavených žebřících drali na hradby Bostonu Kanaďané spolu se svými indiánskými spojenci, a nečekaně se musela hájit proti prudkému tlaku Gandarových mužů, kteří jim postupovali vstříc směrem od přístavu. Montlukovým oddílům se mezitím podařilo rozstřílet v boji zblízka bránu a přesekat řetězy, takže most nemohl být zdvižen. Zmatená posádka obránců nevěděla kam dřív skočit, ale bylo jisté, že příliš dlouho odolávat nemůže. Asi po čtvrthodinovém tuhém odporu vnikli nakonec Kanaďané Fisherovou branou do města a rozzuřil se boj v ulicích. Hrdý Montluc – v jedné ruce meč, v druhé pistoli – se v čele svých Kanaďanů probíjel k hlavní budově města, ke guvernérovu sídlu.

Bojovalo se dům od domu, bojovalo se krutě a zarputile, bojovalo se meči, pistolemi, mušketami, dýkami. Kanaďané vnikali dovnitř třemi proudy. Na západě Hrdý Montluc se probíjel ulicí za ulicí ke středu města. V přístavu Gandar své dvě brigy sám vyhodil do vzduchu, aby zabarikádovaly přístup k vjezdu do přístavu, zatímco vyloděné posádky dobyly celnici a proměnily ji v pevnost. A na východě lord Kildare také prolomil obranu a vytvořil tak druhé chapadlo kleští, které začalo svírat sira Richarda čím dál úžeji.

Jak krutě se bojovalo, bylo vidět až druhého dne, kdy už sir Richard vyvěsil bílý prapor a zastavil odpor svých oddílů ve městě. Příliš mnoho mrtvých lidí, příliš mnoho nevinných mužů, žen i dětí… Indiáni nedávali milost skoro nikomu; obránci používali všech prostředků; a ani Kanaďané nebojovali méně rozhořčeně. A k tomu padlo mnoho lidí za oběť bezohledné dělostřelecké palbě z obou stran

Montluc dobyl vítězství. Athenais a Lucy byly na svobodě a byla zaplacena těžká válečná náhrada ve zlatě, stříbře a směnkách. Prestiž Montluků mezi indiánskými kmeny stoupla. Algonkinský náčelník Jelení noha, který se účastnil dobytí Bostonu, sám prohlásil svým bojovníkům: „Hrdý Montluc je největší ze všech bílých bojovníků. Bude dobrým nástupcem Velkého černého medvěda, bude následovníkem velkých erijských náčelníků.“ Jak by také nebyli Montlukovi spojenci spokojeni, když se jim dostalo hojného podílu na kořisti, hlavně potravin, zbraní a pokrývek.

Ale největší radost byla ovšem ze shledání Hrdého Montluka s Lucy a Kildara s Athenais. Obě dvojice si padly do náručí takříkajíc ještě za doznívání bitevní vřavy, a ačkoliv se všichni bránili slzám, tentokrát se to bez nich neobešlo.

„Pane abbé,“ řekl mi Montluc, „když jste se tak zasloužil o naše opětné shledání, musíte svou úlohu dohrát až do konce. Přáli bychom si, abyste to byl vy, kdo požehná našemu manželskému svazku. Nezdržíme se ve městě ani o hodinu déle, než bude nezbytně nutno. Můj otec čeká a byl bych rád, aby se svatební obřad konal za jeho přítomnosti…“

„Není přání, které bych vám splnil s větší radostí,“ řekl jsem pohnut, „protože s každým novým svazkem začíná nový život a otvírá se nová kapitola. Kéž bych vás mohl oddat brzy!“

Což se také stalo – pouze necelých sedm dní po tom, co Hrdý Montluc donutil Richarda Carrolla ke kapitulaci, se stala Lucy ženou Ludvíkovou a Athenais Kildarovou…

KAPITOLA DVACÁTÁ

NAPSÁNA JEHO MILOSTI NA ZÁVĚR, OVŠEM AŽ PO LETECH

Když se nyní znovu probírám svými zápisky a připomínám si dobu svých prvních kroků na půdě Nového světa, vidím, že je třeba dodat ke všem těmto událostem ještě několik slov.

Slečna Athenais se provdala za lorda de Kildare a oba brzy získali území větší než Normandie a právě tak úrodné a založili rodinu, ve které všechno jen dýchalo štěstím. Kildare oželel s lehkým srdcem všechny své statky v Irsku a stal se přičinlivým lovcem kožešin, z jejichž výtěžku žila celá jeho rodina více než dobře.

Montluc žije už léta neméně šťastně v manželství s Lucy Carrollovou a počet jeho dětí se blíží počtu starozákonního proroka Jakuba a stále roste, takže jeho synové a dcery brzy zalidní celou krajinu kolem Velkých jezer.

Dokonce i Charlot, který už dávno dosáhl věku, kdy se muži ohlížejí po ženách, má svůj vlastní rodinný krb a je znám jako pečlivý hospodář a znamenitý lovec po celém povodí řek Missouri i Mississippi.

Beaupoil, který mne neopustil ani na výpravě proti Bostonu, ani potom, když jsem se jako pastýř věnoval celé rozlehlé oblasti kolem Erijského jezera, ztratil bohužel krátce po bostonských událostech svou Marionu. Brzy potom se však oženil s jednou rodilou Kanaďankou, ze čtvrtiny Francouzkou a ze tří čtvrtin Indiánkou, a stal se otcem šesti zdravých dítek, pilných, pracovitých a veselých jako jejich matka. Uvítal jsem toto spojení dvou různých krví, protože čím dál víc jsem Se přesvědčoval o tom, že synové a dcery rudého plemene jsou. krom té hnědavé kůže, ze stejného těsta jako my Evropané. A dospěl jsem k názoru, že bychom neměli tvořit rozdílů mezi Francouzi přišlými z Gaskoňska, Périgordska nebo Marseillska a mezi Athabasky, Algonkiny nebo Mohawky či příslušníky jiných plemen z povodí místních řek či z neprostupných lesů. A jsem-li po zkušenostech, které jsem získal za léta zde prožitá, rozhodnut k něčemu ze všech sil pomáhat, tedy nejvíce k tomu, aby tato rozlehlá země, kde je místo pro desítky a tisíce lidí. která poskytuje svými lesy plnými zvěře, rybnatými řekami a žírnými rovinami dost příležitosti stokrát většímu počtu lidí, než s kolika se zde dosud setkáváme, aby tato země byla opravdovým domovem všem.

Zdá se mi, že místo třenic a různic mezi domorodými kmeny a přistěhovalci by právě uprostřed naší panensky neposkvrněné přírody mělo dojít k spokojenému soužití všech. Montlukové se spojili s Erijci a Beaupoil se ženou ze tří čtvrtin algonkinskou a z jejich spojení vzešli noví, tady už doma se cítící lidé. A tak by se měli dál rodit noví občané – ne noví Francouzi, ne noví Indiáni, ale snad – Kanaďané. Myslím na to vždycky, kdykoliv se dívám na děti svých přátel, a zdá se mi, že k tomu dřív nebo později musí dojít…

Ach pravda, málem jsem zapomněl na Gandara. Co ten dělá? Objevuje se u mne na návštěvě pravidelně aspoň jednou za půldruhého roku. A vždycky, nebo aspoň velmi často se dostane na pořad rozhovorů jeho největší triumf, jeho příspěvek k vítězství nad Richardem Carrollem v bitvě o Boston.

„A víte, co mi nejvíc dodalo vzpruhu?“ říká znovu a znovu, zrovna naposled při své návštěvě minulého týdne. „Že se kolem mne začalo chumelit vtom bostonském přístavu několik anglických lodí. Řekl jsem si: Snad se, Gandare nedáš chytit do sítě jako treska? A zavolal jsem na svou posádku: ‚Je lepší zvítězit než zahynout!‘ Moji milí Marseillané a Baskové to vzali vážně, a tak jsme vrazili do přístavu jako nůž do másla. Nejvíc nás stálo dobytí celnice… ale žádný kuchař vám nepřipraví omeletu, aniž přitom rozbije pár vajec! A tahle omeleta stála za to! Potřeli jsme je na hlavu, a za ty dvě brigy, které přitom vzaly za své, mi Montluc bohatě zaplatil. Vyskočili jsme na pevninu a zmáčkli Carrolla pěkně zezadu, rovnou u krčku. Tak jsem se Montlukovi aspoň něčím vyrovnal. Vždyť by mne jinak musela hanba pohlavkovat, že se všechno odehrálo a já k tomu nepřispěl ani ranou z muškety! Co by si myslelo o Gandarovi ctihodné bratrstvo bukanýrů? Bukanýrů… to bývalo! Teď se ze mne stal opravdový obchodník, pan Montluc mi přenechává kůže a já mu je zpeněžuji na trhu. Tu a tam zajedu s nákladem i do staré vlasti, a myslím, že se nám daří oběma docela dobře. A vám jistě taky. Milosti!“

Ano, řekl mi Milosti. Neboť jsem nyní Milostí, když jsem byl jmenován – až nezaslouženě s ohledem na své jenom chabé zásluhy – biskupem ve městě Montrealu. Avšak to už je opravdu jiná kapitola.