Francis Bret Harte

Jak jsem se stal zlatokopem

Pobýval jsem v Kalifornii dva roky, než mi vůbec napadlo vydat se do zlatých polí. K povolání zlatokopa jsem se dostal částečně z donucení. Malé škole v průkopnické osadě, jejímž jsem byl trochu příliš mladým a obávám se i nepříliš schopným učitelem, se dostávalo jen velmi omezené státní subvence. Většinu nákladů hradilo několik rodin ze sousedství, a když dvě z nich — představující asi tucet dětí a mých svěřenců — jednoho dne oznámily svůj úmysl odejít do jiného, blahobytnějšího kraje, byla škola neprodleně uzavřena.

Ve čtyřiadvaceti hodinách jsem přišel jak o své stádečko, tak o zaměstnání. Prvé ztráty jsem litoval upřímněji. S některými dětmi jsem se opravdově spřátelil, a když jsem onoho jasného májového dne stál před malou, kůrou pokrytou budovou v divočině, měl jsem divný pocit, že naše „hra na učitele a žáky” skončila. Vzpomínám si, že velký kus zázvorového perníku — dárek na rozloučenou od žáka o rok staršího, než jsem byl já — mi byl vítaným přilepšením pro mé budoucí putování, neboť jsem byl ve světě sám a vůbec jsem tehdy nevěděl, co mě čeká.

Pres svůj nepatrný příjem jsem byl až výstředně marnotratný, neboť jsem utrácel spousty peněz za praní košil a zdůvodňoval jsem to tím, že jsem povinen jít svým žákům příkladem v oblékání a čistotnosti, což byl důvod, který od té doby i já sám považuji za neudržitelný. V důsledku toho jsem však v onu osudnou chvíli měl v kapse všehovšudy sedm dolarů, a pět z nich jsem vydal za starší revolver, protože ten jsem pokládal za nezbytný důkaz skutečnosti, že jsem opustil své mírumilovné povolání a vydal se za dobrodružstvím.

Nakonec jsem se rozhodl, že se vydám do zlatých polí a stanu se zlatokopem. Jiná zaměstnání byla příliš vzdálená — právě tak jako mí přátelé v San Francisku — a cestovní výlohy mi bránily jich dosáhnout. Nejbližší zlatokopecká oblast byla čtyřicet mil daleko a má nejbližší naděje na pomoc spočívala ve víře, že najdu zlatokopa, s nímž jsem se náhodou setkal v San Francisku a jemuž budu říkat Jim. Očekával jsem, že toto jméno postačí, abych svého známého v zlatokopeckých táborech našel. Můj dvoudolarový kapitál mi však neumožňoval přepych jízdy dostavníkem, musel jsem jít ke zlatým polím pěšky — a tak jsem tedy šel.

Nedovedu se jasně upamatovat, jak jsem to dokázal. Na konec prvního dne svého putování jsem dospěl s odřenýma nohama a s přesvědčením, že lakýrky, jakkoli vhodné pro učitele venkovské školičky, pokud zastával svůj úřad, nebyly pro něho vůbec vhodné, když se vydal na cestu. Přesto však jsem na nich lpěl jako na poslední zástavě svého dřívějšího života a nesl jsem je v ruce, když mě bolest a pýcha přinutily, abych opustil frekventovanou silnici a šel po pěšinách bos.

Obávám se, že celá moje výstroj byla poněkud nevhodná, a pamatuji se, že těch pár pocestných, které jsem potkal, si mě prohlíželo zvědavě a zřejmě pobaveně. Mé „zavazadlo“ — omšelý marokénový necesér, dávný to dárek nebožky maminky — a jezdecký bičík se stříbrnou rukojetí — rovněž dárek — vedle neuměle sbalené hrubé přikrývky a plecháčku na kávu tvořilo věru dosti nesourodý celek. Navíc můj revolver se nechtěl patřičně pohupovat po boku, ale neustále popojížděl, až mi visel na břiše jako skotská dýka a působil mi notné rozpaky.

Pýcha, jež mi bránila, abych, přišel do domu svého známého s úplně prázdnou kapsou, mi nedovolila, abych cestou vyhledal přístřeší a občerstvení v poštovní stanici. Snědl jsem tedy zbytek zázvorového perníku a přenocoval jsem v lese. Abych vyloučil jakýkoliv zbytečný soucit, dodávám, že jsem nebyl hladov a nezdálo se mi, že bych nějak strádal.

Pocit osamělosti, který se mě několikrát zmocnil, když jsem cestou potkával cizí lidi a byl jsem příliš plachý a příliš hrdý, než abych se s nimi dal do řeči, úplně zmizel v milé a tiché družnosti lesů. Myslím, že v cizím hostinci anebo v domku plném lidí bych své postavení osamělého tuláka pociťoval výrazněji. Zde jsem slyšel jemný dech života v trávě a v kapradinách vůkol, viděl jsem vážné, ospalé hvězdy nad hlavou a záhy jsem upadl v hluboký spánek, v němž jsem úplně zapomněl na bolest nohou pokrytých puchýři a na kapesníky, které jsem obětoval na onuce.

Ráno jsem shledal, že jsem už spotřeboval všechnu vodu ze své láhve, a zároveň jsem si uvědomil, že jsem zanedbal první tábornic-kou zásadu, totiž zvolit si místo k táboření poblíž zdroje pitné vody. Nezbylo mi tedy nic jiného, než sežvýkat místo snídaně pár nevařených kávových zrn a opět se vydat na cestu.

I toho dne jsem se držel, pokud to šlo, mimo silnici, třebaže mě toto odbočování stálo trochu chůze navíc a třebaže se tou dobou na mých onucích nashromáždilo tolik červeného prachu, že by myslím bývalo těžké rozeznat, co vlastně mám na nohou. Ale při těchto zacházkách odměňovala mě vždy osvěžující vůně jedlí, a útěšné změny scenérie a dálky, do nichž jsem hleděl z horských hřbetů — nejkrásnější a nejdivuplnější dálky, jaké jsem kdy viděl —, mne udržovaly ve vzrušeném stavu. Příležitostný nález „výrůstku“ na skalnaté stezce pak mě rozechvíval tajemnými předtuchami.

Tyto „výrůstky“ — podivná bílá porcelánovitá skála, lesknoucí se jako zuby a vyčnívající z červené hlíny — byly křemen, jenž prý ohlašuje blízkost zlatonosné oblasti. Sledoval jsem tyto milníky a krátce před večerem jsem dorazil ke svahu porostlému jedlemi, na míli dlouhému a dosud prohřátému zapadajícím sluncem, a za ním, za bezednou propastí, jsem spatřil na protějším horském srázu plošinu pokrytou bílými stany, jež se podobaly křemenným „výrůstkům“, o nichž jsem se zmínil. Byl to zlatokopecký tábor!

Nevím, co jsem očekával, ale byl jsem si vědom jakéhosi trpkého zklamání. Zatímco jsem tábor pozoroval, kleslo slunce za zubatý hřeben svahu, na němž jsem stál. Velký stín jako by se plížil vzhůru po hoře, stany na plošině zmizely v šeru a jejich místo zaujal tucet drobných diamantových bodů podobných hvězdám. Po horském svahu se hnal dolů chladný vítr a já, zmáčen potem celodenního pochodu, jsem se ve svých lehkých šatech roztřásl.

Bylo devět hodin, když jsem došel do zlatokopeckého tábora, jenž tvořil přední výspu větší osady. Byl jsem na nohou od slunce východu, přesto však jsem se na pokraji zastavil, ukryl zavazadla v křoví a vykoupal si nohy ve strouze, tak zkalené rudou hlínou, že vypadala jako tekoucí krev. Pak jsem si znovu obul své strašlivé lakýrky a vkulhal do nejbližšího příbytku.

Zde jsem se dozvěděl, že můj známý Jim je jedním ze čtyř společníků na „gumovníkovém“ podílu, dvě míle odtud na druhém konci osady. Nezbývalo mi nic jiného, než zajít do hotelu Magnólie, dopřát si co nejlevnější občerstvení a hodinku odpočinku a pak se doplahočit, jak nejlíp to půjde, ke „gumovníkovému“ kutišti.

Ukázalo se, že Magnólie je velká dřevěná budova, jejíž větší část zabíral saloon s velkým mahagonovým nálevním pultem a lesklými zrcadly. V malé, drsné jídelně jsem si objednal „rybí karbanátky s kávou“, myslím spíš pro jejich láci než pro chutnost a výživnost. Sklepník mi sdělil, že je docela možné, že můj přítel Jim je zde v osadě, a že hostinský, jenž zná všechno a všechny, mně to bude moci říct a případně mi ukáže cestu k jeho příbytku.

Byl jsem nesmírně unaven, a tak jsem setrval u svého jídla, jak nejdéle to šlo. Potom jsem se vrátil do saloonu přeplněného zlatokopy a obchodníky. A tu mě má ješitnost donutila k nové výstřednosti. Nedovedl jsem oslovit důležitého hostinského, v bílé košili a s démantovou jehlicí v šátku, jako pouhý chlapec, který prosí o informaci. Byl jsem natolik pošetilý, že jsem si poručil drink a položil na pult další čtvrtdolar.

Výčepní mi podal sklenku a já se pustil do jejího řízného obsahu s takovou nenuceností a dospělou sebedůvěrou, jakou jsem jen dovedl předstírat, když tu se odehrála podivná příhoda. Protože měla jakýsi vliv na můj osud, vylíčím ji.

Strop saloonu podpíralo půl tuctu dřevěných sloupů, asi osmnáct palců širokých, stojících v jedné řadě rovnoběžně s nálevním pultem a vzdálených od něho asi jeden yard. Místo před pultem bylo zaplněno hosty. Náhle všichni do jednoho postavili své sklenice a k mému údivu chvatně zmizeli v prostoru mezi sloupy. V téže chvíli velkými otevřenými dveřmi, jež stály v pravém úhlu k pultu a řadě sloupů, kdosi z ulice vystřelil.

Střela zbloudila, roztříštila římsu u pokladny, ale další škodu nezpůsobila. Od hořejšího konce pultu někdo výstřel opětoval, a tu teprve jsem si uvědomil, že dva muži s namířenými revolvery střílejí po sobě přes saloon.

Okolostojící byli plně chráněni dřevěnými sloupy a výčepní se hned po prvním výstřelu ukryl za pult. Duelanti si vyměnili po šesti ranách, nicméně pokud jsem mohl pozorovat, nikdo nebyl zraněn. Jedno zrcadlo bylo roztříštěno a třetí výstřel urazil mé sklenici část okraje, takže obsah vytekl.

Zůstal jsem stát u nálevního pultu a myslím, že sloupy mě částečně chránily. Avšak celá věc se udála tak rychle a já byl tak zaujat její dramatickou novostí, že se nemohu upamatovat na sebemenší pocit strachu — věru, býval jsem vyděšenější v méně nebezpečných situacích.

Mou jedinou starostí bylo — a to bylo příznačné —, že bych snad mohl nějakým slovem či pohybem prozradit své mladické překvapení nebo nedostatek zkušenosti s podobnými situacemi. Myslím, že každý plachý, ješitný školák to chápe a že by se pravděpodobně cítil stejně jako já. A tak silný byl tento pocit, že ještě když mi čpěl do nosu kouř výstřelů, obrátil jsem se k pultu, vzal svou rozbitou sklenici a řekl výčepníkovi, snad trochu pomalu a nedůvěřivě:

„Nenalil byste mi prosím novou sklenici? Nemůžu za to, že se tato rozbila!“

Výčepní, zardělý a vzrušený, se vynořil zpoza pultu, pohlédl na mne s podivným úsměvem a pak mi podal láhev a novou sklenici. Zaslechl jsem za sebou smích a zaklení. Zarděl jsem se, jediným hltem jsem ohnivou lihovinu vypil a spěchal pryč.

Jenže mé puchýři poseté nohy mě nesnesitelně pálily a já se na prahu zapotácel. Ucítil jsem na rameni čísi ruku a jakýsi hlas se rychle zeptal:

„Nejste zraněn, kamaráde?“ Poznal jsem hlas muže, jenž se prve zasmál, a odpověděl jsem, zardívaje se ještě víc, že ne, ale že mám odřené nohy a před sebou dlouhou cestu a že pospíchám na „gumovníkový“ dílec.

„Počkejte!“ pravil cizinec. Vyšel na ulici a zavolal na muže sedícího na lehkém vozíku: „Vysaď ho,“ukázal na mne, „u ,gumovníkového‘ dílce a pak se vrať!“ Pomohl mi do vozíku, poplácal mě po rameni, řekl záhadně: „Vy to dokážete!“ a vrátil se rychle do saloonu.

Od kočího jsem se během jízdy dověděl, že oba sokové se minulý týden pohádali a prý přísahali, že jeden druhého „na potkání“ zastřelí, a že stále „chodili s kvérem“. Znechuceně dodal, že to byla „setsakra mizerná střilečka“, k čemuž jsem ve své nevinnosti a naprosté neznalosti těchto smrtonosných zbraní a ve své mladické bohorovnosti klidně přitakal.

Nezmínil jsem se o svých ostatních pocitech a po pravdě jsem na ně brzy zapomněl. Blížil jsem se k cíli své cesty, a teď poprvé jsem začal pociťovat pochyby o rozumnosti svých úmyslů — během dlouhého putování a uprostřed strázní jsem o nich nikdy nezapochyboval. Ale teď, když jsem se blížil k Jimovu srubu, na mne tísnivě dolehlo, jak jsem nezkušený a nemohoucí a jak je ode mne výstřední žádat o pomoc a radu pouhého povrchního známého — úplně to mnou otřáslo. Čekal mě však otřes ještě větší. Když jsem se rozloučil s kočím a vstoupil do malého, skromného srubu „společnosti gumovníkového stromu“, dozvěděl jsem se, že se Jim před několika dny vzdal svého podílu a odešel do San Franciska.

Snad bylo v mém vzezření něco, co prozrazovalo mou únavu a mé zklamání, neboť jeden ze společníků přitáhl jedinou židli ve srubu — on a jeho kamarádi seděli na obrácených bedničkách — a spolu s nevyhnutelným drinkem mi ji nabídl. Napil jsem se a povzbuzen jsem ze sebe vyklopil svůj příběh. Myslím, že jsem řekl čistou pravdu — byl jsem příliš unaven, než abych se snažil třeba i jen zveličit svou známost s nepřítomným Jimem.

Poslouchali mlčky. Skoro bych řekl, že tuto historii už někdy slyšeli. Jsem hluboce přesvědčen, že každý z nich měl tvrdší zkušenosti, než byly ty moje. A pak se stalo, co se myslím mohlo stát pouze v Kalifornii v oné prosté a důvěryplné době. Beze slova vzájemného dohadování a beze slova vyptávání, co jsem zač, mi nabídli, abych „na zkoušku“ zaujal uprázdněné místo v jejich společenství.

V každém případě jsem měl zůstat, dokud se nerozhodnu. Byl jsem sotva schopen udržet se na nohou, a tak se jeden z nich nabídl, že přinese má zavazadla z úkrytu v křoví dvě míle odtud. A pak, k mému údivu, se hovor obrátil ke zcela jiným věcem — k literatuře, vědě, filozofii a všemu možnému, s výjimkou jejich práce a praktických záležitostí.

Uléhal jsem oné noci na prázdný kavalec nepřítomného Jima jako čtvrtinový podílník na srubu a dílci, o němž jsem pranic nevěděl. Rozhlížel jsem se po vousatých tvářích svých nových kamarádů a parťáků, patrně jen o několik let starších než já, a přemítal jsem, zda si ve skutečnosti jen nehrajeme „na parťáky” na „gumovníkovém dílci“, jako jsem si hrál „na učitele“ ve školičce ve svém dřívějším působišti.

Když jsem se příštího dne pozdě dopoledne probudil a rozhlédl se po prázdném srubu, sotva jsem mohl uvěřit, že události minulé noci nebyly pouhým snem. Věci, které jsem nechal dvě míle odtud, spočívaly u mých nohou. V pravdivém denním světle jsem viděl, že ležím v hranolu z neotesaných klád a škvírami mezi nimi tu a tam pronikají sluneční paprsky.

Nad hlavou jsem měl střechu z jedlové kůry, na níž se datel právě šíleně tužil svým zobákem. Podél dvou stěn místnosti stály čtyři dřevěné kavalce jako v podpalubí. Stůl, židle a tři staré bedýnky představovaly veškerý nábytek. Srub byl osvětlován zaskleným oknem v jednom štítu a otevřenými dveřmi. Krb z nepálených cihel zabíral celou protější štítovou stěnu a jeho komín vyčníval sotva stopu nad hřeben střechy.

Uvažoval jsem, zda jsem nezabloudil do nějaké opuštěné chaty, a zmocňovalo se mě strašlivé podezření o síle jediné sklenky pálenky, kterou jsem včera v saloonu vypil, když tu vešli moji parťáci.

Jejich vysvětlení bylo velice stručné. Potřeboval jsem si odpočinout, a tak si řekli, že dají pozor, aby mě předčasně nevzbudili. Teď je dvanáct hodin. Snídaně je připravena. A musí mi říct něco zábavného. Jsem hrdinou!

Očití svědci vyprávěli o mém chování za přestřelky u Magnólie a všechno vylíčili dopodrobna a s uměleckou nadsázkou. Podle poslední verze jsem po celou dobu klidně stál u nálevního pultu a chladnokrevně poroučel, aby mě zalezlý výčepní obsluhoval, zatímco kolem mne se střílelo! Obávám se, že moji noví přátelé přičítali mé rozhořčené popírání něčeho takového mladické ostýchavosti, ale když viděli, do jakých rozpaků mě opakování této historky přivádí, změnili předmět hovoru.

Ano! Jestli chci, můžu si dnes trochu „zaprospektorovat“. Kde? No, kdekoliv na půdě dosud nezabrané — je možno si vybrat ze stovek čtverečních mil. Co mám dělat? Jakže? Je to možné, že jsem ještě jakživ neprospektoroval? Ani vůbec nehledal zlato? Nikdy?

Viděl jsem, jak na sebe rychle pohlédli. Srdce mi pokleslo, ale pak jsem si všiml, že jsou vzrušení a mají rozzářené oči. A potom jsem se dozvěděl, že moje neznalost je pravé požehnání. Zlatokopové bývají velice pověrčiví. Jedna z jejich pověr praví, že pokusí-li se nováček čili greenhorn poprvé o hledání zlata, čeká na něj „štígro“. Říkali tomu „zelenáčské štígro“, to jest nevysvětlitelné štěstí, jež potkává slabé a nezkušené. Nebyla to pro mne velká poklona, ale ve snaze zavděčit se svým novým parťákům jsem přistoupil na hru.

Rychle jsem se oblékl a zhltl k snídani kávu, solené vepřové a topinky. Staré jelenicové mokasíny, vypůjčené od Indiánky, která v táboře prala, poskytly úlevu mým nohám pokrytým puchýři, a když jsem se vybavil motykou, lopatkou na dlouhé násadě a promývací pánví, požádal jsem, aby mě dovedli rovnou na místo, kde mám hledat. Ale řekli mi, to že není možné — že si místo musím zvolit sám, jinak že by se kouzlo zlomilo. Rozhodl jsem se pro travnatý svah asi dvě stě kroků od srubu a doplahočil jsem se k němu. Svah ležel u nádherného kaňonu, který jsem viděl včera, než jsem dorazil do osady. Živě si vybavuji, že jsem byl tolik nadšen vyhlídkou do krajiny, že jsem na chvíli zapomněl na vyhlídky svého prospektorování a na zemi pod nohama.

A pak jsem začal kopat.

Moje instrukce zněly, abych naplnil pánev hlínou, kterou seškrábu z povrchu co možná největší plochy. Při shrnování půdy jsem byl ve velkém pokušení kopat hlouběji a hledat skrytější poklady. Několikrát jsem opravdu zabořil motyku hlouběji a vykopl trochu křemene s drobnými žilkami, které se slibně leskly. Strčil jsem je pln naděje do kapsy a poslušně jsem dál naplňoval pánev. Vrchovatou pánev jsem pak donesl — ne bez obtíží, protože byla strašlivě těžká — k nejbližší promývací strouze a podle instrukcí ji ponořil do tekoucí vody.

Kroužil jsem pánví a v době kupodivu krátké se lehčí hlína temně červené barvy úplně odplavila a zanechala mazlavou, jílovitou kaši, promíšenou drobnými kamínky. I jíl brzy podlehl proudící vodě a zůstaly pouze kamínky a černý písek. Kamínky jsem odstranil rukou a ponechal jsem si jen malý, hezký, plochý okrouhlý kámen, těžší než ostatní — vypadal jako zčernalá mince —, a vstrčil jsem jej do kapsy ke křemenům. A pak jsem se pustil do vymývání černého písku.

Ponechávám svým mladým čtenářům, aby si představili mé pocity, když jsem nakonec spatřil tucet drobných zlatých hvězdičkovltých bodů, jež ulpěly na dně pánve! Byly tak malé, že jsem se bál pokračovat v promývání ze strachu, že je odpláchnu. Teprve později jsem poznal, že jejich váha to téměř znemožňovala. Běžel jsem radostně k místu, kde pracovali moji společníci, a ukazoval jsem jim pánev.

„Jo, našel barvu,“ řekl jeden. „Věděl jsem to.“

„Takže žádné štígro?“ zeptal jsem se váhavě.

„V tyhle pánvi žádnej velkej nález není. Tady jste získal zlata asi za čtvrt dolaru.“

Tvář mi poklesla.

„Ale stačí,“ pokračoval parťák s úsměvem, „abyste z každý pánve získal tolik, a vyděláte si na živobytí.“

„A to je taky všecko,“ dodal druhý, „čeho jsme my zde, a vůbec všichni tady na tomhle kopci, dosáhli během posledních šesti měsíců.“

To byla pro mne další rána. Ale nevím, zda to na mne udělalo takový dojem jako dokonalá pohoda a mladická bezstarostnost, s jakou to můj parťák pronesl. Přesto však jsem byl zklamán. Váhavě jsem vytáhl z kapsy kusy křemene.

„Našel jsem ještě tohle,“ pravil jsem. „Ty kameny vypadají, jako by v nich byl kov — podívejte. se, jak se lesknou.“

Parťák se usmál.

„Železný kyz,“ řekl. „Ale co je tohle?“ dodal rychle a vzal mi z ruky malý okrouhlý kamínek. „Kde jste přišel k tomuhle?“

„Tam na svahu. Je to k něčemu?“

Neodpověděl, jen se obrátil k oběma svým společníkům a ti se k němu horlivě sehnuli. „Podívejte se!“

Položil kamínek na jiný kámen a udeřil do něj ostřím motyky. K mému údivu se nerozbil a nerozletěl, nýbrž ukázal se na něm jen malý zoubek — a ten byl jasně žlutý.

Neměl jsem ani kdy, a po pravdě ani potřebí se ještě na něco vyptávat.

„Zaběhni pro sud!“ zavelel jeden parťák druhému. „Napiš oznámení o záboru a přines kolíky!“ vybídl třetího. A v následujícím okamžiku jsem zcela zapomněl na puchýře na svých nohou a hnal jsem se za svými parťáky do svahu. Vykolíkovali jsme dílec, vyvěsili „oznámení o záboru“ a pustili se do práce, abychom naplnili svůj sud na kolečkách. Pak jsme jej odvezli ke strouze a začali promývat.

Nugget, který jsem nalezl, měl cenu asi dvanácti dolarů. Odvezli jsme mnoho plných sudů a pracovali tam plni naděje i celý příští den, vesele a neúnavně. Pak jsme na dílci pracovali denně, poctivě a pravidelně, po tři týdny. Někdy jsme „našli barvu“, někdy ne, ale skoro pokaždé jsme získali dost, abychom si vydělali na živobytí. Smáli jsme se, žertovali, vyprávěli si příběhy a veselili se a byli jsme rádi na světě. Ale dvanáctidolarový nugget byl první a poslední velký nález, který jsme učinili na novém greenhornově dílci.

ŠTÍSTKO TÁBORA KŘIKLOUNŮ

Tábor křiklounů zjitřilo vzrušení. Nemohla to být rvačka, protože léta Páně 1850 by to nebylo nic tak nového, aby se proto celá osada seběhla. Byly opuštěny nejen strouhy a zábory, nýbrž i z Tuttleova kupectví se vyhrnuli karbaníci, kteří, jak zůstává dosud v dobré paměti, klidně pokračovali ve hře i při tom, když se Petr Francouz a Pepík Kanaka navzájem k smrti prostříleli nad výčepním pultem vpředu v krámě. Celý tábor se shromáždil před šerednou chatou na okraji paseky. Hovořilo se tlumeným hlasem, často však se opakovalo ženské jméno. Bylo to jméno v táboře dobře známé — Čerokézská Sally.

Možná že čím méně o ní povíme, tím lépe. Byla to drsná ženská a je oprávněná obava, že byla velice hříšná. V té době však byla jedinou ženou v Táboře křiklounů a právě tu chvíli ležela ve vrcholných úzkostech, kdy je ženě nejvíc zapotřebí péče od osoby vlastního pohlaví. Zpustlá, opuštěná a nenapravitelná se ještě ke všemu prokousávala mukami, která se těžce snášejí, i když jsou mírněna pomocí soucitného ženství, v její osamělosti však to byla muka vražedná. Sally byla navštívena prvotní kletbou v oné původní osamělosti, pro niž musil být trest za první hřích tak strašný. Snad patřilo k odpykávání jejích hříchů, že v těžké hodince, kdy jí nejvíc chyběla vrozená něha a pečlivost osoby vlastního pohlaví, setkávala se jen se zpola pohrdavými tvářemi mužských druhů. A přece si myslím, že několik přihlížejících její utrpení dojímalo. Sandy Tipton mínil, že je to „pro Sally kruťasina“, a za úvahy o jejím stravu se na okamžik dokázal povznést i nad pomyšlení, že má eso a dva krále v rukávě.

Je dobře si také povšimnout, že to byla situace nová. Smrt nebyla v Táboře křiklounů nic zvláštního, narození však bylo novinkou. Lidé bývali z tábora vykazováni účinně a s konečnou platností bez nejmenší možnosti návratu; ale toto bylo poprvé, kdy někdo přibyl ab initio *. Odtud ono vzrušení.

„Jdi dovnitř, Stumpy,“ řekl význačný místní občan, známý jako Kentuck, oslovuje jednoho z povalečů. „Jdi tam a podívej se, co se dá dělat. Ty máš s tímhlenctím svý zkušenosti.“

Ta volba byla asi případná. Stumpy byl v jiných klimatických podmínkách údajně hlavou dvou rodin; vlastně právě jakýmsi zákonným nesrovnalostem v této záležitosti Tábor křiklounů — město azylu — vděčil za jeho přítomnost. Shromáždění přijalo volbu se souhlasem a Stumpy byl moudrý dost, aby se podřídil většině. Za ochotnickým chirurgem a babicí bábou v jedné osobě se zavřely dveře a Tábor křiklounů se venku usadil, všichni si zapálili dýmky a čekali, co z toho bude.

Shromáždění čítalo asi sto mužů. Jeden nebo dva byli skutečně na útěku před zákonem, někteří byli zločinci a všichni chlapi bezohlední. Fyzicky na nich nebyly příznaky dřívějšího života a charakteru znát. Největší darebák měl andělskou tvář a záplavu zlatých vlasů, hazardní hráč z povolání Oakhurst měl melancholický výraz a intelektuálskou těkavost Hamleta, muž nejchladnější a

* ab initio — (lat.) od počátku, zde ve smyslu „od narození”

nejstatečnější měřil sotva metr padesát a měl slabý a rozpačitý hlásek, plaché vystupování. Termín „hulváti“, vysloven o nich, vyjadřoval spíš vyznamenání než vymezení. Možná že v maličkostech, jako jsou prsty u rukou a u nohou, uši a tak podobně, jevilo obyvatelstvo tábora leckterý nedostatek, ale ta drobná opomenutí neoslabovala úhrn síly. Největší silák měl na pravici jen tři prsty; nejlepší střelec měl pouze jedno oko. Tak vypadali fyzicky lidé roztroušení okolo chaty. Tábor ležel v trojúhelníkovém údolí mezi dvěma hřebeny a řekou. Jediným východem byla příkrá stezka přes vrchol hřebenu naproti chatě, cesta nyní ozařovaná vycházejícím měsícem. Trpící žena ji mohla ze svého hrubého lůžka vidět, jak se vine vzhůru, podobná stříbrné nitce, až tam, kde se ztrácí vysoko ve hvězdách.

Táborový oheň z borových soušek stupňoval družnost shromáždění. Do Tábora křiklounů se pomalu vracela přirozená lehkomyslnost. Otevřeně se nabízely a přijímaly sázky na výsledek. Tři ku pěti, že „z toho Sally vyvázne“; rovné sázky, že dítě zůstane naživu; vedlejší sázky na pohlaví a vybarvení přicházející osůbky. Do vzrušené rozprávky zaznělo volání těch, kdo byli nejblíž u dveří, a tábor zaraženě naslouchal. Nad kymácení a šum korun borovic, prudký hukot řeky a praskot ohně se vznesl ostrý, zlostný křik — naprosto nepodobný ničemu, co bylo až dosud v táboře slýcháno. Borovice přestaly šumět, hukot řeky ustal a praskot ohně ztichl. Zdálo se, že sama příroda se zarazila a také naslouchá.

Tábor vyskočil na nohy jako jeden muž. Kdosi navrhoval vypálit celý soudek střelného prachu, avšak po uvážení matčina stavu převládla rozumnější rada, a tak vypálili pouze několik revolverů; neboť, ať už vinou obhroublé chirurgie tábora, ať snad z jiné příčiny, Čerokézská Sally rychle dohasínala. Do jediné hodiny, jak se ukázalo, vystoupila po oné rozryté stezce vedoucí k hvězdám, a tak opustila Tábor křiklounů s jeho hříšností a hanbou navždy. Nemyslím, že by je tato zpráva příliš rozrušila, až na to, že se zamyslili nad osudem dítěte. „Může po tomhle žít?“ tázali se Stumpyho. Odpovídal s pochybností. Tady v celé osadě jediná druhá bytost Sallyina pohlaví a mateřského stavu byla oslice. Chvíli se dohadovali, zda je to dost vhodné, ale zkusili to. Bylo to méně pochybné než ona starověká péče o Romula a Rema a zřejmě také zrovna tak úspěšné.

Když byly tyto drobnosti vyřízeny, což zabralo další hodinu, otevřely se dveře a zvědavý dav mužů, který se už zatím seřadil spořádaně do fronty, vstupoval po jednom. Vedle nízkého kavalce, podobného polici, na němž se pod pokrývkami strnule rýsovala postava rodičky, stál borový stůl. Na ten položili bedničku od svíček a v ní, zavinut v křiklavě červeném flanelu, ležel nejnovější obyvatel Tábora křiklounů. Vedle bedničky od svíček ležel klobouk. Nač, ukázalo se brzy. „Pánové,“ promluvil Stumpy se zvláštní směsí převahy a oficiální blahosklonnosti, „pánové budou laskavě vstupovat předními dveřmi, projdou tady okolo stolu a zadním vchodem zase vyjdou.“

Kdož si budou přát sirotkovi nějak přispět, mají tady na to klobouk pohotově.

První muž vstoupil s čepicí na hlavě; smekl však hned, jak se rozhlížel, a bezděky tak dal příklad dalšímu. V takových obcích jsou skutky dobré i špatné všechny nakažlivé. Jak průvod postupoval do chaty, bylo slyšet poznámky — kritiky mířené nejspíš na Stumpyho v jeho postavení pořadatele podívané. „Tak to je von?“ „Pořádně mrňavej.“ „Jen tak sotva vybarvenej.“ „Vo nic větší než bambitka.“ Dárečky byly stejně příznačné: stříbrná tabatěrka; zlatý dvoudukát; stříbrem vykládaný námořnický revolver; kousek zlata; velmi krásně vyšívaný dámský kapesníček (od karbaníka Oakhursta); briliantová brož; briliantový prsten (přivábený onou broží, s dárcovou poznámkou: „Ten špendlík vidím a zvedám vo dvě voči!“); vrahounská koule na řemenii bible (dárce nezjištěn); zlatá ostruha; stříbrná lžička (s politováním přiznávám, že monogram nesouhlasil s jménem dárce); chirurgické kleště; lanceta; britská bankovka v hodnotě pěti liber šterlinku a přibližně dvě stě dolarů v zlatých a stříbrných mincích. Stumpy, zatímco se to vše dálo, zachovával mlčení a stejnou znehybnělost jako mrtvá po jeho levici a vážnost stejně neproniknutelnou jako novorozenec po jeho pravici. Jednotvárnost podivného průvodu prolomila jenom jediná příhoda. Když se nad bedničkou od svíček skláněl zpola zvědavě Kentuck, dítě se poobrátilo a v záchvatu bolesti zachytilo jeho těkající prst a chvilku ho pevně podrželo. Kentuck se zatvářil hloupě a rozpačitě. Do jeho větrem a deštěm zbrázděné tváře se pokoušelo prorazit cosi podobného ruměnci. „Zatrackaný skvrně!“ řekl, když si vyprošťoval prst s něhou a pečlivostí možná větší, než by u něho mohl někdo očekávat. Jak vycházel, podržel ten dotýkaný maličko od ostatních prstů a zvědavě si ho prohlížel. Prohlídka vyvolala touž originální poznámku o dítěti. Vypadalo to, jako by mu opakování té poznámky dělalo radost. „Popral se mi s prstem,“ podotkl k Tiptonovi ukazuje prst, „zatrackaný skvrně!“

Byly už čtyři hodiny, než se tábor uložil k spánku. V chatě bdících ochránců hořelo světlo, neboť Stumpy té noci spát nešel. Ani Kentuck nespal. Popíjel podle chuti a s ještě větší chutí vyprávěl, co

se mu přihodilo, a pokaždé bez výjimky zakončoval oním příznačným zatracením nového obyvatele. Zdá se, že se tak bránil eventualitě křivého podezírání ze sentimentálnosti, avšak Kentuck měl své slabůstky silnějšího pohlaví. Když už všichni ostatní odešli na lože, procházel se po břehu řeky a zamyšleně si hvízdal. Potom vyšel roklí, prošel okolo chaty a stále si s okázalou lhostejností pohvizdoval. U vysoké sekvoje se zastavil, vrátil se po vlastní stopě a znovu prošel okolo chaty. Na půl cestě k řece se opět zastavil a potom se vrátil a zaklepal na dveře. Otevřel mu Stumpy. „Jak to tady běží?“ zeptal se Kentuck a hleděl za Stumpyho na bedničku. „Docela krásně,“ odpověděl mu Stumpy. „Stalo se něco?“ „Nic.“ V nastalé odmlce, citelně rozpačité, Stumpy jen držel dveře. Potom se Kentuck uchýlil k svému prstu a zvedl ho k Stumpyho očím. „Popral se s ním — zatrackaný skvrně,“ prohodil a šel si lehnout.

Nazítří se dostalo Čerokézské Sally pohřbu tak strohého, jaký jí mohl Tábor křiklounů dopřát. Když její tělesné pozůstatky odevzdali stráni, sešlo se slavnostní shromáždění tábora, aby prohovořilo, co s dítětem. Návrh, aby bylo táborem adoptováno, přijali jednomyslně a s nadšením. Hned však se rozproudila živá rozprava o způsobech a možnostech zajištění sirotkových potřeb. Stojí za zmínku, že v tomto sporu se neprojevilo ani zdání oněch horkokrevných osobitostí, jimiž se obyčejně rozpory v Táboře křiklounů vyřizovaly. Tipton mínil, že by měli dítě poslat do osady Červeného psa, vzdálené šedesát kilometrů, kde by mohlo dostat ženskou chůvu. Nešťastný návrh však narazil na divoký a jednomyslný odpor. Jasně se ukázalo, že žádné opatření, které by znamenalo odloučení od nového obyvatele, nenajde u nikoho sluchu ani na okamžik. „Vostatně,“ pravil Tom Ryder, „ty chlapi z Červenýho psa by ho vyhandlovali a podstrčili by nám jinýho.“ Nevíra v poctivost jiných táborů převládala v Táboře křiklounů jako všude.

Nápad pozvat ženskou chůvu sem do tábora rovněž narážel na odpor. Tvrdilo se, že se nenajde žádná slušná ženská, která by hledala v Táboře křiklounů domov, a mluvčí prohlašoval, že „tamty druhý už tady nechceme“. Tato málo uctivá narážka na zemřelou matku, i když se může zdát drsná, byla prvním zákmitem slušnosti a obrody tábora. Stumpy se nijak nevyslovil. Snad vyciťoval, jak by bylo choulostivé, kdyby sám zasahoval do volby svého nástupce ve funkci. Na přímou otázku však statečně ujišťoval, že on a „Jinny“ — ona savčí samice, o níž už byla řeč — dokážou dítě odchovat. Takové řešení mile vonělo originálností, nezávislostí a hrdinstvím, což se táboru zamlouvalo. Stumpyho ve funkci potvrdili. Poslali do Sacramenta pro některé nezbytnosti. „Nezapomeň,“ říkal pokladník, když tiskl poštovskému kočímu do ruky váček zlatého prachu, „to nejlepší, co se dostane — kraječky, víš, všechno jemně vyšívaný a nabíraný, čerta záleží na ceně!“

Dítě kupodivu prospívalo. Možná že ostře svěží klima horského tábora mu vynahrazovalo hmotnou újmu. Nalezenečka přivinula na svou mocnější hruď sama příroda. V čirém ovzduší předhůří Sierry — ze vzduchu přesyceného vůní balzámu, z toho vína nebes, jež dává sílu i bujnost —- možná že tady byl zdroj výživy nebo jemné chemie, který přeměňoval mléko oslice na vápno a fosfor. Stump se klonil k názoru, že to dělalo to druhé a svědomitá péče. „Já a ta oslice,“ říkal, „my dva jsme mu otcem a matkou! Jenom,“ dodával, oslovuje ten bezmocný raneček, „abys nás jednou nezklamal!“

Když mu bylo měsíc, vyvstala zřejmá nutnost obdařit ho jménem. Říkalo se mu povšechně „klouče“, „Stumpyho chlapec“, „kojot“ (narážkou na sílu jeho hlasivek), ba i Kentuckovou zamilovanou zdrobnělinou „zatrackaný skvrně“. To všechno se však pokládalo za neurčité a neuspokojivé a bylo nakonec odmrštěno pod tlakem jiné okolnosti. Hazardní hráči a dobrodruzi bývají obyčejně pověrčiví a Oakhurst jednou prohlásil, že miminko přineslo Táboru křiklounů „štístko“. A skutečně poslední dobou měli úspěchy. Se jménem „Štístko“ souhlasili a pro lepší srozumitelnost je předznamenali ještě jménem Tommy. Na matku se nevzpomnělo a otec byl neznám. „Je lepší,“ mínil filozofický Oakhurst, „rozdat to znovu kolem dokola. Říkejme mu Štístko, ať vykročí do života se slušnou vyhlídkou.“ Tak byl také stanoven den křtu. Jak ten obřad chápali, může si čtenář představit už podle toho, co je mu známo o bezmezné bezbožnosti Tábora křiklounů. Vrchním ceremoniářem ustanovili proslulého posměváčka Bostona, takže událost slibovala vrcholnou legraci. Vynalézavý satirik pracoval dva dny na přípravě parodie kostelního obřadu, šperkované místními narážkami. Sbor zpěváků vyzkoušel svůj um a Sandy Tipton měl představovat kmotra. Jakmile však průvod s hudbou a s prapory dospěl do hájku a dítě položili ke karikatuře oltáře, předstoupil před nedočkavý dav Stumpy. „Nemám ve zvyku kazit zábavu, chlapci,“ pronesl ten drobný muž statečně a díval se do tváří okolo, „ale připadá mi, jako že tohleto není na rovině. Je to pořádně sprostá hra vůči tady tomu holátku, střílet si z něho, když tomu ani nemůže ještě rozumět. A jestli už se tady mají vyskytovat kmotři, rád bych věděl, kdo na to má větší právo než já.“ Stumpyho projevu odpovědělo mlčení. Ke cti všech humoristů budiž řečeno, že první uznal správnost té řeči sám satirik, ošizený tak o svou zábavu. „Avšak,“ Stumpy rychle využil nabyté výhody, „sešli jsme se tady na křest a křest mít budeme: Prohlašuji tě Tomášem Štístkem podle zákonů Spojených států a státu Kalifornie, k čemuž nám žehnej Bůh.“ To poprvé bylo v táboře jméno boží vysloveno jinak než rouhačsky. Provedení křtu bylo možná ještě směšnější, než zamýšlel satirik; ale byť to bylo sebepodivnější, nikdo to nepostřehl a nikdo se nesmál. Tommy byl pokřtěn se stejnou vážností, jako by se to bylo stalo pod střechou křesťanského chrámu, a rozplakal se a byl uhýčkán způsobem právě tak pravověrným.

A tak začala obroda Tábora křiklounů. Skoro nepozorovaně se osada měnila. Chata přidělená Tomu Štístkovi — nebo Štístkovi, jak byl nejčastěji nazýván — začala první jevit příznaky zvelebování. Udržovali ji přepečlivě čistou a vždy čerstvě obílenou. Potom ji pobili novými prkny, vyzdobili záclonkami, kobercem a rohožkou a vnitřní stěny vytapetovali. Kolébka z vonného dřeva — přivlečená na mule ze vzdálenosti skoro sto třiceti kilometrů — podle Stumpyho vyjádření „jaksi všechen ostatní nábytek zabila“. Proto bylo nutno chatu nově zařídit. Muži, kteří si navykli zacházet k Stumpymu podívat se, „jak se vede Štístkovi“, změnu, jak se zdá., uznale oceňovali, a tak se v sebeobraně Tuttleovo kupectví, jako podnik konkurenční, vzpamatovalo a importovalo koberec a zrcadla. V dovezených zrcadlech se začaly odrážet tváře Tábora křiklounů a to vedlo k rozvoji přísnějších způsobů, co se týče osobní čistotnosti. A ke všemu ještě Stumpy zavedl jakousi karanténu na všechny, kdož si činili nárok na pochování Štístka v náručí. Zvlášť krutě to zahanbovalo Kentucka — v bezstarostnosti své velkorysé povahy a podle návyků zálesáckého života začal považovat všechna osobní roucha za druhou pokožku, která, tak jak hadí, opadává pouze ztrouchnivěním —, že by měl být z jistých rozumářských důvodů připraven o svou výsadu. Tak mocně však působily nenápadné vlivy obrody, že se od té doby objevoval pravidelně každé odpoledne v čisté košili a s obličejem zářícím od mytí. Nebyly také zanedbávány ani morální a sociální reformní zásady. O Tommym se předpokládalo, že má trávit všechen svůj čas stálou snahou o spánek, pročež nesměl být vyrušován hlukem. Křik a hulákání, podle nichž dostal tábor své pověstné jméno, byly na doslech Stumpyho chaty zakázány. Muži hovořili šeptem nebo kouřili s důstojným klidem Indiánů. Sprostých řečí se v těch posvátných místech mlčky odříkali a po celém táboře oblíbená zvolání „zatracený štístko!“ a „hrom do takovýho štístka!“ byla zavržena, protože nabyla nového osobního přízvuku. Vokální hudba zapovězena nebyla, počítalo se s její utišující konejšivostí, a písnička Jacka Válečníka, anglického námořníka z australských kolonií Jejího Veličenstva, stala se docela oblíbenou ukolébavkou. Bylo to truchlivé vypravování o hrdinských plavbách válečné loni Arethusa — Čtyřiasedmdesát s melodií ztlumenou v moll, zakončující obsah každého verše zmíravě protahovaným „na palu-u-u-ubě Arethu-u-u-usy“. Bylo nádherné dívat se na Jacka, jak chová Štístka, houpá ho v loktech jakoby v kolébavém kymácení lodi a prozpěvuje k tomu onu zpěvánku válečného loďstva. Buď pro zvláštnost Jackova houpání, nebo pro délku písně — měla devadesát slok a pokaždé byla dozpívána k trpkému konci ukolébavka obyčejně přinesla žádoucí výsledek. Tehdy se muži natáhli v letním soumraku pod stromy, kouřili dýmky a poživačně naslouchali melodickým slovům. Táborem pronikala neurčitá představa, že to je blaho venkovské idyly. „Tohle je něco,“ řekl Simmons z londýnského předměstí bídy, opíraje se zamyšleně o loket, „jak v podvečeru já ráda péru.“ Vzpomínal přitom na Greenwich.

Za dlouhých letních dnů Štístka obyčejně donesli k rokli, z které dobýval Tábor křiklounů všechny své zlaté poklady. Tam vždy ležel na pokrývce rozprostřené po naskládaných drobných jedlových větvičkách a zlatokopové zatím pracovali dole ve výkopech. Později docházelo na neobratné pokusy vyzdobit mu besídku květinami a voňavými keříky, většinou mu někdo přinesl kytici divokého zi-molezu, azalek nebo pestře vybarvených květů mariposy. Zlatokopové zčistajasna prohlédli a uvědomili si prostý fakt, že v těchto drobnostech je krása a skrytý smysl, po nichž až dosud lhostejně šlapali. Lupínek třpytivé slídy, úlomek vroubkovaného křemene, pestrý oblázek z potočního dna, vše bylo nově otevřeným a zbystřeným očím krásné a vždy bez výjimky ukládáno pro Štístka. Podivuhodné, jak lesy i kopce najednou vydávaly poklady, které „se šiknou pro Tommyho“. Obklopen hračkami, jaké do té doby nemělo ani žádné dítě z pohádky, byl Tommy, doufejme, spokojen. Vypadal zabezpečeně blažený, třebaže projevoval dětinskou vážnost a v kulatých šedých očkách měl záblesky zamyšlenosti, které dělaly občas Stumpymu starost. Byl vždy poslušný a tichý a zůstává v paměti, jak jednou, když vylezl ze své „ohrady“ — to je ze zeleného oplocení zastrkaných borových větví, obklopujících jeho lůžko — přepadl z břehu po hlavě do měkké hlíny, zůstal tak se zamazanýma nožkama ve vzduchu nejméně pět minut a zachoval neochvějnou vážnost. Když ho vyprostili, ani nešpitl. Váhám, mám-li zaznamenat ještě mnoho jiných příkladů jeho moudrosti, které se bohužel opírají pouze o tvrzení zaujatých přátel. Některé případy přibarvila i pověrčivost. „Teda zrovna takhle vylezu na břeh,“ říkal v zadýchaném vzrušení jednoho dne Kentuck, „a ďas ať si veme mou černou duši, jestli si nepovídal se sojkou, co mu seděla na klíně. Tak tu spolu byli beze všeho a skamaráděný jak pámbu ráčí a kecali spolu jak dva trháni v třešňový aleji.“ Nicméně, ať už lezl po borovém chvojí, nebo se lenivě rozvaloval na zádech a mžoural nahoru do listí, jemu ptáčkové zpívali, jemu veverky žvatlaly, jemu voněly květiny. Příroda mu byla chůvou i kamarádem v hrách. Jemu propouštěla mezi listy zlaté paprsky sluneční záře, aby dopadaly na dosah jeho ručky; posílala mu na návštěvu toulavé vánky s balzámem od zálivu a s vůní pryskyřic z lesů; jemu důvěrně a ospale pokyvovaly vysoké sekvoje, čmeláci mu bzučeli a vrány krákaly ospalý doprovod.

Tak vypadalo požehnané léto Tábora křiklounů. Byly to „trumfový časy“ a „štístko“ jim přálo. Zábory ohromně vynášely. Tábor na své výsady žárlil a na cizí lidi se díval podezíravě. Ani v nejmenším nepovzbuzoval přilezlictví, a aby svou odloučenost zdokonalil, všechny pozemky přilehlé na obou stranách horského hřebenu obklopujícího tábor osadníci právoplatně zajistili předkupním právem. To a jejich reputace podivuhodné výkonnosti s revolverem uchovalo území Tábora křiklounů neporušené. Poštovský kočí — jediná jejich spojka s okolním světem — vyprávěl někdy o táboře báječné historky. Říkal třeba: „Tam v Křiklounech mají ulici, že by přetrumfla všecky ulice v Červeným psu. Mají tam popínáče a kytky okolo domků a dvakrát za den se myjí. Ale na cizí jsou zatraceně hrubí a za Pánaboha uctívají indiánský mimino.“

S hmotnými úspěchy tábora přišla také touha po dalším zvelebování. Navrhovalo se postavit napřesrok na jaře hotel a v zájmu Štístka pozvat řekněme dvě slušné rodiny, aby se zde usídlily — možná že by mu ženská společnost šla k duhu. Oběť, již takovým ústupkem přinášeli tito zlatokopové, kteří zlostně pochybovali o povšechné počestnosti a užitečnosti žen, může být vysvětlena pouze jejich příchylností k Tommymu. Několik mužů ještě odporovalo. Rozhodnutí však nemohlo být uskutečňováno ještě dobré tři měsíce, a tak se menšina trpně podřídila v naději, že se ještě může naskytnout leccos, co tomu zabrání. A naskytlo se.

Na zimu roku 1851 se bude tady v předhůří dlouho vzpomínat. Na Sierrách ležely spousty sněhu, každý horský potok se stal řekou a každá řeka jezerem. Všechny strže a rokle se proměnily v bouřlivé bystřiny a ty se řítily z hor, porážely obrovité stromy a roznášely náplav a trosky po planinách. Dvakrát se Červený pes octl pod vodou a Tábor křiklounů byl předem varován. „Zlato tady do těch roklí přinesla voda,“ pravil Stumpy. „Byla tu kdysi a bude tu zas!“ A té noci se náhle vylilo Severní rameno z břehů a hnalo se přes trojúhlé údolí Tábora křiklounů.

V ničivé zkáze dravých vod, drcených stromů, praskajících dřev a ve tmě, která jako by se přihnala s vodou a smazala úsměvné údolí z tváře země, dalo se udělat jen málo na záchranu rozmetaného tábora. V rozbřesku jitra byla Stumpyho chata, nejbližší u břehu, tatam. Opodál v rokli našli tělesné pozůstatky nešťastného vlastníka; avšak pýcha a naděje, radost a Štístko Tábora křiklounů zmizelo. Se smutkem v srdci se vraceli, když je zavolal výkřik od břehu.

Byli to lidé na záchranné lodi odněkud zdola na řece. Hlásili, že asi dvě míle níž vylovili muže a děťátko, takřka úplně vyčerpané. Zná je tady někdo a nejsou náhodou odtud? Potřebovali jen mrknout a viděli v lodi ležet Kentucka, ukrutně potlučeného a pohmožděného, dosud však třímajícího Štístko Tábora křiklounů v náručí. Jak se nad podivně vybranou dvojicí skláněli, poznali, že dítě je studené a bez života. „Je mrtev,“ pronesl někdo. Kentuck otevřel oči. „Mrtev?“ opáčil vysíleně. „Ano, člověče drahá, a ty taky umíráš.“ Úsměv zazářil z očí dodýchávajícího Kentucka. „Umírám,“ opakoval, „on si mě bere s sebou — vyřiďte chlapcům, že mám teď Štístka u sebe,“ a ten silák, držící se křehkého děťátka tak, jak se praví, že tonoucí se stébla chytá, odplýval do řeky stínů, která věčně věků plyne k moři neznáma.

JAK PŘIŠEL JEŽÍŠEK DO SIMPSON BARU

V údolí Sacramenta dlouho vytrvale pršelo. Severní rameno vystoupilo z břehů a Chřestejší potok se nedal přebrodit. Několik balvanů, vyznačujících brod u Simpsonovy křižovatky, nebylo už vůbec vidět a širá vodní hladina se rozlila až k předhoří. Horský dostavník musil obracet v Grangers; poslední pošta uvázla v sítinách a jezdec taktak že zachránil holý život plaváním. „Území,“ připomínaly noviny Lavina Sierry s názorností lokální pýchy, „v rozloze státu Massachusetts je pod vodou.“

Ani v předhůří nebylo počasí lepší. Hluboké bláto pokrývalo horskou silnici; vozy, které žádnou fyzickou silou ani morální domluvou kletby nebylo možno vymanit z bezedných kolejí, do nichž zapadly, úplně tarasily jízdní dráhu, a cestu do Simpson Baru vyznačovaly ztrhané potahy a hromové klení. A vpovzdálí, odříznutý a nepřístupný, vystavený lijákům a urousaný, bičovaný vichřicí a ohrožovaný povodní tulil se Simpson Bar o svatvečeru roku 1862 jako vlaštovčí hnízdo ke skalní hraně pod rozeklaným vrcholem Tabulové hory a třásl se v bouři.

Nad osadou se snesla noc a několik světel probleskovalo mlhou z oken chat po obou stranách silnice, křižované teď a rozrývané nežádoucími patoky a vymetané ničivými větry. Naštěstí se většina obyvatelstva shromáždila v Thompsonově krámě a sesedla se v jediném hroznu okolo kamen do červena rozpálených, na něž muži mlčky odplivovali jakoby v obecně dohodnutém srozumění, právě pro něž byla jakákoli rozprávka zbytečná. A opravdu, většina kratochvílí byla už dlouho v Simpson Baru vyčerpána; velká voda přerušila obvyklá zaměstnání v rokli i na řece a z toho vyplynuvší nedostatek peněz a kořalky zbavil skoro všechny pokoutní zábavy veškerého půvabu. Sám pan Hamlin byl ještě rád, když odjel ze Simpson Baru aspoň s padesáti dolary v kapse — s jedinou hotovostí, kterou dokázal skutečně vyinkasovat ze všech těch velikých částek, jež vyhrál úspěšným provozováním svého svízelného povolání. „Kdyby někdo po mně chtěl,“ vyslovil se o tom za nějaký čas, „kdyby někdo chtěl, abych mu poradil hezkou vesničku, kde by se moh světák na penzi, co už prachy nepotřebuje, často a živě pobavit, tomu bych poradil Simpson Bar; ale člověku mladýmu, s velkou rodinou na krku, se to tam nevyplácí.“ Protože rodina páně Hamlinova se skládala především z dospělých osob ženského rodu, citujeme jeho poznámku spíš jako ukázku rozpětí jeho humoru než jako doklad rozsahu jeho závazků.

Buď jak buď, terče onoho posměchu, kteří o něm nevěděli, seděli toho večera v tupé netečnosti, zplozené zahálkou a nedostatkem vzruchu. Ani náhlé zašplouchání kopyt v blátě přede dveřmi je nevzrušilo. Jenom Dick Bullen přestal vyškrabávat dýmku a zdvihl hlavu, ale nikdo druhý ze shromážděné skupiny neprojevil o vstupujícího člověka nejmenší zájem, jako by ho nepoznávali.

Byla to postava s touto společností hodně důvěrná a v Simpson Baru známá pod jménem Starej; muž asi padesátiletý, s vlasy prošedivělými a prořídlými, ale s pletí dosud mladicky svěří. Ve výrazu tváře měl plno účastnosti, sice pohotové, ne však příliš mocné, zároveň s chameleónskou schopností přizpůsobit se odstínem a barvou všem doléhajícím náladám a citům. Zřejmě právě odešel od bujných kumpánů a nevšiml si hned vážnosti této skupiny. Zvesela pleskl nejbližšího muže na rameno a zprudka dosedl na volnou židli.

„Zrovna jsem slyšel ohromnou legraci, hošové! Znáte všichni Smileyho támhle vodnaproti — Jima Smileyho — toho největšího žertýře tady na Baru? No tak Jim zrovna vypravoval takovou šťavnatou povídačku vo tom –“

„Smiley je prachzatracenej vrták,“ přerušil ho pochmurný hlas.

„A zvlášť zatracenej mizera,“ dodal druhý se záhrobním přízvukem.

Po těchto jednoznačných výrocích se rozhostilo ticho. Starý se rychle rozhlédl po shromážděných. Výraz obličeje se mu pozvolna proměnil. „Tak, pravda,“ řekl po chvíli uvážlivě, „určitě něco jako mizera a tak trochu vrtaný dřevo. No ovšómš.“ Chvíli mlčel, jako by usilovně přemítal o nežádoucnosti a nerozumnosti neoblíbeného Smileyho. „Truchlivěj počas, co?“ dopověděl ještě, teď už naplno pohroužen do proudu převládajících nálad. „Mordsechadry, hromský dílo pro naše hošové, a na hezkou dobu po vejdělku ani pára. A vánoce, zejtra máme Boží hod.“

Na to prohlášení se druzí pohnuli, nebylo však jasné, zda to byl vzruch souhlasu nebo odporu. „Ba áno,“ pokračoval Starý truchli-výni tónem, který v těch několika chvílích bezděčně přijal za svůj, „áno, Boží hod a teďka máme Štědrej večír. Víte, mládenci, tak jsem si pomyslel — teda, jako takovej nápad, jen tak mimo, víte — že byste třebas měli chuť zajít se mnou dneska večer k nám a dopřát si dokola slzu. Ale tak se mi najednou zdá, že by se vám nechtělo? Že snad na to chuť nemáte?“ končil s dychtivou přítulností a mžoural společníkům do očí.

„No, ani nevím,“ odpověděl Tom Flynn maličko oživeně. „Snad by to šlo. Ale co ta tvá žena, Starej? Co ta tomu řekne?“

Starý zaváhal. Jeho zkušenosti v manželství nebyly nijak šťastné a v Simpson Baru se to vědělo. Jeho první manželka, křehká a hezká drobná ženuška, trpěla citelně a tajně manželovou žárlivou podezíravostí, až ten si konečně jednoho dne pozval celý Bar k sobě, aby před svědky odhalil její nevěru. Celá ta manželova parta, když přišla do domu, zastala tu plachou osůbku tiše zabranou do svých domácích prací a zahanbeně se opět vzdálila. Jenže citlivá ženuška se nesnadno vzpamatovávala z otřesu způsobeného tak mimořádným zneuctěním. Jen s námahou nabyla opět aspoň té míry duševní rovnováhy, že pustila svého milence z kumbálku, kam se předtím včas schoval, a uprchla s ním. Truchlícímu manželovi zanechala pro útěchu tříletého hošíka. Nynější manželka Starého bývala u něho kuchařkou. Byla tělnatá, oddaná a svárlivá.

Ještě než mohl Starý odpovědět, Joe Dimmick prohodil velice upřímně, že „dům přece patří Starýmu“ a že — tu se dovolával božských mocností — kdyby šlo o jeho rodinu a dům, pozval by si, koho si sám uráčí, i kdyby tím měl dát v sázku vlastní duše spasení. Mocnosti pekla, dodával ještě, by na něho byly kraťasové. To všechno přednesl s ráznou a sevřenou silou výrazu, která se v tomto přepisu nutně ztrácí.

„Ovšómš. Určitě. To je vono,“ mínil na to Starý a souhlasně se přimračil. „Vo to žádná starost. Je to můj barák, těmahle rukama jsem ho postavil, každou jednotlivou kládu. Jen se jí, hošové, nebojte. Možná že jako kapánek spustí — jak už to ženský dovedou —, ale nakonec si dá říct.“ Tajně se Starý spoléhal na povznášející vliv alkoholu a statečného příkladu, ten že ho v případě nebezpečí podpoří.

Dosud však nepromluvil vševěd a vůdce Simpson Baru Dick Bullen. Nyní vyndal dýmku z úst. „A Starej, jakpak se vede tomu tvýmu Honzíkovi? Připadalo mi onehdy, že nevypadá nijak čile, když jsem ho naposled viděl házet na skále kamením po Číňanech. Jako by ho to doopravdy ani nebavilo. Včera tudy zas táhli partu — utopili se někde vejš na řece —, tak jsem si na klučíka vzpomněl, jak mu budou scházet! A teď tam třebas budem překážet, když Honzík stůně.“

Otec, zřejmě dojat nejen citlivým vyznáním zájmu o Honzíkovy strázně, ale také něžnou ohleduplností mluvčího, pospíšil si ho ujistit, že Honzíkovi je už lépe a že „troška legrace může kluka jen osvěžiti“. Načež se Dick zdvihl, protáhl se a se slovy „Tak jsem pro. Jdi napřed, Starej, jde se,“ sám první skokem a se svým pověstným zavýsknutím vyrazil do noci. Jak procházel krámem, sebral z krbu planoucí větev. To po něm udělali všichni ostatní, následující ho v náhlé tlačenici, a než si udivený majitel Thompsonova kupectví uvědomil úmysly svých hostí, zůstal v krámě opuštěn.

Noc byla temná jak smola. První náraz větru zhasil příležitostné pochodně a potom už jenom zář žhavých uhlíků tančila a poskakovala tmou jako opilé bludičky a ukazovala jim, kde jsou. Cesta vedla Borovým kaňonem, na jehož vrcholu se zarývala do příkré stráně rozložitá a nízká, kůrou pokrytá chata. To byl Starého domov a zároveň přístup k průkopu, v němž pracoval, když se vůbec k práci dostal. Zde se zástup na chvíli zastavil z pozorné uctivosti k hostiteli, který udýchaně přiklusal poslední.

„Snad byste radši měli počkat chvilku tady, já se zatím kouknu, jestli je doma všechno, jak se patří,“ řekl Starý navenek bezstarostně, ačkoli podle pravdy mu bylo v srdci docela jinak. Pokyn byl velkomyslně uznán, dveře se otevřely a opět se za hostitelem zavřely a skupina hostů se opírala zády o stěny, a choulíc se pod okraj střechy, čekala a naslouchala.

Nějakou chvíli bylo slyšet jen odkapávání vody v okapech a šustivý pohyb větrem rozhoupaných větví nad hlavou. Potom začala na hosty padat úzkost a šepot nápadů a podezírání se nesl od ucha k uchu. „Počítám, že mu prorazila lebku hned první šupou!“ „Schovala ho do průkopu a zasypala ho tam, jak to vypadá.“ „Porazila ho a téď na něm sedí.“ „Nejspíš si chystá něco vařícího a chrstne to na nás: postavte se hezky dál ode dveří, mládenci!“ Neboť klika právě cvakla, dveře se zvolna otevřely a něčí hlas je zval: „Pojďte dovnitř z toho mokra!“

Ten hlas nebyl ani Starého, ani jeho manželky. Byl to hlas hošíka, jehož tenounká fistulka se lámala nepřirozeně zdrsnělými tóny, jak se někdy derou do hlásků dětí toulavých nebo předčasně dospívajících z potřeby prosazovat se. Vyhlédla na ně tvář malého chlapce — obličejík, který mohl být hezký, a dokonce ušlechtile jemný, kdyby nebyl zastřen stínem ošklivých znalostí zevnitř a špínou i hrubými prožitky zvenčí. Přes ramena měl chlapec přehozenu pokrývku a vůbec bylo vidět, že právě vstal z postele. „Pojďte dál,“ opakoval, „a nenadělejte rámus. Starej hovoří tady vedle s mami,“ vysvětloval a ukázal na sousední místnost, pravděpodobně kuchyni, odkud bylo slyšet hlas Starého ve vyčítavé tónině. „Nech mě,“ utrhl se chlapec na Dicka Bullena, který ho popadl i s pokrývkou a se vším všudy ho rozhoupal předstíraje, že ho chce hodit do ohně krbu, „pusť mě, slyšíš, ty blázne zatracená!“

Tak proklet, Dick Bullen Honzíka pustil s tlumeným smíchem na podlahu, zatímco druzí tiše vstupovali a sesedali se okolo dlouhého stolu z hrubých prken, který zaujímal střed světnice. Honzík potom důležitě přešel k polici, přinesl odtud několik věcí a kladl je na stůl. „Tady je kořalka. A sušenky. A uzenáče. Taky sejra.“ Z posledního si cestou k stolu ukousl. „A cukr,“ Cestou si ho nabral drobnou, ale velmi špinavou ručkou plná ústa. „A tabák. Jsou tam na polici taky sušený jabka, ty ale rád nemám. Nadýmaj. Tady to máte,“ uzavíral, „dejte se do toho a vůbec se nestrachujte. Mně ta stará nevadí. Není vůbec moje. Tak nashle!“

Přešel k dveřím do pokojíčku sotva většího než kumbál na nářadí, odděleného příčkou od vlastního bytu. V kumbálku jako v temném koutě stála postýlka. Hošík stanul na prahu, podíval se ještě na shromážděnou společnost, bosé nožky mu vykukovaly zpod pokrývky, a pokývl hlavou.

„Hej, Honzíku! Snad bys už nešel na kutě, chlapče?“ oslovil ho Dick.

„Taky že jdu,“ odpověděl Honzík rozhodnutě.

„Koukněme se a copak to, kamaráde?“

„Stůňu.“

„Načpak?“

„Mám zimici. A vomrzliny. A loupání,“ odsekával Honzík a zmizel v pojíku. Po chvíli odmlčení dodával ze tmy, patrně již zpod pokrývek: „A žloutenici.“

Rozhostilo se rozpačité mlčení. Dívali se jeden na druhého a do ohně. Přestože hostina před nimi rozložená dráždila chutě, zdálo se, že začnou znovu propadat malomyslné skleslosti jako v Thompsonově kupectví, když najednou k nim dolehl z kuchyně nepatrně zesílený hlas Starého.

„To určitě. To je vono. Ovšómš že je to banda línejch vožralejch pobudů a tenhleten Dick Pullen je ze všech nejhorší a největší mizera. Neměl špetku rozumu, drát se mi do chalupy, když v ní mám nemoc a nikde nic k jídlu. Taky jsem mu to řek: “‚Bullene,? jářku, buď jsi docela namol, nebo jsi blázen,“ povídám, „takovej nápad! Staplesi, jářku, ,aspoň ty dělej jako chlap, což mi chceš zavařit hotový peklo pod vlastní střechou, když mi doma stůňou? Ale kdepak, že jdou — a taky tu jsou, děj se co děj. Co jinýho můžeš čekat vod tyhle chátry, co se potlouká tady na Baru?“

Na to nešťastné prozrazení odpověděl výbuch smíchu shromážděných hostů. Zda bylo ten výbuch slyšet v kuchyni, nebo jen Starého podrážděná družka právě v té chvíli vyčerpala všechny jiné způsoby vyjádření svého pohrdavého hněvu, to říci nedovedu, ale dveře zadního vchodu se náhle prudce přibouchly. Okamžik nato se objevil Starý a v blažené neznalosti, proč tady před chvilkou vybuchl bujný smích, dobrácky se usmíval.

„Mou starou napadlo, že by si mohla odskočit k paní McFaddenový tady vedle na návštěvu,“ vykládal s bodrou bezstarostností, jak usedal za stůl.

Dost podivné, že bylo zapotřebí takové nemilé příhody, aby se odlevilo stísněnosti, jež se již začínala společnosti zmocňovat, aby se její přirozená bujarost navrátila zároveň s hostitelem. Nehodlám . popisovat veselá hodování toho večera. Zvídavému čtenáři postačiž ujištění, že se potom později, jak se večer protáhl do noci, rozprávka vyznačovala stejnou duševní povzneseností, stejně úzkostlivou zdvořilostí, stejně vybranou útlocitností, stejnou řečnickou precizností a touž logickou a jasnou argumentací, jimiž se vyznačují podobná shromáždění osob pohlaví mužského i v končinách civilizovanějších a za okolností příznivějších. Žádné sklenice se nerozbíjely, nevyskytovaly se zde; žádná kořalka se zbytečně nebryndala pc podlaze nebo po stole, byloť zde toho zboží pomalu.

Již málem o půlnoci byla zábava přerušena. „Tiše,“ řekl Dick Bullen a zvedl ruku. Z přilehlého pokojíku bylo slyšet nedůtklivý hlas Honzíkův: „Ach tati!“

Starý vyskočil a zmizel v pokojíčku. Za chvilku se objevil. „To loupání ho zas ošklivě bere,“ vysvětloval, „potřebuje namazat.“Zdvihl demižon pálenky ze stolu a zatřásl jím. Byl prázdný. Dick Bullen postavil na stůl svůj plechový pohárek a rozpačitě se zasmál. Druzí učinili totéž. Starý prozkoumal obsah plecháčků a řekl s nadějí: „Čítám, že to postačí; nepotřebuje tak moc. Vy se tu ještě chvilku pozdržte, hned se vrátim.“ Zašel do pokojíčku se starou flanelovou košilí a s pálenkou v ruce. Dveře za sebou nedovřel, takže bylo jasně slyšet rozmluvu.

„No tak, synku, kdepak tě to bolí nejvíc?“

„Některou chvíli tady nahoře a některou zas tuhle vespod, ale nejsilnějc mi to bere tuhle vodtuď semhle. Namaž mi to, tati.“

Ticho jaksi vyznačovalo pilné mazání. Až se ozval Honzík:

„Máte vedle dobrou zábavu, tati?“

„To máme, synku.“

„Zejtra jsou vánoce, viď?“

„To jsou, synku. A jak se cejtíš teďka?”

„Je to lepší. Namaž mi trochu dolejc! Co jsou vlastně ty vánoce? Co to má všecko znamenat?“

„Sváteční den.“

Ten vyčerpávající výklad pojmu zřejmě postačil, neboť následovala chvíle mlčenlivého mazání. Brzy zas Honzík spustil:

„Mami říká, že všude jinde si dávaj na vánoce každej každýmu věci, jenom tady ne, a potom se navezla do tebe. Říká, že všude je takovej člověk, říkají mu Ježíšek, není to běloch, víš, něco spíš jako Číňan, prej se spouští večer před vánocemi komínem a naděluje dětem věci — klukům, jako jsem já. Strká jim to do bot! To ti mi chtěla nakukat. Pozor teď, tati, tam, co mažeš — to je na metr vod toho bolavýho. To si jenom vymyslela, viď, jenom aby nás dozírala, mě i tebe, viď? Tam ne… Ouvej, tati!“

Ve velikém tichu, jež zalehlo dům, zněl jasně šum blízkých borovic a krapot krůpějí z jehličí. I Honzíkův hlas zněl tišeji, když mluvil dál: „A nezačínej zas hned, rychle se to lepší. Copak dělají mládenci vedle?“

Starý pootevřel dveře a zamžoural do světnice. Hosté tam seděli docela družně a před sebou na stole měli několik stříbrňáků a notně splasklý kožený váček. „Sázej se vo něco, dali se asi do hry. Je to dobrý,“ odpověděl Honzíkovi a znovu ho začal mazat.

„To bych si rád přised a něco si vyhrál,“ říkal zamyšleně Honzík po zámlce.

Starý na to čile odpovídal zřejmě již zavedeným zaklínadlem, že totiž počká-li Honzík, až na to on, otec, bohatě narazí v průkopu, bude mít hromady peněz, atd., atd.

„Pravda,“ odpovídal Honzík, „jenže ty na to nenarazíš. A jestli přece narazíš a nakopáš to, nebo to já vyhraju, tak je to nastejno. Záleží to všecko jen na štěstí. Ale moc divný je to s těmahle vánocema — viď? Proč tamtomu říkají Ježíšek?“

Buď z jakési instinktivní nechuti, aby ho hosté neslyšeli, buď z nejasného pocitu nesmyslnosti Starý odpovídal tak tiše, že mu ve světnici nebylo rozumět.

„Pravda,“ bylo potom slyšet Honzíka, jak říká se zájmem zřetelně ochladlým, „vo něm jsem už slyšel. Tak, no, tati, to bude stačit. Už to ani trošku tak nebolí jako prve. Teď mě pořádně zabal do tý deky. Ták, a teďka,“ dopověděl tlumeně, skoro šeptem, „sedni si tady u mě, než usnu.“ Aby si zajistil, že mu bude vyhověno, vyprostil ručku z pokrývky, a uchopiv otce za rukáv, znovu se uvelebil k spánku.

Nějakou chvíli Starý trpělivě seděl. Potom v něm nezvyklé ztišení v domě probudilo zvědavost a on opatrně, aniž se vzdálil od postýlky, otevřel volnou rukou dveře a nahlédl do velké světnice. Nekonečné bylo jeho překvapení, když ji uviděl ztemnělou a prázdnou. Ale v krbu se právě rozpadla doutnající dohořelá kláda a ve vyšlehlém plameni uviděl Dicka Bullena, jak sedí u dodělávajících uhlíků.

„Hej, ty!“

Dick se vytrhl, povstal a poněkud vrávoravě k němu přicházel.

„Kde jsou hošové?“ ptal se Starý.

„Jen si tak maličko jako za něčím vyšli. Za minutku se pro mě vrátěj. Čekám tu na ně. Nač tak koukáš, Starej?“ dodával s nuceným smíchem. „Snad si nemyslíš, že jsem vopilej?“

Starému mohla být taková domněnka snadno prominuta, protože Dick měl zavlhlé oči a zardělý obličej. Vrávoravě se odklackoval zpátky ke komínu, zívl, otřásl se, zapjal si kabát a dal se do smíchu. „Na to není dost kořalky, Starej. Tak jenom nevstávej,“ domlouval mu, když se Starý pohnul, jako by chtěl uvolnit rukáv z Honzíkovy ručky. „Na zdvořilost nekoukej. Seď, kde sedíš; vodejdu na to tata. No tak, už jsou tady.“

Tiché zaklepání na dveře. Dick Bullen rychle otevřel, kývl jen hostiteli „dobrou noc“ a zmizel. Starý by byl vyšel za ním, kdyby ho ruka, teď již nevědomky, nedržela dosud za rukáv. Snadno se mohl z toho sevření uvolnit, byla to ruka malá, slabá a vyhublá. Snad však právě proto, že byla malá, slabá a vyhublá, rozmyslil si to, a přistrčiv si židli blíž k postýlce, složil na ni hlavu. V té nemohoucí poloze ho zaskočila mohoucnost předchozího popíjení. Pokojík se mu před očima zatočil a vytrácel se, znovu se objevil a znovu se vytrácel, zmizel a zanechal ho — ve spánku.

Zatím Dick Bullen za sebou zavřel dveře a stanul mezi svými druhy. „Připraven?“ tázal se ho Staples. „Připraven,“ odvětil Dick. „Kolik je hodin?“ „Dvanáct pryč,“ dostal odpověď, „dokážeš to? —Skoro osmdesát kilometrů cesty, tam a zpátky.“ „I ba,“ odpověděl Dick úsečně. „Kde je kobyla?“ „Bill a Jack ji držej na křižovatce.“„Ať ji ještě chviličku podržej,“ odpověděl Dick.

Obrátil se a tichounce vstoupil znovu do chaty. Ve světle kanoucí svíčky a dodělávajícího ohně viděl, že dveře do pokojíku zůstaly otevřené. Po špičkách k nim přistoupil a nahlédl dovnitř. Starý ležel rozvalen nazad v židli a chrápal s nohama nemohoucně nataženýma v jedné čáře s pokleslými pažemi, klobouk stažený na oči. Vedle něho na úzké postýlce ležel Honzík, pevně zabalený do pokrývky, schovaný v ní až na proužek čela a několik kučer zavlhlých potem. Dick Bullen udělal ještě krok, zaváhal a ohlédl se přes rameno do opuštěné světnice. Všude ticho. S náhlou rozhodností si oběma rukama rozčísl mohutné kníry a sehnul se nad spícím hošíkem. Ale právě v tom okamžiku zlomyslný, číhající náraz větru proletěl komínem, rozdmýchl v krbu plamen a bez studu ozářil světnici světlem, z něhož Dick v zahanbeném úleku uprchl.

Přátelé ho už očekávali na křižovatce. Dva z nich ve tmě zápolili s podivnou beztvarou hmotou, která, jak se Dick přiblížil, nabyla podoby velkého žlutého koně.

Byla to klisna. Na pohled nijak hezká. Od nosu jakoby římského až k vysokému zadku, od vypjatého hřbetu, skrytého tuhým řemením mexického sedla, až po silné, rovné a kostnaté nohy neměla jediné linie uznávaného koňského půvabu. V jejích zpola slepých, ale zplna zlomyslných bledých očích, v přečnívajícím dolním pysku, v hastroší barvě — nikde nic než ohyzdnost a zloba.

„Tak teď,“ řekl Staples, „ustupte od zadních, hoši, a ty vzhůru, do sedla! Hned prvním hmatem popadni hřívu a koukej, abys rychle dostal i druhou nohu do třmene. Hotovo!“

Vyšvihnutí, ropot zápasu, skok, zběsilý útěk pomocníků, zakroužení poletujících kopyt, dva toporné poskoky, pod nimiž se země otřásla, prudké a zvonivé zásahy ostruh, rozběh a potom už jen Dickův hlas odněkud ze tmy: „Dobrý je to!“

„Dolní cestě se vyhni, leda by ses příliš zpozdil! Z kopce ji pusť! Budeme u brodu v pět. Jede se! Hopla! Hej! Uháněj!“

Výšplech z louže, jiskra ze skalní hrany v cestě, cvakot kopyt na křemenitém průkopu — a Dick byl tentam.

Zpívej, ó Múzo, zpívej o jízdě Richarda Bullena! Zpívej, ó Múzo, o hrdinské oběti! O svatém poslání, o chrabrých činech a bitkách halamů, o děsné jízdě a strašidelných nebezpečích výkvětu Simpson Baru! Běda! Jak vyběravá je Múza! Ani slyšet nechce o vyhazujícím dobytčeti a potácivém otrhanci v sedle, rád nerad musím za ním prózou a pěšky!

Byla jedna hodina, a přece se dostal teprve na Chřestejší kopec. Neboť za tu chvíli mu Jovita předvedla všechny své nectnosti a ukázala celou svou škálu zla. Třikrát zahrála klopýtnutí. Dvakrát vystrčila svůj římský nos dopředu rovnou s otěžemi, a nedbajíc udidla ani ostruhy, bezhlavě vyrazila cestou necestou. Dvakrát se vzepjala tak, že přepadla na záda, a dvakrát čiperný Dick unikl poranění a dostal se znovu do sedla dřív, než ona znovu na své hříšné nohy. Dobrou míli vpředu před úpatím dlouhé stráně proudil Chřestejší potok. Dick věděl, že tam číhá na jeho síly rozhodná zkouška, odpověď, zda zmůže svůj úkol. Zaťal vztekle zuby, pevně sevřel kobylí bok koleny a z obranné taktiky přešel do útoku. Uražená a rozvzteklená Jovita se vrhla ze stráně dolů. Tady zchytralý Richard předstíral, že se pokouší přidržet ji, křiklavě jí spílal a napodoboval výkřiky strachu. Zbytečno dodávat, že se Jovita okamžitě utrhla do úprku. Stejně nepotřebuji udávat čas, v němž vzdálenost sestupu urazila; je zapsán v letopisech Simpson Baru. Stačiž, že v příštím okamžiku, jak to aspoň Dickovi připadalo, cákala se kopyty na zaplaveném břehu rozvodněného Chřestejšího potoka. Jak Dick očekával, prudkost rozběhu klisně znemožnila jančit a ubočit, a tak ji pevně sevřel k mohutnému skoku, který je vrhl do samého středu prudkého proudu. Po několika okamžicích kopání, brodění a plavání si Dick zhluboka oddechl na protějším břehu. Cesta od Chřestejšího potoka k Červené hoře byla snesitelně rovná. Buď tím, že studená lázeň v Chřestejším potoce ochladila její zlomyslný oheň, nebo tím, že dovednost, která ji do potoka zahnala, dokázala jí převahu zběsilosti jezdcovy, Jovita přestala mrhat přebytečnou silou na marné uskoky.

Jednou ještě vyhodila, ale to byla spíš síla zvyku; jednou zajančila leknutím, ale to zavinila čerstvě obílená modlitebna na křižovatce okresní silnice. Výmoly, strouhy, náplavy štěrku, drny svěží, pružné travičky ubíhaly dozadu pod jejími dusajícími kopyty. Začala nepříjemně páchnout, jednou dvakrát zlehka odkašlala, ale její síly ani rychlost neochabovaly. Ve dvě hodiny míjel Červenou horu a začal sestupovat do roviny. Za deset minut kočího na rychlém poštovním dostavníku Pionýr předjel „jezdec na žluté kobyle“ — úkaz, který opravdu stál za zmínku. O půl třetí se Dick vzpřímil v třmenech a pronikavě zavýskl. Protrženými mračny zajiskřily hvězdy a před ním se z roviny zdvíhaly dvě věže, vlajkový stožár a nepravidelné obrysy černých stavení. Dick zazvonil ostruhami, mávl úvazkovou šňůrou. Jovita se skokem vrhla vpřed a za okamžik se vřítila do Tuttlevillu a Dick ji zastavil u dřevěné verandy Hotelu všech národů.

Co proběhlo té noci v Tuttlevillu, nepatří, přesně vzato, do tohoto vyprávění. Mohu však stručně zaznamenat, že po odevzdání Jovity napolo spícímu čeledínovi, kterého klisna kopanci okamžitě přivedla do neradostné bdělosti, Dick se ve společnosti sklepníka vypravil na okružní cestu spícím městem. V některých hospodách a hernách se dosud svítilo; těm však se vyhnuli a zastavili u několika zavřených krámů, neodbytným klepáním a rozvážným pokřikem vytáhli majitele z postele, přiměli je otevřít sklad a ukázat zboží. Někde je vítali klením, častěji však se zájmem a se starostlivostí o to, co potřebují, a každá ta návštěva bez výjimky končila přípitkem. Než se ta zábava skončila, byly tři hodiny a Dick se vrátil do hotelu s malým nepromokavým gumovým sáčkem na zádech. Ale tady ho přepadla Krasavice — Krasavice překypující půvaby, nádherná ústrojem, výmluvná slovem a španělská přízvukem. Marně opakovala svá pozvání nápěvem Excelsioru, jímž naštěstí opovrhují všichni otužilí mladíci, odchovaní horskými srázy, a který odmítl také tento syn Sierry — odmítnutím tentokrát oslazeným smíchem a posledním Dickovým zlaťákem. Potom skočil do sedla a uháněl opuštěnou ulicí na širou pláň, kde za ním světla, černé obrysy domů, věže i vlajkový stožár brzy zapadly zpět do země a zmizely v dáli.

Vichřice se utišila, vzduch byl štiplavý a chladný, obrysy okolních krajinných znaků jasně viditelné, bylo však půl páté, než se Dick dostal k modlitebně na křižovatce okresní silnice. Aby se vyhnul příkrému stoupání, dal se delší objížďkou, v jejímž mazlavém blátě se Jovita každým skokem bořila po kotníky. Byla to špatná příprava na další osmikilometrové vytrvalé stoupání; ale Jovita uměla sebrat všechny čtyři dohromady, vyběhla trať jako obyčejně se svou slepou, neuvážlivou zběsilostí a za půl hodiny se dostala na dlouhou rovinu vedoucí k Chřestejšímu potoku. Za další:půlhodiny bude Dick u potoka. Zlehka, spustil otěže klisně na šíji, zamlaskal na ni a dal se do zpěvu.

Náhle Jovita s úlekem odskočila, že by méně zkušeného jezdce vyhodila ze sedla. Na otěž se jí zavěsila postava vyskočivší zpod břehu a současně se vpředu na cestě vynořil ze stínů kůň a jezdec. „Ruce vzhůru!“ tento druhý přízrak houkl povel zároveň s kletbou. Dick cítil, jak se pod ním klisna zachvěla, roztřásla se a jako by se do země propadla. Věděl, co to znamená, a byl připraven.

„Uhni, Jacku Simpsone, poznal jsem tě, ty lupiči zlodějská zatracená! Z cesty, nebo — “

Větu nedopověděl. Jovita se vymrštila rovnou vzhůru strašlivým skokem, jediným škubnutím zlé hlavy chlapa od uzdy odhodila a s vražednou zlobou se útokem vrhla na překážku před sebou. Zaklení, výstřel, kůň i lupič se váleli na cestě a v mžiku byla Jovita o sto metrů dál. Ale výtečná pravá paže jejího jezdce, proražená kulí z pistole, visela mu bezvládně po boku.

Aniž zpomalil běh koně, přendal si otěže dc levé ruky. Za nějakou chvíli byl však nucen zastavit a utáhnout podpěnku sedla, která se prve při náporu svezla. Při jeho zranění na to potřeboval hodně času. Nebál se, že bude pronásledován, ale jak vzhlédl, zhrozil se, že hvězdy na východě blednou, že daleké vrcholy hor pozbývají svou strašidelnou běl a černavě se teď tyčí do zjasněné oblohy. Dohání ho den. Zcela uchvácen jedinou myšlenkou, zapomněl na bolest v ráně, a skočiv opět do sedla, uháněl k Chřestejšímu potoku. Jenže teď už se Jovitě dech krátil přerývanými těžkými vzdechy, Dick už neseděl v sedle docela pevně a obloha byla jasnější a jasnější.

Jeď, Richarde; uháněj, Jovito; prodli, ó rozbřesku!

Několik posledních desítek metrů mu hučelo v uších. Je to slabost jako následek ztráty krve či co? S očima zamženýma a s hlavou roztočenou závratí sjel jako blesk z kopce a okolí nepoznával. Zbloudil z cesty, nebo to tady už je Chřestejší potok?

A byl. Jenže vzkypělý potok, který před několika hodinami přeplaval, vystoupil zatím na dvojnásobek svých vod a valil se nyní mezi ním a Chřestejším kopcem jako prudká a nezdolatelná řeka. Poprvé té noci Richardovi klesalo srdce. Řeka, kopec, ožívající východ vše mu splývalo před očima. Pevně je zavřel, aby se vzpamatoval. V té kratičké chvilce mu nevypočitatelná duševní hnutí vykouzlila před vnitřním zrakem pokojík v Simpson Baru a postavy spícího otce a synáčka. Zběsile otevřel oči, odhodil kabát, pistoli, vysoké boty a sedlo, pevně si převázal vzácný sáček přes ramena, sevřel obnažené boky Jovity obnaženými koleny a s výkřikem se vrhl do žlutých vod. Od protějšího břehu se vzneslo volání, jak hlavy muže a koně chvilku zápasily s dravým proudem a potom byly smeteny do víru vyvrácených stromů a splaveného dříví.

Starý sebou trhl a procitl. Oheň v krbu vyhasl, svíčka ve velké světnici doblikávala v jímce svícnu a někdo klepal na dveře. Otevřel, ale s výkřikem couvl před zmáčenou polonahou postavou, vrávorající ve dveřích.

„Dick?“

„Pst! Neprobudil se ještě?“ „Ne — ale Dicku?“

„I kuš, blázne stará! Dej mi hlt kořalky, ale honem!“, Starý odběhl a vrátil se — s prázdnou lahví! Dick by byl zaklel, ale ani na to už mu síly nestačily. Zapotácel se, zachytil se kliky a Starému pokynul.

„Tady v tom sáčku je něco pro Honzíka. Sundej to, já už nemůžu.“

Starý odepjal řemínky sáčku a položil jej před schváceného jezdce.

„Rozbal to, pospěš!“

Starý rozbaloval rozechvělými prsty. V sáčku bylo jen několik laciňoučkých hraček — až běda chudičkých a primitivních, samo nebe ví, ale pestrých nátěrem i pozlátkem. Jedna byla rozbitá, druhá, obávám se, nadobro zničená vodou. A na třetí — můj ty smutku! Na třetí ukrutná skvrna.

„Nevypadá to dohromady k ničemu, pravda,” říkal Dick lítostně

„Ale dělali jsme, co se dalo… Seber to, Starej, dej mu to do punčochy a řekni — řekni mu, však ty víš — podrž mě, Starej —“ Starý zachytil a podepřel postavu užuž klesající. „Řekni mu,“ pravil Dick a mdle se zasmál, „řekni mu, že přišel Ježíšek.“

A tak Ježíšek vskutku přišel, urousaný, rozedraný, neholený a nestříhaný, s pravou paží visící bezvládně po boku — přišel do Simpson Baru a klesl v mdlobách na prvním prahu. Rozbřesk hlavního svátku vánočního přicházeí zvolna hned za ním a dotkl se dalekých vrcholů hor růžovým teplem nevýslovné lásky.

A s takovou něhou se jitro zahledělo na Simpson Bar, že celé pohoří, jako by přistiženo při šlechetném skutku, zardělo se až k obloze.

SYLVESTEROVO BATOLE

Prvně jsem je v celé jeho groteskní roztomilosti poznal v jednom malém zlatokopeckém táboře v kalifornských Sierrách.

Dorazil jsem tam časně zrána, a přece ne dost brzy, abych ještě zastihl přítele, kterého jsem chtěl navštívit. Šel „na průzkum“ — řekli mi u řeky — a nejspíš se nevrátí dřív než pozdě odpoledne. Ne, nevěděli, kterým směrem se vydal, a nemohli mi ani zaručit, že bych ho našel, kdybych se pustil za ním. Vesměs však soudili, že udělám nejlíp, když počkám.

Rozhlédl jsem se. Stál jsem na svahu nad řekou, a jak to vypadalo, jediní lidé na světě kromě mě byli ti, s nimiž jsem před chvilkou hovořil a kteří mi teď mizeli z dohledu po příkrém břehu k vyschlému říčnímu korytu. Přistoupil jsem k okraji srázu.

Kde můžu počkat?

Inu kdekoliv! Jestli chci, tak dole s nimi na písečném nánosu, kde pracovali. Nebo se můžu uvelebit v kterémkoli z okolních volných srubů. Nebo by mi snad bylo chladněji a příjemněji ve srubu mého přítele na kopci. Vidím přece ty tři mohutné borovice a trochu víc doprava nad těmi keři střechu z plachtoviny a komín? No a to je srub mého přítele — srub Dicka Sylvestera. V támhleté úžlabince můžu uvázat koně a pak se potloukat kolem, dokud se Dick nevrátí. V chajdě najdu pár knih a těmi se můžu zabavit. Anebo si můžu hrát s batoletem.

Cože?

Ale mezitím už byli pryč. Naklonil jsem se přes okraj a křičel za jejich mizejícími postavami:

„Co jste říkali, že můžu?“

Odpověď plula pomalu vzhůru po horkém, lenivém vzduchu:

„Hrá-á-át si s ba-to-le-tem!“

Zmocnily se jí lenošivé ozvěny a přihrávaly si ji malátně od kopce ke kopci, dokud protější Lysá hora o batoleti neutrousila jakousi nesouvislou poznámku. A pak zavádlo všude ticho.

Zřejmě jsem se přeslechl. Můj přítel nebyl člověk s rodinnými sklony, v okruhu čtyřiceti mil od tábora nebyla žádná žena a on nikdy nepociťoval k dětem náklonnost dost vřelou, aby si dovolil takový přepych a přivezl si něco tak nákladného. Ne, jistě jsem se zmýlil.

Stočil jsem koni hlavu ke kopci. Když jsme pomalu šplhali vzhůru po úzké stezce, malá zlatokopecká osada se jevila jako odkryté předměstí Pompejí — tak opuštěná a mrtvá byla její obydlí. Otevřenými dveřmi jsem zřetelně viděl drsné zařízení uvnitř srubů — hrubý stůl z borového dřeva, se skrovným jídelním náčiním neuklizeným po snídani, a dřevěné lůžko se zmuchlanými, rozházenými přikrývkami. Zlatá ještěrka — pravý strážný duch bezútěšného klidu — se udýchaně zastavila na prahu jednoho srubu a jakási veverka nakukovala do okna další chaty. Když jsme jeli kolem, datel, svou činností poněkud připomínající majitele pohřebního ústavu, což je pro tohoto ptáka příznačné, zadržel své pohřební kladívko nad střechou, kterou se dosud řemeslně zabýval, jako by to bylo víko rakve. Na okamžik jsem málem zalitoval, že jsem nepřijal pozvání a nezůstal v korytě řeky. Ale hned potom zavanul dlouhým, temným kaňonem větřík a řady čekajících borovic na druhé straně se mi uklonily na uvítanou. Myslím, že můj kůň tak jako já pochopil, že to byly sruby, které tomuto osamění vtiskly lidskou tvářnost, a činily proto pustotu nesnesitelnou. Přidal totiž do kroku a lehkým klusem mě donesl k okraji lesa a ke třem borovicím, jež stály jako jízdní hlídka u Sylvesterova předsunutého postavení.

V malé úžlabině jsem odsedlal, sňal dlouhý stočený lariat z rozsochy sedla a přivázal koně k mladému stromku. Pak jsem se vydal ke srubu. Sotva jsem však ušel několik kroků, uslyšel jsem za sebou rychlý klus — můj nebohý Pomposo, chvějící se strachem po celém těle, mi byl v patách. Rychle jsem se rozhlédl kolem. Vítr ustal. Ozývalo se jen občasné vydechnutí z hloubi lesní hrudi — spíše jen dlouhý povzdech než zvuk zřetelně článkovaný — a vyprahlý zpěv cikád z výhně kaňonu. Pozorně jsem prohlédl okolní půdu, zda tu nejsou chřestýši, ale bezvýsledně. A přece se Pomposo zachvíval od své klenuté šíje až k bokům a slabiny mu pulsovaly hrůzou. Uklidnil jsem ho, jak jsem jen dovedl, a poťom jsem zašel k okraji lesa a zadíval jsem se do jeho skrytých, ztemnělých koutů. Ale spatřil jsem jen záblesk ptačího křídla a rychle jako šipka letící veverku. Přiznávám, že ke srubu jsem opět zamířil v jakémsi pověrčivém očekávání. Nebylo by mě překvapilo, kdybych byl spatřil královnu Titanii, jak se svou svitou pečuje o maličkou vílu v přepychové kolébce. S důvěrou jsem se začal rozhlížet, zda neuvidím Šípkovou Růženku, jež by se probudila a znovu zalidnila tuto samotu životem a energií. Políbil bych ji bez váhání.

Nic takového jsem však nenašel. Byly tu jen známky zjemnělého vkusu mého přítele — úzkostlivě vymetený krb, podlaha a nábytek pokryté malebně rozloženými kožešinami a lůžko přikryté pruhovaným serape, jemnou mexickou přikrývkou. Stěny byly bizarně vytapetovány ilustracemi z Londýnského zpravodaje, u komína visel portrét pana Emersona, vyřezaný do dřeva a podivně orámovaný modrými sojčími křídly, na závěsné poličce stálo několik oblíbených Sylvesterových knih. A na lůžku leželo poslední číslo humoristického časopisu Punch. Ach ten milý Dick! Jeho pytlík na mouku býval občas prázdný, ale onen jemný satirik jen zřídkakdy u něho opomenul vykonat svou každotýdenní návštěvu.

Vrhl jsem se na lůžko a pokusil se číst. Ale můj zájem o přítelovu knihovnu brzy pohasl a jenom jsem ležel a zíral na protější zelené úbočí kopce. Opět se zvedl vítr a lahodný chládek smíšený se skvostnou kadidlovou vůní lesa se vkrádal do srubu. Uspávající bzučení čmeláků nad střechou z plachtoviny, slabé krákání vran na protější hoře a únava z ranní jízdy mi začaly zavírat víčka. Z opatrnosti jsem přes sebe přetáhl serape, abych se chránil před sílícím horským vánkem, a za několik okamžiků jsem upadl v dřímotu.

Nepamatuju se, jak dlouho jsem spal. Avšak ve spánku jsem si zřejmě uvědomoval, že se mi nedaří udržet serape na sobě; jednou či dvakrát jsem se totiž probudil z dřímoty a zoufale jsem se snažil přikrývku rukou zadržet a zabránit, aby zmizela přes dolní konec postele. Pak jsem si náhle uvědomil, že má umíněná snaha zadržet ji se setkává s jakýmsi stejně houževnatým odporem. Pustil jsem ji tedy a se zděšením jsem spatřil, jak rychle mizí pod lůžkem. V té chvíli jsem se posadil již zcela probuzený — ihned potom se totiž zpod lůžka začalo vynořovat něco, co vypadalo jako přemrštěně velký rukávník. Posléze to vylezlo úplně a serape to táhlo za sebou. Teď už bylo všechno jasné. Bylo to medvídě — pravda, sotva víc než pouhé kojeňátko, bezmocný váleček tuku a srsti, ale přece zcela nepochybně mládě grizzlyho!

Nemohu si vybavit nic tak neodolatelně komického, jako když pomalu vzhlédlo a jeho malé udivené oči se setkaly s mýma. Bylo mnohem vyšší vzadu než vpředu. Přední nožky mělo tak nepřiměřeně maličké, že když kráčelo, zadníma nohama se neustále předcházelo. Pořád přepadávalo dopředu přes svůj zašpičatělý nevýbojný čumáček a po těch nechtěných kotrmelcích se s největší vážností zase udiveně stavělo na nohy. K jeho absurdnímu vzhledu přispívalo i to, že jednu zadní nohu mělo ozdobenu Sylvesterovou botou, do které náhodně vstoupilo a kterou nedokázalo sundat. Trochu medvídka brzdila, když se snažil utéci — to ho napadlo ze všeho nejdříve —, a tak se ke mně otočil. V tu chvíli si nejspíš uvědomil, že tento cizí člověk patří ke stejnému druhu živočichů jako jeho pán, a zastavil se. Posléze se pomalu zvedl na svých zadních nohách a neurčitě, úpěnlivě na mne zamával svou dětskou tlapkou, olemovanou ocelovými háčky. Uchopil jsem ji a vážně jsem jí potřásl. Od té chvíle jsme byli kamarády. Malá nesnáz se serapem byla zapomenuta.

Přece jsem však byl dost moudrý, abych utvrdil naše přátelství projevem delikátní zdvořilosti. Sledoval jsem medvídkův pohled a snadno jsem na poličce u hřebenové tyče našel krabici na cukr a v ní čtverhrané bílé kostky, které nikdy nechybějí ani tomu nejchudšímu kovkopovi. Zatímco je medvěd pojídal, měl jsem čas prohlédnout si ho trochu blíže. Tělo měl hedvábné, tmavě šedé a toto zbarvení nabývalo různých jemných odstínů a na tlapkách a čenichu přecházelo v čerň. Srst měl neobyčejně dlouhou, hustou a měkkou jako prachové peří a polštářky těla pod ní byly svou podstatou i obrysy dokonale dětské. Byl tak mladičký, že šlapky jeho zpola lidských nožiček byly dosud hebké jako chodidla nemluvněte. Kromě lesklých, jasně modrých, jakoby ocelových drápků, napolovic skrytých v jeho maličkých prstech, nebyl v celé jeho tlusťoučké postavičce jediný drsný rys či detail. Byl prost vší hranatosti jako jeden z potomků Lédiných. Laskající ruka se mu nořila do srsti ve snivé mdlobě. Hledět na něj delší dobu působilo, na smysly opojně, poplácávat ho bylo vzrušeným třeštěním rozkoše, obejmout ho znamenalo úplnou demoralizaci rozumových schopností.

Když dojedl cukr, vykutálel se ze dveří s pohledem zpola ostýchavým, zpola zvoucím, jako by očekával, že půjdu za ním. Udělal jsem to. Ale odfukování a pofrkávání bystře větřícího Pomposa v úžlabině nejen prozradilo příčinu dřívějšího strachu mého koně, ale přimělo mě také vydat se jiným směrem. Po chvilkovém váhání se medvídek rozhodl jít se mnou, ale z uličnického výrazu v jeho očích jsem usoudil, že si dobře uvědomuje, proč se Pomposo tolik bojí, a že z toho má radost. Když se batolil vedle mne krokem, který připomínal chůzi opilého námořníka, zjistil jsem, že v dlouhé srsti má ukrytý kožený obojek, na němž bylo napsáno jediné slovo: Batole. Vzpomněl jsem si na onu tajemnou poznámku obou zlatokopů. Toto bylo tedy „batole“, se kterým jsem si měl „hrát“.

Jak jsme si spolu „hráli“, jak mi Batole dovolilo, abych je kutálel dolů po svahu, a jak se mi nakonec ztratilo a jak jsem je po-nahoru, pokaždé v dokonale dobré pohodě, jak se vyšplhalo na malý stromek pro můj panamský klobouk, který jsem vyhodil na jednu z nejhořejších větví, a jak poté, co se klobouku zmocnilo, odmítlo jej vrátit, dokud se mu nezlíbí, a když konečně slezlo, trvalo na tom, že bude chodit po třech a že můj klobouk, teď už jen zmuchlanou beztvarou masu, ponese zbývající tlapkou přitisknutý k hrudi, jak se mi nakonec ztratilo a jak jsem je posléze našel v jednom prázdném srubu usazené na stole s lahví sirupu mezi tlapkami, marně se pokoušející dostat se na její obsah — s tím vším a s dalšími podrobnostmi onoho rušného dne teď nebudu čtenáře nudit. Stačí říci, že když se Dick Sylvester vrátil, byl jsem pořádně vyčerpaný. A Batole, podobající se velké podušce, leželo schoulené u nohou postele a spalo. Sotvaže jsme se uvítali, první Sylvesterova slova byla:

„Že je roztomilý?“

„Úžasně. Kdes ho vzal?“

„Ležel pod svou zabitou matkou asi tak pět mil odtud,“ řekl Dick a zapálil si dýmku. „Práskl jsem ji na padesát yardů. Byla to perfektní rána — potom se už nepohnula. Batole se vydrápalo ven, vystrašené, ale nezraněné. Patrně ho nesla v tlamě a upustila ho, když mě spatřila; nemohlo být totiž starší než tři dny a batolilo se dost nejistě. Všechno mléko, které přijde do tábora — doveze ho vždycky v sedm ráno Adamsův expres —, je jen pro něj. Říkají, že vypadá jako já. Myslíš, že je to pravda?“ zeptal se Dick naprosto vážně, pohladil si své šedé kníry a bylo vidět, že se snaží vypadat co nejlépe.

Rozloučil jsem se s Batoletem časně zrána v Sylvesterově srubu a s ohledem na Pomposovy city jsem ujížděl kolem bez jakékoliv doušky k tomu, co jsem mu již řekl. Ale předešlý večer jsem přinutil Sylvestera, aby slavnostně přísahal, že kdyby se někdy chtěl Batolete vzdát, medvídek připadne mně. „Nicméně ti chci docela poctivě říct,“ dodal Sylvester, „že zrovna teď ještě nezamýšlím zemřít, a nevím o ničem jiném, co by mě mohlo od tohoto mláděte odloučit.“

Dva měsíce po této rozmluvě jsem probíral ve své kanceláři v San Francisku ranní poštu, a tu jsem spatřil dopis s povědomým Syi-vesterovým rukopisem. Měl však stocktonské razítko. Neotálel jsem a s jistými obavami jsem dopis otevřel. Stálo v něm toto:

Ach běda, Franku!

Pamatuješ se přece, co jsme si dohodli stran Batolete? Nuže, považuj mě pro příštích šest měsíců za mrtvolu nebo si mysli, že jsem odešel, kam mě medvíďata nemohou následovat, to je na Východ. Vím, že Batole miluješ. Ale myslíš, drahý chlapče, skutečně jsi přesvědčen, že mu můžeš dělat tátu? Uvaž to dobře. Jsi mladý, bezstarostný a vpravdě dobromyslný hoch. Ale odvážíš se vzít na svá bedra tento úkol a dělat vůdce, strážného anděla či opatrovníka někomu tak mladému a nevinnému, tak nezkušenému? Dovedl bys dělat Mentora tomuto Telemachovi? Pomysli na svody metropole! Uvaž dobře celou tu věc a urychleně mi odpověz. Dopravil jsem ho totiž až sem a teď tropí strašlivý virvál na hotelovém dvoře a řinčí řetězem jako maniak. Bez odkladu mi podej telegrafickou zprávu.

Sylvester

P. S. Samozřejmě že trochu povyrostl a nebere už všechno tak pokojně jako dřív. Minulý týden se obořil trochu drsně na dvě Watsonova štěňata a starému Watsonovi trochu oholil hlavu. Pamatuješ se přece na Watsona? Na to, jak je inteligentní, má velice kusé znalosti o kalifornské fauně. Jakpak jste na Montgomery Street vybaveni pro medvědy — míním pokud jde o ohrady a tak podobně?

S

.

P. P. S. Zná různé nové kousky. Chlapci ho vycvičili, aby s nimi trochu boxoval. Má ošklivou levačku.

S.

Obávám se, že má touha získat Batole potlačila všechny ostatní zřetele. Ihned jsem zatelegrafoval Sylvesterovi, že souhlasím.

Když jsem se toho dne pozdě odpoledne vrátil domů, má domácí mě očekávala s telegramem. Byly to dva řádky od Sylvestera:

Výborně. Batole posílám noční lodí. Bud mu otcem.

S.

Mělo tedy dorazit v jednu hodinu v noci. Na okamžik jsem byl otřesen vlastní ukvapeností. Neudělal jsem dosud žádné přípravy a ještě jsem o novém hostu nic neřekl své domácí. Chtěl jsem vše připravit včas, ale teď díky Sylvesterovu nedůstojnému spěchu jsem na to měl asi o dvanáct hodin méně.

Něco se však muselo bezodkladně udělat. Obrátil jsem se tedy k paní Brownové. Vkládal jsem velkou důvěru v její mateřské instinkty, a ještě více jsem věřil, jak to u nás mužů zpravidla bývá — v něžné, laskavé srdce hezkých žen. Ale přiznávám, že jsem měl přece jen nahnáno. Nicméně jsem se s chabým úsměvem, ale s klasickou nenuceností a lehkostí pokusil přivést tuto ožehavou záležitost na přetřes. Začal jsem takto:

„Jestliže, paní Brownová, Shakespearův athénský šašek věřil, že lev je cosi strašného, nachází-li se mezi dámami, což teprve …“

Ale tu jsem se zarazil, neboť jsem si ihned uvědomil, že má domácí s onou děsivou intuicí vlastní jejímu pohlaví věnuje více pozornosti mému chováni než tomu, co říkám. Zkusil jsem to tedy spíše s obchodnickou strohostí. Vrazil jsem jí do ruky telegram a spěšně jsem řekl:

„S tímhle musíme okamžitě něco udělat. Je to dokonale absurdní, ale dorazí sem v jednu hodinu v noci. Prosím tisíckrát za prominutí, ale obchodní záležitosti mi znemožnily, abych vám o tom pověděl dříve.“A tady mi došel dech i odvaha.

Paní Brownová s vážnou tváří přečetla telegram, nadzvedla své krásné obočí, obrátila papír, prohlédla si druhou stranu a pak se odměřeným, mrazivým hlasem zeptala, zda tomu má rozumět tak, že sem přijede i matka.

„Proboha ne!“ zvolal jsem s nemalou úlevou. „Víte, matka je mrtvá. Sylvester — to je ten můj přítel, který tenhle telegram poslal — ji zastřelil, když Batoleti byly pouhé tři dny.“

Ale paní Brownová se v tu chvíli zatvářila tak znepokojivě, že mi bylo jasné, že mě může zachránit jen úplné vysvětlení. Spěšně a obávám se, že ne zcela souvisle jsem jí všechno vypověděl.

S velikou roztomilostí se uklidnila. Pravila, že jsem ji vylekal svými řečmi o lvech. Vskutku si myslím, že mé líčení nebohého Batolete — i když trochu přehnané — hluboce dojalo její mateřské srdce. Dokonce byla i trochu rozzlobená Sylvesterovou — jak to nazvala — „nečitelností“. Přece jsem však nebyl zcela bez obav. Naposled jsem Batole viděl před dvěma měsíci; a Sylvesterova letmá zmínka, že má „ošklivou levačku“, se mě dotýkala věru bolestně. Pohlédl jsem na soucitnou, malou paní Brownovou a pomyšlení na Watstoova štěňata mě naplnilo provinilým zmatkem Paní Brownová se uvolila být se mnou vzhůru, dokud Batole nedorazí. Nadešla jedna hodina, ale Batole nikde. Minula hodina druhá, pak třetí. Táhlo už na čtvrtou, když se venku ozval divoký dusot koňských kopyt a před našimi dveřmi prudce zastavil vůz. V mžiku jsem otevřel dveře a střetl jsem se s jakýmsi neznámým člověkem. V témž okamžiku se koně pokusili dát se s vozem na útěk.

Mírně vyjádřeno, onen cizinec vzbuzoval svým vzhledem jisté znepokojení. Oděv měl zle potrhaný a roztřepený. Plátěný volný pře-vlečník mu visel z ramen jako pláštík heroldův. Jednu ruku měl ovázanou, obličej poškrábaný a na rozcuchané hlavě neměl klobouk. Ke zvýšení dojmu se zřejmě pokusil uniknout svému trápení pitím, a tak se nyní držel dveřního knoflíku, kymácel se ze strany na stranu a velmi zastřeným hlasem mi sděloval, že má pro mě „čoši” uvnitř ve voze. Když domluvil, koně se pokusili opět vyrazit vpřed.

Paní Brownová projevila názor, že spřežení má nejspíš z něčeho strach.

„Strach!“ uchechtl se cizinec s trpkou ironií. „Čo váš vede! Koně nemaj vůbec žádnej strach. Akorát se čtyrykrát splašili, když šme šem jeli! Kdepak! Nikdo nemá strach! Všecko je v nejlepšim pořádku, že jo, Bille?“ řekl, dovolávaje se vozky. „Akorát šme dvakrát spadli přeš palubu a jednou šme slítli do průlezu. To nič není. Jenom dva chlapi šou ve Štocktonu v lékašským vošetření. Ne, to vůbec nic není. Takovejch šest stovek dá tyhle maléry do richtiku.“

Byl jsem příliš sklíčený, než abych se zmohl na odpověď, nicméně jsem zamířil k vozu. Muž na mne pohlédl s takovým překvapením, že málem vystřízlivěl.

„To ši jako chcete š tím žvížetem poradit šám š holejma rukama, šéfe?“ zeptal se a měřil si mě od hlavy k patě zkoumavým pohledem.

Neodpověděl jsem, ale se zdánlivou odvahou, se smělostí, kterou jsem však ani zdaleka necítil, jsem přistoupil k vozu á zavolal: „Batole!“

„Dobrá, rožžížni ty řemeny, Bille, a ustup stranou.“

Řemeny byly rozříznuty a Batole — ten krutý, strašlivý tvor — tiše žuchlo dolů, dovalilo se ke mně a třelo si o mne svou hlou-poučkou hlavu.

Myslím, že úžas obou mužů byl větší, než aby se dal vyjádřit slovy. Opilec nastoupil mlčky do vozu a odjel.

A Batole? Pravda, skutečně trošku povyrostlo, ale bylo vyhublé a neslo zřejmé známky špatného zacházení. Svůj nádherný kožich mělo pocuchaný a ošumělý. A jeho drápy, ony blýskavé ocelové háčky, mu někdo surově zastřihl až do živého. Oči Batolete byly lstivé a neklidné a jeho někdejší hloupoučký dobromyslný pohled se změnil ve výraz inteligentní nedůvěry. Styk s lidmi zřejmě uspíšil rozumový vývoj medvíděte, ale jeho povaze nedodal ušlechtilosti.

Měl jsem co dělat, abych paní Brownové zabránil uložit ho pod přikrývky a zkazit mu zažívání pochoutkami z její špižírny. Konečně se mi však podařilo, aby se medvídek schoulil v rohu mého pokoje a spal. Ještě chvíli jsem byl potom vzhůru a plánoval jeho budoucnost. Nakonec jsem se rozhodl vzít ho — hned příští den — do Oaklandu, kde jsem si zbudoval malý srub, v němž jsem vždycky trávíval neděle. A uprostřed růžových představ o této domácí pohodě a blaženosti jsem usnul.

Když jsem se probudil, byl už jasný den. Ihned jsem pohlédl do kouta, kde spalo Batole; ale medvídek zmizel. Vyskočil jsem z postele, podíval jsem se pod ni, prohledal jsem přístěnek, leč marně. Dveře byly stále ještě zamčeny. Avšak na pražci okna, které jsem zapomněl zavřít, byly stopy po jeho otupených drápech. Batole zřejmě uteklo touto cestou. Ale kam? Okno se otevíralo na balkón, k němuž byl další přístup už jen z předsíně. Muselo tedy být stále ještě v domě.

Měl jsem už ruku na provazci zvonce, ale včas jsem ji zadržel. Jestli se medvídek dosud nikomu neukázal, proč bych měl burcovat celý dům? Rychle jsem se oblékl a vklouzl do předsíně. První, co jsem spatřil, byla holínka ležící na schodech. Nesla známky medvídkových zubů. A jak jsem se rozhlédl předsíní, spatřil jsem až příliš jasně, že obvyklá řada čerstvě nakrémovaných bot a střevíců, vyrovnaných přede dveřmi nájemníků, je tatam. Když jsem stoupal po schodech, našel jsem jinou holínku, z níž však byl pečlivě olízán krém. Ve druhém poschodí byly dvě tři další boty, už jenom trochu olízané. V tomto stadiu se krém na boty Batoleti už zřejmě přejedl. O kousek dále byl žebřík vedoucí k otevřenému vikýři. Vylezl jsem na něj a octl jsem se na ploché střeše, jež společně s ostatními vytvářela nahoře na domech nepřerušovanou rovinu až k rohu ulice. Na nejposlednější střeše cosi číhalo za komínem. Bylo to mé uprchlé Batole. Medvídek byl pokryt prachem, špínou a úlomky skla. Ale seděl na zadních nohách a se smíšeným výrazem viny a nezměrného uspokojení pojídal obrovskou tabulku cukroví z burských oříšků. Když jsem se blížil, měl jsem dojem, že si dokonce svou volnou přední packou mírně hladí bříško. Věděl, že ho hledám, a výraz jeho očí jasně říkal: „Co bylo, bylo — a to mi už nikdo nemůže vzít“

Hnal jsem ho i s důkazem o jeho vině zpátky do vikýře a po špičkách jsem sestoupil o poschodí níže. Osud stál na naší straně: nikoho jsem na schodech nepotkal a medvídkovy vypolštářované tlapky kráčely neslyšně. Myslím, že si uvědomoval nebezpečí, že by nás mohl někdo odhalit, protože ani nedýchal, natož aby žvýkal poslední žvanec, který si předtím ukousl. Plížil se vedle mne a sirup mu ukapával z nehybných čelistí. Myslím, že by se byl tentokrát kvůli mně tiše zadusil. Teprve když jsem se opět octl ve svém pokoji a vrhl se celý zadýchaný na pohovku, všiml jsem si, jak byl blízko zalknutí. Jednou či dvakrát omluvně polkl a pak z vlastního popudu odešel do kouta a tam se schoulil v obrovský cukrový bonbón a z každého póru ronil kajícnost a melasový cukr.

Když jsem šel na snídani, Batole jsem zamkl. Shledal jsem, že nájemníci paní Brownové jsou rozrušeni jakýmisi záhadnými událostmi právě uplynulé noci a strašnými odhaleními dnešního rána. Do bloku domů zřejmě pronikli — patrně vikýři — lupiči. Nejspíš byli vyrušeni, a tak opustili náš dům, aniž jim cokoliv padlo v plen. Dokonce odhodili i boty, které pobrali v předsíních. Ale byl také učiněn zoufalý pokus vloupat se do zásuvky na peníze v cukrářově krámu na rohu. A někdo bezohledně rozbil zasklené vitríny s cukrářským zbožím. Hrdinná služebná z čísla 4 spatřila maskovaného lupiče, jak se snaží po rukou a kolenou vplížit do jejich vikýře. Když však na něj zakřičela „Vodpal!“, okamžitě utekl.

Při tomto vyprávění jsem seděl s tvářemi nepříjemně zardělými, a když jsem se odvážil pozvednout zrak, mé rozpaky se nikterak nezmenšily tím, že se mé oči střetly s upřeným, zvědavým a trochu škodolibým pohledem paní Brownové. Prchl jsem od stolu, jak nejrychleji to jen šlo, rychle jsem vyběhl po schodech a před případnými dotazy jsem hledal útočiště ve svém pokoji. Batole stále ještě spalo v koutě. Nebylo by bezpečné je stěhovat, dokud nájemníci nevyrazí do města. Pořád jsem ještě přemítal, zda je účelné nechat medvídka tady, dokud noc svým milosrdným hávem nezastře před zraky veřejnosti jeho vtíravou nápadnost, když tu se ozvalo pokradmé zaťukání. Otevřel jsem. Paní Brownová vklouzla tiše dovnitř, opatrně za sebou zavřela dveře, a ruku přidržujíc na dveřním knoflíku, stála k nim otočená zády. Pak mi tajemně pokynula, abych přistoupil blíže, a řekla tlumeným hlasem:

„Je barva na vlasy jedovatá?”

Byl jsem příliš zmaten, než abych dokázal odpovědět.

„No vždyť víte, co myslím,” řekla netrpělivě. „Tohleto přece.“A znenadání mi ukázala lahvičku, kterou předtím ukrývala za zády. Lahvičku dvakrát či třikrát odshora až dolů spirálovitě obtáčela dlouhá viněta. „Říká, že to není vůbec žádná barva — je to rostlinný přípravek pro posílení…“

„Kdo to říká?“ zeptal jsem se zoufale.

„No samozřejmě pan Parker!“ odpověděla paní Brownová přísně a tvářila se, jako by mi toto jméno opakovala už mnohokrát. „Přece ten starý pán z hořejšího pokoje. A teď bych chtěla položit jednu docela prostou otázku,“ pokračovala oním vyrovnaným, důtklivým tónem, jakým hovořívá člověk, jenž právě usvědčil svého bližního z mimořádně zmateného vyjadřování. „Kdyby se trochu tohoto přípravku nalilo na talířek a lehkovážně se to ponechalo na stole a dítě, třebas docela malé, nebo kočka nebo jiné mládě by se dovnitř dostalo oknem a vypilo by to — myslím plný talířek —, protože to má sladkou chuť, mohlo by mu to ublížit?“

Vrhl jsem na Batole, klidně spící ve svém koutě, úzkostlivý pohled a další pohled, velice vděčný, na paní Brovvnovou, načež jsem řekl, že si to nemyslím.

„Neboť mám za to,“ pokračovala paní Brownová nadneseně, zatímco otvírala dveře, „že kdyby to jedovaté bylo, dalo by se ještě včas použiti protijedu. Neboť,“ dodala a náhle upustila od svého nadneseného tónu a divoce se vrhla do kouta a bláznivě objala pochrupávající Batole, „neboť kdyby nějaký takový odporný přípravek měl způsobit, že by se tyhle jeho krásný chlupy zbarvily na strašnou zelenou nebo necudnou růžovou, jistě by mu to zlomilo jeho nešťastný srdce!“

A dřív než jsem mohl paní Brovvnovou ujistit, že při vnitřním použití je barva na vlasy neúčinná, vyrazila ze dveří.

Oné noci jsme potajmu — kradí jako dva prchající defraudanti — opustili svůj tábor u paní Brownové. Poněvadž jsem nedůvěřoval přehnanému temperamentu onoho ušlechtilého zvířete — koně —, uchýlil jsem se v nouzi k ručnímu vozíku taženému statným Irčanem, abych svého svěřence dopravil k přívozu. Ale i pak Batole odmítalo cestovat, pokud jsem nekráčel vedle vozíku, nebo v něm chvílemi dokonce nejel.

„Přála bych si,“ pravila paní Brownová, stojíc u dveří zahalena do obrovského plédu a přihlížejíc, jak odjíždíme, „přála bych si, aby to nevypadalo tak vážně — aby to tolik nevyhlíželo, jako když pohřbívají chuďase.“

Přiznávám, že když jsem onoho večera kráčel vedle vozíku, připadal jsem si do značné míry, jako bych doprovázel tělesné pozůstatky nějakého skromného přítele na místo jeho posledního odpočinku. A ve chvílích, kdy jsem musel jet uvnitř, nikdy jsem se nedokázal beze zbytku přesvědčit, že nejsem beznadějně zmožen lihovinami nebo že jsem se nestal obětí nehody a nejsem na cestě do nemocnice. Ale nakonec jsme dospěli k přívozu. Soudím, že na lodi Batole nikdo neodhalil, kromě jakéhosi opilce, jenž ke mně přistoupil a požádal mě, abych mu připálil. Náhle však doutník upustil a v hrůze uprchl na pánský záchodek, kde však jeho nesouvislé skřeky a běsněni byly naštěstí považovány za časné příznaky deliria tremens.

Skoro o půlnoci jsme dorazili k mému malému srubu na okraji Oaklandu. A když jsem konečně vstoupil dovnitř, zamkl za sebou a v hale pustil Batole na svobodu, velmi se mi ulevilo a zaplavil mě pocit bezpečí a hřejivého uspokojení, neboť jsem byl přesvědčen, že napříště se medvídkovo lupičství bude omezovat jen na můj vlastní majetek. Té noci bylo Batole klidné, a poté, co se pokusilo vyšplhat se na věšák na klobouky — v mylné představě, že je tam umístěn kvůli jeho tělocviku — a srazilo všechny pokrývky hlavy na zem, uložilo se mírumilovně na rohožku ke spánku.

Za týden běhání a cvičení ve velkém, pečlivě ohrazeném prostoru medvídek nabyl opět svého někdejšího zdraví, své bývalé síly i jarého ducha a také mnoho ze své dřívější krásy. Sousedi o něm nevěděli, i když lidé pozorovali zvláštní úkaz, totiž že se koně vždycky plaší a uskakují stranou, kdykoliv projíždějí na závětrné straně mého srubu, a že pekař a mlékař mají značné potíže při ranní dodávce svého zboží a pohříchu při tom upadají do zcela nevhodné a úplně zbytečné bohapusté hrubosti.

Když se týden nachýlil, rozhodl jsem se pozvat k Batoleti na návštěvu několik svých přátel. Za tím účelem jsem napsal řadu formálních pozvánek. Poté, co jsem se široce rozepsal o velikých nákladech a mimořádném nebezpečí, které jsem musel podstoupit, abych medvídě chytil a vycvičil, jsem slovy vyznačujícími se nejvytříbenější cirkusáckou profesionalitou, hýřícími aliterací a velkými písmeny, nabízel program hodný tohoto „kralevice sierrských pustin”. Několik výňatků umožní čtenáři, aby si učinil představu, jaký pokrok udělalo Batole ve svém vzdělání:

1. KRALEVIC, stočený v KULATOU KOULI, se bude kutálet po dřevníku OBROVSKOU RYCHLOSTÍ, čímž ukáže, jakým způsobem v rodné DIVOČINĚ uniká svým NEPŘÁTELŮM.

2. KRALEVIC se VYŠPLHÁ vzhůru po VAHADLE a ze samého VRCHOLKU sejme KLOBOUK či tolik z jeho dýnka a střechy, kolik jen bude možné.

.3. KRALEVIC provede PANTOMIMU na motivy oblíbené pohádky o VELKÉM MEDVĚDU, středním medvědu a malém medvídkovi.

4. KRALEVIC PRUDCE zatřese řetězem, aby DEMONSTROVAL způsob, jakým v MEDVĚDÍ DIVOČINĚ vyvolává DĚS A HRŮZU v hrudích poutníků.

Nastalo ráno, kdy se mělo konat představení. Avšak hodinu před začátkem zatrackané Batole zmizelo. Ani můj čínský kuchař nevěděl, kam se podělo. Důkladně jsem všechno prohledal a pak jsem v zoufalství popadl klobouk a vyrazil na úzkou cestu vedoucí do širých polí a lesů za nimi. Ale po Sylvesterovu Batoleti jsem nenalezl ani stopy. Po hodinovém marném pátrání jsem se vrátil. Shledal jsem, že hosté se již shromáždili na zadní verandě. Stručně jsem je zpravil o svém zklamání a o pravděpodobné ztrátě a požádal jsem je o pomoc.

Jeden můj španělský přítel, pyšnící se svou precizní znalostí angličtiny, pravil Barkerovi, který ležel na verandě a zřejmě se marně snažil vztyčit: „Proč se neodloučíš od verandy našeho společného přítele? A proč, proboha, se k ní necháváš přilnout takovým způsobem a činíš ze sebe takovou zkrouceninu? Ha!“ pokračoval a náhle s viditelným úsilím nadzvedl nohu z verandy, „já sám jsem přilnut. Zajisté je tu cosi!“

A taky bylo. Všichni moji hosté se zvedali obtížně. Podlahu verandy pokrývala jakási lepkavá hmota. Byl to — sirup.

V mžiku jsem všechno pochopil. Běžel jsem do stodoly. Soudek „zlatého sirupu“, koupený teprve včera, ležel prázdný na podlaze. Po celé stodole byly lepkavé stopy, ale po Batoleti stále ani vidu.

„Tamhle u té hromady hlíny se něco hýbe,“ řekl Barker.

Měl pravdu. V jednom koutě se půda pohybovala jako při zemětřesení. Opatrně jsem se přiblížil. Spatřil jsem, čeho jsem si dříve nevšiml, že je tam kupa vyházené hlíny. A uprostřed obrovské prohlubně připomínající hrob se krčilo Sylvesterovo Batole a stále ještě vytrvale hrabalo a pomalu, ale jistě mizelo v prachu a jílu.

Co medvídek vlastně zamýšlel? Zda ho pronásledovaly výčitky svědomí a snažil se skrýt před mýma káravýma očima, nebo se jen pokoušel usušit si kožich potřísněný sirupem, to se už nikdy nedozvím. Neboť onen den byl — běda! — jeho poslední den se mnou.

Celé. dvě hodiny jsme na něj.pumpovali, vodu, ale i potom z něho ještě tekl slabý roztok melasy. Pak jsme ho odvedli, pečlivě zabalili, do přikrývek a zamkli do komory. Příští ráno byl pryč! A pryč byla také dolní část spouštěcího okna i se sklem. Jeho úspěšné pokusy s křehkou tkání skla u cukráře prvního dne jeho příchodu do civilizovaných končin nebyly na něho vyplýtvány. A první jeho pokus s příčinou a následkem vyústil v jeho útěk.

Kam šel, kde se skrýval, kdo ho chytil, jestli se mu nepodařilo dosáhnout předhoří za Oaklandem, to ani velká odměna, kterou jsem vypsal, ani úsilí inteligentní policie nikdy nevyjasnily. Od té doby jsem ho již nikdy nespatřil — až …

Byl to skutečně on? Před několika dny jsem jel koňkou po Šesté avenue, když se náhle koně vymkli kontrole a za klení a nadávek vozky, svolávajícího na ně zatracení, vjeli na chodník. Právě před vozem koňky se shromáždil dav lidí kolem dvou medvědů a med-vědáře předvádějících své kousky. Jedno z těch zvířat, vyhublé a zmořené, pouhá troska jeho přirozené síly, upoutalo mou pozornost. Snažil jsem se upoutat jeho pozornost. Pohlédl na mne svýma kalnýma, nevnímajícíma očima, ale nezdálo se, že by mě poznával. Vyklonil jsem se z okna vozu a tiše jsem zavolal: „Batole!“ Medvěd však nedbal. Zavřel jsem okno. Vůz se právě rozjížděl, když se medvěd náhle obrátil a buď nešťastnou náhodou, nebo úmyslně prostrčil svou mozolnatou packu skleněnou tabulkou okna.

„Zasazení novýho skla přijde na půldruhýho dolaru, když si cestující obecenstvo ráčí hrát s medvědama!“ řekl průvodčí.

TŘI VYHNANCI Z TRINIDADU

„Á, to jsi ty?“ řekl redaktor.

Čínský chlapec, kterému byla slova určena, odpověděl: „To byla já, Li Tí, ten samej já. Čínskej kluk nebejt takovej druhej.“

„Jo, to máš teda pravdu,“ přizvukoval ochotně redaktor. „Takovýho spratka by člověk nenašel, kdyby prohledal Trinidad křížem krážem. Hele, a příště neškrabej venku jako krysa ale jdi rovnou dovnitř.“

„Minulekrát,“ řekl Li Tí s docela roztomilou mazaností, „já dělat ťukťukťuk. A ty mně řeknout, že já bejt jako datelka.“

A skutečně, v těch hustých lesích kolem redakce trinidadské Hlídky — stála na mýtině uprostřed borového lesa — se vší faunou v okolí si každý mohl signály snadno splést. A navíc dokonalé napodobení datla patřilo k Li Tíovým nejlepším dovednostem. Redaktor mu již neodpověděl, ale rychle dopisoval nějaký vzkaz. V tu chvíli jako by si Li Tí zároveň na něco vzpomněl. Vyhrnul dlouhý rukáv, který mu sloužil jako kapsa, a nedbale vytřásl na stůl dopis, jako by prováděl nějaký kouzelnický kousek. Redaktor se na něj vyčítavě podíval a pak dopis otevřel. Byla to jen docela běžná žádost nějakého zemědělského předplatitele — jistého Johnsona —, jestli by se pan redaktor neráčil „zmínit v novinách“ o obrovské ředkvi, kterou předplatitel sám vypěstoval a kterou posílá po doručiteli dopisu.

„A kde je ta ředkev, Li Tí?” zeptal se redaktor podezřívavě.

„Já ji nemít. Ty zeptat ten americkej kluky.“

„Co?“

Nakonec se mu Li Tí přece jen uvolil vysvětlit, že když šel kolem školy, vrhli se na něho školáci a on jim tu obrovskou ředkev

— byla to stejně jako všechny ty obludné výplody kalifornské přírody jenom „nakynutá voda“ — „rozmlátil“ o hlavu. Redaktor si až příliš bolestně uvědomoval, jak jeho poslíčka napadají, a stejně tak dobře věděl, že ředkev se nedá užívat jako klacek a že nemá trvalou hodnotu, a proto od jakýchkoli výtek upustil. „Jenomže se nemůžu dost dobře zmiňovat o něčem, co jsem neviděl, Li Tí,“ řekl dobrosrdečně.

„Co když ty lhát — jako Johnson lhát,“ navrhoval Li Tí bezstarostně. „Ten tě oblbovat moc věci — tak ty Amerikánce oblbovat taky.“

Redaktor důstojně mlčel a dopisoval adresu na dopis. „Tohle zaneseš paní Martinové,“ podával dopis chlapci, „a ne abys šel kolem školy. A podél Pláně taky nechoď, jestli jsou chlapi ještě v práci. A jestli je ti kůže drahá, nechoď kolem Flaniganovy chalupy, cos tam onehda pouštěl rachejtle a jen taktak žes ho nevypálil. Na rozcestí si dej pozor na Barkerovic psa, a jestli půjdou tuneláři přes kopec, nechoď po hlavní silnici.“ Když si však uvědomil, že takto chlapci uzavřel prakticky všechny běžné možnosti přístupu k Martirtovic domu, dodal: „Hele, nejlíp bude, když to vezmeš přes les. Tam nepotkáš nikoho.“

Hoch vyrazil jako šipka otevřenými dveřmi a redaktor chvíli zůstal stát a posmutněle za ním hleděl. Měl svého malého chráněnce docela rád, už od okamžiku, kdy maličkého smolaře — nalezence z čínské prádelny — zabavili nějací rozčilení kopáči za to, že jim přinesl domů mizerně vyprané prádlo, a nechali si ho jako rukojmí, dokud se jim jejich svršky nevrátí v naprostém pořádku. Naneštěstí se však stalo, že zrovna tou dobou prádelnu přepadla stejně rozkacená banda jiných kopáčů a všechny zaměstnance vyhnala, takže Li Tího už pak nikdo nechtěl. Na několik týdnů se stal v táboře kopáčů jakousi hříčkou pro legraci, trpným terčem všelijakých komických žertíků a střídavě obětí nezájmu nebo přemrštěné velkorysosti. Jednou pršely kopance, podruhé půldolary, a hoch bral všechno se stejnou stoickou zmužilostí. Avšak v důsledku tohoto zacházení hoch začal brzy ztrácet poddajnost a pasivitu, které si už zřejmě na svět přinesl, a zkoušel využít svůj nevelký důvtip proti svým mučitelům, až se jim nakonec omrzely nejen kousky, které prováděli oni jemu, ale i ty, které prováděl on jim. Nevěděli však, co s ním maji dělat. Ta jeho pěkná, nažloutlá kůže mu nedovolovala chodit do bílé obecné školy, i když jako pohan by býval měl právo, aby mu věnovala pozornost alespoň nedělní škola. Ale rodiče, kteří s klidným svědomím přispívali na pohany někde za hranicemi své země, naprosto odmítali, aby jejich děti byly v jeho společnosti v kostele u nich doma. V této kritické době se nabídl redaktor, že si jej vezme do tiskárny jako poslíčka, „šotka“, jak se tehdy mezi tiskaři říkalo. Nějakou dobu se zdálo. že hoch se bude nejspíš chovat podle toho názvu. Pomazal tiskařskou černí kdeco, jen ne tiskařský stroj. Do olověných meziřádkových prokladů vyrýval čínské znaky s nějakým urážlivým obsahem, vytiskl a nastrkal je po redakci, kde se jen dalo. Nacpal faktoroví do dýmky troud a byli tací, kteří jej dokonce viděli, jak polyká malé typy písmen, jen tak ze své „šotkovské“ rozvernosti. Před nějakým časem se podařilo redaktorovi vzbudit k chlapci jisté sympatie u paní Martinové, dobromyslné manželky jednoho farmáře, která ho na zkoušku vzala k sobě. Ale třetího dne Li Tí utekl. Redaktor však přesto nezoufal a dopis, který paní Martinové posílal, ji měl právě přimět, aby to s hochem zkusila ještě jednou.

Redaktor dosud hleděl nepřítomně do hlubokého lesa, když tu si uvědomil, jako by se za lískovým chlumkem před ním něco hýbalo — neslyšel však nic — až odtamtud pokradmu vyklouzla postava. Ihned poznal, že je to Jim, indiánský pobuda a opilec, známý v celém okolí a připoutaný k civilizaci nejprostším poutem „ohnivé vody“, kvůli níž naprosto zavrhl život v rezervaci, protože tam byl dotyčný artikl zakázán, i život ve vlastních tábořištích, poněvadž tam jej zase neměli. Neměl tušení, že jej někdo sleduje: spustil se na všechny čtyři a střídavě přikládal k zemi ucho a chvílemi k ní čichal jako nějaké zvíře pronásledující kořist. Když už věděl, co chtěl, zvedl se, nahrbil se a v předklonu vyrazil jako ohař jdoucí po stopě přímo do lesů. Několik vteřin nato za ním vyběhl i jeho pes — přikrčené divoké zvíře, které vypadalo jako vlk a které díky svému výjimečnému daru větřit zjistilo naprosto nehlučnou přítomnost lidské bytosti, což byl v tomto případě redaktor. Zvíře svůj objev dalo zřejmě najevo zaňafáním, protože zároveň čekalo, že po něm vzápětí poletí jako obvykle nějaký kámen.

„To je mazanost,“ ozval se hlas za redaktorem, „ale já to tuším už dlouho.“

Redaktor se rychle otočil. Stál za ním jeho faktor, který zřejmě všechno sledoval.

„Já to říkám dávno,“ pokračoval. „Ten kluk a ten Indián jsou spolu sčuchnutý jako dva zloději. Jeden bez druhýho nedá ani ránu — a mají už svoje fígle a signály a podle nich vždycky jeden druhýho najde. Tudle, když jste si myslel, že Li Tí je po posílkách, sledoval jsem ho k bažině, a jen tak, že jsem šel za tou šerednou mrchou, za tím Jimovým psiskem. Byla tam celá parta — i ten Jim utábořený pod širákem, jedli syrový ryby, co Jim chytil, a k tomu nějakej zelenej sajrajt, co čmajzli Johnsonovi ze zahrady. To si ho může paní Martinová nakrásně i vzít, ale dokud se tady bude potloukat ten Jim, chudák ženská kluka u sebe neudrží. Proč se Li za tím starým vožralou a lumpem táhne a proč Jim, kterej vo sobě může říct, že je Amerikánec, se sčuchne dohromady s bláznivým pohanem, to mi nejde do hlavy.“

Redaktor neodpověděl. Něco už o tom také slyšel. Ale nakonec, proč by neměli dva stejní vyhnanci civilizace držet pohromadě!

Li Tí se u paní Martinové však dlouho neohřál. Jeho odchod uspíšila nepříjemná příhoda, přivolaná podobně jako i jiné velké pohromy záhadným znamením na nebi. Jednoho rána se z ničeho nic objevil na obzoru podivný pták obrovitých rozměrů a za chvíli začal poletovat nad městem, jež si vybral jako svou oběť. Po pečlivé prohlídce tohoto zlověstného dravce však byl odhalen fakt, že jde o obludného čínského draka, který měl skutečně podobu této létající pohádkové nestvůry. Městečko se o podívanou živě zajímalo, ale brzy nad ní poněkud zvážnělo, a dokonce pocítilo jisté rozhořčení. Ukázalo se, že draka tajně vyrobil Li Tí někde na odlehlé pasece Martinových, ale když ho poprvé zkoušel, zjistil, že se zřejmě při stavbě dopustil nějaké chyby a že drak potřebuje ocas neobvyklých rozměrů. Rychle jej k němu přidělal a použil při výrobě ten nejbližší materiál, který se mu namanul — prádelní šňůru paní Martinové, šňůru, na které ještě visela část týdenní porce vypraného prádla. Obyčejní pozorovatelé si zprvu této okolnosti nevšimli, i když jim ocas připadal poněkud neobvyklý — ale koneckonců dračí ocas je dračí ocas. Když však byla odhalena skutečná krádež, zájem okamžitě neobyčejně vzrostl, a lidé dokonce začali odcizenou šňůru pozorovat dalekohledem a hádali, které svršky na ní vlastně visí. Jak sebou drak v oblacích kroutil, jednotlivé kusy jeden po druhém pomalu odpadávaly od kolíčků a bez jakéhokoli předem promyšleného systému padaly po městě — jedna punčocha paní Martinově přistála na verandě hospody U Polky a druhou později objevili na zvonici Prvního metodistického kostela — což mezi příslušníky kongregace vyvolalo skandál. Všecko by bývalo bylo ještě v pořádku, kdyby důsledky Li Tího vynálezu byly tady skončily. Bohužel však majitele draka a jeho kumpána Indiána Jirha sledoval až do opuštěných končin v bažinách ďákon Hornblower s policajtem a tam jim jej oba mstitelé hrubě vyrvali z jejich vlastnictví. Naneštěstí uchvatitelé přehlédli, že když provinilci draka pouštěli, z opatrnosti ještě udělali z tlusté šňůry smyčku kolem obrovské klády, aby poněkud šňůře odlehčili od mohutného tahu — s jehož silou uchvatitelé nepočítali —, a ďákon neopatrně nahradil kládu svým vlastním tělem. Nahodilým divákům se naskytla neobvyklá podívaná. Ďákon prý se nejdřív mohutnými skoky přehnal pres mokřinu a za ním stejně divoce i policajt, který tahal za konec šňůry a snažil se ďákona zastavit. Tento podivný závod pokračoval až do města, kde policajt spadl a šňůru pustil. To dodalo ďákonovi obzvláštní lehkosti, takže se k údivu všech ihned vznesl vzhůru a přistál na stromě. Když jej vyprostili a od toho ďábelského dračího výmyslu odstřihli, zjistilo se, že utrpěl vykloubení ramene a policajt že z toho má vážný otřes. V důsledku této nešťastné události si oba vyděděnci znepřátelili v trinidadském okrese jak představitele zákona, tak představitele slova božího. Bohužel prostému obecnému cítění ostatních lidí, žijících tu pospolitě na hranicích civilizace, nebylo možno také důvěřovat. V téhle těžké chvíli oba provinilci druhého dne prostě zmizeli z městečka — a nikdo nevěděl kam. Podle lehkého modrého kouře se dalo hádat, že utečenci našli útočiště na opuštěném ostrůvku v zátoce. Ale všem to už bylo jedno. Proti redaktorově snaze získat pro oba vyhnance trochu sympatií vystoupil s typickým názorem přední občan městečka pan Parkin Skinner:

„Ano, můžete si mluvit sentimentálně o negrech, Číňanech a Indiánech a můžete se, hoši, smát i ďákonovi, jak ho ten prožluklý čínský dračí vůz vyzvedl k nebesům coby Eliáše — ale já vám, pánové, povídám jedno: tohleto je země bílého člověka! Ano, vážení, to nikdo neoddiskutuje! Negr, ať má jakou chce barvu — žlutou, hnědou nebo černou, ať se mu říká Číňan, Indián, Kanaka nebo jak —, musí zmizet odevšad, kde se objeví Anglosas! To přece dá rozum, že nemůžou existovat vedle tiskařských strojů, M’Cormickovych sekaček a vedle bible! Ano, vážení, vedle bible! A případ ďákona Hornblowera to dokazuje nejlíp. Je naším zjevným posláním tuto zemi od nich vyčistit — proto jsme sem byli posláni — a to musí být také náplní naší práce!“

Pokusil jsem se citovat páně Skinnerovy vzrušující poznámky, jen abych ukázal, že Jim s Li Tím utekli nejspíš proto, že se báli možného lynčování, a také na důkaz, že toto pokročilé cítění tak vznešené a ušlechtilé povahy převládalo v obyčejném americkém městě na pionýrském pomezí již před čtyřiceti lety. A to se tu ještě nikomu o nějaké expanzi nebo o nějakém impériu ani nezdálo.

Pan Skinner však zapomněl brát zřetel na prostou lidskou povahu. Jednoho dne šel jeho dvanáctiletý syn, mladý pán Bob Skinner, místo do školy za školu a vydal se ve starém indiánském dlabaném člunu na ostrov „přepadnout“ nešťastné uprchlíky. Cíl mu sice nebyl tak úplně jasný, ale později jej určily samy okolnosti. Buď Li Tího a Jima chytne, anebo se k nim přidá a bude žít jejich životem psanců mimo zákon. Na obě možnosti se připravil tím, že si tajně vypůjčil tatíčkovu pušku. Vzal s sebou také potraviny, protože slyšel, že Jim jí kobylky a Li Tí krysy, a pochyboval, zda by byl schopen přejít na tento druh prosté stravy. Vesloval pomalu při břehu, aby jej z domova nemohli zpozorovat, a pak směle vyrazil ve své děravé kánoi k ostrovu. Byl to vlastně jen kus země utržený za nějaké bouře odlivem od výspy pevniny a byl hustě porostlý chomáčím ostřice. Udělal se nádherný den a hladina zálivu se leskla jako zrcadlo, protože ji nečeřily odpolední pasáty. Avšak když se blížil k ostrovu, dostal se do pásma vln způsobovaného vlnobitím vzdáleného Pacifiku, jež sem zasahovalo až od přístavní hráze. Polekal se. Kánoe se vychýlila ze směru a zhoupla se přímo mezi dvě vzedmuté vlny, které jej prudce zalily slanou vodou. To chlapce, vyrostlého na prérii, vyděsilo ještě víc. Když proud začal unášet vodou napůl zatopený a již nezvládnutelný člun od břehů ostrova, zapomněl Bob dokonale na svůj plán připlížit se tajně k utečencům a nečekaně je přepadnout a začal z plna hrdla křičet. V tom okamžiku se z rákosí na břehu vynořila mrštná postava, odhodila roztrhanou deku a bezhlučně jako nějaký živočich vklouzla do vody. A za chvíli se Jim napůl brodil a napůl plaval s kánoí proudem a vytáhl ji i s chlapcem na břeh. Mladý pán Skinner samozřejmě ihned zavrhl myšlenku na přepadení a rozhodl se, že se k utečencům přidá.

V této bezbranné situaci to bylo snadné a také na něm bylo jasně vidět, s jakým požitkem s nimi sdílí jejich táboření a jejich cikánský život, i když předtím patřil k Li Tíovým utlačovatelům. Ale ten netečný pohan v sobě měl jakousi filozofickou lhostejnost, kterou by byl mohl klidně vydávat za křesťanskou zásadu odpouštět, a Jimova indiánská zdrženlivost působila jako souhlas. A docela možná, že se v mysli těchto dvou psanců ozvaly i jakési přirozené sympatie s tímto dalším vyhnancem civilizace a jakýsi slabě lichotivý pocit, že ve skutečnosti mladý pan Skinner nebyl vyhnán, ale přišel ze své vlastní vůle. A tak tedy spolu rybařili, sbírali na louce brusinky a zastřelili divokou kachnu a dva kulíky. Mladý pan Skinner jim pomáhal vařit ryby v jakési kuželovité nádobě zapuštěné do země a naplněné vodou; vodu ohřívali rozpálenými kameny, které sem kutáleli od ohně rozdělaného naplaveným dřevem a házeli dovnitř. Hoch byl z toho všeho na vrcholu blaha. A to odpoledne! Leželi si po té hostině jen tak v trávě na břiše, nasycení jako živočichové, ukrytí před zraky lidí a jen se sluncem nad hlavou. Bylo takové ticho, že si kolem nich klidně posedali plaší jespáci a na dosah ruky se před nimi vynořila z bažiny lesklá hnědá ondatra, a jim připadalo, že se stali součástí onoho divokého života na zemi i v oblacích. Ten božský klid však v nich neukolébal kořistnické choutky: střídavě se vynořující a mizící velká černá skvrna na hladině, o které Indián prohlásil, že je to tuleň, plíživé přískoky rezaté lišky, číhající na sotva opeřená mláďata divoké kachny, los, který sem na samu hranici bažin zabloudil odněkud z hor, to všechno vyburcovalo jejich rozechvělé nervy opět k šťastnému, i když neúspěšnému lovu. Když se pak rychle snesla noc, stáhli se jako malé stádečko kolem horkého popela táborového ohně a přitiskli se k sobě pod tyčkovou stříškou svého vigvamu z usušeného bláta, rákosí a naplaveného dřeva. Vonělo to tu rybami a kouřem ze dřeva a do chřípí jim povíval slaný vzduch od mokrých luk, až usnuli spokojeným spánkem. Vzdálená světla lidských obydlí pohasínala jedno po druhém a místo nich na nebi vyšly klidně zářící hvězdy. Na nejbližším mysu se rozštěkal pes a pak kdesi hlouběji ve vnitrozemí se ozval další. Ale Jimův pes, stočený do klubíčka u pánových nohou, neodpověděl. Co on má společného s civilizací? Ráno se mladému Skinnerovi ohlásily jisté obavy z následků nepředloženého činu, ale jeho rozhodnutím nevrátit se domů neotřásly. V tomto ohledu se s ním však kupodivu střetl Li Tí. „Co kdyby ty takhle přece jenom jít? Doma říct kánoe bejt najednou spodek nahoře — a ty móc móc plavat, až plavat k ten buš. A tam bejt celej noc. Domů bejt hrozně moc kus cesta — jak se tam dostat? Sabe?*“

„A já vám tady nechám pušku a tátovi řeknu, že když se kánoe převrhla, tak mi spadla do vody,“ nabízel chlapec nadšeně. Li Tí přikývl.

„A v sobotu zase přijedu a přivezu prach a střelivo a tamhle Jimovi flašku,“ dodával mladý pan Skinner vzrušeně.

„Dobrá,“ zamručel Indián,

Pak převezli chlapce zpátky na poloostrov, ukázali mu cestu přes mokřinu, kterou znali jenom oni a po které došel domů. A když druhého dne redaktor uváděl mezi zprávami „Školák, unášený proudem, zachráněn jako zázrakem“, tušil stejně tak málo jako jeho čtenáři, jakou úlohu při tom sehrál jeho pohřešovaný čínský poslíček.

Mezitím se oba psanci vrátili do svého tábora na ostrově. Možná že jim připadalo, jako by s Bobovým odchodem zmizelo i trochu slunečního jasu. Jakýmsi nepochopitelným tupým způsobem je totiž fascinovala skutečnost, že s nimi ten malý bílý tyran sdílel chléb. Choval se k nim s roztomilým sobectvím a s neskrývanou hrubostí,

*sabe — (šp.) rozumíš, víš?

jak se mohl chovat jenom školák, a navíc s vědomím rasové nadřazenosti.

Přesto však oba toužili po jeho návratu, i když se o něm ve svých řídkých rozhovorech zmiňovali opravdu jen málokdy. Mluvili spolu na půl úst, každý ve svém vlastním jazyce, do kterého tu a tam zamíchali nějaké to běžné anglické slovíčko, avšak ponejvíce si pouze ukazovali.

Mohlo působit jako jistá neobvyklá lichotka, že když mluvili o něm, používali čehosi, čemu říkali „jeho jazyk“.

„Ten bostonskej kluk chytit takovejchhle moc,“ poznamenal Jim, ukazuje přitom do dálky na plující labuť. Anebo když Li Tí chytil v rákosí pruhovaného vodního hada, poznamenal tupě:

„Americkej kluk neřád had.“

Avšak další dva dny jim přinesly potíže a fyzickou újmu. Bob totiž spotřeboval nebo spíš promrhal všechny jejich zásoby — a co bylo větší neštěstí, celá ta jeho slavná návštěva, jeho puška i ta jeho přemíra téměř živočišné energie zaplašila všechnu zvěř a ptactvo, které jejich obvyklá tichost a mlčenlivost zlákala ke krotké důvěřivosti. Tvrdě hladověli, ale jemu to nezazlívali. Všechno bude zase v pořádku, jenom co se vrátí. Počítali už dny, Jim tajnými zářezy na dlouhé tyčce a Li Tí na drobných měděných mincích na šňůře, které vždycky nosil s sebou. Konečně ten kýžený den nadešel — byl to teplý podzimní den s chomáčky mlhy, která se nad ostrovem vznášela jako modravý opar, s hladkou širou vodní plání a zeleným okolkem lesů. Ale jejich důvěřivě čekající oči neobjevovaly hocha ani na vodě, ani v lesích. Čekali mlčky a trpělivě celý den, až se snesla noc a Jim řekl: „Třeba ten bostonskej kluk bejt umřít.“ Li Tí přikývl. Těm dvěma pohanům totiž nepřipadalo vůbec možné, že by cokoli jiného mohlo tomu křesťánkovi zabránit dodržet slovo.

Poté se sebrali, zajeli v kánoi dál k mokřině a tam začali každý na svou vlastní pěst lovit, ale často se střetávali na stezce, kudy odešel Bob, a dávali jen tichým mručením najevo své překvapení. Tyhle potlačené pocity, které oba psanci neprozrazovali jediným slovem ani jediným gestem, jako by nakonec vyjádřil mlčenlivý pes, který zapomněl úplně na svou obvyklou zdrženlivost a několikrát se posadil až na samý břeh a tam začal z plna hrdla zoufale výt. Jim měl ve zvyku, že některé dny se sebral, odešel na nějaké opuštěné místo, zabalil se do deky a opřen o strom zůstal tak nehybně sedět po několik hodin.

V osadě o tom hovořili jako o důsledcích jeho pití a říkali, že ho chytá delirium, ale Jim tvrdil, že to bývá jenom o dnech, „kdy je mu těžko u srdce“. Podle těch mnoha chvil, kdy byl takto duchem nepřítomen, se dalo soudit, že mu bylo „těžko u srdce“ velice často. A pak náhle přišly jedné noci s prudkým jihozápadním větrem dlouho zadržované deště, které mocně bubnovaly na jejich chatrný přístřešek, až jim jej rozbouraly a uhasily ohniště. Záliv se vzedmul přílivem vod, jež k nim začaly dorážet šelestícím rákosím. Před Jimovou puškou prchala vylekaná zvěř i ptactvo a rybařícímu Li Tíovi trhaly síť prudké vlny a rvaly mu vnadidlo. Prochladlí a vyhladovělí, skleslí na duchu i na těle, ale o to umíněnější a mlčenlivější, dovlekli se s posledními silami ke kánoi na rozbouřeném zálivu a jen taktak že unikli se svým holým nebohým životem na rozbahnělý poloostrov. Zde, na území svého nepřítele, se skrývali v křoví a v rákosí, polehávali za trsy vysoké trávy, až nakonec došli na samý okraj lesa pod osadou. Mučeni hladem a s rezignovanou netečností vůči možným následkům zapomněli na opatrnost a Jim se posléze přímo na okraji osady pustil s puškou za hejnem divokých kachen.

Byla to osudná rána, jejíž ozvěna jako by proti nim vyburcovala všechny síly civilizace. Dřevař, dobrácký pionýr z pomezí, který na nic nedbal, by si byl klidně nechal pro sebe, že o přítomnosti dvou vyděděnců ví. Jenže se ozvala ta zpropadená rána. Indián s puškou! Vždyť zákon tu tvrdě trestá každého, kdo by mu ji pokoutně prodal nebo i daroval. Na to je nutno se přece podívat — někdo musí být potrestán! Indián s puškou! Tak se přece Indián stává rovným s bělochem! A kdo je pak bezpečný? Dřevař pospíšil do města, kde o záležitosti chtěl povědět policajtovi, ale potkal pana Skinnera a sdělil novinu jemu. Pan Skinner při zmínce o policajtovi jenom posměšně mávl rukou, protože ten prý ještě vůbec ani nezjistil, kde se Jim zdržuje, a navrhl, že by si na takový neobvyklý hon mohlo vyrazit třeba několik ozbrojených občanů z městečka. Pan Skinner se totiž nespokojil se synáčkovým vysvětlením, jak o pušku přišel, dal si všechno sám dohromady a rozhodně si pak nejméně přál, aby totožnost vlastníka pušky zjistily zákonné orgány. Navíc se hned sebral, uhodil na mladého pana Boba a vylíčil před ním spáchaný zločin i trest, jaký bude následovat, tak křiklavými barvami, že se nakonec Bob přiznal. Bohužel musím říct, že k tomu ještě lhal. Pušku prý mu Indián sám „ukrad“ a vyhrožoval mu, že ho zabije, jestli to vyžvaní. Vyprávěl pak, jak ho nemilosrdně vysadili na břeh a donutili jej, aby šel domů po té stezce, kterou znají jenom oni sami. Za dvě hodiny už šlo po osadě od úst k ústům, že k nezákonnému držení zbraně připojil Jim ještě zločin krádeže a násilí. O tajemství ostrova a oné cesty mokřinou se dověděl jenom málokdo.

Uprchlíkům se mezitím vedlo velice špatně. Jelikož byli tak blízko osady, nemohli si rozdělat oheň, aby neprozradili, kde se skrývají, a tak se přitiskli k sobě a celou noc přestáli v lískovém křoví. Vyděšeni náhodným setkáním s nějakými nic netušícími pocestnými, kteří sešli z cesty, zůstali část příštího dne ležet mezi trsy vysoké ostřice a suché staré trávy, kam na ně fičel studený vítr od moře, ale kde však přece jen, zkřehlí zimou, zůstali ukryti před lidskými zraky. Jako by v sobě měli nějakou tu záhadnou sílu naprosto se nehýbat a až obdivuhodně se dovedli v tak krajně prostém prostředí vymazat z povrchu zemského. Závětří rozsochatého keříku divokého vína na louce, nebo dokonce obyčejný kus naplaveného dřeva, za jehož tenkým okrajem dovedli ležet nepohnutě celé hodiny, to vše jim sloužilo jako kryt proti pátrávým zrakům. Zaujati touto činností, vůbec se už spolu nedohovořovali řečí, jen chodili jeden za druhým se slepým instinktem živočichů — a přesto si přitom každý naprosto neomylně uvědomoval, co se druhý chystá udělat. Je podivné, že netrpělivost a až lidská slabost povahy se nakonec projevila u skutečného živočicha — u jejich bezejmenného psa. Skrývání, s kterým se rezignovaně smířili, a utrpení, které mlčky snášeli, se právě jemu omrzelo! Když se mu přes cestu donesly po větru některé pachy nebo zvuky jejich smyslům nepostřehnutelné, celý se naježil a temným přiškrceným hlasem začal vztekle vrčet. Přesto však by je byl nikdo v té jejich apatické nehybnosti neodhalil, nebýt toho, že následujícího dne pes náhle zmizel a vrátil se za dvě hodiny s tlamou celou od krve sytý, ale stále nepřátelsky ve střehu a vzteklý. Teprve ráno, když se po kolenou a po rukou plazili strništěm, narazili na zbytky potrhané a rozsápané ovce. Oba se na sebe mlčky podívali — věděli, co pro ně ten lup znamená. Znovu a daleko zuřivěji se ozve ono „Chyťte zločince!“ — znamenalo to, že jejich hladový druh napomohl, aby se síť kolem nich stáhla úžeji. Indián jen cosi zamručel a Li Tí se nepřítomně usmál. Noži a prsty však nato sami dokončili, co pes začal, a stali se tak spoluviníky. Jelikož však byli pohané, nemohli dojít onoho stadia jemné morální odpovědnosti, jak se rozumí v pravém duchu křesťanském!

Nedostatkem zřejmě nejvíc trpěl Li Tí. zvyklý na rýžovou stravu. Jeho obvyklá netečnost ještě vzrostla zároveň s jakousi fyzickou otupělostí, které Jim nerozuměl. Když se někdy na chvíli rozešli, nacházel pak Jim Li Tího nataženého na zádech na zemi s podivně vytřeštěným pohledem v očích a jednou se mu z dálky zazdálo, jako by z místa, kde hoch ležel, stoupala téměř nepostřehnutelná jemná pára, která zmizela, jakmile se přiblížil. Když se jej snažil probudit, hlas chlapci jaksi ospale zadrhoval a jeho dech byl cítit čímsi, co Jimovi připomínalo nějaký lektvar. Jim ho odtáhl pod poněkud výhodnější přístřeší za olšové křoví. Bylo to sice až nebezpečně blízko u cesty, po které chodili lidé, ale Jimovi bleskla tou jeho ustaranou hlavou myšlenka, že Li Tí má větší právo i požadavky na civilizaci než on, přestože jsou oba stejní vyhnanci, a to právo že je dáno Li Tíovým příslušenstvím k lidem jeho rasy, kterým bylo přece jen dovoleno žít mezi bílými a kteří nebyli chytáni a zaháněni co vězni do „rezervací“ jako lidé rasy Jimovy. Jestli Li Tího „vzala nějaká nemoců, třeba jej najde jiný Číňan a postará se o něj. Li Tí sám v jednom světlém okamžiku řekl: „Já umřít — stejně jako ten americkej kluk. Ty taky umřít — úplně stejně,“ a pak se zase položil s očima skelně vytřeštěnýma vzhůru. Jima to samo o sobě nijak nepolekalo, protože Li Tíův stav přičítal nějakým kouzlům, která hoch na sebe musel přivolat od některého svého boha — Jim totiž viděl sám u svého vlastního kmene šamany, kteří upadali do podivných stavů strnulosti, a dokonce byl rád, že hoch už aspoň netrpí. Den plynul a Li Tí pořád spal. Jim slyšel, jak vyzvánějí zvony. Věděl, to že je neděle — den, kdy ho policajt hnal s nadílkou štulců z hlavní ulice, den, kdy jsou obchody zavřené a hospody mají otevřeno jen zezadu. Den, kdy nikdo nepracuje — a proto též den — což ovšem Jim vědět nemohl —, který vynalézavý pan Skinner s několika přáteli vybral jako nejpříhodnější a nejpatřičnější pro hon na uprchlíky. Zvony však o tomhle nepřinášely žádné zvěsti — přestože pes přidušeně ňafal a hrbil hřbet. Pak Jim zaslechl další zvuk, vzdálený a nezřetelný, ale zvuk, při němž mu v temných očích blýsklo a při němž jako by ospale zadumaný výraz v jeho hebrejské tváři náhle ožil jakýmsi vnitřním světlem a při němž jako by se jeho vysedlé lícní kosti dokonce zbarvily ruměncem. Lehl si na zem a poslouchal se zatajeným dechem. Ano, teď to slyšel úplně zřetelně. Byl to ten chlapec z Bostonu a volal „Jíme!“

Vtom však Jimovi ohýnky v očích pohasly, a on se se svým obvyklým němým pohledem otočil k místu, kde ležel Li Tí: „Bostonskej kluk se vrátil!“ Neozvala se však žádná odpověď a mrtvé tělo se mu pod rukou bezvládně překulilo, hlava se zvrátila dozadu a brada propadla pod vyhublou žlutou tvář. Indián se na hocha dlouze zadíval a pak se zachmuřené otočil směrem k volajícímu hlasu. Jeho otupělé mysli se v té chvíli zmocňoval zmatek, protože do volání onoho hlasu se mísily ještě další zvuky, jakoby zvuky neobratně utajovaných kroků. Ale ten hlas znovu zvolal „Jime!“ a Jim přiložil ruku k ústům a odpověděl zahoukáním. Následovalo ticho a pak ten hlas uslyšel znovu — byl to chlapcův hlas — a zase, tentokrát již velice blízko — a hoch říkal: „Tamhle je!“

V tu chvíli pochopil Indián všecko. Výraz v jeho tváři se však ani v nejmenším nezměnil, ani když uchopil pušku a když proti němu vystoupil z houští na stezku nějaký chlap.

„Zahoď tu pušku, ty prevíte indiánskej!“

Indián se ani nepohnul.

„Zahoď ji, povídám!“

Indián zůstal stát vzpřímen a bez pohnutí.

Z houští třeskla rána. Nejdřív se zdálo, že střela Indiána nezasáhla, a chlap, který na Indiána hovořil, natáhl kohoutek své vlastní zbraně. Ale v následujícím okamžiku se vysoká Jimova postava zhroutila na zem a zůstala tam ležet jako hromada přehozená dekou.

Střelec přistoupil blíž se svrchovaností dobyvatele. V tu chvíli se však před ním vymrštil příšerný přízrak, vtělení divočiny — stvoření s očima podlitýma krví, se svítícími tesáky a horkým krvelačným dechem. Muž stačil jen vykřiknout „Vlk!“, ale v tom okamžiku se mu již zuby zahryzly do hrdla a zvíře a člověk se v příšerném objetí váleli po zemi.

Nebyl to však vlk — což se ukázalo po druhém výstřelu —, jen Jimův plížící se pes, jediný z oněch vyhnanců, který se v tomto vrcholném okamžiku vrátil ke své původní přirozenosti.

DĚDICTVÍ Z KAŠTANOVÉ DOLINY

Čtyři chlapi na Medvědím lánu se toho rána ještě nedali pořádně do práce. Byli samá liknavost a jenom lelkovali, přesně jako se člověk pouští do nějaké pravidelné a jednotvárné roboty: zdlouhavě a přepečlivě zkoumali špičky krumpáčů, slavnostně vybírali lopaty a soustředěně potěžkávali a vážili zlatokopecké nářadí. Jednoho člena jejich party zaujal nějaký legrační odstavec na útržku novin, do kterých měl zabalený sýr na poledne, a tak se beze studu posadil, aby jej dočetl, a vůbec nebral na vědomí, že po něm kamarád hodil rýžovací pánev. Dávali se do své denní zlatokopecké práce jako školáci do úkolů.

„Hele,“ volal Ned Wyngate radostně, protože zjistil, že se opět rýsuje další možnost vyrušení od práce, „krucinál, že se to sem žene náš koňskej expres!“

Zaclonil si oči a díval se směrem přes širokou vyprahlou a rozpraskanou pláň, která se rozprostírala mezi nimi a cestou. Všichni se tím směrem podívali a spatřili postavu muže na koni, který měl přes ramena přehozenou poštovní brašnu a cválal k nim. To už skutečně muselo něco znamenat, protože jinak jim dopisy obyčejně nechával u kupce na křižovatce.

„Já věděl, že se něco semele,“ liboval si Wyngate. „Já to ráno cejtil v kříži, lezla na mě lenora!“

Jeden z party se ihned rozběhl jezdci naproti. Dívali se za ním a pozorovali, jak jezdec přitáhl uzdu, zastavil a podával jejich kamarádovi hnědou obálku. Jezdec pak cválal ihned pryč a chlap s obálkou utíkal, sotva dechu popadaje, zpátky k nim na pláň.

„Telegram pro Jacksona Wellse,“ oznamoval a podával obálku mladému muži, který četl útržek novin.

Nastalo mrtvé ticho. V těch dobách byly telegramy považovány za luxus, a zvláště mezi takovými mladými bohémskými zlatokopy, jací se sešli zde na Medvědím lánu. Všichni hořeli zvědavostí, ale přesto se stalo cosi neobvyklého. Byli sice uvyklí důvěrně kamarádskému a neobřadnému životu, ale tahle zpráva ze vzdáleného světa civilizace, nic dobrého nevěštící, jako by v nich oživila starou formální zdvořilost. Usilovně se snažili nedívat se na kamaráda, který telegram obdržel a který ze sebe jen vykoktal omluvné: „Promiňte, kluci,“ a roztrhl obálku.

Následovala další pauza, která připadala čekajícím parťákům nekonečná. Pak se však ozval Wellsův hlas, znějící velice přirozeně: „Hergot, já se z toho zvencnu, to je sranda! Hele Dextere, přečti to — nahlas!“

Předák Dexter Rice vzal telegram Wellsovi z ruky a četl:

Včera zesnul váš strýček Quincy Wells a zůstavil vás jediným dědicem. Zítra se dostavíme pro vaše instrukce.

Baker a Twiggs,

právní zástupci

Sacramento

Tváře tří zlatokopů se rozzářily štěstím jako slunce a radostně se obrátily k Wellsovi. Jenže v jeho tváři se zračil výraz poněkud rozpačitý.

„Takže ti můžeme gratulovat, Wellsi, viď?“ řekl Wyngate s poněkud přehnanou zdvořilostí, „anebo nebyl snad tvůj strejda Angličan a ty s tím majetkem podědíš navíc ještě titul a budeš třeba lord Wells, anebo aspoň nějakej ctihodnej pán z Wellsů?”

Ale v tom okamžiku z tváře Jacksona Wellse rozpačitost zmizela a chlapík se rozesmál tichým nezadržitelným smíchem. Řehotal se tak dlouho, až zasáhl Dexter jakožto předák a starší parťák.

„Hele, koukej, Jacku! Neseď tady a nekdákej nám tu jako bláznivá slepice! Jseš.přece teďko jednou dědic!“

„Já — já — si nemůžu pomoct,“ zajíkal se smíchy Jackson. „Jo, jsem sice dědic — ale abyste věděli, kluci, von v tom totiž vůbec žádnéj majetek není.“

„Co tím chceš říct — není majetek? Je to snad jenom humbuk?“ptal se Rice.

„Ne tak úplně! Na to by byl telegram strašně drahej špás. Koukejte, kluci, mám strejčka Quincyho, i když ho nijak zvlášť neznám, a možná že vopravdu natáh brka. Ale neměl víc než pozemek, asi tak velkej, jako máme tenhle náš, jenže ten jeho už je dávno zplundrovanej; jsou tam dvě tři kůči a tomu se říká domek a je u toho ještě takovej flek, na kterým pěstoval zeleninu na prodej. Vždycky byl chudej jako kostelní myš, a říkat tomu majetek a mně dědic — božemarjá!“

„Von to byl asi držgrešle, že jo!“ prohlásil Wyngate s optimistickou nadějí. „Tak to bejvá vždycky. Uvidíš, v tý barabizně budou všecky škvíry vycpaný bankovkama a vkladníma knížkama i na tom fláku tý země bude zakopaná fůra zlatýho prachu a zlatejch peněz! No jo, a samozřejmě že vo tom nikdo neměl ani páru! Určitě žil úplně sám a nikdá nikoho do tý barabizny nepustil — a sám div nezemřel hlady! Panebože! Takovejch pádů je na stovky. Po celým světě!“

„No jo, přesně tak,“ přizvukoval čtvrtý parťák Pulaski Briggs, „a já ti něco povím, Jacksíčku, jak ten majetek přebereš, tak ten den tam jdem s tebou a všecko to po zlatokopecku prosondujem, prošťáráme celou tu barabiznu, chlívky i ten záhumánek, jenom už pro tu legraci — a nebudem ti za to počítat ani groš.“

Jacksonova tvář se na okamžik skutečně rozzářila nakažlivým nadšením kamarádů, ale hned zase zrozpačitěla.

„Ne! Na to bych dal krk, že chlapi z Kaštanový doliny by něco takovýho už dávno vyčuchali.“

„Z Kaštanový doliny?“ vykřikli Rice i jeho parťáci všichni naráz.

„No! V Kaštanový dolině, tam to je. Ani ne dvacet mil odsuď! Díra! Lišky tam dávají dobrou noc, však to sami znáte.“

Medvědí lán jako by zalehl těžký mrak. Všichni znali Kaštanovou dolinu a každému bylo jasné, že z toho Nazaretu nevzešlo nikdy nic kloudného.

„Nemá cenu o tom teďko debatovat,“ uzavřel Rice. „Všecko to vytáhneš z toho advokátskýho žraloka, až sem zejtra dorazí, a na to dám krk zas já, že by se sem netrmácel, kdyby v tom vopravdu vůbec nic nebylo. Koukejte, teďko si dáme padla, dneska se maká jenom vodpoledne na počest tady velectěnýho mladýho pána, našeho přítele, kterej se ráčí ujmout svejch statků v Kaštanový dolině. Hezky se vodbatolíme dolů na rozcestí k Tomlinsonovi, tam si líznem a hodíme si partičku, tady Jacksík to zatáhne. Myslím, že aspoň za tolik ten jeho majetek stojí,“ dodával vážně. „A když už vám takhle řečním jako moudrá hlava a jako hlava týhle společnosti, myslím, že by to mohlo reputaci tohodle podniku fantasticky pozvednout, kdyby tam u Tomlinsona Jacksík tu telegrafickou zprávu vobčas ráčil vytáhnout a párkrát s ní zafofroval ve vzduchu — to by s Tomlinsonem určitě zamávalo! Dyť už, hergot, potřebujem taky ňáký nový inštrumenty!“

Kupodivu telegram, jen tak jakoby náhodou ukázaný u Tomlinsona, se neminul blahodárným účinkem a po hmotné stránce stouplo osazenstvo Medvědího lánu v očích veřejnosti neobyčejně v ceně. S nadějí na tuto možnou injekci nového kapitálu do jejích zdrojů byla Společnost nabídkami nářadí i zboží přímo zahrnuta.

Vzhledem k tomu pak mudrc Rice prohlásil, že by se rozhodně neměly o Jacksonově majetku rozšířit jakékoli přesnější informace, a tudíž že by jeden člen party měl zajít advokátovi naproti do dostavníkové kanceláře a tamodtud ho odvést kolem Tomlinsonovy hospody k nim na Lán.

„Měl bys jít ty, já vím,” obrátil se na Jacksona, „jenomže ten skunk smradlavá by si myslel, že jseš celej žhavěj — sabe? Je důležitý, aby mu do tý jeho makovice došlo, že my si tady všecko děláme sami podle svýho uvážení a že nějakéj majetek, kterej nám tu a tam spadne do klína, není v porovnání s Medvědím lánem vůbec nic. To ti nemůže uškodit, když tenhle hec vemeš na sebe. Tebe by se přece nikdo z ničeho takovýho nevodvážil podezírat.“

Tento nápad se nazítří provedl s takovou dokonalostí, že na právního zástupce pana Twiggse učinilo chování jeho průvodce, který projevoval vůči dědictví Jacksona Wellse naprostou lhostejnost (přestože ve skutečnosti hořel zvědavostí), nesmírný dojem, stejně tak jako chování samého Jacksona, kterého k němu ostentativně museli volat od práce a který s ním dokonce jednal otevřeně před svými parťáky. Donucen takto zaujmout téměř až omluvné stanovisko, vyjádřil advokát politování, že musí pana Wellse obtěžovat s věcí tak druhotně důležitou, ale je prý nucen postupovat přisně podle litery zákona.

„Na kolik ten majetek odhadujete?“ zeptal se Wells jakoby naprosto lhostejně.

„Řekl bych, že ten domek, pozemek a ten kousek polností, co u toho je, nedají dohromady víc než patnáct set dolarů,“ odpověděl Twiggs pokorně.

Chudým majitelům Medvědího lánu to připadalo jako veliká suma, ale nedali to na sobě znát.

„Víte,” pokračoval pan Twiggs, „on je to ve skutečnosti případ, kdy se takto poslední vůlí odebírá majetek z rukou přímých dědiců, o nichž po stránce právní není sporu. Nejde tedy o případ nějakého dobromyslného daru! Domnívám se, že vy jste si se strýčkem nebyli nijak zvlášť blízcí — aspoň ten dojem jsem získal, když jsem s ním poslední vůli sestavoval —, a jeho cílem bylo prostě vydědit vlastní dceru, s kterou se nepohodl a která od něho odešla a usadila se u jeho švagra, bratra jeho zesnulé manželky, pana Morleyho Browna. Je to docela zámožný člověk a bydlí ve stejné farnosti. Možná že se na tu slečnu budete pamatovat.“

Jackson Wells si na sestřenici matně vzpomínal. Byla to protivná zrzavá školačka. A stejně nepříjemné pocity v něm vyvolávaly vzpomínky na toho druhého strýce, který byl nafoukaný na svou naditou prkenici a nikdy si jej nevšímal. Odpověděl panu Twiggsovi, že se pamatuje.

„Objeví se možná nějaké snahy učinit závěť neplatnou,“pokračoval pan Twiggs, „jelikož vydědění jediného dítěte, a ještě k tomu dcery, uráží cítění všeho lidu i soudců i poroty, a zákon takovou závěť ruší, pokud se v ní neuvádí nějaký speciální důvod. Naštěstí váš strýček své důvody v závěti výslovně uvedl. Mám tady opis a mohu vám tu klauzuli ukázat.“ Vyndal opis a četl: „Zbavuji tímto svou dceru Jocelindu Wellsovou jakýchkoli nároků na výhody plynoucí z ustanovení v této poslední vůli, což zdůvodňuji okolností, že opustila otcovskou střechu a odešla do domu svého strýce, totiž bratra své matky, Morleyho Browna. Dala přednost vznešenému životu Egypta před střídmými ctnostmi vlastního domova a zbavila své přátele i druhy svého otce blahé přítomnosti svého mládí a otrocky se zaprodala světským lákadlům bohatství a společenského postavení. Vzhledem k těmto skutečnostem a právě za tento čin jí vyslovuji a odkazuji své plné a svobodně uvážené svolení, aby mohla uspokojit své tak často vyslovované přání získat místo mne jiného opatrovníka a státi se adoptivní dcerou zmíněného Morleyho Browna. K tomu nechť se jí dostane tedy i práva přijmout jeho jméno, jak uvedeno shora. Vidíte,“ pokračoval, „jelikož stávající postavení té mladé dámy je lepší, než kdyby byla zůstala v otcově domě, a je zřejmě výsledkem kompromisu, tak nějaké sentimentální úvahy, že by zůstala bez domova a bez prostředků, naprosto padají. Dědictví je to však malé a vám možná nijak zvlášť nepomůže, a tak kdybyste i náhodou rozhodl se jej vzdát, jistě by se našla nějaká vhodná forma dohody.“

Tohle přijala zlatokopecká společnost na Medvědím lánu jako naprosto neočekávaný nápad a Jackson Wells chvíli mlčel. Zato Dexter Rice nenadálou situaci dokonale zvládl s vážnou důstojností: „Promiňte, že se do toho pletu, ale protože já patřím v tyhle partě k těm starším a Jackson Wells zas k těm nejdůležitějším, tak vlastně ta otázka, jestli se mu dědictví může hodit nebo ne, se tejká stejně tak jeho jako nás. A my teda jako návrhujem, aby se ta poslední vůle provedla se vším všudy, jak to leží a běží.“

Zatímco překvapený Twiggs hleděl z jednoho na druhého, Rice pokračoval: „Jestli týdle legraci dobře rozumím, pak to má bejt trest na nějakýho ctižádostivýho fracka za to, že chudákovi starýmu tátovi zlomil srdce, a odměna tadyhle tomu mladíkovi, kterej byl strejdovi tak oddaným synovcem, jakejch je na světě málo. Pořád a v jednom kuse, když jsme třeba večer seděli u vohně, tak Jacksíček říkal — trochu jakoby pro sebe, ale taky trošku pro nás: Jo, copak asi teďko dělá ten můj starej strejda Quincy? A nikdá se neposadil k jídlu a nikdá se nezved vod karet, aby neřek: Jó, kdyby tady tak byl strejda Quincy, kluci, to bych moh šťastně umřít! Vy sami, pánové, nejlíp potvrdíte, jestli se přesně takhle celou tu dobu Jackson Wells nechoval!“

Následovalo dlouhé souhlasné mručení, do kterého se ozvalo dojemné přizvukování Neda Wyngatea: „Jojo, takovej von byl, takovej Jacksík celou tu dobu byl!“

„Ale, ale! Neříkejte!” pravil advokát nervózně. „Já jsem měl dojem, že tu bylo dost málo vzájemné náklonnosti …“

„No vy jste asi z toho svýho hlediska jinej dojem mít ani nemoh — určitě ne,“ dodával spěšně Rice. „Strejček Quincy se s těma svej-ma citama ani vlastně vokazovat nemoh a taky nemoh vědít, jak na něho tady synovec furt a furt myslí, a čím dál tím víc! Dyť vy jste přece advokát a slušnej člověk, takže určitě víte sám, jak to v těchhle věcech chodí — je to většinou otázka jedny strany. Vždycky je tady někdo, kdo miluje a vobětuje se a tak vůbec, a někdo, kdo vyžírá to nejlepší! Jo, tak už to na tom světě bejvá! A proto taky,“ pokračoval Rice, který zatím již upustil od svého poněkud filozofujícího postoje a položil ruku Wellsovi na rameno a jemně, ale velice významně mu je stiskl, „— proto mu teda říkáme: ,Drž se tý vůle, hochu, drž se památky strejčka Quincyho! A musíme mu to sami povědít, protože von je to takovej jemnéj měkkosrdcatej chlap, kterej vůbec nedbá vo peníze — a kdyby holka přišla fňukat, tak by jí kliďánko ten majetek strčil a celou věc by hodil za hlavu! Jenomže pak by si jednou vzpomněl a musel by si říci: ,Hele, dyť já vlastně vodměnil děvče, který tomu dobrýmu starouškovi zlomilo srdce!’ A to by mu pak nedalo v práci klidu. Koukejte se, tady je přesně ten moment, kdy se do toho musíme vložit my! A my říkáme: ,Drž se poslední vůle, drž se jí jako klíště!“

Advokát se podíval zpytavě po Riceovi i po jeho druzích a pak se otočil k Wellsovi: „No nic, musím vás požádat tak jako tak o instrukce,“ prohlásil suše.

Jackson Wells sice skutečně uvažoval, jestli je to úplně správné zbavit sirotka nároků na dědictví, ale tou dobou mu už jasně došlo, co mají kamarádi na mysli, a předvedl se tedy v plné rozhodnosti: „Myslím, že se musím držet závěti.“

„Pak ji tedy dám verifikovat,“ zvedl se Twiggs. „Jestli se však mezitím na druhé straně objeví nějaké snahy proti vůli se postavit…“

„Jo, kdyby se vobjevily, tak byste moh říct,“ skočil mu do řeči Wyngate, který měl pocit, že se dosud patřičně v té malé komedii neuplatnil, „tomu krkounovi bláznivýmu, tomu vykutálenýmu příbuznýmu, tomu povedenýmu strejčínkovi, jestli do toho chce strkat prsty, že na Medvědím lánu jsou čtyři chlapi — a čtyři revolvery! My jsme většinou dobrosrdečný a pokojný kluci, ale když někdo starýmu člověkovi zlomí srdce a když takovýho chudáka sklátí do hrobu i s jeho šedinama žal, tak abych to řek na rovinu — my u toho funusu musíme bejt — sabe?“

Pan Twiggs odcházel opět v doprovodu jednoho člena party, který ho měl provést kolem nebezpečných úskalí Tomlinsonova hokynářství, a po jeho odchodu poklepal Rice Wellsovi na rameno: „Nebejt mě, chlapečku, tak tě ten žralok určitě nahecoval, abys s tou zrzkou zpatlal nějakej kompromis! Už jsem viděl, že povoluješ, a tak jsem se do toho vložil. Možná že jsem to s tou tvou láskou k starýmu Quincymu přehnal, takže tě to asi kapku nadzvedlo, ale jestli nejseš nevděčný štěně, tak by tě to všecko přece jenom melo vzít, hošánku, kapku za srdce, he!“

Mladý Wells byl sice oddaným zájmem staršího parťáka dojat, ale i s tím hlubokým přesvědčením, že je mu to nakonec všecko jedno, zmocňoval se ho bolestný pocit, že promarnil příležitost zahrát si na rytíře.

Po zralé úvaze se nakonec rozhodlo, že Jackson Wells si svoje dědictví nejdřív prohlédne sám, protože kdyby jej doprovázela celá parta, odporovalo by to jejich předchozí lhostejnosti. Ale zapřísahali ho, že nesmí naletět na žádné sladké řečičky nepřítele, a dokonce že i svou návštěvu musí uchovat v tajnosti.

Vydal se tedy na cestu. Ty známé stromy obsypané květy, jež daly Kaštanové dolině jméno, nikdy neustoupily náporu novot přicházejících se zlatokopy a mnohé klidně přežily dávno neužívané stoky, rozryté a vyrabované pláně, poničené vodní náhony a sruby bez střech, jež tu zůstaly po někdejších obyvatelích, takže když se Jackson Wells dostal na širokou klikatou hlavní Kaštanovou cestu, letní jitro zářilo kolem něho květy a omamně vonělo. V dolině už jednou před desíti lety byl, ale jen na letmé a uspěchané návštěvě. Přesto se však dobře pamatoval na okázalý hotel, postavený kdysi v zlatém údobí prosperity a teď předčasně chátrající. Vzpomněl si také na dostavníkovou kancelář a na radnici, jež taktéž značně sešly. Vybavil si vzpomínky na malý kostelíček, nyní zarostlý kapradím a ostružiním a také značně nahlodaný zubem času, i na pár pěkných domů na okraji městečka, které jako by do sebe zato nasály všecku životnost osady. Tenkrát se dověděl, že jeden ten dům patří jeho bohatému nehodnému strýčkovi z matčiny strany, onomu nenáviděnému lupiči citů jeho zrzavé sestřenky. Vzpomněl si, že tehdy krátce navštívil pozemek a tu zahrádku svého závětce a upamatoval se, že na něho ten samotářský starý morous rozhodně neudělal žádný příznivý dojem a že si tehdy liboval, když zjistil, že ta jeho protivná sestřenka, co od útlého dětství neviděl, není doma, ale právě u strýčka. Dal se přes cestu ke svahu, kde se rozkládala asi na třech akrech strýčkova zelinářská zahrada a vlnila se peřejemi zelených záhonů po svahu dolů k potoku, nebo ještě spíš k „stružce“, ve které na dně zurčela voda i v nejsušším ročním období. Zde si však všiml pozoruhodné okolnosti. Zahrada se rozkládala na bohaté naplavené půdě a vzbujela pod blahodárným kalifornským sluncem tak mohutně, že to naprosto přesáhlo možnosti zesnulého pěstitele. Zřejmě ji už vůbec nestačil nijak usměrňovat, natož pěstovat. Všechno tu divoce přerůstalo do obrovitých rozměrů a bujného množství. Zahrada se dokonce přelila i přes své vlastní hranice a zasahovala až na veřejnou cestu, na opuštěné pozemky a trosky minulosti. Povzbuzena i tou minimální pěstitelskou péčí, co jí Quincy Wells měl čas dát, přeskočila zahrada hranice svých tří akrů a dala se drze na pochod Kaštanovou dolinou. Nachové výhonky se plazily opuštěnými promývacími stokami zlatokopů, po stěně okresního soudu se pnul hrách a cesta byla zarostlá jahodovým houštím. Semínka a pyl ze známých domácích květin, pěstovaných v zahrádkách východního pobřeží, roznesl vítr daleko široko po okolních hájích a lesích. Zdálo se, že s nějakou absurdní ironií přežívá v této osadě, kterou vybudoval člověk, jedině příroda.

Chalupa sama, postavená z nenatřených prken, se skládala z obývacího pokoje, jídelny, kuchyně a dvou ložnic. Všechny místnosti byly zařízeny prostým nábytkem, i když jedna ložnice vyhlížela uspořádaněji a jevila jisté známky ženské ruky, Z čehož Jackson usoudil, že to byla asi ložnice jeho sestřenky. Naštěstí všechno to nenáročné provizorní prostředí ani nemohlo nést žádné hlubší stopy po bývalých obyvatelích, takže jej nedráždila žádnými vzpomínkami, a proto se mu tu všechno také zdálo čistší a neopotřebovanější. Teplý vysoušivý letní vítr vyvál zevnitř všechny vůně a pachy, které místu dodávaly atmosféru zabydlenosti, a dokonce i krb, postavený z vepřovicových cihel, jako by neměl co vyprávět — i popel z něho vítr vyfoukal. A náhrobní kámen mrtvého majitele, pochovaného na kopci, nebyl teď o nic méně neosobní než dům, v kterém zesnulý kdysi bydlel a kde také naposledy vydechl. Bujná vegetace, vyrašivší z probuzené země, milosrdně pozakryla prázdné plechovky, rozbité bedny a staré roztrhané šaty, jež se tu povalovaly po zemi nebo visely po různých kolících, které zde starý pionýr zatloukl. Zahalila je sama bohatá příroda. Jackson Wells se pousmál, když si vzpomněl na parťákovu optimistickou představu, že tu bude někde ve škvírách a trhlinách téhle barabizny poschovávaný poklad. Vždyť suchý vzduch a žhoucí slunce, ti nejprospěšnější hrobaříci Kalifornie, to tu všechno již dávno vymetly do čista. Nijak mu nevadilo, že po dřívějším majiteli tu všechny stopy tak silně vybledly. Vesele si pohvizdoval a s rukama v kapsách se lenivě loudal k jedinému plotu a brance, která vedla na silnici. Všiml si, že na sloupku u branky je něco připevněno. Byl to kus papíru a na něm stál nápis psaný obrovitými písmeny: „Pozor! Lupič! Okrádá sirotky!“ Nápis „Quincy Wells, obchod s ovocem a zeleninou“, namalovaný vybledlým černým písmem na prosté vývěsní tabuli na brance, byl urážlivě přepsán křídou na „Jackson Wells, podvody a fígle v oboru závětí!“ „Zde vážeme kytice“ bylo změněno na „Zde krademe dědictví!“ Zprvu si prostoduchý Jackson význam téhle nehoráznosti neuvědomil a pokládal ji pouze za rozpustilou taškařinu nějakého školáka. Potom si však náhle vzpomněl na advokátova varovná slova a rozhořčením mu zrudly tváře. Strhl papír, smazal slova připsaná křídou — a pak se svému vzteku rozesmál. Stejně však by býval byl nerad, kdyby nápis spatřili jeho bojovně naladění kamarádi. Zvědav na rozsah tohoto nepřátelství, zašel do blízkého obchodu a šikovně mezi řečí prozradil, že je novým majitelem domku se zahradou, ale, v kupci vzbudil zájem jenom jako možný budoucí zákazník a jako každý jiný cizinec. Výčepní v hotelu se choval zdvořile, ale byl to nemluva a kakabus. Slyšel prý, že poslední vůlí, se zrušily nároky přímých dědiců kvůli nějakým neshodám v rodině, ale do toho jemu, nic není. Po životě mezi zlatokopy bude panu Wellsovi připadat Kaštanová dolina jako nudná díra. Všecko to tu zplundrovalo a vybrakavalo pár majitelů dolů, kteří se snažili vystrnadit všechny ostatní osadníky, aby to tu měli.jenom pro sebe a pak mohli ceny hnát pěkně nahoru. Hlavou tohohle gangu je Brown! Má barák tamhle za kopcem a je to pěknej satanáš! Welis cítil, jak v něm stoupá rozhořčení. A ta holka, co kvůli němu přišla o dědictví, je Brownova přítelkyně, je snad možné, že by ji Brown taky pojal do toho svého plánu a chtěl získat k ostatní půdě i ty její tři akry? Jestli tomu, skutečně tak je, pak by byla strýčkova pomsta jedině spravedlivá.

Když se vrátil, vypověděl to všechno i se svými pochybnostmi, kamarádům a poněkud jej vylekalo, že jeho slova přijali s tak nelíčeným popuzením. Teď prý aspoň věří, že už jednou provždy pustil z hlavy všechny ty hloupé nápady a nechce se na to jen tak vykašlat. Takové jednání by rozhodně zneuctilo strýčkovu památku! Je to jasně jeho povinnost, postavit se proti těm odporným hamoun-ským diktátorům. Jako by ho k tomu vybrala sama Prozřetelnost — jako by byl nějaký vesnický Hampdon, který se pustí s tyranem do boje. „A ten advokátskej žralok o všem myslím moc dobře věděl, když spustil ty vykutálený řečičky o tom, jak lidi s holkou cejtějí,“ poznamenal Rice bojovně. „Postavit se proti poslední vůli? To by chtěl, co? Teda kdybychom zjistili, že do toho ten Brown strká pracky, tak na něho nahecujem všecky kluky tady na tej štaci a zlynčujem ho. Ty se jen, hochu, drž těch tří akrů a tej zelinářskej zahrady, máš to, synku, po předcích! A my budem stát při tobě!“

Přesto se však Wells nemohl ubránit podivně tísnivému pocitu, když nakonec svolil, že jej budou doprovázet tři parťáci a ti že dohlédnou, aby se mohl v klidu a pokoji ujmout dědictví. Jeho instinkt mu napovídal, že se proti vůli nikdo nepostaví. A ještě méně pravděpodobné mu připadalo, že by se něčeho podobného mohl nadát od svého pochybeného příbuzného Browna. Když pak vůz se všemi jeho svršky, drobnostmi i s několika kusy nábytku, které potřeboval k přestěhování do strýčkovy chalupy, dojel nakonec na místo, přehnané halasné holedbání jeho kamarádů, s nímž se předváděli při jízdě osadou, se rázem proměnilo v pastýřskou lenivost, napu1 pravou, napůl předstíranou. Chlapi leželi na zádech pod kaštany a obecnou náladu za ně za všechny vyslovil Rice: „Takovejdle život, to je, sakra, pohoda, člověk si připadá jako ve snu, Jacksíčku, a to ti slibujem, že za tebou vždycky aspoň jednou za čtrnáct dní na čásek vypadnem a kapku ti píchnem. Pro nás to bude primová změna od tý psovský dřiny tam na tom našem fleku.“

Přes toto ujištění a přes všechnu skutečnost, že sem s ním sami dobrovolně přijeli, aby mu to tu pomohli dát do pořádku, se chlapi prací zvlášť nepřetrhli. Zato neskrblili povzbudivými slovy bezvýhradné chvály a hojnými radami. Když tak tři čtyři hodinky pleli a upravovali kraje zahrady, všichni se jednomyslně vyjádřili, že by bylo daleko soustavnější, kdyby si na tu práci najal Číňany.

„Hele,“ mudroval Ned Wyngate, „Číňani k takovejhle práci tíhnou už vod přirozenosti. Dyť se jenom podívej, vezmi si nějakej porcelánovéj talíř nebo hrnek, na všem je máš namalovaný, jak dělají nějaký takovýdle práce. A voni žijou jenom vo zeleným a vo rejži, a to nic nestojí, a jo, vo kuřatech! Musíš rozhodně pěstovat kuřata.“

Jackson si pomyslel; že bude mít plné ruce práce se zahradou, ale pokorně přikývl.

„Já ti párek seženu — do zahrady člověk potřebuje akorát dvě,“ pokračoval Wyngate vesele, „a za pár měsíců máš všechno, co potřebuješ, a vajíček, že je budeš moct prodávat na trhu. Když tak vo tom teďko přemejšlím, napadá mě, jestli bys přece jenom neměl začít s těma vejcema. Koukej, to se dělá takhle: pučíš si vod jednoho člověka pár vajec a vod druhýho kvočnu. Vejce nasadíš pod slepici, a když jsou kuřata vysezený, slepici tomu druhýmu chlapíkovi vrátíš, a až ti začnou kuřata snášet, tak vrátíš vajíčka tomu prvnímu, a kuřata schrastíš zadarmiko — a máš všechno v suchu!“

Po rozvíjení tohoto geniálního nápadu, vysloveného na nejzazším svahu zděděné říše, kde chlapi leželi unavení po práci, zasáhl malý bosý chlapec, opálený a s vlasy jako koudel, který se tu náhle objevil, přejel celou partu pátravým pohledem a pak s naprostou neomylností hodil Jacksonu Wellsovi do klína dopis a už uháněl úprkem pryč. Jackson podvědomě cítil, že jeho návštěva bude mít určitě něco společného s těmi drzými nápisy na plotě a na sloupku u branky, ale jelikož před kamarády příhodu zatajil. — z bázně, aby je v jejich bojovnosti jenom nepopichoval —, začínal mít podivný smíšený pocit výčitek a rozhořčení. Rozlomil pečeť a četl:

Pane,

zmocnil jste se majetku podloudně a úskočně, ale přesto se Vám tímto dává na vědomí, že nemáte žádné právo dotýkat se svýma ničemnýma rukama čerokézské růže, co roste u domu, ani lilie zlatohlavé a srdcovky, co rostou u branky — to vše je totiž majetkem slečny Jocelindy Wellsové, neboť to sama nasázela. Svévolné přivlastnění podléhá zákonu. Jestliže se vy či kdokoli z té Vaší lotrovské bandy růže či kterýchkoli ostatních květin dotkne, anebo je nedoručí majitelce v pořádku, až o ně požádá, vystavuje se nebezpečí, že bude stíhán.

Mstitel

Jackson by byl bohužel i tohle nejspíš před svými parťáky zatajil, ale byli rozčileni nevysvětlitelně ukvapeným chováním poslíčka a upírali na Jacksona oči plné napětí. Chabě se pousmál a položil dopis před sebe. Nečekal od nich tak přemrštěné rozhořčení a jen stěží, se mu podařilo je zadržet, aby se za zmizelým chlapcem nerozběhli. „A co byste mu chtěli udělat?“ zeptal se, „vždyť ten kluk je jenom poslíček.“

„Však já se tomu skunkovi smradlavýmu, tomu Brownovi, dostanu na kobylku! Za tímhle přece nikdo jinej nemůže bejt!“ horlil Dexter Rice.

„No a co?“ trval umíněně na svém Jackson s jistou dávkou nezávislosti. „Jestli ty kytky holce patřejí, tak proč bych jí je neměl dát bez kraválu. Panebože! Já nechci nic víc, než co mi staroušek odkázal — a rozhodně už’ nechci nic, co patří jí.“

Ned Wyngate zabručel cosi o tom, že Jackson je přesně ten. chlap, co by hned lehl a nechal po sobě klidně rajtovat kojoty, jenom kdyby se ohlásili s nějakou holčičí navštívenkou. Ale Rice ho zarazil; požádal o papír a o tužku. Jeden chlap vytrhl kus papíru ze zápisníku a druhý vyštrachal v kapse kousek tužky a Rice psal:

Pane,

jako odpověď na tu špínu, co jste vypotil do toho dnešního dopisu, Vám musíme odepsat, že všechno, oč žádáte pro slečnu Wellsovou a zřejmě taky trochu pro sebe, klidně dostanete, jestliže mě dnes odpoledne navštívíte.

Zdraví Vás

„Na, podepiš to,“ podával Rice Jacksonovi tužku.

„Ale tohle bude vypadat, jako bychom měli vztek a kytky si chtěli nechat,“ ohrazoval se Wells.

„Koukej, to je fuk, synku, podepiš to! Vostatní už nech na kamarádech, a až večer uložíš tu svou hlavinku chytrou na polštář, poděkuj vševládný Prozřetelnosti, že tě vobdařila tou pravou bandou hrdlořezů, který se vo tebe postarají!“

Wells zdráhavě podepsal a Wyngate se nabídl, že sežene nějakého Číňana, který list doručí. „A protože to bude Číňan, tak Brown nebude moct držkovat a vzkazovat nám po něm nějaký sprosťárny!“ dodával.

Odpoledne se nachylovalo, stíny vysokých borovic se pomalu šplhaly zezdola od vodních tůněk nahoru do svahu a sluneční paprsky začínaly vysílat své šípy odpočívajícím chlapům přímo do obličeje. Jemná vůně rozemnuté máty a božího dřevee, které se rozrostly ze zahrady až sem a které chlapi rozdrtili svými údy, přehlušila pach z jejich dokouřených dýmek, z lesíka se ozýval tlukot datlů a parta tu ležela, žvýkajíc voňavá stébla trávy jako poklidné stádo přežvýkavců. Pak se ozvalo rachocení kol blížících se po cestě skryté pod kaštany. Potom se kola zastavila a rozhostilo se ticho. Rice se pomalu zvedl a v panenkách šedivých očí mu zajiskřilo.

„To snad chce vodvízt celou chalupu, že přijel s vozem?“poznamenal Wyngate.

„Anebo si s sebou rovnou veze ambulanc,“ dodával Briggs.

Za malou chvilku však kola zarachotila znovu a ujížděla pryč.

„Hm měli bychom mu snad jít naproti k brance,“ řekl Rice a popotáhl si pouzdro s revolverem výš k boku. „Ten vůz zůstal dost dlouho stát, aby z něho slezli tři čtyři chlapi.“

Pomalu a ve vší tichosti kráčeli k brance. S největší pravděpodobností nevěřil žádný z nich v nějaké vážnější střetnutí, ale přesto jim nejbližší vyhlídky přece jen zrychlily tep. Došli k brance. Zůstala zavřená a cesta byla prázdná.

„Třeba to vzali vokolo a vplížili se do chalupy,“ řekl Briggs, „a chtějí ji držet zevnitř.“

Rychle se však otočili, protože je Wyngate upozornil:

„Psst! — Tamhle v křoví pod kaštanem někdo je“

Naslouchali. Ve stínech to slabě zašustělo.

„Vylezte, Browne — vylezte ven! Nestyďte se,“ volal s veselou ironií Rice. „Čekáme na vás.“

Ale Briggs, který stál nejblíž u lesíka, najednou vyjekl: „Hergot!“ a s otevřenou pusou ustoupil zpátky ke kamarádům. A v tu chvíli se již i oni rozesmáli a zahanbeně strkali jeden do druhého. Z hájku se totiž vynořila hezounká, pěkně oblečená dívenka a šla k nim.

Chlapům by byla připadala za každých okolností jako kouzelný přelud, ale jak byli rozparádění a vzteklí, zapůsobila na ně přímo úchvatným dojmem. Když se prodírala křovím, zpod klobouku jí vyklouzly kadeře nádherných vlasů barvy čerstvě poražené sekvoje, a dokonce i při tom, jak se k nim v celé své vznešenosti nesla, zastrkovala si do nich s kouzelnou ženskou obratností vlásenku.

Tři parťáci v tu chvíli změnili barvu a v obličeji se jim objevil přesně takový odstín, jakým zářily dívčiny vlasy. Jenom Jackson Wells zůstal v tváři bílý a nevzrušený. Blížila se k nim: krátký horní rtík poodhaloval bělostné zuby a dívka zprudka oddychovala.

Rice promluvil první: „Promiňte — slečno — já jsem — já jsem si — si myslel, že je to Brown — víte,“ vykoktal ze sebe.

Vrhla na něho pouze zničující pohled hnědých očí, ohrnula rtík, že téměř zmizel v jejím pohrdlivém chřípí, jedním trhnutím odhodila cíp sukně stranou a šla k Jacksonu Wellsovi, u kterého se zastavila.

„Nevěděli jsme, že tady — jste sama,“ řekl jí Wells omluvně.

„Myslel jste si, že budu mít strach přijít sama, co? Jenomže, víte, já se nebojím. Tak vidíte!“ Znovu se chytila za klobouk a vyzývavě si jej pošoupla do čela. „Dejte mi moje kytky.“

Jackson byl ohromen. Sotva by byl v té nebojácné krasavici poznal tu zrzavou holku, kterou jako kluk tak nenáviděl a s kterou se tak často hádal. Ale přece jen si vzpomněl — a s tou vzpomínkou mu přišlo i cosi, co míval kdysi ve zvyku. Podíval se jí přímo do očí a k hrůze svých kamarádů jí řekl: „Řekněte prosím!“

Čekali, že v tu chvíli padne, propíchnut vlásenkou. Ale dívka se jenom na chvíli odmlčela a pak řekla s hořkou ironií: „Prosím vás, pane Wellsi.“

„Ještě jsem je nevykopal — a zasloužíte, abyste si je musela vykopat sama! Ale možná že tady mí přátelé by vám pomohli — když se ovšem budete chovat slušně.“

Tři parťáci popadli rýče a motyky a o překot se hnali jí pomoci. „Jenom nám ukažte, co chcete,“ křičeli sborem. Dívka na ně i na Jacksona zůstala udiveně hledět. Pak se jakoby s náhlým rozhodnutím otočila k Jacksonovi pohrdavě zády a s okouzlujícím úsměvem, který v tu chvíli udělal ze tří chlapů naprosté idioty, řekla: „Vám to ukážu,“ a důstojně odcházela k domku.

„Na Jacksíka nesmíte dbát,“ přitočil se k ní patolízalsky Rice, „vono ho to hrozně sebralo, že přišel vo toho vašeho tatínka. Měl vám ho tak rád, že je celej jako vyměněnej a asi vůbec neví, jestli se do toho má dát taky, anebo jestli má vomdlít. A pokud jde vo vás, slečno — ehm — co to říkal, když tady slečna zrovna přicházela?“ otočil se náhle na Wyngatea.

„Všechno, co sestřenka Josey nasadila svejma vlastníma ručička se musí vopatrně vykopat a poslat zpátky— přesto, že mě to ničí, když se s tím musím rozloučit.“ citoval Wyngate, aniž se sebemíň zarděl, a rychle se přilípl z druhé strany.

Slečna Wellsová na ně upírala své veliké udivené oči, ale na ústech jí stále hrál, ten neodolatelný úsměv, „Určitě vás obtěžuju.“

Za několik okamžiků byly kytičky vykopány a šetrně složeny na hromádku. Úslužný Briggs dokonce přihodil ještě několik dalších, na které slečna vůbec neukázala.

„Nedonesli byste mi je prosím až k tomu vozejčku, co támhle zrovna jede z kopce?“ ukázala na.bryčku. s kterou pomalu přijížděl malý chlapec až k brance. Chlapi se opatrně chopili rostlinek vykopaných i s kořínky a slavnostně, se slečnou Wellsovou jako poslední v průvodu, pochodovali k brance, kde zatím Jackson Wells stále ještě nasupeně lelkoval.

Vyšli první. Slečna Wellsová se okamžik pozdržela a pak nastrčila svou krásnou odvážnou tvářičku až na palec blízko k Jacksonově tváři a zasyčela na něho: „Lháři! Pokrytče!“

„Hajzlíku drzá!“ odpověděl Jackson pohotově, stále ještě pod tím neblahým vlivem chlapeckých let, ale to se již dívenka otočila a uháněla od něho.

A za chvíli už slyšel kodrcání bryčky, která odvážela jeho pronásledovatelku pryč. jeho kamarádi stále ještě postávali na silnicí a rozšafně rozmlouvali a teprve pak se vraceli s podivnými rozpaky, které si vykládal jako provinilost a špatné svědomí, že tak pošetile a slabošsky podlehli dívčiným požadavkům.

Poněkud ho překvapilo, když k němu s vážnou tváří přistoupil Rice a pravil: „Samozřejmě že nám do rodinnejch záležitostí vůbec nic není a že máš právo si je nechat úplně pro sebe, ale kdybys nám to všecko pěkně řek na rovinu, jak to vlastně je s tou hol…“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se udiveně Wells.

„No —žes jí jako říkal .zrzka.“

„No a — vždyť taky zrzavá je!“ odsekl Wells podrážděně.

„S chlapem, kterej je takhle zaujatej a užívá takovýdle výrazy vo tak překrásným sirotkovi — a nesmíme zapomenout, že ten sirotek malej se užírá žalem pro toho milovanýho, ale sakramentsky nechápavýho otce — jo, a prosím, ten chlap se takhle vyjadřuje jenom proto, že ho siroteček prosí vo pér zelenejch kytek z pitomýho braborovýho plácku tak s takovým chlapem se nedá vo ničem rozumně, debatovat! Ale když se na to nakonec podíváš, a hochu, jseš přece slušnej člověk, tak nám dáš za pravdu, že čím rychleji se s ní smíříš, tí lip. V tvým vlastním zájmu, Jacksíku a to už vůbec nemluvím vo lidskosti, jsme se rozhodli, že vodsud zmizíme a nevrátíme se dřív, dokud se tohle nevyřídí. Vona totiž, abych tak řek, i nás plete do toho tvýho chování, a jasně si myslela, že se nám ta barva jejích vlasů nezdá! A když člověk uváží; že je to sirotek bez prostředků a že ji její vlastní, příbuzný zavrhli …“

„Co to meleš?“ vybuchl Jackson, „Vždyť jste sami viděli, že s váma jednala lip.mež se mnou!“ .

„Tak prr! Vidíš, to jseš celej ty, zrovna takhle jsi tou svou povahou to děvče vyděsil! Samozřejmě musela vidět, že jsme slušný lidi, že víme, jak se chovat, a že se hned z návštěvy nějaký dámy nezjančíme anebo že nebudem vyvádět pro pár zelenejch klacíků. Ale todle nechme stranou. Dneska večer jedem zpátky, synku, a až si to všecko necháš projít hlavou, hezky si to spořádáš a budeš se slušně chovat, tak při tobě budem stát zase jako předtím. U nás si zatím na tvoje místo najmeme nějakýho chlapa, takže s tím si starosti dělat nemusíš.“

Ať už byly jejich závěry sebeabsurdnější a sebenepochopítelnější, mínili své rozhodnutí naprosto vážně. Jacksona to nejdřív dopálilo, ale po jejich odjezdu přece jen pocítil jistou úlevu, když předtím chtěli, aby si majetek ponechal, tak váhal; teď však měl kupodivu pocit, že si jej nechává naprosto právem, prese všechny jejich rady, aby udělal nějaký kompromis. Ten dřívější sentimentální nápad se rozplynul ihned, jakmile před sebou viděl tu drzou sestřenici v roli ukřivděného sirotka. A k tomu přistupovala ještě její krása, která jeho odpor ze stejně podivného důvodu jenom zvyšovala. Ne, nemýlil se, je to táž vrtošivá, paličatá zrzka!

Hned nazítří se pustil do práce s neúmornou vytrvalostí, která mu byla vrozená a pro niž si jej kamarádi tak oblíbili. Sehnal si k ruce asi půl tuctu Číňanů a držel se přesně jejich rad, i když to vypadalo, že práci řídí on. Největší potíž byla v tom, jak zvládnout a usměrnit všechnu tu bujnou vegetaci, ale podařilo se mu přizpůsobit čínské metody drobné hospodárnosti podmínkám bohaté kalifornské půdy. Zelinářská zahrada začala vzkvétat a sousedé o něm i o ní nešetřili chválou. Ale Jackson věděl, že po téhle bujné úrodě časného jara přijde hubené údobí sucha a že celá jeho práce se nakonec může vyplatit jenom tehdy, jestliže vybuduje zavodňovací systém. Sehnal pumpu a z potoka dole u svahu čerpal vodu až nahoru a nechal ji pak stékat rovnoběžnými kanálky. Všechno obyvatelstvo Kaštanové doliny mu opět nadšeně tleskalo. Jenom zasmušilý hospodský vrtěl hlavou: „Jak se vám to začne vyplácet, pane Wellsi, tak uvidíte, že ten moment do toho někde strčí pracky ten Brown a bude vám to chtít vysušit!“

Ale Jackson Wells si s Brownem nedělal těžkou hlavu, protože ho sotva znal. Když jednou kopal zase na svahu zavodňovací kanálky, uvědomil si sice, že ho z protějšího břehu pozorují nějací dva chlapi, ale jakmile se chlapi dost vynadívali, v klidu zase odešli. Ještě daleko méně se zajímal, co dělá jeho sestřenka. Potkal ji několikrát na silnici v té její bryčce a pokaždé na něho pohlédla s pyšným opovržením. Pak ji viděl ještě jednou se skupinkou jezdců, když jela na pěkném, ale neklidném mustangovi, kterého zvládala se směsicí neklidu a roztomilosti, jaká se přesně hodila k obdobné povaze zvířete. Jejím kavalírům to zřejmě působilo velké potěšení, ale zároveň i značné starosti. Viděl, že ji její nový poručník i jeho přátelé hýčkají a kazí daleko víc, než by si byl myslel. Ale proč by mu měla závidět kus té zahrádky a ten nevzrušivý život venkovana, do něhož se sama přece tak jasně nehodila, to mu vůbec nebylo jasné.

Jednou odpoledne pracoval u cesty, když vtom ho vylekal křik jeho čínských dělníků, kteří se rozutekli od záhonů, jako když do vrabců střelí. Hned nato slyšel, jak se tříští dřevěná ohrada a pod kaštany že se něco děje. Napadlo ho, že to asi bude nějaký ten obvyklý rozpustilý útok na čínské dělníky, a proto v rozhořčení popadl krumpáč a utíkal jim na pomoc. Ke svému překvapení však uviděl Jocelindina mustanga, jak se zmítá chycen za sedlo mezi dvěma stromy, zatímco jeho velitelka ležela na zemi v záhonu jahod. Vylekán, ale přesto s chladnou rozvahou vyprostil Jackson nejdříve koně, protože ten sebou házel na všechny strany, a kam jen mohl dosáhnout, všechno kolem sebe ničil, a pak šel na pomoc sestřence. Ale ta už se zatím otočila na bok, opřela se o loket a s krvavou šmouhou a rozmazaným blátem v hezké tvářičce se na něho pohrdavě podívala zpod rozcuchaných vlasů a zpod klobouku, který se jí posunul do týlu.

„Nemyslíte si doufám, že jsem vám chtěla lézt do té vaší zahrady úmyslně,“ řekla hlasem, který se jí jen taktak nezlomil. „To ta potvora — splašila se a začala vyhazovat.“

„Ne, myslím, že tentokrát jste mě ničím zastrašovat nechtěla, ale zato jste asi šla moc hrr na svého koně, protože jinak by se to nemohlo stát. Neudělala jste si něco?“

Pokoušela se zvednout. Nabídl jí ruku, ale ucukla a snažila se vstát sama. Udělala krok — kulhala.

„Jestli nechcete, abych vám pomohl já, tak zavolám některého Číňana,“ navrhoval.

Probodla jej pohledem. „Jestli to uděláte, tak začnu příšerně ječet!“ řekla tichým hlasem a jemu bylo jasné, že to myslí vážně. V tu chvíli však zbledla jako plátno a Jackson ji rychle a s věcnou nutností stačil chytit pod paží, aby se o něho mohla opřít. Přitom se jí znovu sesunul klobouk a jemu se na rameno sesmekl její cop. Dobře se na něj z dřívějška pamatoval, jenže teď byl tmavší a o tři stopy delší.

„Kdybyste dokázala dokulhat až k brance a posadit se u silnice na trávu, tak bych vám přivedl koně,“ řekl. „Uvázal jsem ho tamhle u stromu.“

„To jsem viděla — udělal jste to dřív, než jste přišel na pomoc mně,“ podotkla pohrdlivě.

„Kůň by byl utekl — a to jste vy nemohla.“

„Kdybyste jenom věděl, jak vás nenávidím,“ ucedila celá bílá a s chvějícími se rty.

„Nevím, k čemu by to mohlo být v téhle situaci dobré. Rozhodně si radši utřete obličej,“ řekl. „Máte ho celý poškrábaný a zablácený. Zřejmě jste ryla nosem v mém jahodovém záhonu.“

Vytrhla mu nabízený kapesník a začala si otírat obličej: „Asi vypadám příšerně.“

„Máte teď obličej přesně jako prasátko,“ odpověděl s veselým rozmarem.

Poté šla již o něco jistěji, až dorazili k brance. Posadil ji na kraj u silnice a vrátil se pro mustanga. To nádherné zvíře bylo vylekané a zřejmě celé rozbolavělé, jak se třelo hřbetem o větve stromu a dole o ostružiní, takže když je Jackson odváděl, šlo pokorně jako beránek.

Tvář již měla utřenou a honem si stírala ještě dvě slzičky, které jí uvízly na dlouhých řasách. Pak mu hodila kapesník zpátky. Jelikož měla vyvrknutý kotnik, musel ji do sedla vyzdvihnout a sám jí zasunout střevíček do třmene. Dobře se pamatoval, když jí bylo ještě menší kousek. „Jezdívala jste rozkročmo,“ připomněl a s tou větou se mu vybavila spousta dalších vzpomínek, „a myslím, že s tou vaší divokou povahou a vzhledem k tomu zvířeti je to daleko bezpečnější.“

„A vy, vy,“ hlesla tiše, „vy jste býval….“ To již ale práskl bičík a kůň prudce vyrazil vpřed, takže konec věty zanikl. Ale Jackson se domníval, že chtěla říct „vlídnější“.

Proto se snad Jackson sebral, a když odklusala, zašel zpátky do zahrady a z pováleného záhonu nasbíral do košíčku ty nejhezčí jahody, jaké našel, a po jednom Číňanovi jí je poslal s lístečkem, na nějž s humorem napsal: „Sesbíral zároveň s vámi!“ Její náhlý vpád přiměl Li Singa, předáka jeho čínské party a také vedoucího čínské prádelny ve městě, aby si zavzpomínal: „Já znát slečna Wellsová a taky tátynek, co umžela, Tátynek slečna moc hubovat, fult dlžka — a fult dělat málér — a do slečna jenom lejt a lejpat! A mocklát zavžít slečna nahóže tendle balák a nesmět nykam plocházovat a nykdo mluvit — a nykdo nesmět pšijít, a tak nykdo nepšijít — a taky jak — a pládlo muset výplat pokaždej ten samej Číňan. Pak stalej pán umžít

— a slečna teď už bejt fajn. Slanda užít. Vona fult bejt ten dům vod Blown na vlšek ten kopec. Blown bejt plíma klasa chlap!“

Kdyby se byl poptal, mohl zjistit i u svých křesťanských sousedů, že tahle pohanská výpověď odpovídá pravdě.

Ale musel všechno pustit z hlavy pro následující příhodu. Ten potůček — životodárná krev jeho zahrady — vyschl! Zjistil, že dvě míle odtud jej Brown svedl do své stoky! Wells rozhořčeně protestoval, ale dostal od Browna pouze formální odpověď, v níž mu psal, že přilehlé zlatokopečké pozemky jsou jeho vlastnictvím, a připomněl mu, že právo na vodu je při dolování přednější než při zahradničení, a nabízel mu jako jakési odškodnění, že tu půdu, která se takto stává bezcennou a neúrodnou, od něho odkoupí. Jackson si hned vzpomněl na prorocká slova zasmušilého hospodského. Přesně k těm koncům to došlo. Ale co může ten prohnaný kapitalista s tou zemí chtít? Vždyť je stejně bezcenná i pro dolování, jak aspoň dokázal jeho strýček! Mohla by to snad být pouhá zlomyslnost, kterou mu našeptala jeho pomstychtivá sestřenice? Ale tuhle myšlenku zavrhl stejně rychle, jako se mu vynořila v hlavě. Ne! Kamarádi měli pravdu! Sebral sestřenici dědictví — a proto mu nemohlo přinést žádné štěstí — neudělal dobře a tohle je jeho trest! Místo aby tenkrát důstojně ustoupil, musí teď couvnout s hanbou a ona se už o jeho původních pocitech nikdy nic nedoví. I tak by býval byl ochoten ještě teď jí postoupit ten majetek jako dar. Ale kamarádi mu půjčili ze svých skrovných prostředků peníze, aby mohl zahradu osázet a pracovat na ní. Věřil, že kdyby jen trochu zaútočil na jejich city, prominuli by mu i to, ale tuhle myšlenku ihned zavrhl, protože měl ještě daleko méně chuti přiznat svou porážku před nimi než před ní.

Ten den se na práci nemohl nijak soustředit a poslal Číňany brzy domů. Znovu si prohlédl pozemek nahoře na svahu, kde se mělo původně dolovat, ale s uspokojením musel opět konstatovat, že by to býval byl úplně beznadějný podnik a že od něho strýček moudře upustil. Slunce zapadalo a on stál pod kaštany, zasmušile hleděl, jak zář slunce na západě pohasíná, stejně tak jako pohasla naděje jeho chlapeckých snů. Zamiloval si to tady. V tu hodinu se také rozvonělo pár květin, které tu pěstoval, a jemu připadalo, jako by mu projevovaly vděčnost za jeho péči. A pak uslyšel, že ho někdo volá jménem.

Několik yardů od něho stála sestřenka a zřejmě váhala. Byla v tváři bledá a on si na okamžik pomyslel, že to je ještě důsledek toho bolestného pádu, až teprve pak si všiml jejího nervózního a rozpačitého chování a viděl, že její bledost nemá fyzickou příčinu. Její bývalá bojovnost a vzteklost jako by byla tatam, ale přesto jí z toho jejího hezounkého čela vyčetl jakési podivné odhodlání.

„Dobrý večer,“ pozdravil.

Neodpověděla mu na pozdrav, ale zatahala se rozpačitě za rukavičku a váhavě se zeptala: „Strýček vás požádal, abyste mu ten pozemek prodal?“

„Ano.“

„Hm — nedělejte to!“ vybuchla náhle.

Zůstal na ni udiveně hledět.

„Neříkám to proto, že bych vás tady chtěla zdržovat,“ pokračovala, opět ve staré náladě, „takže na mě nemusíte tak vyjeveně civět. Říkám vám nedělejte to, protože to není správné a není to fér.“

„Podívejte se, vždyť mi nenechal žádnou jinou možnost,“ řekl.

„Právě proto — je to přece něco tak podlého a nízkého. A je mi úplně jedno, že je to náš strýček.“

Jackson tím byl dokonale ohromen a vyveden z míry.

„Já vím, asi to působí příšerně, když tohle říkám,“ pokračovala, stále bledá jako stěna, „ale ještě horší by bylo, kdybych si to nechala pro sebe! Hele, Jacku, když jsme byli malí a když jsme se spolu hádali, já jsem nikdy podlá nebyla, viď — že ne? Nikdy jsem nedělala nic po straně — že ne! A taky jsem nikdy nelhala — viď, Jacku,“ začala mu jako zastara opět tykat. Pak se rychle rozhlédla kolem sebe: „On ten pozemek chce proto, že si myslí, že v tom svahu a v tom břehu u potoka je zlato. Říká, že tatínek byl hloupý, když to místo na dolování vyhlídl až tak vysoko, Jacku, zkoušel jsi kopat v břehu?“

Jackson začínal chápat. „Ne,“ odpověděl, „ale k čemu?“ dodával hořce. „Vodu má teď on — takže bych tam ani nemohl pracovat.“

„Ale Jacku, kdybys tam zjistil zabarvení půdy, pak by se to mohlo hodnotit jako pozemek k dolování! A mohl bys potom taky uplatnit právo na vodu. A protože to je tvůj pozemek, tvůj nárok by měl přednost!“

Jackson zůstal jako zkoprnělý. „Ano, jenom kdybych nějak zjistil to zabarvení.“

„No to by šlo docela klidně.“

„Myslíš?“

„To bys mohl zjistit hladce! Mně se to podařilo — tajně! Včera ráno tamhle na svahu u potoka, když ještě nikdo nebyl vzhůru. Pro-myla jsem písku tak na jednu pánev a tohle jsem z toho dostala.“ Vyndala z kapsy kousek hedvábného papíru, rozbalila jej a vysypala z něho do své drobné dlaně tři drobounká, zrnka zlata.

„A na tenhle nápad jsi přišla sama, Jossy?“

„Sama.“

„Opravdu úplně sama?“

„Čestný indiánský.“

„Na svou smrt?“

„Na svou smrt, ó králi!“

Rozpřáhl náruč a oba se objali. Pak se pustili, vzali se slavnostně za ruce a poodstoupili od sebe na délku paží. Ruce potom pomalu napínali do stran, až se tak jejich tváře a rty přirozeně setkaly znovu. Tohle cvičení se opakovalo s krajní vážností asi třikrát a nakonec se opět objali a kývali se v objetí jako na obrtlíku. Leč ejhle! Nebyl to jen okamžitý nápad. I ten nejnáhodnější a nejlhostejnější pozorovatel by si byl všiml, že to je výsledek dlouhé předchozí praxe, a ne právě té nejzdrženlivější zkušenosti. Což působilo samozřejmě jako veliký objev a také jako vysvětlení.

„Já měl vždycky podezření, že to na nás Jackson s tou svou zrzavou šestřenicí jen tak hraje,“ pravil Rice o čtrnáct dní později, „ale jedno mu nesbaštím: že vona ho navedla k tý fintě, že se na tom novým fleku našlo zlato, jen aby vypekli Browna. Ne, milánkové! Na to zlato přišel sám, když kopal ty zavodňovací kanály — největší hlupáci máji jako vždycky štěstí a najdou zrovna to, co nehledají!“

„No co, stěžovat si nemůžem, dyť nám nabíd, že s ním na tom budem dělat jako podílníci,“ řekl Briggs.

„No — dokud do toho nebude moct zatáhnout jinýho parťáka.“

„Snad ne Browna?“ hrozili se ostatní chlapi.

„To ne! — ale tu Brownovu adoptovanou dceru — tu zrzavou sestřenici“

CO SE STALO VE ŠPANĚLSKÉ HOSPODĚ

ČÁST PRVNÍ

„No co?” vyrazil ze sebe redaktor Horské polnice a nevrle zvedl zraky od novin. „Co, co se děje?“

Vetřelec do jeho svatyně byl jeho faktor. Že pracoval i u tiskařského stroje, bylo patrno z jeho pokaňkaných rukávů u košile, ohrnutých až nad lokty rukou, které právě před chvílí ráčily obsluhovat onu „Archimédovu páku, jež hýbe světem“ — tak se totiž s oblibou vyjadřoval redaktor o ručním tiskařském stroji, jejž byla Polnice z čistě ekonomických důvodů nucena užívat. Šráky měl faktor shozeny z ramen a jen tak halabala zastrčeny na bocích do kalhot a jejich funkci zatím přejala ruka, která přes tu chvíli popotahovala kalhoty do bezpečnější pozice. Faktorovo negližé doplňovaly sešlapané pantofle, obutí tomuto provinciálnímu tiskaři nadmíru drahé.

Avšak redaktor dobře věděl, že ta paže pod pokaňkaným rukávem je svalnatá a pohotová a že pod tou ušmudlanou košilí bije udatné a věrné srdce a že ty sešlapané pantofle skrývají nohu, jejíž majitel si jí dovede se vší rázností ve chvíli nutnosti mohutně dupnout.

Podíval se do chytrých očí věrného spoluharcovnika, v kterých to vesele svítilo, a zahleděl se na něho s tázavým úsměvem.

„Nebudu vás dlouho zdržovat,“ řekl mu faktor a letmo přitom vrhl se svou obvyklou dávkou usměvavé tolerance napůl humorný pohled na obtah novin, protože jeho přesvědčením bylo, že k jediným cenným položkám v novinách patří zprávy a inzeráty.

„Chtěl jsem s váma promluvit jenom pár slov, jestli by se nedalo vytlouct něco víc tady z tý příhody, co se stala plukovníkovi Starbottlovi.“

„Vždyť nám o tom vyjde celá podrobná zpráva, ne?“ podivoval se redaktor. „Dokonce jsem sepsal krátkou úvodní redakční poznámku a v té jsem čtenáře upozornil na častý výskyt těchhle nehod a poukázal jsem, jak je jízda na takovém míšeném španělském mustangovi nebezpečná!“

„No jo, to jste udělal,“ přikývl faktor, „ale lidi tady kolem nechtějí uznat, že to byla nešťastná náhoda. Síla jich je přesvědčená, že plukovníka nemoh takhle strašně zřídit jenom divokej kůň.“

„Ale vždyť jsem to slyšel od plukovníka na vlastni uši,“ ohrazoval se redaktor, „a ten by to snad měl vědět.“

„No jo, vědít to může i nemusí, a možná kdyby i nakrásně věděl, tak to třeba nepoví,“ uvažoval faktor a drbal se přitom čistší stranou lokte na bradě „Vy jste ho přece neviděl, když ho sbírali ze země, co?“

„Ne,“ odpověděl redaktor. „Až teprve potom, co u něho byl doktor. Proč?“

„Z příkopu ho sebral Jake Parmlee, a ten říká, že byl napůl udušenej a ten černej hedvábné] šátek že měl kolem krku utaženej jako voprátku. A na nose měl šrám, zrovna jako by se mu někdo pokoušel vydloubnout voko, a levý ucho měl tak zvalchovaný, jako by si to s ním někdo rozdával v normální rvačce.“

„Říkal mi, že se kůň splašil, začal vyhazovat a shodil ho a on ztratil vědomí,“ dodával redaktor s jistotou. „Neměl důvod ke lhaní a chlap jako Starbottle, co u sebe pořád nosí derringera, a je to navíc nějaký střelec, ten by určitě takového člověka poznamenal, kdyby ho napadl.“

„No jo, to je hezký, jenomže kluci říkají, že todle je právě důvod, proč lhal. Někdo ho přepad najednou, copak to nechápete — neměl ani tušení — a nechtěl pak přiznat barvu. Rozumíte? Takovej chlap přece nebude roztrubovat vo sobě, že ho kdekdo může přepadnout a von že potom zůstane ležet v bezvědomí a přitom se za to nikomu nezkřivi ani vlásek na hlavě. To by znamenalo, že by tady byl celej jeho politickej vliv v tu ránu v čudu.“

Tato veliká pravda redaktora nejdříve ohromila.

„Nesmysl!“ rozesmál se však vzápětí. „Kdopak by, prosím vás, přepadal plukovníka tímhle způsobem? Nějaký zavilý politický nepřítel, co s ním měl třeba spory, ten by ho přece mohl na místě od bouchnout — ale jen takhle ho zmlátit, to ne!“

„Možná že to žádnej politickej nepřítel zrovna nebyl!“ vedl faktor paličatě svou.

„No a kdo by to teda mohl být?“ zeptal se redaktor netrpělivě.

„Helejte, tomudle má právě přijít na kloub tisk a veřejně to ukázat,“ odpověděl faktor a vrhl přitom významný pohled na redaktorův stůl. „Myslím, že přesně tadydle by byl na místě zásah Polnice!“

„V takovéhle záležitosti,“ namítl redaktor rozhodně, „se nemají noviny za žádnou cenu plést někomu do jeho vlastního prohlášení. Plukovník má plné právo na své tajemství — pokud takové tajemství vůbec existuje, o čemž si dovoluji silně pochybovat. Ale prosím vás, řekněte mi, jakou příšernou teorii jste o tom tedy s klukama vymysleli — a co velikého hodláte vy sám odhalit?“ dodával se smíchem, jímž dával najevo, že si dobře všiml onoho napůl vyčítavého, napůl humorného výrazu nespokojenosti ve faktorově tváři.

„Podívejte,“ odpověděl faktor naprosto vážně, „jde o todle: helejte, na tu Španělku Ramierezovou támhle nahoře na kopci plukovník cukruje jako hrdlička. A když se strhla ta mela u jejího baráku, tak zrovna jezdil na jejím mustangovi.“

„No a?“ řekl redaktor s klidem, který by musel vyvést z míry svatého.

„Helejte,“ řekl faktor váhavě, „podívejte, vona je to pěkná pakáž, tidle Španěláci a Mexikánci, zvlášť ten Ramierez, ten její manžel.“

Redaktor dobře věděl, že faktor jenom opakuje místní maloměšťácké předsudky vůči této rase, proti nimž on sám tak ostře bojoval. Ramíerez měl při malém statku jakousi krčmu nebo zájezdní hostinec — byl to jeden z posledních statků, které kdysi vlastnil sám nynější Ramierezův španělský pronajímatel pozemků — a měl také ženu, která oplývala značnými půvaby a tu a tam si ráda nevinně zakoketovala. V hospodě se pěstoval karban a říkalo se, že běžné předsudky proti Mexičanům v tomto případě nijak Američanům nevadí, aby se nesnažili vyhrát na nich jejich peníze. „Takže vy si myslíte, že Ramierez na plukovníka žárlil? Ale v tom případě by ho určitě kuchnul nožem — po španělsku — a rozhodně ne bez zápasu.“

„Ti znají víc způsobů, jak někoho voddělat. Mohli ho klidně strhnout z koně lasem a pokusit se ho voběsit,“ uvažoval faktor zachmuřeně.

Redaktor už slyšel o této metodě španělských a mexických jezdců, jejímž cílem bylo vyřadit soupeře jakýmkoli způsobem z boje. Jenomže na veřejnou silnici mu tohle připadalo jako poněkud nemístné divadlo a brutalita provedení by určitě plukovníka opravňovala, aby na ni veřejně poukázal. Faktor pozoroval nedůvěřivost v redaktrově tváři, a proto pravil poněkud útočněji: „No jo, já vím, že všechno, co se tady; proti těm umolousanejm Španělákům a Mexikáncům povídá, hážete vy za hlavu. Ale kluci to vo vás iaky moc dobře vědí, však mi to povídali. A proto jsem si myslel, že bych vám to měl říct, abyste nevypadal, že jim v jednom kuse nadržujete.“

Redaktor lehce potemněl ve tváři, ale nedal se vyvést z míry a z dobré, nálady. „Takže abych dokázal, že Polnice je — pokud jde o Mexikánce a Španěly — nezaujatá, měl bych tady vystoupit jako jediný žalobce a na pravdivost toho, co říká Američan, nakydat pochybnosti?“

„Tak to nemyslím,“ začervenal se faktor. „Mně jenom napadlo — protože vy těm lidem rozumíte —, že byste se jim snadno dostal na kobylku a možná že i ta zpropadená záležitost hodila na jedno pěkný číslo. Tady by to udělalo pořádnej rozruch, a to byste viděl, jak by Polnice frčela.“

„O tom nepochybuji!,“ poznamenal redaktor suše. „Dobrá, podívám se na to a prosonduju to. Ale stejně, můžete klukům rovnou říct, že Polnice plukovníkovo tajemství bez jeho výslovného souhlasu neotiskne. A jestli máte chuť připojit k svým ostatním povinnorem ještě funkci reportéra a přinést mi nějaké nové objevy, tak já zatím — já za vás zatim přelítnu vaši korekturu.“

Přátelsky kývl hlavou a chopil se pera, což byl jemný pokyn, po kterém se faktor, celý nesvůj a poněkud zrozpačitělý vzdálil, předstíraje, že si musí pořádně popotáhnout kalhoty. Večer vyhledal redaktor Polnice „starého harcovníka demokracie“, jak se plukovníkovi obecně říkalo, v jeho pokoji v hotelu Palmetto, kde se oběť zotavovala. Přicházel sem s jakousi přirozenou mladickou

zvědavostí, ale nicméně se stále stejnou nestranností. Zastihl hrdinu s ovázaným uchem a zdálo se mu, což mu možná našeptávala fantazie, že plukovník má tváře zarudlejší a mrtvičnější než jindy. „Harcovník demokracie“ seděl u stolečku a před sebou měl fefrmincovou limonádu. Přivítal redaktora tím, že ihned objednal ještě jednu.

Redaktor byl rád, že se plukovníkovi již daří podstatně lépe.

„Zaplať pánbu, pane redaktore, kostí jsou všechny v pořádku, ale podívejte se, těch šrámů a drápanců na hlavě, a z takového nijak zvláštního pádu. Musel jsem jet po levém uchu nejmíň celý yard, než jsem se zastavil.“

„Po pádu jste ztratil vědomí, viďte.“

„Jenom na chvilku, pane redaktore — na malý okamžik! Když jsem se vzpamatovával, pomáhal mi ten pán ze Severu — jistý pan Parmlee — šel náhodou kolem.“

„Vy si tedy myslíte, že ta vaše zranění všechna způsobil ten pád?“

Plukovník m zarazil, s limoádou v půli cesty k ústům, a pak sklenici postavil na stůl. „Pane redaktore!“ vyrazil ze sebe ohromen a rozhořčen.

„Říkáte přece, že jste ztratil vědomí,“ vysvětloval redaktor, jako by se nechumelilo, „a někteří vaši přátelé se domnívají, že ta zranění tak úplně neodpovídají tomu, co vy pokládáte za příčinu. Mají obavy, jestli jste se; náhodou nevědomky nestal obětí nějaké špinavé hry.“

„Nevědomky! Pane redaktore! Za co mě to máte? Za nějakého bláznivého vyjeveného černocha? Že bych nevěděl, když mě shodí jankovitý mustang? Nebo si ti pánové myslí, že jsem nějaký Číňan a že mě přepadla banda násilníků a takhle mě zřídila? Copak nevědí, vážený pane, že za svoje slova plně odpovídám — osobně odpovídám?“

Redaktor neměl nejmenší pochybnosti, že své prohlášení plukovník myslí smrtelně vážně a že jeho rozhořčení rozhodně nepramení z nějakého provinilého vědomí skrývaného tajemství. Člověk tak popudlivý jako plukovník by si určitě i v sebeobraně počínal stejně chytře.

„Projevovali totiž obavy, jestli jste se náhodou nestal v tom bezvědomí obětí nějakého podlého špinavce,“ vysvětloval redaktor diplomaticky. „Ale když říkáte, že to trvalo jenom okamžik a že jste si plně uvědomoval, co se stalo …,“ a odmlčel se.

„Naprosto, pane redaktore! Naprosto! Tak jasně, jako že před sebou vidím tuhle limonádu. Právě jsem tehdy odešel z ranče od Ra-mierezových. Seňora — to je fantasticky fešná dáma, pane redaktore — si mě nejdřív jen tak z legrace dobírala a pak se nabídla, že mi půjčí mustanga své dcery, jestli prý na něm dojedu domů. Víte dobře, co to je, pane Greyi,“ poznamenal tónem kavalíra. „Jsem starší než vy, pane redaktore, ale ne zas tak starý, abych podobnou výzvu od tak sakramentsky krásného stvoření dovedl odmítnout. Pane redaktore, vyšvihl jsem se na to zvíře! Jezdil jsem už na morganech a na prvotřídních plnokrevnících a bez sedla, pane, ale na takovouhle jankovitou mrchu jsem ještě v životě nevlezl. Když se mustang splašil, držel jsem se docela pěkně, ale vyhodil dřív, než jsem mu mohl nasadit ostruhy, a když vyhodil podruhé, spadl jsem na zem!“

„Jak daleko jste byl od Ramierezovy hospody, když vás shodil?“

„Nějakých tři sta, pět set yardů, pane redaktore.“

„Takže tu vaši nehodu mohli z hospody vidět?“

„To sotva, pane redaktore: Totiž v tom případě bych mohl bez jakékoli ješitnosti říci, že — é — že — é— seňora by mi určitě přišla na pomoc.“

„Ale její manžel ne, co?“

Staromódní volán na plukovníkově košili jako by se naježil v návalu rostoucího rozhořčení, které možná mělo skrýt jisté vědomé uspokojení. „Pane Greyi,“ pravil plukovník až s bolestivou vážností, „vy jste můj osobní přítel a zástupce tisku — moci, kterou já respektuji —, a proto přehlížím ony ne právě nejuctivější úvahy o dámě, úvahy, které mohu přičíst pouze lehkovážnosti mládí a nedostatku soudnosti. Nicméně však musím říci, pane redaktore,“ dodával v nelogickém sledu, „jestliže se cítil Ramierez mými pozornostmi dotčen, věděl, kde mě může nalézt, pane, a věděl také, že nemívám ve zvyku odmítnout gentlemana — a to gentlemana jakákoli národnosti — a neposkytnout mu — satisfakci — pane! — osobní satisfakci!“

Odmlčel se a pak dodal v jakési neobvyklé směsici úzkostlivých obav a vrozené důstojnosti: „Věřím, pane, že se nic z těchto slov nedostane na stránky vašich novin.“

„Naše noviny se něčemu podobnému samozřejmě hodlaly vyhnout, a právě tím, že se přímo od vás, vážený pane plukovníku, dovědí pravdu,“ prohlásil redaktor lehkým tónem, „a proto jsem taky dnes přišel. Dokonce někdo naznačoval, že jste měl být napůl oběšený lasem,“ dodával.

Překvapilo jej, že se plukovník k jeho smíchu nepřipojil, ale jakýmsi nejistým pohybem si sáhl na poněkud uvolněnou vázanku a v obličeji se mu objevil znervóznělý výraz.

„Připouštím, pane redaktore,“ prohlásil s nuceným úsměvem, „že jsem měl jakýsi pocit dušení, a dokonce jsem se o něm myslím zmínil i panu Parmleemu. Ale to zřejmě způsobila moje vázanka, kterou vždycky nosím, jak vidíte, uvázanou poněkud volně. Zřejmě se při pádu zkroutila, a jak jsem se potom kutálel, asi se nějak utáhla.“

Nato podal redaktorovi buclatou bílou ruku, ten ji stiskl a odešel. Přestože byl s výsledkem svého poslání spokojen a přestože si pevně předsevzal zarazit jakoukoli další diskusi na toto téma, nedošla zvědavost páně Greyova úplného klidu. Jaký je vlastně plukovníkův vztah k Ramierezově rodině? Podle toho, co plukovník sám řekl, mohla by být teorie jeho faktora o motivech přepadení docela opodstatněná a k útoku samému mohlo dojít, právě když byl plukovník v bezvědomí.

Pan Grey si však tyhle domněnky nechal pro sebe a stručně faktorovi sdělil, že nemá vůbec žádný důvod, proč by vysázenou zprávu ještě o něco rozšiřoval, a celou věc hodil za hlavu. Druhého dne nato odejel plukovník z města.

Asi za týden vstoupil jednou dopoledne faktor obezřetně do redakční svatyně, a když za sebou zavřel dveře sazárny, zůstal chvíli stát před redaktorem s výrazem, v němž se zračila podivná směsice nerozhodnosti, zaraženosti a komické ostýchavosti.

Na redaktorův tázavý pohled se rozhovořil: „Hele, vzpomínáte si, jak jsme minulý týden mluvili vo tý nehodě plukovníka Starbottla a já jaksi naznačoval, že plukovník celou tu dobu věděl, proč ho přepadli, a že to jenom nechtěl říct?“

„Ano, pamatuju se, vy nevěřící Tomáši!“ smál se redaktor.

„No, tak já to beru zpátky! Myslím, že řek všecko, co věděl. Mejlil jsem se. Vzdávám se.“

„Proč?“ divil se redaktor.

„Totiž já jsem tu melu zažil na vlastní kůži.“

Rozepnul si límec u košile, ukázal krk, na němž bylo vidět lehkou oděrku a malou sinavě bledou stopu po škrcení, a dodal s trpkým úsměvem: „Takže lepší důkaz už nemůžu chtít.“

Redaktor odložil pero a zůstal na něho civět.

„Víte, pane Greyi, ona to byla částečně vaše chyba! Když jste mě nahecoval, abych sehnal ty zprávy, a když jste mi naznačil, že bych to mohl zkusit jako reportér, tak já, blázen, jsem na to skočil a párkrát po službě jsem se kolem té Ramierezovic barabizny potloukal. Jednou jsem zašel dovnitř a to se tam zrovna mazaly karty. Bylo tam pár Američanů a ti vyhrávali, aspoň co já jsem viděl, a ten jejich dryák, co prodávají, ta jejich pálenka aguardiente, ta tam tekla proudem. Víte, začal jsem mít podezření, že jestli se tam dějou nějaký špinavosti, tak že to třeba začíná vždycky po tom, co se ti chlapi takhle nalijou a jdou pak domů a kapsy mají nacvoknutý těma vejhrama.“

„Tu teorii, že plukovníka někdo napadl ze žárlivosti, jste tedy zavrhl?“ řekl redaktor s úsměvem.

„Počkejte! Ještě jsem to nedopověděl! Jenom jsem tak usuzoval, jestli si tam přímo na místě nevydržujou nějakou bandu vostrejch hochů a že by ji mohli využívat právě pro tydle účely. Šlo mi jenom vo to chytit je při práci. Takže když byl čas, že půjdou z hospody, začal jsem se tam motat po tý cestě a voči jsem měl na stopkách, kde by se co šustlo. Takovejch sto yardů po cestě dolů je vohrada pro dobytek, napůl postavená z vepřovic, a na nich je taková dřevěná palisáda, asi šest stop vysoká. Tu a tam nějaký to prkno chybí, takže jsem nakouk dovnitř, ale nikdo tam nebyl. Stál jsem tam na tom náspu, zádama se vopíral právě v místech, kde jsou ty díry mezi prkny, a jenom jsem tak vejral a čekal.

Najednou cejtím, jak mě něco popadne zezadu za límec u kabátu, a šátek i límeček vod košile se mi ták stáhly kolem krku, že jsem ani dejchat nemóh. Čím víc jsem se kroutil, tím mě to svíralo hůř. Nemohl jsem ani zařvat, natož promluvit, ale jenom jsem tam tak stál s hubou votevřenou, jako přikovanej k tý zatracený vohradě, a nohama rukama jsem házel sem tam nahoru dolů jako nějakej paňáca zavěšenej na provázcích! Možná že je to směšný, pane Greyi — asi jsem vypadal jako blázen —, ale ten pocit bych už víckrát nechtěl zažít. Chřtán mi to svíralo pořád víc a víc, všecko kolem jako by se propadalo do tmy a užuž se vo mě pokoušely mdloby a já v duchu počítal, jak si budete muset dát inzert, že přijmete novýho faktora. Ale v tu chvíli něco ruplo — cosi se utrhlo!

Byl to knoflík u límce a já padl, jako by mě někdo sestřelil. Asi minutu mi trvalo, než jsem popadl dech, a hned potom jsem se vyšvihl na tu zatracenou vohradu a skočil na druhou stranu, ale nikde živá duše. Jenom tam splašeně pobíhalo pár koní, protože se polekali, jak jsem přelejzal tu vohradu, a to bylo všecko! Dovedete si představit, jak jsem byl vyjukanej! A aby celá ta patálie vypadala ještě směšněji, tak když jsem se po tom všem dostal zpátky na silnicí, hergot kruci, zrovna přede mnou se tam potácí ta banda těch pro-tivnejch vožralů a cinkají v kapsách těma vyhranejma prachama a jsou samej špás a legrace. A nikdo je nešmíruje! Tak jsem se k nim přidal, abych nešel sám, a došli jsme spokojeně do města a vůbec nic se nestalo.“

„Podívejte se, můj milý Richardsi,“ řekl redaktor s účastí, „tohle už není jenom nějaká reportérská záležitost, na tohle by se snad měla podívat policie. Musíte hned sa šerifovým zástupcem a musíte si stěžovat — nebo to mám udělat za vás? Tady přestává všechna legrace.“

„Počkejte, pane Greyi,“ odpověděl Richards pomalu. „Tohle jsem neřekl nikomu jinýmu než vám — a taky to nikomu jinýmu nepovím — sabe? To je moje soukromá záležitost — a myslím, že si to můžu srovnat sám a nemusím se hned utíkat k slavným zákonům státu Kalifornie anebo svolávat k tomu šerifovy lidi.“

Faktor se otočil a v jeho živých modrých očích to v tu chvíli zajiskřilo, jako když srší blesky z diamantů. Takový výraz v nich redaktor vídal jenom ve velice závažných chvílích, a tak si dobře všiml, jak faktor mluví pomalu a rozvážně, což nikdy nevěštilo jakémukoli jeho protivníku nic dobrého.

„Nebuďte blázen, Richardsi,“ řekl mu s klidem. „Nesmíte hned brát jako osobní urážku něco, co byl zřejmě obyčejný sprostý zločin. Ten darebák by vás přece určitě okradl, nebýt toho, že se tam nachomýtli ti ostatní.“

Richards zavrtěl hlavou. „Vokrást mě klidně mohl stokrát před tím, než se vobjevili — jestli šlo právě vo tohle. Ne, ne, pane Greyi — tady nešlo vo přepadení kvůli zlodějně.“

„Točil jste se snad taky kolem seňory Ramierezové jako plukovník Starbottle?“ zeptal se redaktor s úsměvem.

„Ani ne,“ odpověděl Richards pohrdavě, „to není moje gusto. Ale…,“ nejdřív váhal a potom dodal: „Byla tam jedna hrozně hezká holka — úplná pohádka! Objevila se jenom na minutku a hned ji lifrovali pryč — ať zcepením, jestli tam v tý zakouřený díře, kde to smrdí po česneku, nevypadala ta holka jako anděl na bejčích zápasech. A co mě sebralo nejvíc — že byla bílá jako vy nebo já, oči modrý jako nebe a vlasy temně rudý, úplnou záplavu, a spletený vzadu na zádech do dlouhýho copu. No a jenom podle toho roztomile jednotvárnýho tónu v řeči a podle toho jejího „Gracias, seňor,“ člověk poznal, že to bude holka z Kentucky, která sem právě čerstvě dorazila přes nížinu.“

Pan Grey se faktorovým nadšením zřejmě dost bavil, ostentativně hvízdl a řekl: „No poslechněte, Richardsi, podívejme! To je věc!“

„Vždyť je to ještě holčička — skoro dítě, pane Greyi — tak čtrnáct, a jestli!“ odpověděl Richards celý nesvůj a ve snaze ukázat, že záležitosti nepřikládá důležitost.

„No dobře, ale tyhle lidi se berou už ve dvanácti,“ rozesmál se redaktor. „Dejte si pozor! Že jste si té její krásy všiml, to mohl pozorovat nějaký jiný obdivovatel.“

V následujícím okamžiku však svých slov litoval, až se začervenal — instinktivně vycítil, že zahrál na citlivou strunu mužského soupeřství —, ale to již v Richardsových očích opět zajiskřilo jako předtím. „Tohleto si snad budu s to srovnat taky sám, pane redaktore,“ řekl Richards zvolna, „a počítám, až příště toho chlápka potkám — ať už to byl kdo byl —, tak myslím, že tolik z těch mejch zad neuvidí jako minule.“

Redaktor věděl, že o Richardsových slovech není třeba pochybovat, a na okamžik byl přesvědčen, že by snad přece jen měl celou záležitost předat policii. Richards je přece příliš dobrý a čestný chlap, než aby měl riskovat život v nějaké hospodské rvačce. Pak jej však napadlo, že by se onen skandál, kterému se chtěl vyhnout, jenom uspíšil, a rozhodl se, že se zatím na věc podívá blíž sám. Zmocňovala se jej daleko větší zvědavost než předtím. Zvláštní byla právě ta okolnost, že podle Richardsova popisu šlo o jiný, ušlechtilejší typ děvčete — dceru nějakého hidalga nebo nějakého bílého španělského přistěhovalce. A jestli tomu tak je, co tam to děvče dělá — a v jakém vztahu je k Ramierezovým?

ČÁST DRUHÁ

Nazítří odpoledne se vypravil do hospody sám. Hostinec, kdysi ještě na předměstí, město dávno přerostlo, ale na člověka z toho příbytku stále vanulo cosi ze slávy někdejší haciendy nebo menší farmy, která patřívala zámožným španělským statkářům. Za stavením dosud existoval pěkný dvůr ve španělském stylu a tam teď stávaly povozy a k zábradlí ochozu, který sloužil jako otevřená veranda hostince, byli připoutáváni i koně. V protějším křídle stavení byla zřízena tienda, obchod se smíšeným zbožím — kde se prodávalo vše, co kupují mexičtí obyvatelé —, a ten patřil také Ramierezovi.

Ramierez — kulaťoučký, s licousy, postavou připomínající Sancho Panzu — přivítal redaktora s ledabylou zdvořilostí pracháče. Hostinec a všechno, co tu najde, je mu k dispozici. Seňora začala koketně lamentovat, jakže tu dlouho nebyl a jak jim je nevěrný a jaký je proradný. Pravda, oni si musí uvědomit, že píše o záležitostech svého národa a jeho věhlas tím závratně roste — takže na návštěvu k prostým přátelům již nechodí! A přitom zrovna nedávno — ano, dokonce tenhle týden — tady byl sám hlavní impresor * z tiskárny

dona Pancha, ten sám je osobně navštívil!

Ano, ano, je to báječný člověk a oni musí vzít zavděk každou takovou návštěvou. Vždyť jsou jenom ubozí hostinští. Když nepřijde tady pán, musejí uvítat alcalde **. Na což redaktor — řečený don Pancho — odpověděl stejným proudem výmluvnosti. Ano, doporučil hostinec svému faktorovi a ten sem zašel tak říkajíc jako jeho předvoj. Ale co se nestalo! Faktora tu úplně uchvátila krása nějaké dívky — téměř ještě děvčátka —, a přesto však krasavice, jaká člověka dovede zbavit smyslů — anděl — zřejmě dcerka jeho přítelkyně, že? A tato fonda, tento hostinec, zde skrývá dávný zázrak, kdy na jednom a témž stromě člověk může uvidět pomeranč v celé jeho nádheře a přímo vedle kouzelný voňavý květ. A to prosím zůstalo jeho zrakům utajeno!

„Jistě, jistě, ale tohle trvá teprve od včerejška,“ pravila seňora očividně polichocena. Muchacha *** — je to skutečně ještě jenom muchacha — se právě vrátila z kláštera v San José, kde strávila čtyři léta. Ach! Co člověk mohl dělat! Taková fonda se přece nehodí pro

dítě, které by mělo znát pouze litánie ke svaté Panně — a tak ji uklidili tam. A když se teď zase vrátila domů, má v hlavě jenom koně. Od rána do večera. Caballero**** si mohou nohy uběhat! Mohou být seberušnější svátky — všechno jí je to jedno. Když může sedět na koni, nic jiného pro ni neexistuje! Právě teď jezdí po polích. Nechtěl by se don Pancho jít na Cotu s tím jejím koníčkem podívat?

Redaktor s úsměvem svolil a dal se za hostitelkou, která jej vedla chodbou k několika schůdkům, po nichž sestoupili na volnou louku někdejších polností farmy. V dálce bylo vidět útlou bílou postavičku dovádějící na koni. Na signál seňory Ramierezové se kůň otočil a cválal k nim. Ale asi tak sto yardů od nich dívenka prudce zarazila po způsobu vaqueros*****, malá postavička seskočila z koně, a vedouc zvíře za uzdu, přicházela k nim.

K svému překvapení pan Grey viděl, že dívka jela na koni bez sedla, a podle toho taktického zastavení v té bezpečné vzdálenosti ji napůl podezíral, že jela rozkročmo.

* impresor — (šp.) tiskař;

** alcalde — (šp.) starosta;

*** muchacha — (šp.) dívka; **** caballeros — (šp.) pánové, kavalíři;

***** vaqueros — (šp.) pasáci krav, honáci.

Vodopád komplimentů, kterými zahrnul matku při podívané na takovou šikovnost, mínil redaktor upřímně, protože jej ohromila dívčina nebojácnost. Ale když se kůň i s jezdkyní zastavili před ním, oněměl.

Richards totiž chválu o dívčině kráse nijak nepřeháněl. Byla

skutečně nebezpečně kouzelná, od té zlatohnědé hlavičky až po útlé nožky.

A její postavička, přestože poměrně drobná, působila dokonalostí proporcí. Měla sice šedá očka a celkově byla světlejší, ale typické známky její rasy byly očividně patrné a to přirovnání k americkému děvčeti mohlo pocházet skutečně jen od dobromyslného a nadšeného Richardse.

Redaktora však daleko více ohromilo, že dívčin mustang je stejně výjimečný a zvláštní stvoření jako ona sama — byla to klisna, které se říká pinto nebo calico, kůň s levandulovými nebo narůžovělými skvrnami a míšený ze dvou ras. Zdálo se mu, že ty jeho zelenavě šedé oči, v nichž také tak nápadně probleskovalo bělmo, až obdivuhodně připomínají oči Cotiny!

Zmateně civěl na prostovlasou dívku v bílých volánových šatech a na ty její zlatohnědé copy, jak tu stála vedle toho vtělení koňské divokosti, a v tu chvíli mu nepřipadala na mysl žádná jiná myšlenka, než že snad stojí někde venku před cirkusem.

Vykoktal ze sebe několik slov obdivu nad klisničkou.

Slečna Cota rozhodila v půvabném gestu obě ruce, hluboce se přitom uklonila a řekla:

„A la disposicion de le Usted, seňor.“* Grey ihned postřehl zlomyslné šibalství, které se za touto formální zdvořilostí skrývalo a které dívce zasvítilo v očích, a dokonce se mu zdálo, jako by je s ní sdílelo i to zvíře. Byl však výborný jezdec na netrénovaných koních a na tuto svou dovednost byl velice hrdý. Uklonil se.

„Přijímám, s tím, že budu mít tu čest složit seňoritin dar opět sem k jejím nožkám.“

Ale v tu chvíli se do hovoru vložil s neomalenou bodrostí Ramierez: „Krucihimlhergotmariapanno! Jdi mi s touhle pitomostí jednou provždy k čertu! Už toho mám dost,“ obořil se na děvče podrážděně. „Dejte si pozor, done Pancho,“ varoval redaktora, „je to trik!“

„Jenomže já tenhle trik, myslím, znám,“ řekl Grey znalecky. Dívka jej zvědavě sledovala, jak proklouzl mezi ní a mustanga, aby zvíře poplácal po lesklém krku. „Nechám si svoje ostruhy,“ řekl jí tichým hlasem a ukázal přitom na své ostré malé ostruhy, tak odlišné

* A la disposicion de le Ustád, seňor — (-šp.) K vašim službám, pane

od velikých mexických s tupou pěticípou hvězdicí.

Děvče mu v tu chvíli zřejmě nerozumělo a mělo pochopit teprve o okamžik později. Grey se ani nepokusil chytit mustanga za hřívu, ale jedním skokem se na zvíře vyšvihl. Klisna na to vůbec nebyla připravená a zůstala nejdřív jako omámená. Jenže v tom okamžiku na ní jezdec již seděl.

Klisna však ihned vyrazila jako raketa vzhůru a Grey pod sebou jasně ucítil oblouk citlivé páteře, která se pod ním vypnula jako páteř kočky.

Jenomže klisnička se zmýlila! Neucítila ono pevné sevření slabin mezi jezdcovými lýtky, tak jak tomu byla zvyklá ze stylu vaquero; jezdec jí z boku nasadil ostruhy a při jejím skoku dokonale uvolnil tělo, při čemž nelítostné ostří se zarylo po břichu až téměř nahoru na hřbet. Doskočila jako podťatá a jezdec obratně ostruhy popustil a znovu jí dosedl na hřbet, vzrušený, ale stále pán situace. Znovu se pokusila vyhodit a znovu poznala, kam až dosáhnou jezdcovy ostruhy, které se drásavě zaryly po celé délce do jejího oblého břicha. Zkusila to potřetí, ale tentokrát již v půli cesty doskočila na zem, protože cítila, jak se jí do boků znovu zarývá ostrá ocel. A pak zůstala stát a celá se jen třásla. Grey seskočil.

Hostinský s manželkou jej odměnili potleskem, k němuž se připojil z ochozu i vaquero, který výjev sledoval.

Jako by se za své vítězství styděl, otočil se Grey omluvně ke Cotě. K jeho překvapení hleděla na krvavé šrámy v bocích svého miláčka jen lhostejně a na něho se dívala s podivnou zvědavostí.

„Á,“ vyrazila ze sebe a jen zasykla v údivu, „jste silák — a rozumíte věci!“

„Byl to jen trik za trik, seňorito,“ odpověděl a celý zčervenal.

„Když dovolíte, na ty škrábance se podívám ve stáji,“ dodával, když se dívka otočila a odváděla chvějící se a rozrušené zvíře ke stáji vzadu za stavením.

Byl by se sám chopil riaty *, kterou dívka dosud držela, ale pokynula mu, aby šel před ní. Poslechl a kráčel několik stop vpředu. Sotva však došli před dveře stáje, popadla ho dosti neurvale za ramena, šoupla dovnitř a zabouchla za ním dveře.

Překvapen a také poněkud pobouřen otočil se ke dveřím, ale v tu chvíli slyšel, jako by se venku strhla nějaká tahanice, do níž se mísil šoupavý zvuk podrážek a kopyt, a hned nato vstoupila dovnitř Cota, v obličeji celá uzardělá.

„Promiňte, seňore,“ omlouvala se spěšně, „ale měla jsem strach, aby vás nekopla. Teď už se nemusíte bát, pacholek ji odvedl.“

*riata — (šp.) laso, uvazovací provaz

Ukázala na loudajícího se peóna * s nenávistným výrazem ve tváři, který vztekle odváděl mustanga k ohradě pro dobytek.

„Už na to nemyslete! To jsem ale na vás byla hrubá! SantaMaria!Vždyť jsem vás taky div neshodila na zem, ale mě nesmíte potrestat, jako jste potrestal ji,“ dodávala s oslnivým úsměvem. „Jste silák — a rozumíte věci.“

Jenomže Grey tomuhle rozumět nechtěl a s několika spěšnými omluvami se mu podařilo té krásné, ale podivně tajuplné mučitelce uniknout. Mimoto mu tahle nenadálá příhoda úplně vypudila z hlavy pravý a důležitý cíl jeho návštěvy — objevit ty lumpy, co přepadli Richardse a plukovníka Starbottla.

Otázkami, které položil Ramierezovým, nezjistil vůbec nic. Seňor Ramierez si nevzpomínal, že by tu byl u sebe v hostinci viděl nějaké podezřelé pobudy, a až na několik amerických nebo irských výtržníků prý nikdy žádné nepříjemnosti neměl.

A ten peón — ten starý vaquero —, to sice není žádný anděl, to je pravda, ale ten je nebezpečný jenom býkovi a divokým koním — sám se bojí dokonce i Coty! Pan Grey asi bude muset jet domů bez podstatnějších informací.

Jaké však bylo jeho překvapení, když týden nato se jednou odpoledne vrátil nečekaně do své svatyně, a co neslyší, jako zpěvavý dětský hlásek, který se ozýval ze sazárny.

Cota! Richards mu vysvětloval, že prý ji sem sám pozval, aby se podívala na ty divy a zázraky tiskařského umění, a to v době, kdy by oba co nejméně rušili pana Greye při práci. Jenomže rozzářený Richardsův obličej a ta naivní něha v jeho modrých očích jasně prozrazovaly, jak náhle ta jeho upřímná náklonnost zřejmě vzrostla, a i ty jeho neobvykle sváteční šaty prozrazovaly, jak pečlivě se na tuto událost chystal.

Greyovi to působilo starosti a měl takový zmatený pocit, že ta dívenka bude jenom zlomyslná koketka. Avšak nic nemohlo být půvabnější než ta její prostá dětská zvídavost, s níž sledovala Richardse u páky tiskařského stroje anebo vedle něho s napětím pozorovala, jak řadí jednotlivé litery do sázítka. Dokonce vytiskl vizitku s jejím jménem. Seňorita Cota Ramierezová, a litery si dívenka sama vysázela těmi svými drobounkými snědými prstíky, doprovázejíc svůj výkon kaskádami melodického smíchu.

Redaktor by byl už už sám propadl sentimentální a básnivé náladě, kdyby si byl nevšiml, že ty šedivé oči na něm dosti často jakoby zkusmo spočívají významným pohledem, přestože dívka

peón — (šp.) zemědělský dělník, nádeník

poslouchala Richardse; a ty oči zvlášť v tu chvíli vypadaly jako oči mustanga, na jehož rozryté slabiny pohlížela dívka s tak chladnou, lhostejností.

Redaktor se brzy vzdálil, protože nechtěl přerušovat faktorovo nevinné tete-á-tete *, ale za malou chvíli potkal již Cotu opět na

silnici. Projela kolem něho klusem na svém narůžovělém koníku a konečky svých prstů mu poslala odvážný polibek.

Po několik následujících dnů pozoroval redaktor v Richardsově chování jakousi rezervovanost, když se mělo hovořit o Cotě, což ovšem přičítal delikátní povaze vážné náklonnosti. Avšak s překvapením konstatoval, že značně ochabla i faktorová chuť debatovat o těch neznámých násilnících, kteří ho přepadli. Další debaty o celé záležitosti tedy přirozeně ustaly a redaktor začínal o věc ztrácet zájem, až jej znovu vyburcovala nahodilá příhoda.

Jeden jeho blízký přítel a starý kamarád — jistý Enriquez Saltillo — si odskočil z nějakého výletu do hor k němu na návštěvu. Enriquez byl potomek jedné z nejstarších španělsko-kalifornských rodin a vedle toho, že si na přátelství s redaktorem opravdu zakládal, rád projevoval živý obdiv k americkým způsobům a zvykům a s oblibou míchal běžné kalifornské nářečí s precizním vyjadřováním své mateřštiny — což podbarvoval ještě navíc svým vlastním ironickým, lehkovážným tónem.

Proto redaktora vůbec nijak nepřekvapilo, když ho zastal, jak sedí s nohama na jeho redakčním stole, s kloboukem posunutým do týlu, a čte si v Polnici komerční zprávy. V okamžiku se však zvedl a se svým charakteristickým sklonem k bujarým citovým výlevům začal Greye objímat.

„Ještě před hodinkou jsem byl takových pět šest mílích, pardon, mil odtud, kamarádíčku! A tak si pravím k sobě, hola, hola! Vždyť tohleto je vlastně domov dona Pancha — a to je přece můj přítel! Musím ho vyhledat a podívat se, jak tu skládá nějaký excelentní úvodníček do novin nebo shání subskripce u nějakého pracháče pupikáče anebo se pokouší vypíchnout redaktorské konkurenci očičky, pardon, očíčka, čemuž všemu budu já osobně azistovat! A už jsem neváhal, ten momentíček jsem se rozjel jako namydlený blesk a už jsem tady“

Grey měl velikou radost. Saltillo znal španělské obyvatelstvo dokonale — znal dobře nejen svoji vlastní rasu, ale i příbuzné Mexičany a Indiány. A jestli vůbec někdo mohl rozřešit záhadu Ramierezovy hospody a vypátrat, kdo přepadl Richardse; pak to byl

* téte-á-těte — (fr.) důvěrná schůzka

rozhodně on! Grey se však nejdřív spokojil jen s několika stručnými dotazy ohledně krásné Coty a jejího nejasného vztahu k Ramierezovým.

„Áno, áno, kamarádíčku, to vaše podezření je oprávněné — napůl! Ten roztomilý andílek je bezpochyby dcera kouzelné seňory Ramierezové, ale nikoli jejího stejně obdivuhodného manžela.A, co byste chtěl! Jsme prostá patriarchální rasa! Co se týče těchhle Ramierezů, tak on byl pachtovník, pardon, pachtýř jednoho starého španělského statkáře — jako byl můj tatíček — a my jsme vždycky otcové chudých, a někdy jsme i otcové jejich dětiček! Je proto docela dobře možné, že ta přelíbezná Cota španělského statkáře připomíná. Ááá! Počkejte — momentíček! Teď si vzpomínám,“ pokračoval a s dramatickým gestem se uhodil do čela, „vždyť ten starý majitel tohohle ranče byl můj bratránek Tiburcio. Takže z toho plyne, kamarádíčku, že tahleta andělíčka, pardon, tenhleten andělíček je moje sestřenka z druhého kolene. No podívejte se na to! Hned je tam půjdu navštívit. Musím tu svou dlouho ztracenou příbuznou obejmout. A zmíním se hned taky o svém nejlepším příteli donu Panchovi, který ji zbožňuje, A na místě řeknu: „Tak máte moje požehnání, dětičky,“ a je to hotovka! A jdu na to! V tu ránu na to vlítnu!“

Vymrštil se a cvrnkl se do klobouku, ale Grey ho chytil za ruku.

„Proboha, Enriquezi, mluvte chvíli vážně,“ a vrazil ho zpátky do křesla. „A neřvěte tak. Vedle v sazárně je faktor a ten se děvčeti šíleně obdivuje. Tyhlety otázky ve skutečnosti kladu v jeho zájmu.“

„Á jejda, ten džentlmen v těch pantoflatech a v těch gatích, co z něho už brzy odejdou! Viděl jsem ho! Jo, ta jeho touha je tak veliká, že je schopen přijít do práce neoblečený a neumytý. Ale jenom klid,“ mírnil Greyovu napůl vážnou netrpělivost, „jenom klid! K tomu sě přece nemůžu chovat nepřátelsky! Jak jsem řekl! Přítel mého přítele, to je úplně totéž jako můj přítel! Teda napohled to není nic k zfanfmakování, pardon, k zfanfrnění, ale nepochybuji, že se z něho brzy stane guvernér nebo senátor. Tu svou vzdálenou sestřeničku mu klidně dám. Konec, hotovo, bašta! Hned mu to vyříkám, pardon, povím.“

Pokusil se vstát, ale Grey ho popadl a mocně jím zatřásl.

„Mám sto chutí nechat váš to udělat a klidně vás za tu vaši námahu nechat vyrazit oknem,“ řekl mu redaktor, napůl se kuckaje smíchy. „Poslyšte, tohle je ale vážnější záležitost, než si myslíte.“

A Grey mu stručně vypověděl příběh oněch záhadných přepadeni Starbottla a Richardse. Při vyprávění si všiml, že Enriquezovi se z očí vytrácejí ona ironická světýlka a že se mu v obličeji objevuje podivně zamyšlený výraz, který se však nijak nepodobal jeho obvyklé upjaté vážnosti. Enriquez si začal kroutit kosmatý knír, což neklamně svědčilo o jeho vzrušení.

„Ty stejné příhody, které se staly oběma mužům, jsou bohužel velice záludné a ani udatnému Starbottlovi, ani skvělému Richard-sovi se nepodaří dokázat, že jejich původcem je Ramierez, přestože oba byli v hostinci,“ pravil vážně. „Příčina toho všeho totiž netkví ani v dnešku, ani ve včerejšku, ani dokonce v minulém týdnu. Příčina se zrodila daleko dřív, než vůbec nějaký udatný Starbottle nebo skvělý Richards existovali. Daleko dřív, než vůbec v Kalifornii existovali nějací Američané — dřív než já a dřív než vy, kamarádíčku, jsme vůbec začali žít! Ta příčina se zrodila poprvé — před dvěma sty lety!“

Redaktor sebou netrpělivě a nedůvěřivě trhl, ale ihned jej zarazil výraz v Enriquezově tváři, který mu řekl, že je to míněno naprosto vážně. „Ano, je to tak,“ pokračoval Enriquez slavnostně, „je to stará historie — a je to dlouhá historie. Ale já ten historek, pardon, tu historku udělám krátkou — a novou.“

Ustal a zapálil si cigaretu, aniž mu z tváře zmizel onen podivný výraz.

„Poprvé to bylo, když přišli padres * na misii. Drapli pohana a převracovali, pardon, převraceli ho na víru — a zachraňovali jeho duši. Byla to jejich záležitost, chápete, done Pancho? Čím víc pohanů se jim podařilo obrátit, tím víc duší zachránili a tím líp to taky vypadalo s tím jejich misionářským kšeftem. Jenomže ti pohani si vždycky nepřáli, aby je někdo .obrátil, no a tak utíkali, všelijak uhýbali a dostávali se zase zpátky na scestí. Tak co dělat? No a tehdy si svatí otcové vymysleli takovou hříčku. Vy pravděpodobně nevíte, kamarádíčku, jak prováděli svatí otcové to svoje obracování, pardon, obracení na víru, co?“ dodával vážně.

„Ne,“ zavrtěl hlavou redaktor.

„Já vám to povím. Od představenstva okresu si vypůjčili pět šest dragounů — chápete — vojáky od kavalerie, a za pohanem se pustili většinou přímo do jeho chýše. Když se jim nepodařilo ho obklíčit a on utekl, tak ho chytili lasem, jako divokého koně. Někdy se přiškrtil. Někdy umřel, ale duše byla zachráněná! Nevěříte tomu, Pancho? Koukám, že se vám nad tím nějak krabatí čelo — a v očích vám to blýská. Nelíbí se vám to. Věřte mi, mně taky ne, ale je to tak!“

Pokrčil rameny, odhodil nedokouřenou cigaretu a pokračoval.

„A jednou byl jeden padre a toho to zachraňování duší úplně

*padres — (šp.) otcové, kněží

posedalo, pardon, posedlo, a tenhle chlap jednou zahlídl jednu pohanku, co vojákům utekla, a sám popadl laso a hodil je po ní! Měl štěstí. Chytil ji — ale co byste neřekl! Holka se nezastavila — a utíkala pořád dál! Jenomže holka neutíkala jen sama, vlíkla toho dobráka padreho za sebou! A padre se od ní nemohl utrhnout, protože měl riatu přivázanou k sedlu.

A dragouni mu taky nemohli pomoct, protože ho to děvče vlíklo hrozně rychle. V mžiku bylo v tahu — a s ní i milý padre. A proč se to tak mohlo stát? Protože to laso nedržela ta holka, ale sám ďábel! Chápete — byl to trest — odplata—a byl s ním amen! A na věky věků!

No a od té doby se rok co rok musí vracet zpátky jako duch na přízračném koni — a hází tím lasem a dělá, jako když chytá pohana. A tak na sobě pořád má to prokletí a musí tuhle hříčku věčně provádět. Jenomže teď už na obracení žádní pohanové, pardon, pohani nejsou, a tak chytá, co se dá. Můj dědek ho náhodou viděl — bylo to v noci a byla strašná bouřka a padre letěl jako blesk! Dědkovi se to vůbec nelíbilo — byl nad tím hrozně zdizgustingovanej, pardon, zdisgustovanej! Můj strejček ho viděl taky, ale pokřižoval se a laso padlo vedle, a z toho měl strejda hroznou radost. Jeden vaquero, co sloužil u táty, a jeden peón, co sloužil u mého bratránka, ti se oba do lasa chytili a duch je usmýkal k smrti.

Jo, moc lidí takhle zašlo uškrcením. Někdy je ten duch vidět, někdy je vidět jenom ta ženská — a někdy jenom ten kůň. Ale vždycky přitom někdo umře — uškrtí ho to! Po pravdě řečeno, kamarádíčku, ten Starbottle se vší svou udatností a ten Richards se vší svou snahou jen taktak že. unikli.“

Redaktor se podíval pátravě po svém příteli. Ale v jeho vzezření ani v tónu řeči nenašel sebemenší stopy po nějakém rošťáctví nebo ironii; nic než opravdovou vážnost a obavy, což obojí se v jeho povaze objevovalo velice zřídka. Taky si dobře všiml, že tentokrát Enriquez mluvil jenom málo oním rázovitým kalifornským slangem, který tak rád a s takovou rošťáckou lehkostí napodoboval. Byl z toho zmaten.

„Chcete říct, že tahle pověra je tady všeobecně známá?“ zeptal se po krátké odmlce.

„Mezi našimi lidmi ano.“

„A vy sám na ni věříte?“

Enriquez mlčel. Pak se zvedl a pokrčil rameny. „Quien sabe? * Není to o nic těžší na pochopení než ta vaše vlastní historka.“ .

* Quien sabe?. — (šp.) Kdo ví?

S vážnou tváří si nasadil klobouk. A s tím gestem jako by se mu opět vrátila ta jeho stará lehkomyslná veselost

„Pojďte, nějak mi připadá, že od posledního pití už uteklo moře vody! Zaskočíme do hotelu a dáme si hlt brandy a fefrmincku, než nám laso ctěného frátera zatrhne poslední lok! Tak ženem!“

Pan Grey se do redakce Polnice vrátil v daleko spokojenější náladě. Ať už těm vážně míněným Enriquezovým slovům věřil, nebo ne, poprvé od onoho přepadení plukovníka Starbottla měl pocit, že mu příhoda poskytla skutečně opodstatněnou příležitost k uplatnění žurnalistického umění. Ta pověst a její podivné souvislosti s těmi krajními případy násilí — už před sebou viděl fantastické číslo.

Nebudou se zmiňovat žádná jména, a i kdyby snad plukovník Starbottle náhodou své dobrodružství poznal, proti takovému výkladu by snad nemohl nic namítat. Redaktor během své praxe zjistil, že málokteří lidé se ohrazovali, když se měli stát hrdiny nějaké duchařské historky nebo vyvolenými svědky příhod, v nichž se duchové nějak projevovali. A pokud neprozradí Richardsův vztah ke krásně Gotě, tak ani ten nemůže na tomhle přístupu k příhodě najít nic špatného. Vždyť se o ní dosud nikdo nedověděl! Pozval si tedy Richardse do své svatyně a stručně mu zopakoval Enriquezovu historku a naznačil, že ji hodlá použít pro noviny.

K jeho překvapení se v Richardsově tváři objevil týž vážný a starostlivý výraz, jaký předtím spatřil ve tváři Enriquezově.

„Historka to je pěkná, pane Greyi,“ odpověděl jaksi stísněně, „a neříkám, do novin je to věc úplně náramná, jenomže teď už s tím žádnou díru do světa neuděláte, protože celá záhada se vysvětlila a útočník se našel.“

„Našel! Kdy? Proč jste mi to neřekl dřív?“ vykřikl Grey ohromen.

„Nevěděl jsem, že vám na tom tolik záleží,“ vykoktal ze sebe Richards, „a — a vždyť to ani nebylo moje tajemství.“

„Tak povídejte,“ pobízel jej redaktor netrpělivě.

„Bylo to teda takhle,“ cedil Richards zvolna mezi zuby, „víte, von se nějakej blázen pořád vochomejtal kolem Coty a nechal se vod ní nahecovat, aby se projel na tom jejím zatraceným růžovozlatým mustangovi. Ta bestie samozřejmě hned začala jankovatět, ale von se na ní držel za hřívu a jel dobrou půl míli, jenže klisna začala vyhazovat jako divá. Hned když vyhodila poprvý, tak ho shodila na silnici, ale chlap zůstal při vědomí, no a když se pokoušel zvednout, tak první, co si uvědomil, že ho někdo zezadu popadl za flígr a div ho neuškrtil. Tak ho to svíralo, že se nemohl ani votočit, jenom se mu podařilo vytáhnout z kapsy revolver a zpod ruky vypálit dvě rány. Ještě ho to asi minutu drželo, pak to povolilo a cosi na něho padlo, ale chlap se zespodu přece jenom nějak vyhrabal. A co myslíte, že uviděl? — Představte si, tu kobylu! Ležela tam vedle něho s dvěma kulkama v krku a furt ho ještě za ten flígr držela a do šátku, co měl kolem krku, byla, mrcha, furt zakousnutá zubama! Jo, milej pane redaktore! Ten zabiják, co přepadl kapitána Starbottla, ten hrdlořez, co se na mě vrhl zezadu, když jsem se vopíral vo tu zatracenou vohradu, to byla právě tadle bohem zapomenutá růžová kobyla, co si ji vymyslelo samo peklo.“

Redaktorovi v tu chvíli probleskla hlavou vzpomínka na vlastní zkušenost, na ty zvuky před stájí tam nahoře v hospodě. Cota jej tehdy bezpochyby zachránila před podobným útokem.

„Ale proč bychom neměli otisknout obě ty historky pěkně vedle sebe?“ vracel se redaktor ke svému prvnímu nápadu. „Vždyť je to strašně zajímavé.“

„To nepůjde,“ zavrtěl hlavou Richards s paličatou umíněností.

„Proč?“

„Protože, pane Greyi — ten blázen jsem byl totiž já!“

„Vy! Tak vás to zase přepadlo?“

„Jo!“ odpověděl Richards a tvář mu potemněla. „Zase to na mě takhle zaútočilo, a udělala to přesně ta samá kobyla! Nevím, jestli si Cota tyhle triky uvědomovala nebo ne, ale že jsem potvoru zastřelil, kvůli tomu se na mě Cota šíleně rozzuřila — mezi náma je konec.“

„Nesmysl,“ řekl redaktor s rozhodným přesvědčením, „odpustí vám to! Když jste vystřelil, tak jste přece nevěděl, že vás napadl její kůň. Vzpomeňte si jen na to napadení, co jste zažil na silnici“

Richards zavrtěl hlavou s nezvratnou beznadějí. „Nemá to smysl, pane Greyi. Mělo mi to tenkrát dojít, že je to kobyla — vždyť v tý vohradě nebylo nic jinýho než koně! Ne! Cota už je zase zpátky v San José a mám dojem, že se vo ni Ramierezovi začali bát, a tak ji spakovali a vodlifrovali pryč. Takže vidíte, kvůli tomu, že to byl její kůň, a kvůli tomu, co se stalo mezi náma dvěma, musím držet zobák.“

„A s vámi i stránky naší Polnice,“ vzdychl si redaktor.

„Já vím, že je to rána, pane redaktore, ale tak to bude líp. Víte, mně se zdálo, že je ta holka trochu trhlá, a když jste mi teď pověděl vo té španělské povídačce, mám dojem, jestli si tak trochu nehrála a nepředstavovala si, že vona je jako ten fráter, a proto že toho mustanga tak vydrezírovala.“

Po krátké odmlce si smutně povytáhl šle, přejel jimi po svých mohutných ramenou a do těch jeho modrých očí jako by se zase vrátilo cosi z toho starého Richardse. „Ba jo, pane redaktore, to jsem byl blázen, a my kvůli tomu museli přijít vo ten jedinej a skutečně nejsenzačnější článek, jakej by se byl v Polnici vobjevil.“

VDOVA Z ÚDOLÍ SANTA ANA

Vdova Wadeová stála v ložnici u okna a hleděla upřeně ven, jata oním nejasným vnitrním nutkáním, jež donucuje lidstvo v okamžicích pochybností a zmatků hledat nové postoje a vyšší osvícení. Ne že by paní Wadeovou znepokojovala nějaká velice vážná záležitost. Nejhorší okamžiky svého vdovství měla již nejmíň dva roky za sebou a hlavními, navenek viditelnými známkami tohoto stavu, které zvlášť oceňovala nábožensky přísná a vážná společnost kolem paní Wadeové, byla lehce zarudlá barva jejích něžných víček a mírně pokleslé koutky jejích roztomilých úst. Smutek, který dosud nosila, zároveň výborně ladil se smutnými barvami oděvů jejích sousedů a přitom též odpovídal požadavkům deštivého období. Vdova Wadeová si stála velice pěkně. Byla paní velikého ranče, jehož hodnota se poslední dobou značně zvýšila, protože středem údolí prodloužili železnici. Dělalo jí právě starosti, jestli se má odvážit a jít do nového hotelu na „společenský večírek“ zakončený „tancem“ — což bylo pokládáno za smělou novotu, kterou sem zavedli někteří přistěhovalci —, anebo zda se má i nadále takovým světským pošetilostem vyhýbat a řídit se místním přesvědčením, že se všechny podobné záležitosti do tohoto „slzavého údolí“ nehodí.

Skutečně, kraj, na který nepřítomně hleděla, jako by ono označení ospravedlňoval. Údolí Santa Ana — dlouhá jednotvárná rovina — se rozplývalo za povívajícími oponami deště a závoji mlhy a táhlo se kamsi do dáli k smutečně začernalému obzoru. Takto vyhlíželo už měsíce. Údolí bývalo kdysi v dávných dobách ramenem sanfranciského zálivu a v každém období dešťů to vypadalo, jako by se chtělo vrátit k původnímu stavu, a ještě dlouho poté, co je časné jaro štědře oživilo barevnými pruhy, pásy a skvrnami modré a žluté, leskly se květy hořčice a bobu, jako by na nich dosud neoschla čerstvá barva. Nicméně slzy matky Přírody, dopadající na tu bohatou naplavenou zemi, jako by dary vdoviných polností jenom zúrodňovaly a zvyšovaly jejich výnosy. Sousedům se vedlo stejně dobře. Nicméně po šest měsíců v roce byl viditelnou a všem známou náladou údolí Santa Ana smutek a po dalších šest měsíců — rezignace. Paní Wadeová se této náladě poddala už dávno, stejně jako se musela vzdát i dalším okolnostem, neboť byla povahy měkké, a také částečně proto, že se to dobře hodilo k oné zvláštní tragédii, která ji zůstavila vdovou.

Zesnulý pan Wade byl nalezen mrtvý s prostřelenou hlavou na opuštěném úseku cesty přes kopec Heavy Tree Hill v okrese Sonora.

Vedle něho ležely ještě dvě mrtvoly, z nichž v jedné byl identifikován John Stubbs, bydlištěm právě v onom místě a pravděpodobně Wadeův spolucestující, a v druhé známý dobrodruh a lupič, dosud s maskou na obličeji, tak jak ji měl nasazenou při přepadení. Wade a jeho spolucestující zřejmě o své životy velice tvrdě bojovali a podlehli jen přesile, protože na místě činu se našla ještě další maska, z čehož se dalo usuzovat, že přepadení nepodnikla jenom jedna osoba. A jelikož Wadeova mrtvola nebyla oloupena, bylo jasné, že druhý lupič musel rychle utéci. Pomoc přepadeným se pokusil přivolat zřejmě jediný cestující, kterému se podařilo uniknout. Ale jelikož dotyčný zrovna pospíchal na dálkový dostavník na Východ, nemohl osobně svědčit, a proto též nemohl ani soudní ohledavač brát jeho svědectví v úvahu. Fakta však byla natolik jasná, že dovolovala vynést nad lupičem rozsudek za úkladnou vraždu, třebaže se lidé domnívali, že chybějící svědek svého společníka zbaběle opustil a ponechal jej jeho osudu, a někteří dokonce mínili, že byl možná s lupičem i spolčen. Z těchto všech důvodů se dlouho se závěrečnými soudy o celé události otálelo, což také značně prodlužovalo vdovino utrpení, a na záležitost se vůbec nezapomnělo tak rychle jako v řadě jiných případů za oněch horečně uspěchaných pionýrských dnů. Vdova se uchýlila do údolí Santa Ana, kde její stařičký otec velice chabě spravoval ranč na výměře asi sto padesáti akrů. Přežil jejího manžela jen o pár měsíců, zůstavil jí majetek a zároveň i čerstvý smutek. Možná že právě pro tento nepřetržitý žal si ji její sousedé nesmírně oblíbili, neboť zde takové rány osudu, jako záškrt nebo spála, dodávaly každé domácnosti jakéhosi výjimečného společenského postavení. A vdově Wadeové její sousedé s vedením ranče tak soucitně pomáhali, že se z té zanedbané a pusté divočiny brzy stal velmi výnosný podnik. Pohled na štíhlou pružnou postavičku „sestry Wadeové“, na její zarudlá víčka i na její hluboký smutek, v němž se objevovala v kostele na službách božích nebo při modlitebních shromážděních, to vše byl na duši těchto pochmurných sluhů božích přímo balzám, a vdova za to měla poznat, že paže těchto trudnomyslných a asketických sousedů jsou nicméně silné a dovedou pomoci. Jaký div, že si to tedy onoho večera pořádně rozmýšlela, jestli se má vrhnout do lůna pomíjivých, byť nevinných světských radovánek.

Avšak vedle tohoto nikoli uplně nejdůležitějšího důvodu měla ještě jeden, “skrytý v nejtajnějších koutech ” svého plachého srdce, důvod, který si nechávala sama pro sebe, a dokonce by ho byla se slzami v očích před kýmkoli popřela.Zesnulý pan Wadé byl toliž sám nejlepším příkladem oběti oněch světských radovánek v krajní mužské podobě. Nejenže se velice rád pobavil, ale také karbanil, sázel na koně a pil. Domů chodil často velice pozdě a někdy taky vůbec nepřišel. Ne že by podobné chování bylo za oněch rušných pionýrských dnů v Heavy Tree Hillu něčím výjimečným, ale v paní Wadeové to vypěstovalo sklon spíše k méně jistému, ale zato vážnějšímu chápání života. Jeho tragická smrt působila samozřejmě jako smrt mučednická, což mu zvláště v očích ženského obyvatelstva dodávalo téměř zdání světce. Avšak nedá se říci, že by se bylo paní Wadeové jeho odchodem neulevilo. Vyslovila to, i když poněkud drsně, vdova po Abneru Drakeovi, když přišla k plačící paní Wadeové kondolovat pár dnů po Wadeové smrti. „Žijeme tu v údolí žalu, paní Wadeová,“ řekla soucitně, „ale jednou to jde z kopce, podruhý do kopce, a já si myslím, dušinko, že se na to za chvíli budete dívat stejně jako já, když mi odešel Abner. Byla to, řeknu vám, strašná úleva a pohoda, mít ten pocit, že ať se od tý chvíle stane co se stane, já budu jasně vědět, kde je Abner v noci,“ Chudák štíhlounká paní Wadeová neměla smysl pro humor, který by ji rozptýlil, takže slova paní Drakeové v ní se vzpomínkami vyvolala jen další vodopád slz.

Rovinatá krajina právě prodělala dlouhý prudký liják, po kterém se nad teplou mokrou zemí začala válet oblaka mlhy jako po nějakém výbuchu. Na okamžik jako by mlhou probleskly paprsky schovaného slunce, jež však opět zanikly v temnu nového náporu deště se stejně náhlou proměnlivostí, s jakou se v mysli paní Wadeové střídaly pochybnosti a konečné rozhodnutí. Když tak hleděla do krajiny, maně si všimla, že se na silnici rýsuje postava nějakého muže s rancem na zádech, jako nosívali ti potulní hledači zlata, které tak často vídala v Heavy Tree Hillu. Ta vzpomínka zřejmě v jejích rozkolísaných úvahách rozhodla: na zábavu nepůjde. Když se však otáčela od okna, zahlédla další postavu, jezdce na koni, který přijížděl v protisměru od křižovatky, zkratkou přes její pozemky. Bez obtíží v něm poznala jednoho z cizinců, kteří taneční zábavu organizovali Všimla si ho minulou neděli v kostele. Když jel kolem domu, prohlížel si jej tak důkladně, že až odstoupila od okna ve strachu, aby ji nespatřil. ‘A pak si všechno znovu bez jakéhokoli důvodu rozmyslela a rozhodla se, že na zábavu přece jen půjde. S vážnou tváří tento fakt oznámila manželce svého správce, která jí po dobu její samoty pomáhala v domě hospodařit, a už o tom nepřemýšlela. Měla by jít ve smutku, ledaže k tomu přidá bílý límeček a fiží.

Bylo však zřejmé, že údolí Santa Ana uvažovalo o tomto novém nápadu ještě daleko pilněji, protože jej osazenstvo chápalo jako součást oněch novot započatých stavbou hotelu. Někteří tvrdili, že když se nový kostel a nová škola mohly otvírat modlitbami, pak je snad naprosto přirozené, že otevření hotelu by měla předcházet nějaká slavnost lehčího rázu. „Já si myslím, že tancování je vedle cestování to nejlepší, po čem člověk dostává apetyt na něco dobrýho do žaludku, a s tím určitě pan hoteliér počítá,“ poznamenal nějaký neveselý, ale praktický občan na verandě největšího krámu v údolí Santa Ana. „Jo, taky bych řek,“ připojoval se zákazník vedle něho, „a všim jsem si, že na škatulce s pilulkama, co jsem si naposled koupil proti mrazení, stálo, že účinek pilulek hrozně zvyšuje ,menší vhodné cvičení’, ale nesmí být moc namáhavé.“

„Všechno to dal s tou tancovačkou dohromady myslím Brooks, co tady dozírá na pile. Chodí po městě a hecuje ženský a verbuje všechny pěkný holky. Povídá se, že dokonce poslal pozvání vdově Wadeový,“ dodával další ze skupinky klábosících chlapů. „Panebože, ten si troufá!“

„Povídám, pánové,“ řekl majitel krámu uvážlivě, „sice tu v Santa Aně nechceme mít žádný ztřeštěný zlatokopecký tancovačky anebo nějaký ty bláznoviny, co pořádají ve Frisku …,“ (obyvatelé údolí Santa Ana byli hrdí na své prosté zemědělské ctnosti) „ale zase nejsem tak strnulý patron, abych se na věci nedíval soudně. A nakonec ať si to rozhodnou samy ženský. Koukejte se, stará slečna Fordová říkala, že nohou vo podlahu nešoupla, co odjela z Missouri, ale nic by se nezlobila, kdyby si to měla zopáknout. A že si s tím dává ten Brooks takovou práci — to je myslím proto, že je zdravej jak řípa!“ Zhluboka vzdychl, až to zasípělo, k čemuž se připojilo echo dalších vzdechů. „Jenom se na něj koukněte, jak si jezdí na tom svým vraníkovi vod rána v tom marastu a vlhku, a mrazení a regma jako by mu mohly bejt ukradený“

A pozorně se zadíval na jezdce s pestrobarevnou houní přes ramena, právě toho, co vdova viděla předešlého večera a který teď pomalu klusal ulicí. Když spatřil skupinku, dojel k verandě, sklouzl ze sedla a přidal se k nim. Byl to živý, energický, docela hezký chlapík, asi pětatřicetiletý. Jeho klidná usměvavá tvář nebyla zrovna u obyvatelů údolí Santa Ana tím nejlepším doporučením, ale jeho oči musely přesto vzbuzovat sympatie. Podíval se po té stísněné skupince a zatvářil se až zlověstně vážně.

„Kdy se to stalo?“ zeptal se zachmuřeně.

„Co kdy se stalo?“ vyhrkl ze sebe chlapík stojící nejblíž.

„Ten pohřeb, potopa, polom nebo požár nebo který P to bylo?“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se majitel krámu koženě, jako by tušil nějakou nebezpečnou legraci.

„O vás,“ odpověděl Brooks. „Stojíte tady a krákáte jako vrány, a takový krásný dopoledne. Sotva před hodinou jsem jel kolem vaší farmy a pšenice vám leze z toho černýho bláta hustě, jako by rozsypal špendlíky — na co vy si máte co naříkat? Viděl jsem váš dobytek, Briggsi, je to všecko nádherný zrovna jako ta černá zem, do který se vám tam dneska ty dobytčata bořejí kopytama. A hřbety se jim blejskají, jako by je natřel barvou — co vám teda chybí?“ Pak se obrátil na majitele krámu: „Támhleta stodola nad potokem, ta je vaše, Saundersi, že! A div nepraská, jak ji máte nacvoknutou ourodou z loňska, a obilí teďko, jak víte, stouplo vo dvě stě procent. A sám jste ho přece koupil za babku — na co bručíte vy? Když vás tak člověk slyší vzdychat, tak si myslí, abyste si tím nevykoledovali nějakej voheň nebo hladomor — jenom si hezky dávejte pozor, aby na vás jednou vopravdu netrhlo, jen tak pro ponaučení!“

Všechno to. byla o těch měšťanech naprostá pravda: dařilo se jim vskutku výborně. A proto se žádný nezmohl na odpověď. Briggs se nicméně uchýlil ke špičce, kterou pokládal za vhodnou odvetu.

„Slyšel jsem, že jste pozval na tu svou tancovačku vdovu Wadeovou,“ řekl a významně přitom mrkl na ostatní. „Samozřejmě řekla ano, viďte?“

„Jistěže,“ odpověděl Brooks chladně. „Právě jsem od ní dostal psaní.“

„Cože?“ vyjekli všichni tři muži zároveň. „Paní Wadeová že přijde?“

„No jistě. Proč by neměla? A vám by taky udělalo jenom dobře, kdybyste ráčili dorazit a vytřásli ze sebe tu zatuchlost a rozměklinu,“ dodával Brooks a pomalu nasedl na koně a odklusal.

„Ať se propadnu, jestli ten po vdovičce nejde,“ pronesl Johnson potichu.

„Anebo po těch jejích polnostech,“ dodával Briggs zasmušile.

Nadešel památný večer: nezastřenými okny hotelu zářila záplava světel, od dosud vlhkých stěn dlouhého jídelního sálu se odrážely chladně tvrdé barvy pestré výzdoby a venku se z oblak snášel mírný deštík. Paní Wadeovou a její hospodyni přivezl uzavřený kočár, zvlášť pečlivě vybraný k tomuto účelu. Vdova přijela v upjatých černých šatech s bílým límečkem a bílými manžetami a vypadala ještě útlejší. Oči i vlasy jí zářily neobvyklým leskem — hebké černé kadeře měla také upraveny daleko umněji, než bylo jejím zvykem — a zdálo se, jako by střídavě bledla a zase růžověla, což zřejmě způsobovalo napětí tohoto okamžiku, kdy se opět pokoušela o návrat do světských radostí života. Nakonec však její rozrušení působilo dojmem panenské nevinnosti. Večer hned v úvodu zabředl do jakési formálně slavnostní nálady a společenskou část večírku poznamenával výrazný nedostatek nenucené společenské zábavy. Lidé hovořili šeptem anebo rozprávěli s důstojnou spisovností, která bývá ve venkovských oblastech pokládána za známku dobrého vychování. Raději zapřádali nucený hovor i s hosty, s kterými vůbec nechtěli mluvit, jen aby se nezdáli osamoceni, anebo se bezdůvodně shlukovali ve skupinky jako kapičky vody, které se pak v křečovité pospolitosti přelévaly sem tam po parketu. Vdova beznadějně uvízla ve středu nábožného kroužku ďákonů a učitelek z nedělní školy, který se Brooks ve své neochabující, leč bezvýsledné snaze vyvolat aspoň trochu veselí marně pokoušel rozbít. K této pochmurné náladě přistupovala ještě mrazivá nejistota vyvolávaná podvědomým strachem z nevyzkoušených záludností tance, jehož začátek se hrozivě blížil. A onen velký okamžik věštilo v té poušti rozlehlého sálu dosud opuštěné pianino a dvoje housle. Konečně začala hudba hrát: nejistě, leč přesto provokativně. Vzhledem k okolnosti, že pianista byl místní varhaník a byl plně zaujat hrou, při které melancholicky a ze zvyku sahal po neexistujících rejstřících, zůstal pokus dát dohromady sestavu na kotilión na bedrech hrdinského Brookse. Jen taktak že při tom unikl katastrofě: když totiž páry stavěl, značně neopatrně je prosil, aby se netvářily, jako by čekaly, že uličkou mezi nimi ponesou v příštím okamžiku rakev, za což se mu odměnila paní Johnsonová prudkým výbuchem srdceryvného pláče, protože právě před dvěma lety pochovala děcko. Musela být odvedena a na její místo postavili jinou tanečnici. Kotilión však přesto jakžtakž prošel. Následoval módní španělský tanec. Po něm módní řadový tanec zvaný „Tanec miliónů“, jehož sousedská rozvernost vnesla do ovzduší lehce zmámenou náladu, až se nakonec přece jen prosadilo zdravé mládí, představované asi desítkou pihovatých, ale pěkných děvčátek v bílém mušelínu, s pružnými postavičkami, jejichž smíchem zazvonil dolejší konec sálu. Starší tanečníci však stále ještě zachovávali strnulé dekorum a taneční figury se vyvolávaly s nesmírně vážnou obřadností. Brooks měl dojem, že jsou to žalmy pronášené z kazatelny, až se na konci jedné taneční sady v polovážném, poloironickém zoufalství obrátil k paní Wadeové s otázkou: „Tančíte valčík?“

Paní Wadeová zaváhala. Před svatbou tančívala, a byla moc dobrá tanečnice. „Tančím,“ odpověděla plaše, „ale myslíte, že tady by lidé …“

Než však mohla vdova vyjádřit přesně své obavy, jak by tu lidé přijali „párové tance“, vyrazil Brooks k pianinu a v následujícím okamžiku uslyšela s podivnou směsicí hrůzy a radosti první takty valčíku. Byl to starý bostonský valčík, který se v padesátých letech pořád ještě tančil, odvážný, strhující rytmem, stoupající do hlavy, mámivý a neodolatelný, prostě báječný! A než mohla paní Wadeová zaprotestovat, už se její štíhlé postavy chopily Brooksovy paže, jeden krok dozadu, otočit a už byli v kole. V nastalém vzrušení jim všichni rázem vyklidili s dychtivou zvědavostí parket. Vdoviny nožky se rychle rozběhly a dlouhá sukně zavířila, a když vytáčela roh, zablýskly se nejen její roztomilé kotníčky, ale k úžasu přihlížejících zazářila i spodnička plná volánů a krajek, což všechny ženy do jedné hodnotily jako čin, který byl uvážlivě připravován již dlouho! Avšak i tato kritika ihned zanikla v mámivé atmosféře vířivého valčíku. Omladina se tanci oddala se vší skotačivostí svých let a všechno se točilo v jednom chumlu pevně stisknutých rukou a obejmutých pasů. Ještě podivnější však bylo, že ztřeštěné nadšení zachvátilo i hosty laděné nábožně, a všichni ti kněží a kněžky bohyně Kybelé, proslulí svým vášnivým zanícením při společných modlitbách a při bohoslužbách, jako by ten večer prožívali valčík stejně náruživě. A když se udýchaná a zruměněná paní Wadeová zastavila, aby si aspoň chvíli odpočala, opřená o rámě svého tanečníka, div že je oba neporazil Johnson, vířící s paní Stubbsovou v jakémsi nasupeném vytržení. Ďákoni a učitelky z nedělní školy spolu vytáčeli valčík, až se podlouhlý sál otřásal a výzdoba na stěnách náporem tanečního víření třepotavě vlála. Nikdo nevěděl — a nikomu na tom nezáleželo —, jak dlouho toto šílenství trvalo; přestalo, teprve když umdleli hudebníci. Pak se všichni, omráčení, zdivočelí a roztřesení, jako duchem nepřítomní a roztržití, loučili a vraceli se domů. Po valčíku se už netančilo — valčík se stal tou jedinou a historickou událostí onoho slavnostního večírku v Santa Aně. A později v noci, když odkládala štíhlá a plachá paní Wadeová v samotě svého pokoje šaty a když pohlédla na svou běloskvoucí spodničku plnou volánů a krajek, kterou rozestřela na židli, svěšené koutky jejích hezounkých rtíků se prvně za dobu jejího vdovství zvedly do křivky lehounkého úsměvu.

Celý týden se v údolí Santa Ana o večírku zlověstně mlčelo. Místní noviny sice uvedly všechny podrobnosti o nově otevřeném hotelu, ale jinak se spokojily konstatováním, že „zábava skončila tancem“. Pan Brooks, který cítil povinnost jít svou roztomilou partnerku dvakrát v onom týdnu navštívit, její obavy před možnými důsledky rozptýlil charakteristickým závěrem: „Fakt je, paní Wadeová, že on tu vlastně neexistuje nikdo, kdo by se mohl zvlášť z něčeho obviňovat — a to jim všem musí zavřít pusu. Jsou v tom namočení všichni, ďákoni i učitelky z nedělní školy. A když začal starej Johnson tuhle večer rejpat a přej doufá, že jste si tím mimořádným výkonem neublížila, tak jsem mu to hned vrazil zpátky a řekl mu, že jste se bohužel ještě nevzpamatovala z toho šoku, když do vás s paní Stubbsovou vrazili. A taky jsem mu pověděl, že jako pravá dáma jste se ani slůvkem nezmínila o svých pocitech, když jste je viděla, jak se tam oba předvádějí. A sklapl.“

„Ale to jste neměl říkat,“ pravila a plaše se pousmála.

„Vždyť je to fuk,“ odpověděl Brooks zvesela. „Já to vezmu za všecky na sebe. Podívejte se, oni budou muset dostat obětního beránka — a to jsem přesně já, protože já přece to tancování spískal. A protože odcházím, myslím, že ten hřích s sebou klidně odnesu do divočiny.“

„Vy odcházíte?“ ujišťovala se paní Wadeová s živým zájmem.

„Ne nadlouho,“ odpověděl Brooks se smíchem. „Přišel jsem sem najít místo pro pilu a našel jsem je. A k tomu jsem jim ještě otevřel oči.“

„Otevřel jste oči především mně,“ řekla vdova s plachou upřímností.

Když se ta zkormoucená a zarudlá víčka zvedla, objevily se pod nimi oči velice hezké a jímavě něžné a pan Brooks si pomyslel, že by se v Santa Aně vůbec nic nestalo, kdyby už takhle otevřené zůstaly. Nejspíš musela paní Wadeová jeho myšlenky tušit, protože spěšně dodávala: „Totiž — chtěla jsem říct — tak mě napadlo, že život nemusí být vždycky takový černý, jak to tady děláme my. A víte, pane Brooksi, dokonce i my tady máme šest měsíců slunce — přestože na to v deštivém období vždycky zapomeneme.“

„Přesně tak,“ přikyvoval Brooks zvesela. „Já jsem kdysi díky své pošetilosti ztratil fůru peněz, a taky se mi na to podařilo zapomenout, a počítám, že bych to tady v Santa Aně mohl dostat zpátky, jestli mi ty moje špekulaee vyjdou. Takže sbohem, paní Wadeová — ale ne nadlouho.“ Srdečně jí stiskl ruku a odcházel, zanechávaje vdovu s pocitem jakési hřejivé důvěrnosti i trochy vděčnosti — i když sama nevěděla proč. .

Ten pocit v ní zůstal celé odpoledne a tak ji rozradostňoval, že si dokonce sama pro sebe cosi pobrukovala. Zajímavé, že to byla právě melodie bostonského valčíku. A když se navečer začaly s deštěm všude klást stíny a hospodyně jí oznámila, že na ni v přijímacím pokoji čeká nějaký cizinec a chce s ní mluvit, tak se k tomu úkolu vůbec nestavěla se zkormoucenou tváří. Jako paní ranče byla totiž vdova Wadeová zvyklá běžně jednat s podomními obchodníky, kupci a řemeslníky, dělníky i posluhy, takže podobná záležitost pro ni nebyla ničím novým. Přesto když vstoupila do pokoje, který užívala také jako kancelář, nevěděla hned, kam cizince zařadit. Na první pohled jí však připomněl potulného zlatokopa, kterého tenkrát večer zahlédla z okna. Oblečen byl dosti nesourodě. Některé části jeho oděvu byly lepší, některé horší. V šátku uvázaném na hrubé košili ořechové barvy měl zapíchnutou diamantovou jehlici. Světlé kalhoty měl zastrčené do obyčejných polovysokých bot, jaké nosívají zlatokopové, a nohavice i boty zastříkané od bláta, jak to bývá při cestování, a zdálo se, že v šatech i spí. V tom pohaslém podvečerním světle mohla z jeho neoholené tváře vyčíst jen jakousi soustředěnost a odhodlání, které se snažil zastřít zdáním nenucenosti. Když vešla, zvedl se a s letmým pozdravem „Dobrý den, paní Wadeová!“ za ní zavřel dveře a kradmo se rozhlédl po pokoji.

„Co vám chci říct, paní Wadeová — doufám, že jste paní Wadeová —, je věc přísně soukromá a důvěrná! Však to sama uvidíte. A tak jsem vás chtěl upozornit, že by nebylo dobré, aby nás někdo rušil.“

Paní Wadeová v sobě potlačila slabý pocit odporu a odpověděla: „Můžete tady klidně mluvit, nikdo nás nebude rušit — ledaže bych na ně zavolala,“ dodávala s jistou dávkou ženské opatrnosti.

„Počítám, že to ovšem neuděláte,“ řekl se zlověstným úsměvem. „Jste vdova po Pulaski Wadeovi, po tom, co zemřel na Heavy Tree Hillu, ano?“

,,To jsem,“ přikývla.paní Wadeová.

„A váš manžel je pohřben tam nahoře na tom krchově a má tam pomník, na kterým se povídá o jeho křesťanskejch ctnostech, a jakej to byl čestnej chlap a ušlechtilej měšťan! A že ho zákeřně zavraždili lupiči, je to tak?“

„Ano,“ odpověděla paní Wadeová, „to tam stojí psáno.“

„Tak podívejte se, milá paní, větší lež nikdo nikdy do kamene ještě nevytesal!“

Paní Wadeová se zvedla, napůl rozhořčená, napůl vyděšená.

„Jen zůstaňte sedět,“ pokynul jí cizinec varovně. „Počkejte, až vám to vypovím, pak si můžete zavolat třeba celou Kalifornii, když budete chtít.“

V cizincově chování bylo tolik nezvratné sebedůvěry, že paní Wadeová znovu, celá se chvějíc, usedla na židli. Cizinec položil pomačkaný klobouk na koleno, několikrát zakroutil střechou a pak řekl s touž paličatou odhodlaností:

„Ten lupič v téhle záležitosti byl právě váš manžel — Pulaski Wade — a jeho banda, a zabil ho chlap, kterýho se pokoušel okrást. Víte, paní Wadeová, on váš manžel to měl vždycky tak narafičíno, že nalákal tři čtyři cizince na partičku karet do hospody U Jima Španěláka — koukám, že jste o tomhle fleku už slyšela,“ dodával, když viděl, jak sebou paní Wadeová najednou trhla, „a když je nemoh oškubat touhle cestou anebo když čichal, že mají víc prachů, než o co hrajou, tak si na ně s tou bandou počkal na místě, kudy nikdo nechodil, a tam je prošacoval jako nejsprostší bandita, co přepadává dostavníky. A tohle taký prováděl právě ten večír — a takhle to schytal.“

„Jak to víte?“ zeptala se paní Wadeová a rty se jí přitom třásly.

„Já byl právě jeden z těch chlapů, co váš manžel šacoval, než ho zabili. A byl bych ty prachy dostal zpátky, ale objevil se zbytek bandy a já měl tak akorát čas, abych zachránil holej život. Budete se možná pamatovat, že jednomu chlapci se podařilo utýct, a ten zalarmoval okolí, ale odjížděl právě ten večer do Států dálkovým dostavníkem a nemohl zůstat svědčit. To jsem byl já. Cestu zpátky jsem měl zaplacenou, takže o to už jsem nemoh přijít jako o ostatní prachy, no a proto jsem jel.“

Paní Wadeová byla jako omráčená. Vzpomněla si na toho chybějícího svědka, a jak tehdy toužila setkat se s člověkem, který byl u jejího manžela v posledních okamžicích života. Vzpomněla si také na hospodu U Jima Španěláka — tam chodil její manžel nejčastěji. Uvědomila si též, kolikrát nebýval ze záhadných důvodů doma a jak se vždycky najednou vytasil se spoustou peněz a tvrdil, že je vyhrál v kartách. Vzpomněla si i na briliantový prsten, který jí dal a o kterém říkal, že jej vyhrál v sázce. Vyvstala jí na mysli celá ta řada dávno zapomenutých přepadení, která prováděla nějaká maskovaná banda, a ještě stovky jiných okolností, jež jí kdysi podivně vrtávaly hlavou. Pochopila teď důvod onoho nepokoje, který ji pudil pryč z Heavy Tree Hillu, i ony záhadné nejasné obavy, které ji pronásledovaly dokonce i tady. Také si však uvědomovala slabé stránky svého nynějšího postavení — věděla, že ten cizí muž využil její nevýhody a že by se proti němu tedy měla rozhořčeně postavit, všechno popřít, žádat důkazy a označit jej za urážlivého opovážlivce!

„Jak jste věděl — vy — jak jste mohl vědět, že je to můj manžel?“ vykoktala ze sebe.

„Při rvačce mu spadla maska. Však víte, že se našla ještě jedna — a ta právě byla jeho. Viděl jsem ho tak jasně, jako ho vidím tam-hle!“ ukázal na daguerrotypíi jejího manžela, která stála na psacím stole.

Paní Wadeová strnula a jen bezmocně a tupě zírala. Po kráiké přestávce muž pokračoval poněkud méně útočným, ale zato důvěrným tónem, který její hrůzu naopak jenom zvýšil. „Neříkám, že vy jste o tom něco věděla, paní Wadeová, a ať už si lidi říkají, co chtějí, až se to dovědí, já budu vždycky tvrdit, že jste o tom neměla ponětí.“

„A proč jste sem tedy vlastně přišel?“ zeptala se vdova zoufale.

„Proč jsem sem přišel?“ opakoval muž zlověstným tónem, rozhlížeje se přitom po pokoji, „proč jsem přišel za vámi, sem do tohohle pěknýho domu — na tenhle velkej ranč a za tak bohatou dámou, jako jste vy? Podívejte se, paní Wadeová, přišel jsem si pro těch šest set dolarů, o které mě váš manžel obral, to je všechno! Nežádám nic víc! Nežádám ani úroky! Nežádám ani náhradu za to, že jsem musel bojovat o život — a,“ znovu se nasupeně rozhlédl kolem sebe po stěnách, „nežádám víc, než vy mi sama dáte — to, co mi právem patří.“

„Jenomže tenhle dům jemu nikdy nepatřil. Patřil mému otci,“ dostala ze sebe paní Wadeová s námahou, „nemáte právo …“

„Možná že ano, možná že ne, paní Wadeová,“ zarazil ji muž mávnutím klobouku, „a co ty dva šeky v hodnotě dvou set dolarů, psané na držitele? Našly se v hotovosti vašeho manžela! Ty přece váš advokát vybral pro vás — a to byly moje šeky, paní Wadeová!“

S úděsem se vzpamatovala. Vzpomněla si na šeky, které se u jejího manžela našly a o kterých věděla jen ona a její advokát a které pokládala za jeho výhry v kartách. Na jeho právní radu je tehdy ihned vybrala. Ještě však učinila jeden zoufalý pokus, přes instinktivní pocit, že cizinec mluví pravdu.

„Ale to budete muset dokázat — a před svědky!“

„Opravdu si přejete, abych to dokázal před svědky?“ přistoupil muž blíže. „Chcete dát na moje čestné slovo a nechat to jenom mezi námi, anebo se vám bude lip líbit, když zavoláme policejního inspektora a celou jeho bandu a taky všechny lidi ze Santa Any a uslyšíte, jak přede všemi dokazuju, že váš manžel byl lupič, zloděj a vrah? Chcete snad pobořit ten pomník na Heavy Tree Hillu a zničit svoje postavení tady mezi těmi ďákony a mezi všemi těmi nábožnými členy zdejší farnosti? Chcete, tohle všecko udělat a nakonec se dát stejně donutit, a to dokonce i od svých sousedů, a zaplatit mi? Jakože budete muset! Jestli si to takhle přejete, prosím, zavolejte svědky a všechno to hned odbydem. Možná že by vypadalo lip, kdybych svoje peníze vymáhal u vašich přátel, a ne u vás — U slabé ženské! Možná že máte pravdu!“

Popošel ke dveřím, ale paní Wadeová ho zastavila.

„Ne! Ne! Počkejte! Je to veliká suma — nemám ji u sebe,“ vykoktala ze sebe, dokonale poražena.

„Můžete si ji opatřit.“

„Dejte mi čas!“ prosila ho. „Podívejte! Dám vám teď hned stovku — víc tady nemám — zbytek vám dám jindy!“ Nervózně otevřela zásuvku psacího stolu, vyndala jelenicový míšek se zlatem a vtiskla mu jej do ruky. „Nate! A běžte pryč!“ a v zoufalství se chytila svýma útlýma ručkama za hlavu. „Běžte, prosím vás, běžte!“

Muže jako by’ její chování trochu zarazilo. „Nechci jít na ženský tvrdě,“ řekl pomalu. „Dobrá, seberu se a půjdu, ale v devět večer se vrátím. Do té doby můžete prachy sehnat, anebo mi to můžete taky dát jinak, třeba šekem na držitele. A jestli vám můžu radit, tak se v té záležitosti neobracejte o radu k žádným jiným lidem, pokud chcete, abych to všecko i já udržel v tajnosti! Teď je to u mě zatím v bezpečí, já jsem čestnej chlap, i když můžu někomu připadat krutej.“ Učinil náznak, jako by ji chtěl vzít za ruku, ale když je rychle odtáhla, rozmyslel si to a udělal jakousi nepodařenou poklonu a v následujícím okamžiku byl pryč.

Vstala, ale neobvyklý nápor na její nervy í na její křehkou tělesnou schránku byl daleko silnější, než tušila. Udělala jenom krok, ale pokoj se s ní zatočil a pak jako by se podlaha pod ní propadla. Jen taktak že se zachytila židle a padla na ni v mdlobách. Nevěděla, jak dlouho tam zůstala ležet. Jen si nakonec uvědomila, že se nad ní někdo sklání, a uslyšela hlas — byl to hlas pana Brookse: „Promiňte, vám je asi špatně. Mám někoho zavolat?“

„Ne,“ vydechla, rychle se snažila vzpamatovat a rozhlížela se kolem. „Kde je — kdy jste sem. přišel?“

„Právě teď. Odjíždím dnes večer, dřív než jsem myslel, a tak jsem vám chtěl dát sbohem. Říkali, že jste měla jednání s nějakým cizincem. Ale ten prý už odešel. Promiňte — zdá se mi, že vám je velice špatně. Nebudu vás zdržovat.“

„Ne! Ne! Nechoďte ještě! Už je mi lip — lip,“ vyrážela ze sebe jako v horečce. Když se podívala na tu jeho mužnou přívětivou tvář, napadla ji divoká myšlenka. Ten člověk je tady cizinec, lidé ho neznají, stejně tak jako vlastně neznají ani ji. Když se nemůže poradit s ostatními svými nábožnými přáteli, a dokonce ani ne se svým správcem a s jeho ženou, nemohla by se odvážit a požádat o radu jeho? Snad viděl ty její vyděšené rozpaky, ten úpěnlivě prosebný výraz jejích očí, protože se jí konejšivě zeptal: „A nemůžu pro vás něco udělat?“

„Ano, můžete,“ odpověděla, podléhajíc náhle svému zoufalství. „Ale musíte slíbit, že nevyzradíte tajemství.“

„Vaše? — Ne, nevyzradím!“ odpověděl bez rozmyšlení.

Nato se paní Wadeová srdceryvně rozplakala. A pak mu mezi vzlyky vypověděla o návštěvě cizince, o jeho strašlivých obviněních, o jeho požadavcích, o tom, že se zase brzy vrátí, i o své krajní bezmocnosti. Jak pokračovala, všimla si ke své hrůze, že se laskavý výraz jeho tváře proměňuje. Sledoval ji s úporným a dychtivým napětím. Přes ten svůj podivný podvědomě osudový pocit doufala, že se třeba po chlapsku jejím obavám vysměje a že nad celou věcí mávne rukou, jenže to neudělal.

„Říkáte, že vašeho manžela jasně poznal?“ opakoval spěšně.

„Ano, ano!“ vzlykala vdova, „a poznal ho také na té daguerrotypii,“ ukázala na stůl.

Brooks se rychle otočil tím směrem. Naštěstí k ní byl obrácen zády, takže nemohla spatřit jeho tvář a onen náhlý vyděšený výraz, jenž se mu objevil v očích. Když se jejich zraky opět setkaly, byl onen výraz tentam, a dokonce i ta napjatá dychtivost se změnila a v jeho pohledu se objevil konejšivý soucit. „Máte na to jenom jeho slovo, paní Wadeová,“ řekl mírně, „a že jste to své tajemství pověděla ještě někomu, tak jste toho darebáka připravila o polovinu moci nad sebou. A on to dobře věděl. Pusťte všechno z hlavy a nechte to na, mně. Přijdu sem několik minut před devátou — a zůstanu tady v tom pokoji sám. Ať vašeho hosta uvedou sem a ať nás nikdo nevyrušuje. A nemějte strach,“ dodával a v očích mu přitom slabě zajiskřilo, „nebude žádný povyk á žádná ostuda!“

Pana Brookse uvedli do přijímacího pokoje jen několik minut před devátou. Když zůstal o samotě, rozvážně si prohlédl dveře a okna a posadil se do křesla umístěného náhodou přímo za dveřmi. Za chvíli uslyšel hlasy a pak těžké kroky na chodbě. Lehce ještě hmátl do kapsy u vesty — byla v ní malá, účinná a přesná zbraň, s hlavní sotva dva palce dlouhou.

Dveře se otevřely a příchozí vešel. Brooks dveře zavřel a zamkl. Muž se prudce otočil, ale Brooks se proti němu klidně postavil, s jednán prstem zavěšeným ledabyle v kapsičce u vesty. Muž před ním ucouvl — ani ne tak ze strachu, jako spíš z překvapení. „Co to má znamenat? Co je to za komedii?“ zeptal se pohrdavě.

„Vůbec žádná komedie,“ odpověděl Brooks chladně. „Přišel jste sem prodat tajemství. Neradím vám, abyste je někomu vyzradil.“

„Vy? Vy že neradíte — kdo vlastně jste?“

„To je dost podivná otázka od člověka, kterého se snažíte představovat — ale nedivím se tomu! Děláte to sakramentsky hloupě!“

„Já že někoho představuju — a že by vás?“ vyjekl cizinec s vytřeštěnýma očima.

„Ano, mě,“ odpověděl Brooks klidně. „Já jsem ten jediný člověk, co tenkrát při tom přepadení na Heavy Tree Hillu unikl a který pak odjel dálkovým dostavníkem domů.“ Cizinec zůstal vyjeveně hledět, ale vzpamatoval se a drsně se rozchechtal. „Koukám, že máme v pácu oba to samý. Oba jdem po vdově — a nejdřív chcem zesměšnit jejího manžela.“

„Tak úplně přesně to není,“ ucedil Brooks s očima pevně upřenýma na cizince. „Vy jste tady, abyste odhalil lupiče, který už je mrtev a unikl spravedlnosti. Já, abych odhalil toho, který ještě žije! — Tak dost! Dejte ty ruce dolů! — dolů, hezky! Tak! To stačí.“ Nebudete mít co dělat s ženou, a revolver nemáte právě moc vhodně po ruce. No táák! Povídám, dolů! — dolů, hezky! Tak! To stačí.“

„Nemůžete mi nic dokázat,“ vyhrkl muž chraptivě.

„Blázne! Tou historkou, co jste té ženě vyprávěl, jste se prozradil. Ti lupiči napadli jenom dva cestující. Jeden přišel o život — a já jsem ten druhý. Kam v tomhle zapadáte vy? Jaký svědek vy můžete být — jedině další lupič! A to taky jste! Kdo mohl zůstat a identifikovat Wadea než — než jeho spolčenec!“

Vous na neoholené, smrtelně bledé cizincově tváři se naježil, jako když se podráždí divoké zvíře. „Dobrá, jestli chcete udělat skandál, musíte ho udělat Wadeovi i vdově. To si pište,“ vyjekl vztekle.

„S tím jsem počítal,“ řekl Brooks chladně, „a zabránit tomu, to stojí za těch sto dolarů, co jste z té ubohé ženy vymáčkl — rozhodně ne za víc! Koukejte, tady si sedněte k tomu stolu a pište, co vám budu diktovat.“

Chlap se na něho udiveně podíval, ale poslechl.

„Pište,“ zavelel Brooks. „Tímto potvrzuji, že má obvinění vznesená proti zesnulému Pulaskimu Wadeovi z Heavy Tree Hillu jsou mylná a nepodložená, zvláště pokud jde o jakoukoli jeho účast na přepadení a oloupení zesnulého Johna Stubbse a Henryho Brookse, kterážto událost se odehrála v noci 13. srpna 1854.“

Chlap se na něho podíval s odporným úšklebkem: „No, kdo je ten blázen, kapitáne? Držel jste vdovu v hrsti, a co z toho máte teď?“

„Pište!“ rozkřikl se na něho Brooks již rozvztekleně. Po tomto prvním výbuchu klidného Brookse následovalo už jen skřípění pera, jež se spěšně rozběhlo po papíru.

„Podepište to,“ přikazoval Brooks.

Chlap podepsal.

„Teď zmizte,“ odemykal Brooks dveře, „ale pamatujte si, kdybyste náhodou někdy dostal chuť navštívit Santa Anu ještě jednou, tak tady budu žít taky já.“

Chlap vyklouzl dveřmi do chodby jako zvíře, které prchá zpátky do noci a do tmy. Brooks vzal papír, šel do pokoje za paní Wadeovou a položil jej před ni.

„Ale myslíte si,“ zeptala se ho vdova, která se přes zjevnou radost chvěla dosud po celém těle, „myslíte si, že se skutečně mýlil?“ „Určitě,“ odpověděl Brooks, aniž hnul brvou. „Pravda, ta zmýlená vás sice stála sto dolarů, ale někdy to stojí za to, zvláště když se chyby nemají rozmazávat.“

Za rok se brali, ale nikdo nikdy neslyšel, že by třeba i po letech manželského svazku s křehkou, roztomilou, i když někdy i méně roztomilou manželkou upadl její manžel v pokušení říct jí plnou pravdu, jak to vlastně s tím přepadením na Heavy Tree Hillu bylo.

STREJDA JIM A STREJDA BILLY

Byli to partneři. Strýcovský titul jim Cedrový tábor udělil nejspíš v uznání jakési bodré, vyzrálé dobré nálady, tolik odlišné od občasné křečovité překypující bujarosti jiných zdejších obyvatel a snad i nepřiměřené jejich — podle mladistvého nazírání tábora — již značně pokročilému věku. Bylo jim totiž jistě už aspoň čtyřicet! Avšak i ve své bezstarostnosti měli své ustálené zvyky. Pravidelně každý večer prohrávali navzájem v júkru nevyčíslitelné a nezaplatitelné částky a každou sobotu prohlíželi rýžovací žlaby, prý kvůli opravám — ale ty stejně nikdy neprováděli. Dokonce, jak tomu bývá u starých manželských párů, se začali navzájem sobě podobat, či spíše — obdobně jako v manželském společenství — se u nich projevila nadvláda silnější osobnosti. Obáváme se však, že v jejich případě to byl femininní strejda Billy, nadšený, vynalézavý a hovorný, kdo ovládal mužného, vyrovnaného a praktického strejdu Jima. Žili v táboře už od jeho založení v roce 1849 a zdálo se, že není důvodu, proč by tam neměli setrvat až do doby, kdy tábor nevyhnutelně přeroste v zlatokopecké městečko. Neklidná ctižádost nebo touha po změně a poznání nepoznaného mohly přimět mladší obyvatele tábora, aby odešli, ale Jim a Billy nikdy k takovým malicherným, lehkovážným změnám netíhli. A přece se Cedrový tábor jednoho dne s překvapením doslechl, že strejda Jim odešel.

Déšť se s tlumeným šuměním měkce snášel na kůrovou střechu srubu a připomínal šepot slyšený ve spánku. Jihozápadní pasáty byly dokonce i v této nadmořské výšce teplé, jak dosvědčovaly otevřené dveře. V krbu z vepřovic se však přesto třepotal oheň z borové kůry a vykřesával odpovídající ohýnky na čerstvě vydrhnutém kuchyňském náčiní rozloženém na neumělé polici. Strejda Jim je ráno jako obvykle vycídil se svou příznačnou houževnatou opravdovostí. Sváteční šaty, které padly oběma a jež při slavnostních příležitostech oba na střídačku nosili, visely po stěnách. Stěny však nebyly pokryty omítnutými laťkami, ale hrubou plachtovinou a zpestřovaly je nejen obrázky z ilustrovaných časopisů, nýbrž i skvrny vytvořené počasím. Dvě pryčny — jedna nahoře a druhá dole jako lůžka na lodi — stály u štítové stěny tohoto příbytku, tvořeného jedinou místností. Na pryčnách ležely slamníky z pytloviny naplněné suchým mechem a na nich polštáře a pečlivě svinuté pokrývky. To byly také jediné věci, jež oba společníci neměli společné a jejichž osobitost respektovali.

Strejda Jim, sedící právě u ohně, povstal, když se ve dveřích objevila rozložitá postava jeho společníka, nesoucího náruč dříví pro večerní topení. Podle toho Jim poznal, že je devět hodin. Posledních šest let totiž strejda Billy v tuto hodinu přinášel dříví zcela pravidelně a strejda Jim za ním právě tak pravidelně zavřel dveře a rozestavil na jejich jediný stůl paklík umaštěných karet, které vyndal ze zásuvky, láhev whisky a dva plechové koflíky na pití. K tomu ještě přibyl oškubaný zápisník a tužka. Oba muži si přitáhli ke stolu stoličky.

„Počkej chvilku,“ řekl strejda Billy.

Když vytáhl z kapsy krabičku pilulek, se vší vážností ji otevřel a jednu pilulku vyňal, jeho společník karty odložil. Zřejmě to bylo něco nového v jejich obvyklém postupu, neboť strejda Billy se vždy těšil dokonalému zdraví.

„Na co to je?“ zeptal se strejda Jim zpola opovržlivě.

„Proti zimnici.“

„Ty přece nemáš žádnou zimnici,“ prohlásil strejda Jim s jistotou vyvěrající z důvěrné znalosti tělesného stavu partnera.

„Ale je to náramná prevence. Chinin! Viděl jsem tyhlety pokroutky v obchodě u Rileyho a vysolil jsem za ně celej čtvrťák. Můžem si je tu pěkně nechat, večer nám přijdou vhod. Po celodenní dřině na písčině člověka náramně uklidňujou. Vem si jednu!“

Strejda Jim si s vážnou tváří vzal pilulku, spolkl ji a krabičku vrátil parťákovi.

„Budem pohostinný a necháme jí tady na stole, kdyby sem snad zašel některej z chlapců,“ řekl strejda Billy a chopil se karet. „Tak teda, jak si stojíme?“

Strejda Jim nahlédl do zápisníku. „Po poslední hře mi visíš dvaašedesát tisíc dolarů, a limit je pětasedmdesát.“

„No hrome!“ vyrazil ze sebe strejda Billy. „Dej to sem, ať se podívám!“

Zkoumal zápisník, chabě se pokusil zapochybovat o správnosti sčítání, ale celkový výsledek zůstal nezměněn. „Měli jsme si dát limit sto tisíc,“ řekl vážně, „pětasedmdesát tisíc je pouhej bagatel při hře, jako je naše. A zapsal sis taky můj dílec u Anděla?“

„Na ten jsem ti vodpočítal deset tisíc dolarů,“ odvětil strejda Jim stejně vážně, „a to je teda fantasticky přešvihnutá cena.“

Protože Billyho zábor představoval neprozkoumaný svah vzdálený deset mil, který strejda Jim nikdy neviděl a strejda Billy po léta nenavštívil, bylo toto prohlášení asi pravdivé. Nicméně strejda Billy se bránil:

„Nikdá nemůžeš říct, jak se tyhlety věci vystříbří. Zrovna dneska jsem to vzal kolem Vyčouhlýho kopce — a jak víš, ten je ouplně prolezlej křemenem a zlatem — a nemoh jsem se zaboha ubránit myšlence, jak se náramně podobá mýmu starýmu záboru u Anděla. Musím si vyšetřit den a podívat se tam a zarazit tam párkrát krumpáč aspoň pro štěstí.“

Náhle se odmlčel a po chvilce dodal: „Není to ale divný, že ses vo tom záboru zmínil zrovna dneska? No tomu teda říkám prapodivnost!“

Položil karty a tajuplně zíral na svého společníka.Strejda Jim dobře věděl, že strejda Billy už po řadu let týden co týden vyhlašuje své konečné, zcela nezvratné rozhodnutí, že se vypraví k Andělu a prozkoumá tam svůj zábor; partnerova zmínka o záhadě však na něj přece jen trochu zapůsobila a do očí se mu vkradl výraz pošetilého úžasu. Spokojil se však opatrným podotknutím: „Ty ses ale vo něm zmínil první.“

„Tím je to ale ještě prapodivnější,“ řekl strejda Billy přesvědčivě. „A navíc jsem o něm i přemejšlel a jaksi se tam celej den viděl. Je to zatroleně podivný!“ Povstal a začal se prohrabovat potrhanými knihami bez vazeb ležícími v koutě.

„Kam se jen moh podít ten snář?“

„Půjčili si ho mládenci Carsonovi,“ odpověděl strejda Jim. „Ale stejně, tys přece neměl žádnéj sen, jenom jakýsi vidění, a snář žádný vidění nevede.“ Přesto však na svého společníka hleděl s jistým porozuměním a dodal: „To mi připomíná, že se mi tuhle v noci zdálo, jak jsem byl ve Frisku v malým hotýlku a válel se v penězích, a po celou tu dobu jsem z toho byl celej nesvůj a jaksi ustrašenej a tumpachovej.“

„Vážně?“ vyptával se jeho společník dychtivě a zároveň i vyčítavě. „Ale mně jsi vo tom nic neřek! Je to prazvláštní, žes měl tyhle divný pocity, protože já je měl totiž taky. A zrovna dneska, právě když jsem šel nahoru vod pramene, jsem uviděl dvě vrány, jak si to hopkujou po pěšině. A tak si povídám: ?Jářku, jestli uvidím ještě další, znamená to jistý štěstí!’ A teď si budeš myslet, že lžu, ale když jsem přicházel k hranici dříví, co nevidím, jako třetí vránu, jak si tam sedí na polenu — tak jasně, jako vidím teďka tebe. Nic mi neříkej, lidi se tomu můžou smát, ale právě tohle viděl Jim Filgee den předtím, než padnul na svůj velkej nález.“

Oba se usmívali, a přece se v tom skrývala jistá lehkověrnost i vážnost. Bylo to dojemné, ale také nepřiměřené jejich věku a inteligenci. Avšak při zaměstnání, jímž se zabývali, a v prostředí, v němž žili — kde se den za dnem pohybovali v ovzduší naděje, dychtivého očekávání a náhody a každé ráno se těšili na bezděký, náhodný úder krumpáče, který jim možná přinese bohatství —, nebylo divu, že ve vůkolní přírodě spatřovali tajemná znamení a v pustých lesích, které je obklopovaly, slyšeli mystické hlasy. A ještě méně podivné bylo, že tolik tíhli k uznávanějšímu rozptýlení spočívajícímu na náhodě a že byli karbaníky a spoléhali se na obrácení karty stejně, jako se spoléhali na to, co jim ukáže lopata obrácené půdy.

Bylo proto zcela přirozené, že se od abstraktních předtuch obrátili zase ke stolu a ke svým kartám. Ale sotva usedli, uslyšeli venku mezi keři zapraskat kroky a petlice u dveří se nadzvedla. Dovnitř vešel jeden z mladších obyvatel tábora. Utrousil nevrlé „Dobrej …“, což při dobré vůli bylo možno považovat za pozdrav, ovšem mohl to být i mírný protest proti tomu, že dveře byly vůbec zavřené. Stoličku, ze které strejda Jim povstal, si přitáhl k ohni, otřepal se v mokrých šatech jako novofoundlandský pes a usedl. A přece to nebyl žádný hulvát, ba ani nevypadal neotesaně, jeho počínání vyjadřovalo spíše nenucenou sobeckou mladickou důvěrnost než hrubost. Zlatokopové totiž považovali srub strejdy Billyho a strejdy Jima za obecný majetek čí „občinu“ tábora a porůznu se tam setkávali, aby projednávali své záležitosti. „Sejdem se u strejdy Billyho,“ — tak se tu běžně umlouvala schůzka. A navíc i mlčky předpokládali, že mají nárok, aby je oba partneři rozsoudili, a že jsou také oprávněni je požádat, aby opustili srub, mělo-li jednání ryze osobní charakter. Společníci však proti tomu nic nenamítali a ani dnes, když hleděli na svého hosta, nejevila se v trpělivých, dobromyslných, snášenlivých očích strejdy Jima a strejdy Billyho žádná rozmrzelost nad tímto vpádem. Jen v očích strejdy Jima snad trochu zazářilo úlevou, když zjistil, že jejich host přišel sám, a že to tedy není schůzka. Pro oba partnery by to přece jen bylo poněkud nepříjemné, kdyby museli setrvat v dešti, zatímco jejich hosté by ve srubu projednávali své důvěrné, soukromé záležitosti. I když jejich dobrá vůle byla snad bezmezná, jejich schopnost snášet bez ochrany nepřízeň počasí měla přece jen určité hranice.

Strejda Jim si přitáhl od krbu mohutné poleno a posadil se na jeho nejsušší konec. Jejich host seděl dál na jeho stoličce. Aniž se při svém nespokojeném, nevrlém zadumání odvrátil od ohně, neurčitě sáhl dozadu po láhvi s whisky a plecháčku strejdy Billyho, a ten mu je pohostinnou rukou podal. Ale když vracel hrníček na stůl, všiml si krabičky pilulek a s chmurným opovržením se zeptal: „Co to je? Jed na krysy?“

„Chininový pilulky — proti zimnici. Nejnovejší vynález. Odpuzuje vlhkost jako guma,“ vysvětloval strejda Jim. „Vem si jednu po tý whisky. Mně a strejdovi Billymu by vůbec už ani nenapadlo, že bysme tu večer po práci mohli bez nich usednout a v klidu odpočívat. No jen si jednu vem, nenech se pobízet. Necháváme je tady pro chlapce.“

Třebaže oba partneři byli už zvyklí navzájem přejímat své názory — jako navzájem nosili své šaty —, přece strejdu Billyho překvapilo a potěšilo nadšení strejdy Jima nad jeho pilulkami. Host si

jednu vzal a spolkl ji.

„Je to zatraceně hořký!“ zabručel a pohlédl na hostitele s rychle se zrodivším kalifornským podezřením, že tu jde o nějaký kanadský žertík. Ale upřímné, poctivé tváře obou společníků ho uklidnily.

„Ta hořkost, kterou cejtíš,“ pravil strejda Jim spěšně, „znamená, že to už začíná pracovat. Určitým způsobem to vochromuje malárii a jaksi to impregnuje vnitřnosti proti vodě a jedno k druhýmu a všechno dohromady a na jeden lok. No však mi rozumíš, ne? Dej si ještě jednu do kapsičky u vesty. Dřív než dojdeš domů, budeš vo ně s pláčem škemrat jako malý děcko… No a jak se ti daří na tvým dílci, Dicku? Je to skvělý, co?“

Host pozvedl hlavu a vytočil ji natolik, že mohl odpověď chrstnout přes rameno dozadu na svého hostitele. „Nevím, čemu vy říkáte skvělý,“ zavrčel chmurně. „Předpokládám, že vy dva, který si tu sedíte pohodlně u ohně a čerta se staráte, jestli to sebere mlejn i pilu s vantrokama, říkáte dvěma stopám vzduté vody nad záborem ?skvělý’. Mám za to, že vy byste považovali sto padesát stop odplavených žlabů, odnesených k čertu až někam k Jižnímu soutoku, za vynikající způsob reklamy pro váš milej tábor. Předpokládám, že vy byste to považovali za značné povzbuzení pro investory! Vůbec bych se nedivil,“ dodal ještě chmurněji, když mu širokým hrdlem komína náhle šplíchl do plecháčku déšť, „a bylo by vám to oběma po čertech podobný, jak si tu tak sedíte a ládujete se tím svým chininem, vůbec bych se nedivil, kdybyste řekli, že na tenhle déšť, co trvá už tři týdny, může být člověk hrdý!“

Bylo veselým a nadmíru uspokojivým zvykem ostatních zdejších obyvatel činit zcela bezdůvodně strejdu Jima a strejdu Billyho odpovědnými za současnou polohu tábora, za všechny jeho nepříznivé proměny a kolísavé štěstí, za počasí a vůbec za jakékoli rozmary přírody. Bylo také ustáleným zvykem obou partnerů zcela bez důvodu tyto výtky přijímat a omlouvat se.

„Tenhle déšť je mírnej a lahodnej,“ řekl strejda Billy laskavě, „a dodává šlachám a svalům pružnost. Všimnul sis toho už někdy, Jime,“ obrátil se okázale na svého parťáka, „už sis toho někdy povšimnul, že když v tom dešti pracuješ, jaksi pěnivě, vydatně se potíš? jako by ti to nějak extra zotvíralo póry!“

„Pokaždý mi je to votevře,” přisvědčil strejda Jim. „Je to lepší než toaletní mejdlo.“

Jejich host se trpce zasmál. „Tak toho se tedy ochotně vzdám ve váš prospěch. Myslím, že zítra z tohohle podniku vypadnu a poohlédnu se po něčem jiném. Horší než tohle to být nemůže.“

Oba partneři se tvářili zarmouceně, třebaže byli na takové výbuchy zvyklí. Každý, kdo pomýšlel na odchod z Cedrového tábora, nejdříve tím po způsobu synovců chystajících se utéci z domova vyhrožoval oněm dvěma trpělivým mužům, nebo učinil ze svého odchodu příkladné drama.

„Radši si to ještě rozmysli,“ nabádal strejda Billy.

„Už jsem viděl horší počasí v dobách, než jsi sem přišel,“ řekl strejda Jim pomalu. „Celá písčina byla pod vodou. Bláto tak hluboký, že se člověk nemoh dostat k Andělovi pro pytel mouky a museli jsme se živit pinelkama a králíkama. A přece — zůstali jsme táboru věrný a jsme tu!“

Tato umírněná odpověď zřejmě hosta popudila k zuřivosti. Vstal ze stoličky a dlouhé, mokré vlasy, z nichž kapalo, odhodil z hezké, ale svárlivé tváře dozadu, takže několik kapek padlo na oba společníky. „Ano, a v tom to právě vězí. To je právě to, co prostě nedovedu pochopit. Tady jste zapíchnutý a tady tvrdnete. Zůstanete tu trčet, dokud neumřete hladem nebo se neutopíte! Tvrdnete tady — dva chlapi, kteří by měli být někde ve světě a hrát tam úlohu dospělých lidí. Civíte tu jako dvě děti, které si v lese hrajou ,na domeček’. Hrajete si ve svých ubožáckych blátivých dírách na práci — a jste s tím spokojení. Dva chlapi, kteří nejsou tak staří, aby se nemohli podílet na radostech života, navštěvovat plesy a divadla, chodit za holkama, a přece dost staří, aby mohli být ženatí a mit kolem sebe rodiny. A přitom se spokojujete s tím, že zůstáváte v tomhle bohem zapomenutém místě — dva staří mládenci, co se bahní vedle sebe jako dva nebožáci v chudobinci. To je něco, co prostě nedokážu pochopit! Říkáte, že se vám to líbí? Chcete mi tvrdit, že když tu budete zapikolovaný, můžete očekávat nějaký velký nález? A co to obnáší? Kolik z nás vlastně kdy vydělalo nebo vydělává víc, než co potřebuje na jídlo? Říkáte, že jste ochotni se spolu dělit stejným dílem — a to opravdu děláte. Ale máte toho dost pro oba? Copak ve skutečnosti necizopasíte jeden na druhém? Copak netyjete jeden z druhého a nerdousíte se navzájem ve svém úsilí, zatímco společně klesáte hloub a hloub do bahna tohohle odporného, zvráceného tábora? A cožpak při svém věku a při postavení, které tu zaujímáte, nevzbuzujete svým jednáním naděje v jiných — naděje, o kterých víte, že nemohou být nikdy splněny?“

Třebaže oba partneři byli uvyklí na takovou zpola hádavou, zpola žertovnou, vždy však výstřední, přemrštěnou kritiku ze strany jiných, přece v této vášnivé obžalobě jejich osob bylo něco tak nového, že chvilku seděli mlčky. Tvář strejdy Billyho se mírně zarděla a obličej strejdy Jima trochu pobledl. Strejda Jim se první zmohl na odpověď a udělal to s takovou důstojností, jakou ani jeho druh, ani jejich host na jeho tváři dosud nikdy nespatřili.

„Protože je to náš voheň, kterej tě tak rozpálil, Dicku Bullene,“ pravil a pomalu povstal, s rukou na rameni strejdy Billyho, „a protože je to naše whisky, která tě tak rozparádila a rozvázala ti jazyk, musíme se myslím smířit s tím, cos nám tu řek, právě tak jako jsme se dovedli smířit s naším způsobem života, a nesmíme se s tebou pod naší vlastní střechou hádat.“

Mladík zpozoroval změnu na tváři strejdy Jima a s omluvným potřesením dlouhých vlasů rychle napřáhl ruku. „Vem to všechno čert, kamaráde,“ pravil a zpola kajícně, zpola pobaveně se zasmál.

„Nesmíte dát na to, co jsem vám právě řekl. Dělá mi to takové starosti, když přemýšlím o svých záležitostech, a možná taky trochu i o vašich, že jsem docela zapomněl, že nemám právo dělat nikomu kázání — a nejmíň vám dvěma. A tak se rozejděme jako přátelé, strejdo Jime, a s vámi taky, strejdo Billy, a zapomeňte, co jsem tu povídal. Po pravdě řečeno, nevím, proč jsem o tom vůbec hovořil — jenom když jsem právě teď šel kolem vašeho záboru, říkal jsem si, jak dlouho asi vaše staré rýžovací žlaby ještě vydrží a kde u všech čertů vezmete jiné, až se tyhle sesypou. A to mě myslím dostalo do ráže. To je všechno, starý brachu.“

Obličej strejdy Billyho se rozšířil zářivým úsměvem úlevy a byla to jeho ruka, která se nejdříve chopila ruky hostovy. Strejda Jim se přidal a stiskl ji stejně upřímně. Nicméně jeho oči — třebaže každá stopa rózmrzelosti z nich vymizela — jako by Bullena nevnímaly. Doprovodil ho ke dveřím, znovu si tam s ním potřásl rukou, ale ještě chvíli poté, co zcuchané vlasy a široká ramena Dicka Bullena zmizely, zůstal zahleděn do tmy.

Mezitím strejda Billy opět usedl na své místo, a zatímco si čistil dýmku, spokojeně se pochechtával a také si trochu zavzpomínal.

„Tohleto mi trochu připomíná Jo Sharpa, když ho jeho vlastní parťáci v jeho vlastní chajdě vobrali v pokru, a von si to sem pak přihrnul a vynadal kvůli tomu nám. Čímpak jsi ho tenkrát usadil?“

Ale strejda Jim neodpověděl — a tak strejda Billy vzal karty a začal je s neurčitým, avšak zároveň i trochu bolestným úsměvem míchat. „Koneckonců Dick byl pořádně rozrušenej tím, co tu povídal, a bylo mi ho tak trochu líto. A víš, já mám docela pochopení pro člověka, kterej řekne, co má na srdci. Jaksi ho to vyčistí vod všech těch patoků, který v něm vězí. Je to, jako když promejváš pánev rejžoviny: naleješ do ní vodu a pak to vymejváš pořád dokola, a nejdřív ti vodplave bláto, pak se zbavíš štěrku, pak černýho písku a pak — všechno je pryč a na dně se blejská špetka zlata!“

„Takže si myslíš, že je přece něco na tom, co říkal?“ pravil strejda Jim a pomalu se obrátil.

Podivný tón v jeho hlase přiměl strejdu Billyho, aby vzhlédl. „Ale vůbec ne,“ řekl spěšně, neboť se s instinktem mírného člověka milujícího pohodu a životní radosti snažil vyhnout případným vážným problémům. „Kdepak, podle mě na tom není ani zbla pravdy. Ale proč tu bloumáš jako náměsíčnej? Copak nebudeš hrát? Už je půl desátý pryč“

Na toto naléhání strejda Jim přišel ke stolu a usedl. Strejda Billy zatím rozdával karty. Otočil trumfového kluka čili pravého sedláka, ale učinil tak bez obvyklého radostného výkřiku, kterým vždycky doprovázel své štěstí ve hře, a ani strejda Jim na to nereagoval odpovídajícím předstíráním hlubokého znechucení jako obvykle. K něčemu takovému v historii jejich přátelství nikdy předtím nedošlo. Hráli mlčky — a ticho přerušovaly jen dešťové kapky, když silněji pleskly dolů komínem.

„Měli bysme nahoru na komín postavit dva placatý kameny, jako to udělal Jack Curtis. Je to dobrá vochrana před deštěm, a přitom to nezmenšuje tah,“ prohodil strejda Billy přemítavě.

„Jakejpak by to mělo smysl, jestli…“

„Jestli co?“ zeptal se strejda Billy tiše.

„Jestli komín nerozšíříme,“ dokončil strejda Jim zpola omrzele.

Oba se zadívali na komín, avšak oči strejdy Jima putovaly po stěně až k lůžkům. Na plachtovině tam byla spousta barevných skvrn a obraz bohyně svobody — z nějakého ilustrovaného časopisu. — byl osypán jakýmisi vlhkými, spalničkovitými vyrážkami „Přes tu svobodnou holku nalípnu ten legrační plagát ?Soda na praní’, kterej jsem tuhle dostal v obchodě. Je na něm náramně hezká ženská, která pere v krátkejch rukávech,“ řekl strejda Billy. „To je právě dobrý na těchhle vobrázkách, že si vždycky můžeš vopatřit něco novýho, a přitom to ještě zvětšuje tloušťku stěny.“

Strejda Jim se vrátil mlčky ke kartám. Za chvilku vstal a zavěsil přes dveře svůj kabát.

„Táhne sem,“ řekl stručně.

„To je fakt,“ souhlasil strejda Billy bodře, „ale vypadalo by to jaksi divně bez tý spáry ve dveřích, kterou sem ráno vniká slunce. Víš, vznikaj tím jakýsi sluneční hodiny. Když je ten pruh světla tamhle v rohu, řeknu si: Je šest!, když dopadá na komín, řeknu si: Je sedm! A vopravdu to tak je.“

Značně se ochladilo a zvedal se vítr. Svíčka kapala a blikala a roztěkala se, žhavé uhlíky v krbu občas zazářily, jako by se snažily rozptýlit houstnoucí stíny, ale vždy nadarmo. Často hru přerušovali, neboť bylo třeba prohrabávat oheň. Bylo již chvíli tma a oba partneři si střídavě přitahovali svíčku na svou stranu, aby viděli na karty, když strejda Jim náhle řekl:

„Jářku!“

„No copak?“ opáčil strejda Billy.

„Víš to jistě, žes viděl na tý hranici dříví tu třetí vránu?“

„Tak jistě, jakože teď vidím tebe — a ještě zatraceně jasnějc. Pročpak“

„Ale nic, jen jsem tak trochu přemejšlel. Poslouchej, jakpak si stojíme teďka?“

Strejda Billy ještě stále prohrával. „Vrány nevrány, pořád ti dluhuju nějakejch šedesát tisíc dolarů,“ pravil vesele.

Strejda Jim roztržitě nahlédl do zápisníku. „Co si takhle,“ řekl pomalu, aniž pohlédl na svého společníka, „co si takhle zahrát, protože se už připozdívá, vo mou půlku záboru a vo vyrovnání celýho tvýho dluhu proti limitu — teda proti pětasedmdesáti tisícům dolarů?“

„Vo tvou půlku záboru!“ opakoval strejda Billy pobaveně, leč nevěřícně.

„Vo mou půlku záboru — vo půlku tyhle chajdy — vo půlku toho všeho, čemu Dick Bullen říká náš shnilej hladověj majetek,“ znovu navrhoval strejda Jim a trochu se přitom tom usmíval.

Strejda Billy se zasmál. Byl to zbrusu nový nápad. Samozřejmě se to nemohlo brát vážně, bylo to jenom „naoko“ — jako ostatně celý ten jejich domácí karban, ale přece v té chvíli měl podivný pocit, že by byl rád, kdyby to viděl Dick Bullen.

„Tak do toho, starej parde,“ řekl. „Jsem pro!“

Strejda Jim rozžehl další svíčku, aby posílil slábnoucí světlo. Rozdávání karet připadlo strejdovi Billymu. Otočil křížového kluka. Když vzal své karty a podíval se na ně, trochu zrudl a pak spěšně pohlédl na svého společníka. „Nemá cenu hrát,“ řekl. „Podívej sel“ Položil karty na stůl. Bylo to eso, křížový král, křížová dáma a pikový kluk — čili levý sedlák —, což spolu s otočeným křížovým klukem — čili pravým sedlákem — byly všechny vyhrávající karty.

„Hrome,“ řekl a oči mu zajiskřily. „ Kdyby sme hráli ve čtyřech, řekněme ty a já proti nějakejm dvěma jinejm chlápkům, uhráli bys-me v tyhle hře čtyry body a měli bysme čáku na pěkný prachy, co?“

I strejdovi Jimovi se v očích třepotalo jakési slabé světlo.

„Ale kdepak. Já jsem dneska vodpoledne neviděl žádný tři vrány,“ dodal strejda Billy vesele, když jeho společník začal důkladně, se svědomitou precizností míchat karty, neboť teď byl na řadě zase on. Potom strejda Jim karty rozdal a jako trumfy otočil srdce.

Strejda Billy bral své karty jednu po druhé, ale když vzal poslední, tvář mu právě tak zbledla, jako mu prve zruměnila. „Co se děje?“ zeptal še strejda Jim rychle a také on v obličeji pobledl.

Strejda Billy pomalu, ohromeně a s bezdechou posvátnou hrůzou položil karty na stůl lícem vzhůru. Byla to přesně stejná srdcová sekvence, navíc s károvým klukem. I tentokrát mohl přebít všechno.

Strnule na sebe hleděli a na tváři měli ustrašený úsměv. Slyšeli, jak vítr skučí mezi vzdálenými stromy. Náhle u dveří cosi zaha-rašilo. Strejda Billy vyskočil, ale strejda Jim ho popadl za paži. „Nevstávej od karet! To je jen vítr. Sedni si!“ řekl tlumeně, hlasem zastřeným posvátnou hrůzou; „Rozdáváš. Dva body máš vod minule, dva jsi získal teď. Stačí ti už jen jeden bod, a vyhraješ. Tak do toho!“

Každý si nalil plecháček whisky. Chabě se usmívali, ale v očích se jim zračil jakýsi strach. Ruce měli studené. Strejdovi Billymu vyklouzly karty ze zkřehlých, znecitlivělých prstů. Když karty zamíchal, podal je beze slova svému partnerovi. Strejda Jim karty metodicky promíchal a osudově je vrátil svému společníkovi. Strejda Billy je chvějící se rukou rozdal. Otočil kříže.

„Jestli máš jistý tyhle štychy, tak ti musí bejt jasný, žes vyhrál,“ řekl strejda Jim sotva slyšitelným hlasem. Strejda Billy neodpověděl, ale roztřeseně položil na stůl eso a křížového a pikového kluka.

Vyhrál!

Oba společníci pocítili úlevu a hystericky a disharmonicky se rozesmáli. Jakkoli směšné a dětinské se mohlo jevit jejich klání náhodnému divákovi, pro ně bylo napětí stejně velké jako pro nejproslulejšího profesionálního karbaníka. Chybělo jim však jeho vycvičené sebeovládání, chladnokrevnost a klid. Strejda Billy se znovu nervózně chopil karet.

„Ne,“ řekl strejda Jim vážně. „Nemá to cenu — se štěstím už máš utrum.“

„Jenom ještě jednou rozdám,“ naléhal jeho partner.

Strejda Jim se zadíval do ohně, strejda Billy spěšně rozdal a obě hromádky karet hodil lícem vzhůru na stůl. Byly to normální, průměrné karty. Rozdal znovu, ale se stejným výsledkem. „Vždyť jsem ti to povídal,“ podotkl strejda Jim, aniž vzhlédl.

Byl to bezesporu krotký, bezzubý výkon po oněch nádherných předešlých listech. Po dalším pokusu strejda Billy odhodil karty a přitáhl si stoličku k ohni. „Náramně podivný, co?“ zavzpomínal s posvátnou bázní. „Třikrát za sebou taková karta! Věřil bys tomu, že po celou tu dobu jsem měl podivnej pocit, jako by mi na zádech naskakovala husí kůže? Hrome! To bylo štěstí! Zádněj z chlapců by tomu nevěřil, kdybysme mu to vyprávěli — a nejmíň ze všech Dick Bullen, kterej ostatně vůbec na štěstí nevěří. Rád bych věděl, co by na to řek, panebože! Jak by se tvářil! No co tak koukáš?“

Strejda Jim se otočil a zadíval se do dobromyslné, prosté tváře strejdy Billyho. „Ale nic!“ odpověděl stručně a znovu se zahleděl do ohně.

„Tak se nekoukej, jako bys viděl ducha. Běží mi z tebe mráz po zádech,“ odvětil strejda Billy trochu nedůtklivě. „Pojďme spát, dřív než dohoří oheň!“

Osudové karty vrátili do zásuvky a stůl přistrčili ke stěně. Obřad svlékání zvládli rychle a svlečené šaty si prostě položili nahoru na přikrývky. Strejda Billy zívl: „Rád bych věděl, vo čem se mi bude tuhle noc zdát — mělo by to bejt něco, co by vysvětlovalo to mý dnešní štěstí.“ Tímto způsobem dal partnerovi „dobrou noc“ a za několik okamžiků již tvrdě spal.

Nikoli však strejda Jim. Ten naslouchal, jak se vítr pomalu zklidňuje, a ve skličujícím tichu, které následovalo, rozeznával hluboké oddychování svého společníka i vzdálený štěkot kojota. Jeho oči si přivykly na šero, narušované jen světélkováním uhasínajících uhlíků v ohništi, a tak viděl každou podrobnost jejich nuzného srubu a drsného prostředí, v němž žili už tak dlouho. Neutěšené záplaty na kůrové střeše, všechna ta bědná každodenní provizória a jednotvárné, prodlužované nepohodlí před ním teď zřetelně vyvstaly, ale bez oné sanguinické naděje, jež mu je pomáhala snášet. A když před tím zavřel oči, pak jen ( aby se v duchu ubíral dolů po příkrém horském úbočí, kudy tak často kráčíval k ubohému dílci u vzduté řeky, k hromadám hlušiny, jež ji obklopovaly, jako by to byly prázdné, nepotřebné skořepiny jalových, neužitečných dnů tam strávených, kdy neustále čekali na náhlou přízeň Štěstěny, aby mohli odsud odejít. Opět viděl prohnilé rýžovací žlaby s beznadějnými puklinami a dírami, jež jejich i tak nuzný denní výdělek ještě více zmenšovaly. Nakonec vstal a nesmírně opatrně slezl z lůžka, aniž vyrušil svého spícího druha, zahalil se do přikrývky, šel ke dveřím a tiše je otevřel. Z postavení několika hvězd, které se třpytily na severní obloze, poznal, že je stěží půlnoc. Do rozbřesku zbývalo ještě mnoho neklidných hodin! V horečnatém stavu, do něhož se ponenáhlu dostal, se mu zdálo, že nedokáže čekat do svítání.

Mýlil se. Neboť zatímco tam stál, celá příroda jako by náhle vpadla do jeho skromného srubu svým nespoutaným lahodným dechem a obklopila ho svou majestátní přítomností. A v onom závanu znovu pocítil podivný pocit svobody, onen mystický dotek sounáležitosti s ptáky a volně žijícími čtvernožci, i s keři a stromy v onom širším domově rozkládajícím se před ním. Právě toto neurčité, neuvědomělé společenství ho tu tak dlouho zdržovalo a v drsných srubech na okolních kopcích dosud drželo znavené zlatokopy, jimž se stýskalo po vzdáleném světě. A strejda Jim na svém čele pocítil útěšný balzám, jenž jemu i jim každou noc přinášel spánek a zapomnění. Zavřel dveře, obrátil se, stejně tiše, jako předtím z lůžka slezl, se zase na ně vrátil a zakrátko upadl v hluboký spánek.

Ale když se strejda Billy ráno probudil, shledal, že je už pozdě a že zaspal, neboť slunce, pronikající puklinou v zavřených dveřích, vysílalo na vychladlý krb úzký proud svých paprsků, jako by to byla zápalka chystající se znovu zažehnout zhaslé uhlíky. První jeho myšlenka platila podiynému štěstí předešlého večera, a byl zklamán, že se v noci nedostavil onen vysvětlující nadpřirozený sen, po němž toužil. Seskočil na podlahu, a když se napřímil, zrak mu padl na lůžko strejdy Jima. Nikdo tam nebyl. A nejen to, i Jimovy přikrývky — osobní přikrývky strejdy Jima — zmizely! Náhle pochopil, proč se jeho partner včera večer tak choval. Zasáhlo ho to krutě, jako by dostal ránu. Náhlé vědomí, možná právě ono vnuknutí pravdy, které si přál, ho osvítilo jako blesk! Rozhlédl se divoce po srubu. Stůl byl nápadně odtažen od stěny, jako by měl vzbudit jeho pozornost. Na stole ležel ušpiněný váček z kamzicí kůže, v němž uschovávali těch několik zrn zlata, která jim zbyla po zaplacení účtů minulý týden. Zrnka zlata byla pečlivě rozpočítána a polovina zmizela! Ale blízko váčku ležel otevřený zápisník a na něm tužka. Přes stranu se záznamy jejich pomyslných výher a proher — tam, kde byl i záznam o polovině dílce, kterou strejda Jim vsadil a prohrál — se táhla napříč silná čára. Dole byla spěšně načmárána tato slova:

Vyrovnáno tvým včerejším štěstím, starej parde.

James Foster

Trvalo skoro měsíc, než Cedrový tábor uvěřil, že strejda Billy a strejda Jim se rozešli. Hrdost zabránila strejdovi Billymu, aby prozradil své podezření, jaká je pravda, či aby vyprávěl o událostech, jež předcházely po kradmému útěku strejdy Jima, a Dick Bullen téhož rána odjel dostavriíkem do Sacramenta. Strejda Billy se jen stručně zmínil, že jakési jejich důležité, neodkladné záležitosti odvolaly strejdu Jima do San Franciska a že po pravdě i on sám se tam bude možná muset později kvůli nim vypravit. V tomto tvrzení ho pozoruhodně podpořil dopis nepřítomného Jima datovaný v San Francisku. V dopise ho přítel prosil, aby si nedělal starosti o úspěch jeho podnikání. Má totiž naději, že se co nevidět bude podílet na výhodné obchodní činnosti. Ale už tam nebyla žádná další narážka na Jimův náhlý odchod ani zmínka o tom, proč vlastně odešel. Po tři dny byl strejda Billy otřesen a zmaten. Ve své hluboké prostotě přemítal, zda mimořádné štěstí onoho večera ho neučinilo hluchým k nějakému vysvětlení, jež mu snad jeho partner sděloval, nebo, což by bylo ještě hroznější, zda neučinil nějakou „nízkou“, nehoráznou, neuvěřitelnou narážku, že pokládá výstřední sázku svého partnera za skutečnou a závaznou. Jat úzkostí napsal strejdovi Jimovi dojemný omluvný dopis, i když trochu nesouvislý a zmatený a hemžící se pravopisnými chybami, táborovým slangem a starými kamarádskými pošklebky. Na toto komplikované psaní obdržel však jen opakovaná ujištění strejdy Jima, jaké má zářivé vyhlídky do budoucnosti, a vyjádření naděje, že jeho starý parťák bude mít, když je teď samostatný, na svém záboru větší štěstí. Po celý týden či dva strejda Billy mrzoutil, ale pak jeho nezničitelný optimismus a dobromyslnost zvítězily a on myslel již jen na úspěch svého dřívějšího parťáka. Psal mu pravidelně, vždy však jen na jednu adresu — na poštovní schránku na sanfranciské poště, což pro prostomyslného strejdu Billyho bylo známkou jisté úřední důležitosti. Na tyto dopisy strejda Jim odpovídal pravidelně, leč stručně.

Z jakési intuitivní hrdosti na svého partnera a jeho náklonnost strejda Billy tyto dopisy nikomu v táboře neukazoval a nedával číst, i když zcela otevřeně hovořil o partnerově slibné budoucnosti, a dokonce někdy z dopisů krátké úryvky předčítal. Není třeba podotýkat, že tábor nepřijímal tvrzení strejdy Billyho důvěřivě a bez podezření. Právě naopak. Po Cedrovém táboře kolovalo na sto dohadů, humorných i vážných, ale vždycky fantastických. Partneři se pohádali kvůli šatům — strejda Jim, který byl vyšší než strejda Billy, odmítl nosit parťákovy kalhoty. Pohádali se u karet — strejda Jim nachytal strejdu Billyho, že má označené karty. Pohádali se pro nedbalost strejdy Billyho, který do ranní kávy semlel půlku krabičky „žlučníkových pilulek“. Jakýsi mezkař s chmurnou obrazotvorností vyslovil temnou domněnku, že strejda Jim je stále ještě v táboře, poněvadž ho vlastně nikdo neviděl odcházet, a že se jeho kosti jednoho dne najdou v některé jámě. A jeden ještě lehkověrnější zlatokop s určitostí tvrdil, že to, co oné noci, než strejda Jim zmizel, považoval za zahoukání sýčka, mohlo ve skutečnosti být poslední předsmrtné zachroptění tohoto zavražděného člověka. Bylo velmi charakteristické pro onen tábor — a po pravdě i pro jiné kalifornské tábory —, žé nikdo, a dokonce ani sami tvůrci těchto důmyslných teorií, těmto výmyslům nevěřil a že še také nikdo ani v nejmenším nepokusil tato tvrzení dokázat nebo vyvrátit. Naštěstí strejda Billy o tom nic netušil a tímto ovzduším groteskního podezírání se pohyboval s nevinnou nevědomostí. A potom se názor tábora na něho a na rozklížené partnerství pozoruhodně změnil. Až dosud, zcela bezdůvodně, všichni dávali svorně vinu Billymu — nejspíš proto, že to byl vhodný terč, neboť byl po ruce. Ale jak dny ubíhaly, onen náznak zdrženlivosti a sklíčenosti v jeho chování, který si dříve vysvětlovali výčitkami špatného svědomí, začal teď stejně absurdně působit v jeho prospěch. Tady se chudák strejda Billy lopotí v jámách, zatímco jeho sobecký parťák se válí v přepychu někde v San Francisku! A to, jak strejda Billy zářivě líčil úspěchy strejdy Jima, jen zvyšovalo soucitnou účast zlatokopů, věnovanou teď bezvýhradně jemu, a přispívalo k zatracování jeho uprchlého partnera. V Biggsově krámě kdosi navrhl, aby se strejdovi Jimovi zaslal dopis vyjadřující rozhořčení tábora nad necitelným chováním vůči bývalému partnerovi Williamu Fallovi. Zlatokopové projevovali strejdovi Billymu soustrast a neohrabaně se pokoušeli potěšit ho v jeho osamělosti. Procesí půltuctu mužů přinášejících si vlastní whisky, které přicházelo dvakrát týdně k jeho srubu a před srubem končilo „tancem paroháčů“, jak nazývali tanec bez žen, mu dovedlo dostatečně zjasnit zachmuřenou náladu a připomenout mu šťastnější minulost. Jeho dílec občas navštěvovaly „přepadové pracovní čety“, jež se mu křečovitě snažily pomoci, přičemž muži překypovali dobrou náladou a bujarostí. Nebylo nic neobvyklého, že se v lenošivé společnosti shromážděné v některém srubu náhle zvedl poctivý zlatokop a omluvil se poznámkou, že si „nejspíš půjde hodinku zamakat na jalovinu strejdy Billyho“. A přece — právě tak jako dříve — bylo nepravděpodobné, že některý z těchto bezstarostných dobrodinců skutečně věřil, že to sám myslí doopravdy nebo že Billyho situace je opravdu vážná. Po pravdě vše, co dělali, bylo prodchnuto jakýmsi nadějeplným, optimistickým cynismem. „Nejspíš je strejda Billy pořád ještě spřaženej se svým starým parťákem a dělá si z nás šoufky, když mu píše o našich šaškárnách.“

A tak přešla zima a deště a nastal čas bezmračné oblohy a chladných hvězdnatých nocí. Ze sněžných nádrží navršených v průsmycích Sierry dosud přicházely záplavy a písčina byla zatopena, ale i to pominulo a zůstalo jen slunce. A i když roční období byla jednotvárná, přece jak v borovicích a cedrech vzlínala míza, táborem se začal šířit jakýsi sotva znatelný nepokoj. A pak jednoho dne nastal na písčině podivný rozruch. Muži pobíhali sem a tam, ale především se shromažďovali na dílci strejdy Billyho — záboru, který se dosud jmenoval postaru po obou partnerech „Fall a Foster“ A aby vzrušení bylo ještě větší, ozvaly se výstřely z revolveru, následující jeden za druhým rychle za sebou, zřejmě jak je při okraji davu někdo vypálil nazdařbůh do vzduchu. Když se zástup rozestoupil, objevil se strejda Billy, bledý, hysterický, zadýchaný a trochu vrávorající z toho, jak mu celý tábor poplácával po zádech a potřásal rukou. Strejda Billy totiž „narazil na jmění“ — objevil právě „kapsu“, jejíž hodnota se odhadovala zhruba na patnáct tisíc dolarů!

I když v této vrcholné chvíli postrádal tvář svého starého parťáka, v očích těch, kteří ho obklopovali, viděl zářit jen nelíčenou radost a štěstí. Bylo příznačné pro onen optimistický, bezstarostný, ale nejistý život, že úspěch nevzbuzoval žárlivost či závist těch, kteří štěstí neměli: považovali jej za příslib do budoucna, za předzvěst, že i jejich naděje dojdou naplnění. Zlato tu přece je — vždyť příroda právě vydala své tajemství a její štědrost neměla mezí. Tak silné bylo toto přesvědčení, že jeden trpělivý, dlouho již zkoušený, ale stále ještě doufající zlatokop se v této chvíli nadšení shýbl a s oslovením „Ty stará dobrá holka!“ poplácal veliký balvan.

Potom následovala noc radovánek a příští ráno spěšná porada s důlním odborníkem a podnikatelem přivábeným do tábora dobrými zvěstmi. A hned další večer — k obrovskému údivu Cedrového tábora — strejda Billy, se šekem na dvacet tisíc dolarů v kapse, vyrazil do San Franciska a opustil svůj dílec i zlatokopecký tábor navždy!

Když strejda Billy vystoupil u přístavní hráze v San Francisku z lodi, byl trochu zmatený. Mlha přicházející od moře smazala Zlatou bránu na protější straně a zastřešila také celé město. V šedých ulicích, šplhajících se vzhůru po ještě šedivějších písečných kopcích, se již třpytila světla. Jako člověka přicházejícího ze Západu, vyrostlého u vnitrozemských řek, ho fascinovaly a vzrušovaly námořní lodě s vysokými stěžni, i podivné tušení, že o kus dál se rozprostírá tajemný oceán, který nikdy nespatřil. Velký dojem však na něj udělali a trochu ho i vylekali elegantně oblečení muži a ženy, povozy projíždějící kolem a také náhlé poznání, že všechno, co tu vidí, je pro něho nezvyklé a cizí. Těšil se, že svého starého parťáka navštíví ve svých pracovních šatech a hodí před něj na stůl šek na deset tisíc dolarů jako jeho podíl ze starého záboru. Ale když se octl tváří v tvář těmto oslnivým, skvělým cizím lidem, náhle se ho zmocnila nečekaná plachost a bázlivost. Kdysi slyšel o lidovém, laciném hotelu, často navštěvovaném vracejícími se zlatokopy. Vstupovali jeho pohostinnými dveřmi, z nichž bylo možno snadno dojít do obchodů — a za několik hodin se z něho vynořovali jako zářiví motýli vyšňoření podle poslední módy, zanechávajíce svou nevzhlednou kuklu za sebou. Vyptal se tedy na cestu. A od té doby se objevoval v oděvu oslnivě novém, leč špatně padnoucím. Svůj plnovous však neobětoval a v jeho pěkné, váhavé tváři bylo dosud cosi ryzího a neotřelého, co převažovalo lacinou konvenčnost jeho obleku. Když přišel na poštovní úřad, obrovitost budovy ho znovu uvedla ve zmatek a řada malých čtvercových zasklených schránek na dopisy, které se táhly přes celou jednu stěnu, a stejný počet neprůhledných zamykacích dřevěných schránek čitelně označených čísly ho vyplašily. Srdce mu poskočilo. Vzpomněl si na číslo Jimovy schránky. Před ním byla přepážka a za ní poštovní úředník. Strejda Billy se naklonil.

„Moh byste mi říct, jestli je tu ten člověk vod tý schránky 690?“

Úředník na něho chvilku upřeně civěl, pak ho požádal, aby otázku opakoval, a odběhl. Téměř okamžitě se však vrátil a u ramen jako by mu narostly dvě či tři šklebící se hlavy. Potom strejdu Billyho požádal, aby svou otázku opakoval. Strejda Billy ji tedy opakoval.

„Pročpak nejdete a nepodíváte se, jestli je šestsetdevadesátka ve své schránce?“ řekl první úředník a s předstíranou přísností pohlédl dozadu na jednoho ze svých kolegů.

Úředník odešel, vrátil se a mimořádně vážně hlásil: „Ještě před chvilkou tam byl, ale šel si protáhnout nohy. je to pro něj totiž trochu stísněné, víte, a nevydrží tam v jednom zátahu déle než deset hodin.“

Ale i prostomyslnost má své meze. Strejda Billy si už domyslel, že se dopustil omylu, když věřil, že jeho partner je v nějakém úředním spojení s touto budovou. Tvář mu zrudla a zase pobledla. Panenky jeho modrých očí se stáhly v příznačné černé body. „Jestli mě pustíte za to vokýnko, mládenci,“ řekl stejně vážně, „uvidíte, že z vás nadělám takový pumprlíky, abyste se vešli do schránky a nebylo vám tam těsno! Ale chtěl jsem jen vědět, kde Jim Foster bydlí.“

Na to odpověděl první úředník ležérně, avšak zdvořile: „To se dovíte, když do schránky vložíte dopis. A zde máte papír a tužku, abyste ho mohl hned napsat.“

Strejda Billy vzal papír a začal psát: „Právě jsem sem dorazil. Přijd mě navštívit do…”

Ustal. Hlavou mu bleskl skvělý nápad, jak ohromit svého starého parťáka a zároveň i tyhle povýšence za přepážkou. Uvede tam název nejnovějšího „hochnóbl“ hotelu v San Francisku, o kterém se říká, že ztělesňuje pohádkový sen o bohatství a přepychu. Dopsal „Orientalu“, a aniž papír složil, strčil ho do okénka.

„Nechcete obálku?“ zeptal se úředník.

„Nalípněte známku tuhle do rohu, a vono to už nějak dojde,“ odvětil strejda Billy a položil na přepážku minci. Úředník se usmál, ale známku přilepil a strejda Billy se obrátil k odchodu.

Jeho triumf trval však jen krátce. Když si uvědomil, že adresa strejdy Jima mu neprozrazuje nic o tom, kde jeho partner žije, toto zklamání jako by ho ještě více od něho vzdálilo, a měl pocit, že je v tomto obrovském městě úplně ztracený. A navíc musel teď uvést do pořádku svou vlastní adresu a ubytovat se v Orientalu. A tak se tam odebral. Dokonce i v oněch prvotních dobách budování hotelů v San Francisku zdejší zařízení a výzdoba byly výstřední a přepjaté, a strejda Billy se cítil v tomto nezvyklém prostředí ztracený, osamělý a jako prodaný. Přesto však si najal pěkné apartmá, bez váhání za ně zaplatil předem a pak je zpola vystrašen opustil a nazdařbůh se toulal městem v horečnaté naději, že svého starého parťáka potká. Večer jeho neklid zesílil. Nedokázal čelit dlouhé řadě stolů v jídelně, zdobené sloupovím a plné elegantně oblečených mužů a žen, a vyhýbal se své ložnici se židlemi potaženými brokátem a s pozlacenou postelí. Utekl se tedy do skromných pokojů hostince U dobré pohody a ukojil hlad v tamní laciné restauraci ve společnosti bývalých zlatokopů a právě přibyvších přistěhovalců z Východu. Dva tři dny strávil tímto podivným dvojím životem. Každý den třikrát či čtyřikrát vešel s předstíranou nenucenostl a nedbalostí do oslnivého, nádherného Orientalu, požádal hotelového vrátného o klíč, poptal se po dopise, který nikdy nepřišel, vstoupil do svých pokojů, nazdařbůh se díval z okna na procházející davy dole a vyhlížel svého partnera, kterého nemohl najít, a pak se vrátil do hostince U dobré pohody, aby si odpočinul a najedl se. Čtvrtého dne dostal od strejdy Jima krátký dopis; byl jako obvykle optimistický, ale stručný a věcný. Strejda Jim velmi litoval, že jej důležité a výnosné obchodní záležitosti odvedly z města. Doufal však, že se brzy vrátí a bude moci svého starého parťáka uvítat. Poprvé si také zažertoval a vyjádřil naději, že strejda Billy si „neprohlédne všechny místní pozoruhodnosti“, dříve než se on, strejda jim, vrátí. Třebaže byl strejda Billy tímto odkladem zklamán, přece mu zazářil paprsek naděje: dopis překlenul onu propast, která jako by mezi nimi zela. Jeho partner vzal bez vyptávání na vědomí, že je v San Francisku, a naznačil, že obnoví jejich staré přátelství. Neboť strejdu Billyho, prostého a důvěřivého, trápily dvě mučivé pochybnosti: za prvé, zda strejda Jim ve své novopečené uhlazenosti „městského“ člověka — jak ji viděl v ulicích — bude ještě stát o jeho drsnou společnost, a za druhé, zda by mu on, strejda Billy, neměl hned říct o svém změněném osudu. Ale jako všichni slabí, pošetilí lidé zoufale lpěl na maličkostech a nedokázal se vzdát svého původního nápadu ohromit strejdu Jima tím, že mu hned při první zmínce o „nálezu“ předá i jeho podíl na něm. A nebyl si také jistý, což bylo možná už rozumnější, zda by se s ním chtěl Jim setkat, kdyby uslyšel o štěstí, které ho potkalo. Neboť strejda Billy si dosud s obavami vzpomínal, jak strejdu Jima náhle posedla touha po nezávislosti a s jakou puntičkářskou neústupností a umíněností ho přiměl, aby onu výstřední výhru v júkru přijal.

Snažil se povzdělat, aby byl hoden společnosti strejdy Jima, a tak „poznával život“ a „atrakce“ v San Francisku — podobně jako by je poznávalo přerostlé a přihlouplé děcko — velmi zvědavě, ale přitom tak, že ho to ani neposkvrnilo, ani mu nezpůsobilo mravní úhonu. Myslím však, že nejvíce ho bavilo pozorovat v přístavišti příjezd parníků ze Sacramenta a Stocktonu — v naději, že na lodním můstku spatří mezi cestujícími svého někdejšího partnera. Se svým starým sklonem k pověrčivosti a instinktem hazardního hráče věstil velký úspěch svému pátrání pro onen den, když některý z cestujících se aspoň trochu podobal strejdovi Jimovi nebo když z můstku nejdříve sešel muž nebo sestoupila žena či když se setkal s tázavým zrakem nějakého osamělého člověka. Po pravdě toto čekání se mu stalo skutečným každodenním zaměstnáním. Nebyl by je vynechal ani za nic. A každým takovým dnem se do jisté míry v jeho mysli oživovala ranní práce při někdejším společenství se strejdou Jimem. Říkával si: „Je načase, abych se šel povohlídnout po Jimovi.“ A potom všechno, co považoval za svou zábavu, odložil, dokud tuto povinnost nevykonal.

Protože takto vytrvale lpěl na svém úmyslu, navázal jen velmi málo známostí a žádnou známost hlubší. Také nikomu neprozradil tajemství o svém úspěchu, neboť první zprávu o něm oddaně vyhradil pro svého partnera. Pro člověka od přirozenosti tak upřímného a prostomyslného, jako byl on, to byla veliká, a možná rozhodující zkouška jeho oddanosti. Když se vzdal svého apartmá v Orientalu — už je nepotřeboval, neboť jeho partner nebyl ve městě —, bez obav a falešného studu zaslal tajemné schránce strejdy Jima dopis se svou skromnější adresou. Všechno mu to vysvětlí, až se setkají. Občas však pozval na oběd a do galerie či do nějakého divadla vracející se zklamané, neúspěšné zlatokopy. Ale třebaže strejda Billy projevoval účinný soucit s nejubožejšími a měl pro ně porozumění, přece on, který po mnoho let pral na sebe i na svého partnera, spravoval a vařil a nepovažoval to za nic ponižujícího, cítil se teď — trochu nedůsledně — jaksi trapně dotčen, když viděl muže vykonávat práce služebnické povahy. Dával sice marnotratné, přemrštěné spropitné číšníkům a občas hodil dolar metaři na křižovatce, ale v jeho chování vůči nim byl povždy jakýsi ostych a snaha se jim spíše vyhnout. Nicméně když se jednou v noci vracel se společníkem z divadla, na křižovatce ho znepokojil právě jeden z těchto lidí. Jakýsi metař před nimi se jim snažil spěšně vyhnout a byl sražen projíždějícím povozem. Muž se zvedl a rychle odkulhal. Ale strejda Billy byl překvapen a ještě více rozmrzen, když se od svého společníka dozvěděl, že tento druh hrubé práce je často výnosný a že z některých metařů na hlavních křižovatkách se už stali zámožní lidé.

O pár dnů později zažil však strejda Billy ještě významnější příhodu. Jednou odpoledne poznal v jakémsi elegantně oblečeném chodci muže, který byl před několika lety obyvatelem Cedrového tábora. Dětinská radost strejdy Billyho z tohoto setkání, které jako by překlenulo nepřítomnost jeho partnera, byla však bývalým zlatokopem opětována jen polovičatě, a to ještě trochu sarkasticky. Strejda Billy, překypuje city, se mu svěřil, že hledá svého starého druha Jima Fostera, a i když pomlčel o svém vlastním úspěchu, mluvil nadšeně a vřele o skvělých vyhlídkách svého bývalého společníka a litoval, že ho nemůže najít. Zrovna teď je pryč za důležitým obchodem. „Myslím, že je už zpátky,“ pravil onen člověk suše. „Nevěděl jsem, že má schránku na poštovním úřadě, ale mohu vám dát jeho druhou adresu. Bydlí v Presidiu u Pradlenina zálivu.“ Odmlčel se a se sarkastickým úsměvem se zadíval na strejdu Billyho. Ale ten, uvyklý na pojmenování kalifornských zlatokopeckých táborů, na tom neviděl nic divného a jen slova opakoval.

„Tam ho najděte! Sbohem! Na shledanou! Promiňte, spěchám!“ řekl bývalý kutač zlata a odkvačil.

Strejda Billy měl příliš velkou radost z toho, že se brzy setká se strejdou Jimem, než aby se pohoršoval nad povýšeneckým spěchem svého někdejšího známého nebo aby se snad divil, proč mu strejda Jim nesdělil, že se už vrátil. Nebylo to poprvé, co pocítil, jak široká je propast mezi ním a těmito lidmi, a toto vědomí ho ještě více přitahovalo k jeho starému partnerovi, právě tak jako jeho starý nápad, neboť nyní ho konečně mohl překvapit šekem. Strejda Billy však usoudil, že má-li ho už překvapit v jeho vlastním penziónu — nejspíše vznešeném —, udělá to také v patřičném stylu.

Odebral se tedy do nájemní konírny a objednal si landauer s párem koní a černošským kočím. Usadil se do kočáru ve svém nejlepším a nejhůře padnoucím obleku a požádal kočího, aby ho zavezl do Presidia. Když projížděli ulicemi, zabořil se do polštářovaného sedadla s výrazem takového zářivého uspokojení na své dobře naladěné tváři, že se kolemjdoucí nad ekvipáží a jejím výstředním cestujícím usmívali. Domnívali se, že je to úspěšný zlatokop, který si „vyhazuje z kopýtka“, což nebyl zjev tak zcela neobvyklý. Ale nezkažený strejda Billy považoval jejich úsměvy jen za přirozený, laskavý výraz toho, že si tito lidé uvědomují, jak on je šťastný, a tak jim kynul a opětoval jejich úsměvy s nic netušící upřímností a nevinnou hravostí. „Tyhle lidi z Friska přece jen nejsou všichni samí mamlasové …,“ řekl si polohlasem za zády šklebícího se kočího.

Projeli výstavnými ulicemi a dostali se na předměstí, či spíše do oné části města, jež jako by byla zahlcena přesouvajícími se písečnými dunami, kde zpola zasypané ploty, a dokonce i nízké domky jen stěží vyznačovaly, kudy vede silnice. Nezdolné pasáty, jež předurčily tuto změnu, mu ostře fičely do tváře a trochu ochlazovaly jeho horlivost. V místě, kde se silnice zatáčela, se zjevilo moře a k němu se svažoval gigantický hřbitov na Osamělé hoře, s bílým sloupovím křížů a s mramorovými deskami, jež se třpytily ve slunci jako plachty lodí čekajících, aby byly po úbočí spuštěny do oceánu Věčnosti. Strejda Billy se zachvěl. Co kdyby bylo jeho údělem hledat strejdu Jima tam!

„Támhle máte to svý Presidio!“ řekl o něco později černošský vozka ukazuje bičem. ;,A támhle je váš záliv vod pradleny.“

Strejda Billy zíral. Nedaleko se tyčila čtyřhranná kamenná pevnost, která se opírala o skály, jako by odrážela útok dorážejících mořských vln, a nad jejími cimbuřími se třepetala vlajka. Mezi ním a pevností se táhla hlouběji do vnitrozemí laguna a podél jejích břehů bylo rozseto jako vyplavené dříví množství domků či chatrčí na spadnutí, neuměle záplatovaných a příštipkovaných. Ale nebylo tu vidět žádné honosné sídlo, žádný blok domů, žádnou ulici, ba ani budovu či skromný dům.

Otřes z tohoto překvapení, který strejda Billy pocítil nejdříve, byl vystřídán jakousi úlevou. Tajně se děsil setkání se svým starým parťákem v nějakém „mondénním doupěti“. Důvody, které strejdu Jima vedly, aby vyhledal toto zapadlé útočiště, ho znepokojovaly jen málo. Dokonce ho radostně vzrušila nejasná vzpomínka na jejich starý neutěšený tábor, který oba opustili. Veden jakýmsi instinktem — nevěděl, proč to dělá, a už vůbec si neuvědomoval, že by to mohlo být z ohleduplnosti — vystoupil, ještě než dojeli k prvnímu domku. Vyzval kočího, aby na něho s kočárem počkal, vešel do domku a od rudolící irské pradleny u necek se dozvěděl, že Jim Foster či „Arkansaskej Jim“ bydlí o čtyři chýše „dálejc“. Je doma, protože si „podbrknul nohu“. Strejda Billy spěšně pokračoval v cestě, dokud se nezastavil přede dveřmi chatrče, jež byla skoro stejně nahrubo postavená jako jejich starý srub, a plaše, trochu bojácně je otevřel. Zevnitř se ozval vrčivý hlas, jakási postava se rychle vztyčila opírajíc se o hůl a pokusila se o útěk, avšak vzápětí s hysterickým smíchem sklesla zpátky do židle — a strejda Billy stál tváří v tvář svému starému parťákovi! Ale když se vrhl kupředu, strejda Jim povstal znovu, tentokrát se vztaženýma rukama. Strejda Billy je uchopil a jediným mohutným stiskem jako by vylil a přečerpal celou svou prostou duši do duše svého partnera. A tak tu stáli a jejich ruce, dosud ještě pevně sevřené je rozkymácely dozadu, dopředu i do stran až konečně strejda Billy, pohlédnuv na obvázaný kotník strejdy Jima, svého druha přímo násilím usadil zase na židli.

První promluvil strejda Jim. „Prisámbohu! Dopadls mě! Moh jsem vědět, že budeš stejnej blázen jako já. Heleď se, Billy Falle, jestlipak víš, cos proved? Vyhnals mě z ulic, kde jsem si poctivě vydělával na živobytí na třech křižovatkách! Ba jo,” usmál se smířlivě, „vyhnals mě vodtamtud ve dne, prostě proto, že jsem si myslel, že jednou bych moh narazit na tvůj zatracenej pitomej ksicht.“ Znovu se zasmál a stiskl svému společníkovi ruku. „A pak ses, k sakru, nespokojil s tím, žes zničil můj byznys ve dne, a když jsem ho začal provozovat v noci, tys samozřejmě musel začít chodit ven i v noci, a taky mě to zarazit. Chceš vědět, cos ještě proved? Já ti to teda řeknu, u svatýho pokra! Za tuhle podvrtnutou nohu vděčím tvýmu zatracenýmu bláznovství, a svýmu ovšem taky, protože když jsem jednou v noci před tebou utíkal, nalít do mě vůz a přejel mě!“

Nevnímaje blednoucí tvář strejdy Billyho, pokračoval s naivitou, jež se rovnala prostomyslnosti strejdy Billyho, i když snad ne s jeho ohleduplností: „Víš. musel jsem na tebe hrát habaďůru s tou soukromou schránkou a s těma dopisama. Nechtěl jsem, abys věděl, co mám za lubem. protože by se ti to nemuselo líbit, a moh bys to dokonce považovat za pohanu naší starý firmy, chápeš? Nebyl bych to vzal, ale byl jsem vodkecanej. Dneska už ti můžu klidně říct, starej parde, že když jsem ti psal z tý poštovní schránky ten první bodrej dopis, dva dny jsem už neměl v hubě. Ale teďka je to už všechno v pořádku,“ dodal se smíchem. „Pak jsem se dostal do tohohle byznysu — myslel jsem si, že to stojí za bačkoru — poslední štace — a víš, starej parde — nechtěl jsem to říct nikomu jinýmu než právě tobě — po pravdě jsem si to nechával právě pro tebe — už jsem z toho vytřískal devět set šest a padesát dolarů — ano, pane, poctivejch devět set padesát šest dolarů, uloženejch v bankovním domě Adams a spol. právě naproti místu, kde provozuju svou živnost.“

„Jakou živnost?“ zeptal se strejda Billy.

Strejda Jim ukázal do kouta, kde stálo veliké, těžké metařské koště. „Tuhle živnost.“

„Aha,“ podotkl strejda Billy a krátce se zasmál.

„Je to živnost provozovaná pod širým nebem,“ pokračoval strejda Jim vážně, ale bez jakéhokoli náznaku rozpaků nebo omluvy ve svém chování, „a není moc velkej rozdíl mezi tím, zametat koštětem na křižovatce a prohrabávat hlušinu hráběma, akorát že to, co získáš koštětem, se ti podává jako na talíři a nemusíš to zvedat a vyhrabávat z mokrýho kamení a z bryndy v rejžovacím žlabu. A taky to o hodně míň namáhá záda.“

„No to jistě, na to můžeš vzít jed!“ zvolal strejda Billy nadšeně, leč trochu nervózně a roztržitě.

„To jsem náramně rád, že to říkáš, poněvadž, víš, zpočátku, dokavad jsem si nenadělal balík, jsem nevěděl, jak by ses k tomu stavěl. A kdybych si ho nebyl nadělal, tak bych tě už těmahle vočima nikdá nespatřil — nikdá. starei parde!“

„Nevadilo by ti, kdybych si na minutku vodskočíl?“ zeptal se strejda Billy a vstal. „Venku na mě totiž čeká jeden známej“ — zajíkl se — „jenom vyběhnu a pošlu ho pryč, abysme si mohli spolu klidně popovídat.“

„Není to snad někdo, komu dluhuješ prachy?“ zeptal se strejda Jim vážně. „Někdo, kdo tě pronásleduje, abys mu zaplatil, eh? Protožs jestli jo, můžu si tu sednout a rovnou ti napsat šek na svou banku!“

„Ne,“ ujistil ho strejda Billy. Vyklouzl ze dveří a hnal se jako jelen k čekajícímu kočáru. Vrazil vozkovi do ruky zlatý dvacetidolar a řekl chraptivě: „Pro tuhle chvíli tu rachotinu nepotřebuju. Můžete si vyjet a udělat si soukromou veselici po celej zbytek vodpoledne a potom přijeďte a počkejte na mě tamhle nahoře na kopci.“

Tímto způsobem se zbavil své nádherné ekvipáže a spěchal zpátky ke strejdovi Jimovi, svíraje v kapse svůj šek na deset tisíc dolarů. Byl nervózni, byl vystrašený — ale musí se zbavit šeku, musí vypovědět svůj příběh a mít to konečně z krku. Avšak dříve než mohl promluvit, strejda Jim ho neočekávaně zarazil.

„Podívej se, Billíku,“ pravil. „Musím ti něco říct — a zrovna tak ti můžu vyklopit, co mám na srdci, hned, a pak můžeme začít znovu a pěkně na rovinu. Tak teda,“ pokračoval a polovičatě se zasmál, „copak už nebylo dost na tom, že já jsem markýroval, že jsem bohatej, že jedu ve výnosným, velkým byznysu, nestačilo, že jsem udělal ten úhybnej manévr se soukromou schránkou, abys nemoh vypátrat, kde mám bejvák a co dělám — copak už nestačilo, že já jsem hrál celou tuhle komedii? Ale to ne, tos musel i ty, ty dlouhonohej zatrackanej chlape, taky začít lhát a hrát tyátr?“

„Já že jsem hrál tyátr? Já že jsem lhal?“ zajíkl se strejda Billy.

Strejda Jim se rozvalil ve své židli a rozesmál se. „Copak si myslíš, že bys mě dokázal oblafnout? Copak si myslíš, že jsem neprokouk ten tvůj tyátr, když jsi chodil do toho nóbl Orientalu, jako bys byl právě udělal velkéj nález — a přitom jsi tam po celou tu dobu ani nebydlel, ani nejed a jen ses ládoval sekanou a cpal rohlíkem dole U dobrý pohody? Copak si myslíš, že jsem tě nešpehoval a nevypátral jsem to? Ach ty ušatej voslovskej zajíci!“

Smál se, až mu slzy vstoupily do očí, a strejda Billy se smál také, i když mu posléze smích ustrnul na tváři a on byl přinucen zabořit hlavu do kapesníku.

„A přece,“ pokračoval strejda Jim a zhluboka si vydechl, „hrome! Měl jsem nahnáno — ale jenom chvilku! Říkal jsem si, žes možná vopravdu trefil na velkej nález — tenkrát, když jsem dostal tvůj první dopis —, a taky jsem se rozhod, co udělám! A pak jsem si připomněl, že seš právě takovej votevřenej rejžovací žlab, kterej si nedokáže nic nechat pro sebe, a že bys mi to jistojistě byl při první příležitosti vybrebentil. A tak jsem čekal. A potom jsem tě vodhalil, ty starej hříšníku!“ Vztáhl ruku a dloubl strejdu Billyho do žeber.

„Co bys byl udělal?“ zeptal se strejda Billy poté, co se hystericky zhroutil.

Tvář strejdy Jima opět zvážněla. „Byl bych — byl bych vodsud vypadnul. Z Friska! Z Kalifornie! Z Ameriky! Nebyl bych to snes. Nemysli si, že bych ti byl nepřál tvý štěstí! Nikdo by nebyl radši než já.“ Opět se naklonil kupředu a položil ruku na paži svého partnera … „Nemysli si, že bych si byl chtěl vzít z toho třebas jedinej groš. Ale já — víš — nedokázal bych to unýst! Abys ty, kterýho jsem tam nechal, sem přišel a válel se v penězích a měl nový parťáky a přátele a vtrhnul sem a viděl mě — tuhle chatrč a“ — udělal strašný posunek do kouta místnosti, gesto, které nebylo o nic méně děsivé proto, že bylo nelogické a nedůsledné vzhledem ke všemu, co prohlašoval předtím — „a — a — to koště!“

V místnosti se rozhostilo mrtvé ticho. A s ním jako by se strejda Billy přenesl opět do jejich prostého srubu v Cedrovém táboře za oné osudové noci, kdy jako dnes hleděl do podivné, odhodlané tváře svého druha. Dokonce se mu zdálo, že slyší venku hukot borovic, a neuvědomoval si, že je to vzdálené moře.

Za nějakou chvíli strejda Jim opět navázal řeč:

„Samozřejmě se ti nějak podařilo trochu se napakovat, jinak bys tu přece nebyl, ne?“

„Jo, máš pravdu,“ řekl strejda Billy dychtivě, „mám…“ Zarazil se a zakoktal: „Mám pár — pár stovek.“

„Vida, vida!“ řekl strejda Jim vesele. Odmlčel se a pak váhavě dodal: „Poslouchej, nezůstalo ti náhodou po tom tvým zatrackaným bláznovství v Orientalu ňákejch pět stováků?“

„Mám,“ odvětil strejda Billy a trochu se při své první uvážené a dobře míněné lži začervenal, „mám nejmíň pět set dvaasedmdesát dolarů. Ano,“ dodal zkusmo a zadíval se s obavami na svého partnera, „mám nejmíň tolik.“

„I safra, safra!“ zasmál se strejda Jim. A potom dychtivě dodal: „Poslouchej, parde, v tom případě je to v suchu. Já mám devět stovek. Přidej k nim těch svejch pět, a já vím vo jednom malým ranči, kterej můžeme dostat za dvanáct stováků. Na ten jsem právě šetřil — to je můj malej pláneček. Pokud se mě tejče, s kutáním je konec! Je tam chajda dvakrát tak velká jako náš starej srub, málem sto akrů pěkný půdy a párek mustangů. Se dvěma Číňanama to zvládnem vobdělat a pěkně to rozjet. Tak co tomu říkáš?“ Napřáhl ruku.

„Beru,“ odvětil strejda Billy a ohnivě popadl ruku strejdy Jima. Ale úsměv mu pohasl a na jeho upřímném, prostém čele se mu objevily dvě vrásky.

Naštěstí strejda Jim si toho nepovšiml. „A teď, starej parde,“ řekl vesele, „dneska večír se tu rozšoupnem hezky jako, zastara — a uděláme si jeden ze svejch holdámusů! Mám tady trochu whisky a karty, a tak si hodíme partičku, ale tentokrát ne vo prachy, to ne, pane! Budeme hrát vo fazole.“

Náhlé světlo znovu rozzářilo tvář strejdy Billyho, ale pak řekl s chmurným zoufalstvím: „Dneska ne! Musím se vrátit do města. Víš, čeká mě ten můj známej, že spolu půjdem do divadla. Ale hned zejtra za svítání přijdu a zařídíme to s tím rančem.“

„Se mi zdá, že seš na toho svýho známýho ňákej zatraceně vysazenej,“ zavrčel strejda Jim.

Strejdovi Billymu poskočilo srdce radostí při tomto projevu přítelovy žárlivosti. „To ne, ale víš, musím,“ odvětil s lehkým pousmáním.

„Poslouchej — není to náhodou vona, co?“ vyzvídal strejda Jim.

Strejdovi Billymu se podařilo ďábelsky zamrkat a nad svou lží se i věrohodně zardít.

„Billy?“

„Jime!“

A pod záminkou této rozjařené rytířskosti strejda Billy unikl. Běžel houstnoucí temnotou, pracně vystoupil po sesouvajícím se písku vzhůru na kopec a tam na něho čekal kočár.

„Co považjete,“ zeptal se strejda Billy kočího tlumeným, důvěrným tónem, „co vy chlapíci tady ve Frisku považujete za zdejší nejlepší, největší a nejhazardnější hernu? Něco hóchnóbl, vopravdu na úrovni, víte?“

Černoch se zazubil. I když možná očekával jinou otázku a jiný příkaz, byl to zřejmě obvyklý případ výstředního, marnotratného zlatokopa.

„Je tu Polka, Eldorádo a pak Arkáda, šéfe,“ řekl přemýšlivě pošlehávaje bičem. „Většina zlatokopeckejch gentlemanů dává přednost Polce, protože se tam nádavkem i tancuje. Ale to pravý místo prima facie pro gentlemany, který hledaj vopravdu tvrdej hazard, je rozhodně Arkáda.“

„Uhánějte tam jako všichni čerti!“ řekl strejda Billy a vskočil do kočáru.

Strejda Billy, věren svému slovu, byl příštího dne časně zrána už v barabizně svého partnera. Vypadal trochu unaveně, ale šťastně a přinesl s sebou šek na pět set sedmdesát pět dolarů, což, jak vysvětloval, představovalo celý jeho kapitál. Strejda Jim byl u vytržení radostí. Ještě téhož dne chtěli vyrazit do Napy a zakoupit ranč. Vyvrtnutý kotník byl dostatečným důvodem, aby se strejda Jim vzdal svého nynějšího zaměstnání, a navíc je mohl postoupit za malé odstupné. Přípravy na stěhování byly velmi jednoduché — nebylo tam nic, co by stálo za to, aby si to vzal s sebou, a všechno, co tam bylo, se tam mohlo klidně nechat. A tak už téhož večera při západu slunce oba partneři, kteří zase obnovili své někdejší společenství byli usazeni na palubě napské lodi, když zabočila do proudu.

Strejda Billy roztěkaně a s úlevou hleděl přes zábradlí ke Zlaté bráně, kde klesající slunce jako by k němu oceánem přitahovalo zlatý proud, povždy vyvěrající ze zátoky a města se třemi kopci, jež se rozkládá při ní. O čem přemýšlel nebo co mu tento obraz vnukal, nevešlo ve známost, neboť strejda Jim, jenž povzbuzen dnem odpočinku se rozkošnicky nořil do večerních novin, náhle dlouze zahvízdl a přisunul se blíže ke svému zasněnému druhovi. „Koukni se na tohle,“ řekl a ukazoval na sloupec, který zřejmě právě přečetl. „Jenom si to poslechni a řekni, jestli nejsme šťastný, ty a já, že jsme právě to, co jsme, že se spolíháme na vlastní tvrdou práci a nemyslíme na nálezy a šťastnou náhodu . Jen si rozepni uši Billy, a já ti přeříkám, na co jsem právě narazil v novinách, a uvidíš, jaký zatrackaný blázny dovedou některý lidi ze sebe udělat. A ten reportér, co to napsal, ten to jistě všecko viděl na vlastní voči.“

Strejda Jim si odkašlal, přidržel si noviny blízko k očím a začal pomalu, hlasitě číst:

„,Scéna plná vzrušení, připomínající heroické dny roku devětačtyřicátého, se odehrála minulé noci v nočním podniku Arkáda, jakýsi cizinec, jenž by docela dobře mohl patřit do oné ztřeštěně bezstarostné epochy a jenž měl veškeré znaky úspěšného zlatokopa »vyhazujícího si z kopýtka«, se objevil u jednoho z hracích stolů, doprovázen černošským vozatajem nesoucím dva těžké vaky plné zlaťáků. Za základnu pro své operace si vybral bank pro faraóna a začal sázet obrovské částky s tak očividnou bezstarostností, že jeho hra vyvolala u všech bezdeché vzrušení. Za malou chvíli vyhrál obnos porůznu odhadovaný na osmdesát až sto tisíc dolarů. Po sále se začaly šířit dohady, že je to předem smluvený pokus »rozbít bank« spíše než opilý vrtoch kovkopa ze Západu, oslněného nějakým úspěšným nálezem. Víru v tuto teorii neobyčejně podporovala chladná nedbalost, ba úplná lhostejnost, s nimiž tento člověk přijímal své neobyčejné výhry. Tento pokus — jestliže šlo skutečně o takový pokus — však skončil neúspěchem. Poté co desetkrát za sebou vyhrál, štěstí se obrátilo a náš nešťastný sázkař přišel nejen o celou svou výhru, ale i o částku, kterou původně do hry vložil, která se odhaduje zhruba na dvacet tisíc dolarů. Toto pozoruhodné klání sledoval zástup vzrušených hráčů, na něž však zapůsobila neobyčejná výše sázek méně než dokonalá chladnokrevnost a bezstarostnost tohoto cizince, jenž prý po skončení hry hodil bankéři zlatý dvacetidolar a s úsměvem odešel.

Žádný z habitués* tohoto podniku onoho muže neznal.

„Tak teda,“ řekl strejda Jim, když rychle zadrmolil francouzské substantivum v poslední větě, „viděls už někdy takový bohapustý bláznovtví?“

Strejda Billy pozvedl zasněné oči od proudu, dosud nenávratně vylévajícího své zlato do zapadajícího slunce, a řekl s omluvným úsměvem: „Nikdy!“

A ani ve dnech rozkvětu a blahobytu, které posléze navštívily Velký pšeničný ranč „Fall a Foster”, nikdy svému parťákovi své tajemství neprozradil.