Frederick Marryat a Pierre Pelot

Jediny rebel, Dobrodružstvi kadeta Keeneta

KAPITOLA I

Nebe se pokojně zbavovalo potrhaných stínů, v nichž se utápěly hvězdy. Na blednoucí obloze zůstávaly útržky mračen jako špinavé cáry, zbylé po boji s temnotami. Z východu postupovalo světlo, které v jedné chvíli nabylo neurčité růžovozelené barvy. Od bledého pozadí se odrážely hory, jejichž obrysy se jevily mohutnější než ve skutečnosti.

V té chvíli se Ajk Talajta, příslušník kmene Navaho, probudil. Pozvedl se a zůstal chvíli sedět na pokrývce z ovčí kůže. Pro Ajka, jemuž se předčasné stáří začínalo vkrádat šedinami do vlasů, nebyl čas spánku a bdělosti tím, čím býval v dobách jeho mužných let. Často trávil dlouhé bezesné noci a ve dne měl pak víčka těžká jako z olova. To je ovšem u starců běžné, a Ajk už byl bezmála starcem.

Rozhlížel se kolem sebe. Vnitřek srubu byl ponořen v lehkém polostínu. Na stěnách z kmenů visely pestrobarevné pokrývky jako světlé skvrny. Ajkův pohled přelétl obrysy jeho první a jediné ženy Rózy. Dosud spala, zachumlaná v ovčích kůžích. Také Rózu už navštívilo stáří: nezdálo se však, že by jí rušilo spánek – spíše naopak. Róza Ajketeeová potřebovala třikrát tolik času k utkání jediné pokrývky než dříve. Ráno se probouzela poslední.

Každého jitra přemýšlel Ajk o těchto věcech. Zlehka se usmál. Nezáviděl své ženě spánek. Byla dobrou manželkou, dobrou tkadlenou a zasloužila si odpočinek.

Ajkův úsměv pohasl, jakmile jeho zrak spočinul na druhé spící postavě. V jeho pohledu, jako každého rána, se zachvěl stín smutku. Šonga, jeho jediný syn, mu způsobil mnoho radosti, ale i mnoho žalu. Také tohle může potkat jen starce a potkalo to i Ajka Talajtu z kmene Navaho. Snažil se nemyslet na spícího Šongu. Bude na to dost času během celého dlouhého dne, který má před sebou. Vždycky na to myslel…

Ajk vstal. Opatrně, aby nikoho neprobudil, vyšoural se ven.

Stanul před srubem z trámů a drnů, sám na prahu rodícího se dne. Každého jitra se tato scéna opakovala. Každého jitra hleděl Ajk na červenou, rozpukanou půdu údolí Nového Mexika, na chomáče šalvěje, zakrslé borovice a skalní útesy, na neurčité vzdálené krajkoví hor, odkud vycházel bůh Slunce. Byl to neustále týž obraz. Byl tu ve chvíli jeho narození a bude zde pravděpodobně i v okamžiku smrti. Bylo to dokonalé údolí.

Po svatbě přišla Róza do jeho srubu. To nebývalo zvykem. Navahové rozhodně nepohrdají rodovými pravidly předků a matriarchálními zákony. Jenže pozemky, které na druhé straně údolí vlastnila Rózina matka, nemohly uživit další nadbytečnou rodinu. Rózini rodiče byli už po smrti; ale pozemky musely živit domácnost tří Róziných sester. Však tam také stály tři sruby.

Pokud jde o Ajka, žil tu sám. Anebo téměř sám. V okruhu několika mil od úpatí Psí hory byla jen jedna chýše a jedna jeskyně, v níž žil Pomatený Šakta.

Údolí bylo rozlehlé. Za Ajkova dětství se tu uživilo spousta ovcí. Pásla se tu velká stáda a jejich chuť bývala ještě větší. Teď stačila tráva v údolí sotva pro Ajkovy ovce.

Také na tohle myslel Ajk. Byl opravdu v letech, neboť už dlouhou dobu mu plynuly dny bez sebemenší změny, právě tak jako všem starcům. Ajk si povzdechl.

Nad zkrvavělými vrcholy Psích hor pozdravilo Ajka slunce, rozlévající po celém nebi světelnou záplavu. Psí hora se zbarvila do ruda.

Ajk se v duchu modlil k vycházejícímu slunci.

V té chvíli ucítil v nose neznatelné zalechtání, jemuž nevěnoval pozornost. Jen si spěšně přejel nos hřbetem ruky… Bylo to však znamení, že se co nevidět v jeho životě něco změní, že jej v nejbližších hodinách potká nějaké neštěstí. Tímto způsobem varují samečci pavouků příslušníky kmene Navaho před hrozícím nebezpečím. Kdo dbá těchto znamení, může se katastrofě vyhnout nebo ji zmařit.

Ajk Talajta se však modlil ke slunci a ničeho si nevšímal.

Skončil modlitbu, až když se slunce převalilo přes horský hřeben. Teď zčervenalo i údolí, pruhované fialovými stíny a tu a tam pošpiněné několika trsy ubohých trnovníků.

Ajk učinil několik kroků a postoupil k okraji výspy, strmící nad lenivou říčkou San Juan. O sto yardů níže zpozoroval na břehu porostlém borovicemi své dva koně. Potřásl hlavou a zamířil do údolí. Za mladých let pádil dolů jako divoký pes, sotva popadaje dechu.

Pomalu, rozvážně sestoupil dolů a octl se na břehu. Jeho kůň pozvedl hlavu a radostně zafrkal na pozdrav. Ajk přistoupil ke zvířeti a lehce, beze slov mu poplácal plece a bok. Byl to ušlechtilý, vysoký americký kůň, nádherný ryzák. Poslední velká radost Ajka Talajty. Usmál se a polaskal i druhého koně, bělouše, který patřil Šongovi.

Ajk zamířil k řece. Jeho pohled se zachmuřil a utkvěl na jednom místě. V posledních dnech se břeh neustále rozšiřoval, kameny v řece vystupovaly a koryto bylo čím dál užší. Pruh vody, prodírající se mezi písčitými ostrůvky a drobným kamením, byl sotva dva kroky široký.

Ajk tu stál hezkou chvíli a bezmocně klátil pažemi. Slunci, jež bylo dosud dítětem, vystavoval svá snědá a propadlá prsa. Tvář měl plnou uzlovitých vrásek a hlavu mu pokrývaly prokvetlé vlasy, ostřihané po způsobu bělochů.

Tak to byl tedy Ajk Talajta z kmene Navaho. Narodil se a žil v rezervaci, kam kdysi dávno běloši odsunuli jeho rodiče. To byl tedy Ajk Talajta kteréhosi jitra v roce 1946… Nikdo, naprosto nikdo na celém světě netušil, že existuje nějaký Ajk, pozorující pomalu mizející řeku.

Ajk se přiblížil k vodě, sedl si na bobek a dlouho zíral na hladinu. Po chvíli se zvedl a vystoupil na břeh. Pohlédl spěšně na koně a posadil se na převrácený pařez, který tu byl od nepaměti. A znovu se zadíval na řeku…

Sedával tu tak často, že pařez byl už celý bílý a oblýskaný Vídal mnohokrát za podobných jiter svou stříbřitou řeku, do níž se nořilo žíznivé rudé slunce. Dnes to byl jen ubohý pramének, kterému ostré kameny v jeho vyschlém loži rozehrály kůži zaživa.

Několik staletí se převalilo přes nehybného Ajka Talajlu, který tu seděl s rukama na kolenou svých vybledlých džínsů Snad myslel na blížící se dva měsíce úplného sucha, těžké jako vždy a následované dalšími suchými měsíci. Snad na ohroženou sklizeň kukuřice. Možná že přemýšlel o svém ubohém stádu, které na úpatí Psí hory hlídal Pomatený Šakta. Anebo myslel na syna Šongu, který neuměl mluvit…

Róza už vstala. Seděla přikrčená před srubem a pekla na horkých kamenech ohniště placky. Zvedla hlavu a pozdravila přicházejícího manžela, hned se však věnovala přípravě druhého ohniště, na němž chtěla uvařit kávu.

Když si ji Ajk bral, byla to drobná a půvabná žena. Jak plynula léta, Róza hodně ztloustla a stejně jako Ajk se změnila. Stále však měla černé lesklé vlasy, jako když si je vyčesávala do vrkoče. Vždycky byla dobrou manželkou, nežárlila, nehašteřila se a neutrácela.

V dálce pod rozložitou kopulí cedru zpozoroval Ajk Songu. Sbíral suché klestí.

Ajk seděl na kameni a tiše pozoroval manželku, jak připravuje první jídlo. Občas se zadíval směrem k Šongovi. Pak se dali s Rózou do jídla bez jediného slova. Mezitím zmizel Šonga v cedrovém lese.

Když dopil poslední doušek kávy, položil hrnek na zem a řekl:

„Voda zase klesla.“

Róza k němu pozvedla bezbarvé oči a její ruka se zachvěla nad prázdnými hrnky.

„Ano,“ pravil Ajk, „je široká sotva na dva kroky. Modlitby za déšť nejsou k ničemu!“

„Nesmíš tak mluvit,“ zašeptala Róza.

Ajk mlčel. Potřásl hlavou, zamyslel se a hořce poznamenal:

„Dva měsíce už nezapršelo. A před třemi dny se zvedl suchý vítr, který žene písek na kukuřici a fazole. Jestli nezaprší, kukuřice zajde.“

„Musíme se modlit.“ řekla Róza.

V té chvíli se ozval dole v kaňonu hluk. Ajk se napřímil a svraštil obočí.

Hluk motoru rychle vzrůstal. Po několika vteřinách se objevil v oblacích prachu vůz, který se zmítal a poskakoval na špatné cestě vedoucí ke srubu.

Ajk se pomalu zvedl. Jeho obličej byl tvrdý a chladný.

„To jsou lidé ze Společnosti,“ zamumlal mezi zuby. „Poznávám jejich auto… a pak, nikdo jiný sem nezabloudí.“

Náhle mu bleskla hlavou vzpomínka na lehké zalechtání v nose, kterého si ráno nevšiml a jež oznamovalo neštěstí, jak vědí všichni Navahové, kteří mají v úctě staré tradice.

Stalo se kteréhosi dne v Novém Mexiku, za velkého sucha v roce 1946.

KAPITOLA II

Byl to opravdu vůz Společnosti, malý kamión s červeným čumákem a plátěnou střechou, která se vzdouvala a poklesávala podle otřesů. Auto ječelo jako tisíc divokých čertů.

Také Róza vstala. Postavila se tiše vedle mlčícího Ajka, v ruce dva prázdné hrnky. V klidném jitru se mezi nimi šplhal proužek dýmu z ohniště.

Ajk řekl:

„Když sem jedou lidé ze Společnosti, není to k ničemu dobré. Přicházejí možná kvůli očkování – jenže Šonga není ve věku, kdy se děti očkují.“

Vůz na okamžik zmizel za cedrovým lesem a hukot motoru zesílil. Když červený stroj vyjel z lesa a natřásal se na cestě vedoucí ke srubu, motor doslova řval.

„Připrav ještě kávu,“ poručil Ajk spěšně.

Na posledním úseku cesty vůz poněkud zpomalil. Konečné se zastavil, obklopen obrovským mračnem prachu, právě ve výši suchých větví, tvořících střechu kůlny, kterou Ajk postavil pro Rózu, aby na ni při tkaní nepražilo slunce. Motor ještě chvíli bručel a pak zachrchlal, jako by se dusil prachem. Najednou ztichl a bylo slyšet jen štěkáni psa Sneea, který tu poskakoval jako pominutý.

„Snee!“ křikl Ajk.

Pes se okamžitě uklidnil. Byl to dobrý pes.

Jako by čekali, až pes přestane štěkat, oba muži vystoupili z vozu. Ajk hned poznal toho, co řídil: jmenoval se Crabb a byl to člověk ze Společnosti, který sem občas zavítal. Crabb byl spravedlivý muž a Ajk pro něho nejednou pracoval. Byl milý a často se smál.

Druhého muže Ajk nikdy neviděl. Při chůzi se klátil, byl velký, na sobě měl khaki kalhoty i košili, na nohou plátěné střevíce a hlavu mu zdobil slamák, jaký nosívají turisté. Turista to však nebyl. Poznalo se to podle chování a podle toho, jak se díval. A pak – neměl fotografický aparát.

„Ahoj, Ajku!“ pozdravil Crabb a blížil se s napřaženou paží.

Ajk stiskl nabízenou ruku a opětoval pozdrav. Turistu, který stál vzadu, nechal bez povšimnutí, protože se tvářil jako člověk nemající nejmenší chuť podat někomu ruku.

Crabb se usmál, ale Ajk v tom úsměvu zachytil stín rozpaků. Cosi nedefinovatelného mu napovídalo, že je to špatné znamení. Zatím ještě nic nevěděl. Docela nic. Jak pohlédl Crabbovi přes rameno, spatřil na kraji cedrového lesa Songu. Stál tam vzpřímený a v náruči držel otep suchého dříví.

„Vezmeš si kávu, Crabbe?“ zeptal se Ajk.

„Rád, když mi nabídneš,“ řekl Crabb. Ten, co vypadal jako turista, se zamračil a pravil:

„Kolik srubů máme dnes navštívit, Joe?“

Říkal Crabbovi Joe. Crabb se přece jmenoval William.

„Přibližně třicet,“ odpověděl Crabb. Muž se ušklíbl a procedil:

„Když budeme pít všude kafe…“

„To je zvyk,“ odsekl Crabb.

Řekl to podrážděně a Ajka napadlo, že mezi těmi dvěma možná všechno neklape. Crabb se pokusil o úsměv:

„Jen mi dej kávu, Ajku. Dlouho jsme se neviděli a tak je šálek na místě.“

Ajk přikývl. Róza mezitím položila konvici na horké kameny ohniště. Pak se nenápadně vzdálila a dala se do tkaní. Slunce už pěkně přihřívalo.

Sedli si na bobek, nejdříve Crabb, polom Ajk. Neznámý muž zaváhal a jen s nechutí je následoval. Tenhle člověk přináší neštěstí, to je jisté. Ajk se snažil na něho nedívat a naléval kávu. Jak se dalo čekat, neznámý odmítl s nimi pít. Přiťukl si tedy jen s Crabbem.

„Co rodina, v pořádku?“ zeptal se Crabb, jakmile se napil.

„V pořádku,“ odpověděl Ajk.

„A stádo?“

„Taky.“

Proč by měl mluvit před cizincem o stádu? Toho člověka přece vůbec nezajímá sucho a je mu jedno, že tráva je úplně spálená. Byl jak neživý panák v tom svém slamáku.

„Co Šonga?“ zeptal se tiše Crabb.

„Ujde to.“

Proč by měl před tímto člověkem vykládat, že Šonga už nikdy nenajde řeč, že po celý život bude mít v těle dospělého muže rozum desetiletého dítěte?

Crabb se z přivřených očí podíval upřeně na Ajka Talajtu. Pak několikrát zlehka pokýval hlavou a zašeptal:

„Ach jo…“

A jako by se náhle probudil, na ústech se mu opět rozhostil onen špatně skrývaný úsměv, kterého si Ajk všiml při jeho příjezdu. Zamířil palcem na neznámého, spěšně na něho pohlédl a představil ho:

„To je Hawk, vládní zmocněnec.“

Ajk ztuhl. Krve by se v něm nedořezal. Oči měl lehce přivřené. Vládní zmocněnci přinášejí vždycky neštěstí. Žijí daleko, až ve Washingtonu, a jejich povoláním je zabývat se Indiány v rezervacích. Tak to aspoň tvrdí. Chtějí tedy dělat něco, o čem nemají ponětí.

Když někdy vypukne epidemie a ovce hynou, vládního zmocněnce tu neuvidíte. Stejně tak se neobjeví za příliš kruté a dlouhé zimy, anebo když vítr vyrve ze země úrodu kukuřice. Anebo když po očkování umírají děti. Někdy se objeví s bílým otcem, aby tvrdil, že víra Navahů je pohanská. Přijde, když muž z kmene Navaho je obžalován z krádeže koně příslušníka kmene Hopi: někdy je to pravda, někdy ne. V každém případě však zmocněnec odvede „zloděje“ do vězení.

Ajk mlčel. Střídavě pozoroval Crabba a zmocněnce.

„Je hrozné sucho,“ začal Crabb. „Vládní zmocněnec přišel kvůli suchu.“

Ajkovy oči zajiskřily překvapením. Jak to? Zmocněnec se přece nechoval přátelsky. Odmítl kávu.

„Vrátí snad vodu do našich potoků?“ zeptal se Ajk. „Přišel nám pomoci?“

Vrásky na Crabbově čele se prohloubily, řekl:

„Nikdo nedokáže vašim řekám vrátit vodu.“

„To vím,“ povzdechl hořce Ajk.

Potom dodal:

„A vím také, jaké je sucho. Vím, že se před několika dny zvedl záludný vítr, že zasypal výhonky kukuřice a že jich polovinu vytrhal ze země. Vím, že sem mraky nenajdou cestu a že bohové deště se rozhněvali na lid kmene Navaho a Hopi. Co mi chce tedy oznámit muž, kterého posílá vláda?“

Ajk byl podrážděný, cítil, jak celou jeho bytost prostupuje hněv. Co by za to dal, kdyby byl mladý a mohl toho cizince vyhodit z údolí.

Crabb se chystal svou odpovědi Ajka uklidnit, ale nebyl k tomu čas. Vládní zmocněnec pravil:

„Když budeme ztrácet čas žvaněním. Crabbe, tak to nestihneme.“

„Žvaněním?“ utrhl se Crabb.

V modrých očích se mu mrzutě zablesklo.

„Budiž,“ dodal podrážděné, „žvaňte tedy sám, Hawku!“

Cizinec vůbec nereagoval na Crabbův pokus o vtip a beze všeho mu vyhověl. Šel rovnou k věci:

„Ty máš koně, Talajtó, že?“

„Ano, mám dva koně,“ připustil Ajk, kterého otázka trochu vyvedla z míry.

Pohlédl na Crabba, který mu řekl se smutkem v očích:

„Sucho zasáhlo celý kraj na desítky mil daleko, Ajku. Řeky a potoky rychle klesají. Na celém území Navahů je to stejné…“

Proč se mě ptají na koně? vzpouzel se v duchu Ajk.

Začínal být rozčilený. Instinktivně cítil, že neštěstí se bude týkat koní.

„Z příkazu vlády,“ pravil Hawk, „musí se každý srub příslušníka kmene Navaho zbavit nadbytečných koní. Pro rodinu se povoluje jeden kůň. Nadbyteční koně musí být odvezeni, prodáni nebo zabiti.“

„Zabiti?“

Ajk zbledl. Cítil v hlavě duté rány.

„Vláda nabízí dva dolary za zabitého koně.“

Dva dolary za mrtvého koně, Ajku Talajto… Nechápal a nechtěl chápat. Obrátil se na Crabba:

„Mám přece, Crabbe, dva koně, víš…“

„Je to příkaz vlády,“ pravil Crabb. „Sucho zavinilo onemocnění koní. Na severu uhynulo už hodné zvířat a mršiny jsou zdrojem nákazy. Možná že nemoc dorazí až sem. Kůň, který trpí žízní, snáze onemocní… Co nevidět budete, Ajku, bez vody.“

„Sucho přejde,“ poznamenal Ajk. „Naše modlitby přivolají déšť. Hopiové z Oraibi volají déšť tancem a jejich tance jsou dobré.“

Crabb zavrtěl hlavou. Všechno, co říkal a dělal, ho nikterak neuspokojovalo.

„Bylo by zapotřebí hodně modliteb, Ajku, a hodně času. Tenhle rok bude suchý. Vím to od lidi, kteří u nás předpovídají počasí.“

Nemělo smysl s Crabbem diskutovat. Zejména když mluvil jménem vlády a netvářil se právě přívětivě. Někdy přicházel Crabb jako přítel, ale nenašel se člověk, který by dbal více příkazů vlády než on.

Ajk řekl:

„Crabbe, víš, že mám jen dva koně. Jeden je můj a druhý patří Šongovi.“ Crabb se tvářil hrozně nešťastně.

„Já vím. Ajku. Je to však kvůli nemoci a nařídila to vláda. Máš nárok na jednoho koně, na víc ne. Musíš toho druhého prodat nebo zabít. Vláda ti dá dva dolary a…“

„Mlč, Crabbe!“ přerušil ho Ajk. Hluboko v hrudi mu začal vřít temný hněv. S pochmurným hukotem stoupal vzhůru jako už dávno ne. Pravil:

„Říkáš, že jsi náš přítel, Crabbe, a jako přítel nám přicházíš oznámit, že musíme kvůli nemoci zabít koně. Každý z těch koní mě stál deset dolarů, když jsem je kupoval.“

„Vláda víc dát nemůže.“

„Vláda radí Navahům, co mají dělat, jako když dozorce poroučí vězňům. Pamatuji to od svého narození. Proč tu nemoc nezastavíte jako neštovice?“

„To by bylo, Ajku, moc drahé, a…“

„Pro vládu by to bylo drahé! A já mám polovinu úrody pryč a ještě abych zabil koně! Já mohu přinášet oběti… To se ví. Ta tvá vláda, Crabbe, po nás jde jako psi po kořisti.“

Zášť a hněv nacházel snadno průchod. Tím snáze, čím déle se v Ajkovi hromadil.

„Tak dost,“ řekl Hawk a vstal. „Nemůžeme se zdržovat.“

„Říkali jste nám,“ zasípal trpce Ajk, „vybízeli jste nás: Zavolejte, až budete mít těžkosti! My se o nic neprosíme, ale nechceme, aby nám vládní zmocněnci zabíjeli koně!“

„Tak jdem, Joe!“ pobízel Hawk.

Crabb se tvářil mrzutě. Dokonce to vypadalo, jako by měl zlost. Zvedl se a řekl:

„Předal jsem ti příkaz, Ajku. Musíme k dalším Navahům. Je mi to hrozně líto, Ajku, ale až se za dva dny budeme vracet, musíš mít o koně míň, jinak…“

„Chceš vyhrožovat, Crabbe?“

„Je mi to hrozně líto, Ajku,“ opakoval Crabb. „Byli bychom však nuceni zabít ti koně a dost možná, že bychom tě museli vzít s sebou a dát za mříže.“

„Zmiz, Crabbe!“ zvolal Ajk. „Rychle zmiz!“

Oba muži nastoupili do vozu. Než se rozjeli, zavolal Hawk:

„A mrtvého koně zakopej! Nemám pravdu, Joe?“

Motor se rozštěkal, vůz učinil rychlý obrat a rozjel se po kamenité cestě.

Ajk Talajta stál před srubem, bledý, se zaťatými pěstmi a plný hněvu hleděl za odjíždějícím autem.

Když vůz zmizel za cedrovým lesem, nechala Róza tkaní a přistoupila k Ajkovi. Její tvář prozrazovala, že slyšela vše.

„To nic,“ poznamenal Ajk. „Určitě to nebude tak horké. Jisté je, že ani nemoc ani vláda mě nedonutí zabít koně.“

Také Šonga pozoroval na kraji lesa, jak se vzdaluje poskakující vůz. Pak pospíšil domů s nákladem dřeva, které shodil před srubem. Na jeho tváři a v bledých, zvědavých očích seděla otázka.

Hněv spadl z Ajkovy tváře jako maska. Na rtech se mu objevil úsměv:

„To byl Crabb, Šongo. Přítel Crabb ze Společnosti, přišel si s námi vypít kávu.“

Uklidněný Šonga přikývl radostně hlavou.

KAPITOLA III

Šonga snědl placku, zapil ji kávou a vydal se do cedrového lesa. Trávil tu ve stínu stromů celé dny. Někdy pozoroval rej mravenců. Na mravence se vydržel dívat celé hodiny, dokonce jim dovoloval, aby mu lezli po nohou; nikdy ho nepoštípali. Nebo si sedl zády ke kmeni a sledoval v prázdnu nějaké zábavné výjevy, které ho rozesmály. Když měl s sebou psa Sneea, hrál si s ním: Šonga se naučil vrčet skoro tak dobře jako pes, takže by člověk řekl, že si ti dva dokonale rozumějí.

Ajk seděl u tkalcovského stavu a sledoval nějakou chvíli svého syna. Mlčel a nechal ho jít.

Na Šongovi, v němž od narození přebýval cizí duch, nemohl nic chtít. Žádný léčitel – dokonce ani léčitel Hopiů – neznal proti tomu pomoc. Když byl Šonga na poli, choval se hůře než pes. Chvíli třeba docela pěkně plel, ale pak se rozčílil a začal kopat do země a do kukuřičných výhonků. Když hlídal stádo, bylo to stejné; zničehonic zapomněl na svou povinnost a zmizel. Šel za svými mravenci do cedrového lesa.

Na Šongovi nemohl nikdo nic chtít. Měl rozum desetiletého dítěte. Sám za nic nemohl.

Když syn odešel do cedrového háje, Ajk pohlédl na Rózu. Rovnala hrnky a cínové misky, jako by se nic nestalo; jako by sem ráno nepřijel žádný vůz. Vyšla před srub a její oči se potkaly s Ajkovýma.

Ajkovi to začínalo vřít. Rozčiloval jej Rózin pohled plný zmatku i bezvýhradné podpory, který se na nic neptal. Ajk pravil:

„Měli jsme návštěvu. Rózo… Slyšela jsi je?“

Zakývala hlavou. Ajk učinil totéž, jako by se chtěl důkladněji ubezpečit o neštěstí. Řekl:

„Co máme dělat? Vládě sucho nevadí. Vadí však nám, protože nám ničí úrodu… a to máme ještě zabíjet koně.“

Znovu pokýval hlavou, nabral do dlaně trochu písku a díval se, jak mu stéká mezi prsty.

„Myslím, že nezabiju ani jednoho z našich koní,“ řekl.

To byla první slova vzpoury, vyřčená člověkem až dosud mírným. Člověkem, který nikdy nezareptal a který ani jednou neodporoval příkazům vlády. Byl to první plamínek rudého hněvu, který se rozhořel v Ajkovi, od útlého dětství zvyklém snášet vše s naprostým klidem.

Dnes tomuto muži už prokvétaly vlasy. Dostal příkaz, proti němuž nebylo odvolání. Vybavovaly se mu všechny minulé křivdy a zaťatá pěst v jeho kapse se měnila ve vzpurnou ruku svobodného člověka.

Róza to viděla. Také ona ve svém věku dovedla svým ženským instinktem předvídat neštěstí. Řekla:

„Zavřou tě, Ajku. Koně zabijí a tebe pošlou do vězení.“

V Ajkových očích se prudce zablesklo. Nicméně se nepohnul, ale když promluvil, třásl se mu hlas:

„Nemohou zavřít člověka proto, že odmítá zabít vlastního koně! Žádný muž nemůže beztrestně zabít koně jiného muže. Mohl by pak sám zemřít!“

„Ajku!“

Vstal a pohlédl do Roziny ztrhané, vyděšené tváře.

„Ne,“ řekl. „Nikoho nezabiju. Ani člověka, ani koně.“

Róza se uklidnila, protože věděla, že Ajkovo slovo platí.

Pravil:

„Rózo, jestli chceš, můžeš zase tkát. Dnešek je jako každý jiný den.“

Sestoupil úvozem vedoucím k říčce San Juan a octl se u koní. Očekávali jej na témže místě pod korunami borovic. Tento den, který byl „jako každý jiný den“, musel být vyplněn prací: na kukuřičné pole je třeba dopravit vodu, mnoho vody. Ajk to věděl. A přesto stál a nevšímal si velkých hliněných hrnců, které visely opodál v pletené síti na nízké větvi.

Ajk zapomněl na žíznivá pole. Jeho srdce sužovala docela jiná žízeň, kterou poznal jen on a která byla zlá jako divoké zvíře.

Usadil se na kámen vedle koni. Nepromluvil, ale zvířata okamžitě vycítila, že něco není v pořádku. Nic jim neříkal, neboť by nebylo dobré, aby koně věděli, že podle zákona má jeden z nich zemřít. Seděl tam na kameni a vzpomínal na den, kdy koně koupil, a vybavoval si všechny krásné chvíle, které s nimi prožil.

Ráno toho dne, který byl „jako každý jiný“, Ajk Talajta se náhle rozhodl, že se věnuje jiným věcem, než jsou úvahy spřádané na kameni. Zvedl se, sundal síť s hliněnými hrnci a naložil je svému koni na hřbet.

Třikrát vykonal cestu tam a zpátky, a když se vracel potřetí, byl tak rozčilený, že nemohl pokračovat v práci. Pole dostala desetinu potřebného přídělu vody. Ajk sundal nádoby z hřbetu svého koně a pověsil je na původní místo. Vyhoupl se na neosedlaného koně a zamířil s ním po kamenitém dně napůl vyschlé řeky směrem k Psí hoře.

Slunce bylo jako mladý muž.

Nejdříve uviděl ovce, roztroušené po vysokém, narezlém úboči Psí hory. Obvykle ho ten pohled těšil. Jeho stádo nebylo velké, ale s uspokojením sledoval několik desítek svých oveček, odrážejících se od zarudlého povrchu jako sněhové vločky.

Dnes se ani nezastavil, aby mohl v klidu pozorovat toto divadlo. Naopak: pobídl koně, opustil koryto řeky a s větrem o závod se hnal nejkratší cestou k horskému úbočí.

Šaktovi psi mu běželi v ústrety s hrozivým štěkotem. Každý byl pro ně cizincem, i přátelé jeho pána.

Kolem Ajka byla červená země a za zády měl divoké psy. Šakta seděl skrčený ve stínu před jeskyní. Ajk k němu zamířil, a když seskočil z koně, psi se jako nějakým kouzlem utišili.

„Vždycky tak vyvádějí,“ řekl Šakta.

Také on byl starý. Lidé o něm říkali, že je bláznivý, protože neměl ani rodinu, ani srub či majetek. Strojil se jako ženy z kmene Hopi a tvrdil, že jeho šaty jsou stejně dobré jako kterýkoli americký oblek. Když se jednou za rok vypravil do sídla Společnosti, aby si koupil tabák a nějaké drobnosti, nemohl se vymluvit. S každým zapřádal rozhovor a bylo mu jedno, o čem mluví. Jako by si v těch několika hodinách chtěl vynahradit dlouhé týdny celoročního mlčení. Říkalo se, že je pomatený, protože nežije jako ostatní, ale lidé ho měli rádi. Nebyl to zlý člověk. Nikoho nefotografovali turisté tak často jako jeho: za snímek dostával dolar a vydělal si tak pokaždé pěknou sumičku.

Šakta před svou jeskyní maličko poposedl, aby udělal místo Ajkovi. Udýchaný a zpocený Ajk si sedl na bobek.

„Jel jsi rychle,“ pravil Šakta.

Ajk přikývl. Pak se rozhlédl a jeho zrak spočinul na stádu.

„Daří se jim dobře,“ poznamenal Šakta. „ale mělo by už zapršet. Voda v řece neustále klesá a dnes v noci štěkali kojoti a lišky docela blízko. Taky mají žízeň.“

„Dnes ráno byl u nás vládní zmocněnec.“ pravil Ajk.

Tak proto přišel. Chtěl si popovídat a rozdělil se s někým o své starosti.

„No a?“ zeptal se Šakta.

„Byl s ním Crabb.“

„Viděl jsem dole v údolí červený vůz,“ řekl Sak ta. „To byli oni, že?“

Ajk pohlédl na ruce a pak pozvedl zrak k červenému pohoří, před nímž se tetelil horký vzduch. Dole v řečišti se stříbrně třpytil úzký proužek vody.

„Ano,“ přisvědčil, „byli to oni. Přišli kvůli suchu a navštíví všechny sruby.“

„Přinesli vodu?“ zeptal se Šakta.

Ajk se pousmál Šaktově naivitě.

„Ne,“ řekl. „Přišli oznámit, že každá rodina kmene Navaho může mít ve svém hospodářství jen jednoho koně. Proto přišli. Nařídila to vláda, protože se šíří nemoc, která napadá koně zašlé žízní.“

„Tohle přišli oznámit?“ divil se Šakta. Vypadal velmi rozčileně. Sám neměl žádného koně. Ale všichni Navahové, které znal, měli dva a často i tři koně.

„Ano,“ přisvědčil Ajk. „Crabb povídal, že si to musíme zařídit tak, abychom měli jen jednoho koně. Ostatní musíme prodat nebo zabít. Dávají za koně dva dolary.“

„Ó je!“ podivil se Šakta.

Nevyznal se v koních ani v jejich ceně, poněvadž sám měl nanejvýš psy. Po chvilce přemýšlení však řekl:

„Myslím, že je to málo.“

Ajk se zasmál:

„Máme zabíjet koně pro nic za nic… Přijdou si a řeknou: – Zabte tolik a tolik koní, je to rozkaz. Když neposlechnete, půjdete za mříže. A kdo neposlechne, půjde do vězení a zneuctí celou rodinu. Že nám sucho spaluje kukuřici, to je nezajímá. Starají se o nemoc, která napadá mrtvé koně. Utratili spoustu peněz za válku v cizí zemi, ale nemají na to, aby odstranili nemoc, která napadá naše koně.“

„Vláda je vláda,“ poznamenal Šakta. „Nic proti ní nezmůžeš.“

„Ale není to spravedlivé,“ zahučel Ajk. „Ty myslíš, že je to správné?“

„Vláda je vláda. S vládou se nemůžeš bavit o spravedlnosti.“

Ajk zabručel:

„Mám dva koně. Jeden je můj, druhý patří Šongovi. Musím mít koně na rozvážení vody a k cestování. Potřebuji toho koně, mám ho už plno let.“

„A Šongův?“

Ajk se na vteřinku zahleděl na starce. Pak se obrátil směrem k ovcím pasoucím se v plném slunci a řekl:

„To je Šongův kůň!“

„Já vím,“ poznamenal Šakta.

Rozhostilo se ticho. Ve vzduchu šuměl hmyz jako rozpálená pánev. Ajkův kůň hrabal v kamení, hledaje nějakou tu travičku k snědku. Šaktovi psi leželi ve stínu jako dvě mrtvoly. Oči měli lehce přivřené a boky se jim vzdouvaly závratnou rychlostí.

„Šonga je jako dítě,“ pravil potichu Ajk. „Je větší a silnější než já, ale je to dítě. Kdybych mu zabil nebo prodal koně, měl by z toho smrt. A kdyby neumřel, byl bych nadosmrti jeho nepřítelem… Jednou k nám přišel Frank Nippi, právě v době, kdy jsem dal Šongovi koně. Nippi jen tak z legrace poznamenal, že si jako jde pro toho koně. Pro Šongu to byl příliš silný vtip. Málem Franka zabil kamenem.“

„Máš pravdu,“ pravil Šakta. „Vzpomínám si, žes mi o tom vyprávěl.“

Znovu bylo ticho. Seděli tu bok po boku s rukama na kolenou a se zrakem upřeným do tetelící se výhně.

Po chvíli se Ajk znovu rozhovořil. Mluvil velice neuctivě o vládě a hned se mu ulevilo. Dokonce se tím zlepšila jeho špatná nálada. Slunce už bylo dospělým mužem.

Pak mluvili o ovcích a o řece San Juan. Tam, kde voda neproudí, začíná páchnout. A u páchnoucí vody se drží mouchy, což není dobré znamení. Nepřijde-li v dohledné době déšť, může všechno velmi špatně dopadnout.

Šakta náhle pravil:

„Všichni Navahové by měli opustit své sruby a odejít s koňmi do hor. Tam by za nimi vláda nešla.“

Hned nato zase mluvil o vodě. Jenže Ajk už neposlouchal tak pozorně jako předtím. V hlavě mu uvízlo několik slov Pomateného Šakty. Pronikavý plamen hněvu, který ho od rána spaloval, pomalu uhasínal a na jeho místo se vkrádala radost.

Ještě dlouho slyšel Šaktu hovořit. Nepřerušoval jej… ale také neposlouchal. Pak se zvedl a rozloučil. Až ke koni ho doprovázeli psi.

Když se blížil k svému srubu, slunce už bylo skoro starcem. Všiml si, že před stavením bylo několik lidi a koní.

Klusem přebrodil řeku San Juan a vyjel vzhůru úvozem.

Kromě Rózy a Šongy na něho čekalo pět lidi. Byli tu Frank Nippi, Šano a Barry Telpwa, manželé Róziných sester. Byl tu i Nippiho syn Jep a Sanův syn Kokina. Tvářili se velmi znepokojeně, ale Ajk je pozdravil s úsměvem.

„Navštívil nás vládní zmocněnec,“ ozval se Frank Nippi, „a řekl nám to o těch koních.“

KAPITOLA IV

Crabb s vládním zmocněncem navštívili všechny sruby a všude doručili tentýž příkaz. Proto se ti nejstarší shromáždili kolem Ajka. Přišli sem ze stejného důvodu, proč Ajk vyhledal Pomateného Šaktu. V šesti jsou nepříjemnosti snesitelnější a vzpoura mnohem nadějnější.

Ajk, jehož nitrem se rozléval zvláštní žár, pozdravil příbuzné, jak se sluší a patří. Požádal Rózu, aby připravila kávu a něco k jídlu.

„Kde je Šonga?“ zeptal se.

Byl v cedrovém lese.

„To je v pořádku,“ poznamenal Ajk.

Pozval své strýce a jejich syny – kteří byli rovněž jeho strýci,1 – aby se posadili před srubem. Róza mezitím odešla dovnitř. Usedli na kameny, někteří jen na zem, a začli hovořit.

Nikdo už nevyslovil Crabbovo jméno nebo jméno vládního zmocněnce. Nikdo z nich, pokud Ajk k tomu nedá podnět, nezačne mluvit o důsledcích nového příkazu. Čekali na vhodnou chvíli a tu musel určit Ajk.

Hovořili o suchu a o tom, co všechno způsobí. Frank Nippi připomněl obdobné sucho, které kdysi Hopiům zničilo celý kraj Oraibi. Šáno byl přesvědčen, že přijde o většinu úrody, neboť jeho pole jsou zaváta pískem. Dílo zkázy dokonaly myši: ohlodaly výhonky, jež vítr a písek ušetřil. Nejvíc však na sucho doplatil Barry Telpwa. Jeho ovce, pasoucí se obvykle na úboči Bílé hory, napily se z několika kaluží zkažené vody a třináct jich ve dvou dnech pošlo. Zvířata se začala motat a svíjet, a pak velmi rychle umírala, břicha nadmutá jako měch. Rovněž vlna byla k ničemu: dala se sloupnout jako mech ze stromu.

Všichni Barryho Telpwu litovali a každý mu sliboval nějakou tu ovci, přečkají-li ovšem sucho a nepotká-li je stejné neštěstí. Mezitím Telpwa přemýšlel o své tragédií a v duchu hledal příčiny, které mohly zavinit hromadnou smrt jeho zvířat.

Poté jedli všichni ragú a Róza jedla s nimi. Nakonec dostali kávu.

„Šonga s námi nejedl,“ řekl Ajk. Přikývla.

„Schovala jsem mu trochu ragú,“ poznamenala Róza. „A také kávu. Sní si to, až přijde.“

Bylo smutné a nesnadné vychovávat syna, jako byl Šonga.

Ajk uchopil hrnek a pomalu jej kolébal v dlaních. Pozoroval černou tekutinu, nad níž se vznášel jemný kouř. Svraštil čelo a řekl:

„Příkaz, který nám dala vláda, je nespravedlivý.“ Těmi slovy dal Ajk znamení. Všichni souhlasili. Barry Telpwa pravil:

„Ztratil jsem už třináct ovcí. Když se to stalo, šel jsem za Crabbem a ten mi řekl, že ho to strašně mrzí, ale že nemůže suchu poroučet.“

„Dneska byl také nešťastný, když nám přinášel ten příkaz,“ zavrčel Šano. Ajk přikývl a řekl:

„Crabb není zlý. Když je s ním vládní zmocněnec, tak zapomíná, že ho u nás vítáme jako přítele.“

„Mám tři koně,“ pokračoval Barry Telpwa. „Jsou silní a nemoc je nemůže ohrozit. Dva z nich mám zabít jen proto, že si to přeje vláda, která má celé spousty koní.“

„Proč se rozčiluješ?“ dobíral si ho Frank Nippi. „Vláda ti za každého koně dá dva dolary.“

Telpwa dělal, že neslyší, a pokračoval: „Za normálních okolností bych ty dva koně prodal v Oraibi Hopiům, kteří by za ně dobře zaplatili, protože koním rozumějí. A koupil bych si ovce.“

„Nemůžeme jít proti vládě,“ zahučel Šano. „To je vyloučené.“

Frank Nippi něco zabručel, odplivl si a pravil: „Šano, ty jsi přece Crabbův přítel a znáš i ty ostatní. Byl jsi v armádě a bojoval jsi v Evropě.“

„Právě proto tak mluvím,“ řekl Šano. „Byl jsem s vojáky velmi dlouho a bojoval jsem s nimi proti Němcům, kteří jsou nepřátelé Navahů… Vím, že proti vládě nikdo nic nezmůže, všichni američtí vojáci to říkají.“

Ajk mlčel. Poslouchal plané řeči o ubohé vzpouře a pomalu otáčel hrnkem… Znovu a znovu slyšel o nespravedlnosti a o tom, že proti vládě se nesmí nic podniknout. Napil se kávy a řekl:

„Navahové si zvykli jen přijímat dary. Sami nikdy nehnuli ani prstem. Nejdříve jsme přijímali od Američanů šaty a jídlo. Staří říkali dětem: – Jen berte, nikdy nám toho nemohou dál dost! Přijímali jsme dolary, za něž jsme mohli nakupovat, místo abychom se věnovali obdělávání polí. Přijali jsme ohraničené rezervace, v nichž se snadno žije těm, kdo zapomněli, že jsou Navahové. Nakonec se z nás staly jen neplodné ženy. Z pohodlí jsme si zvykli jen a jen přijímat. A teď to máme!“

Slova i tón vzbudily překvapení. Nikdo nepoznával starého rozvážného Ajka, který obvykle hovořil klidně a bez hněvu.

„Ano, ano, nejsme nic,“ pokračoval Ajk. „Hodně jsme tu dneska křičeli, ale jen mezi sebou. Jenže až se vrátí vládní zmocněnec, najde tu zabité koně a dá nám po dvou dolarech. Řekne, že jsme dobří Američané, a my mu poděkujeme za peníze… Možná jsme dobří Američané… Ale určitě jsme shnilí Navahové.“

Frank Nippi a Šano na sebe pohlédli. Barry Telpwa zíral do země. Pokud jde o oba syny, zdálo se, že se jich Ajkova slova dotkla a že s rozechvěním očekávají pokračování,

„K čemu takové řeči?“ zeptal se Frank Nippi.

Ajk odpověděl:

„Jsem z vás nejstarší a vy jste mě vyhledali. Přišli jste si sem pohovořit. Možná že jste mě přišli i vyslechnout. A já vám tedy říkám, že je možné něco dělat.“

Šano a Nippi si znovu vyměnili pohledy. Barry Telpwa pozvedl hlavu a řekl:

„Když neposlechneme, přijdou si pro nás a zavřou nás… A co budeš moci, Ajku, podniknout pro své koně, až budeš sedět za mřížemi?“

Ajk lehce přivřel oči a na rtech se mu objevil úsměv. Vítězoslavně pronesl:

„Nepůjdu za mříže. Přijdou si pro mě, ale já tu nebudu.“

Róze poklesla brada. Jednu nebo dvě vteřiny trvalo všeobecně zděšení, projevující se tíživým mlčením. Slunce už bylo starcem.

„Nebudu tady,“ opakoval Ajk vážným, tichým hlasem.

„Nebudu v tomto údolí a moje koně také ne.“

Klouby na rukou, v nichž svíral hrnek, zbledly. Hlas měl o poznání vyšší:

„To je ta věc, kterou musíme udělat! Musíme shromáždit koně a odvést je do hor, kde nás Američané hned tak nenajdou. Tam zůstanou naše koně do té doby, než pomine sucho a vzdálí se nemoc. Až se tak stane, ani Crabb ani kdokoli jiný proti nám nebude moci zasáhnout, protože nebezpečí bude odstraněno. Tohle vám říká Ajk Talajta, který jednou v životě po dlouhém mlčení promluvil.“

„Ajku,“ ozval se Frank Nippi a na jeho tváři se zračil strach, „Ajku, to nemůžeš udělat.“

„Máš strach, Franku,“ pravil Ajk. „Přišel jsi ke mně do srubu, abychom si promluvili a hledali řešení. Přišel jsi však bez naděje, protože řešení pro tebe neexistuje. Přišel jsi, jen abys mluvil, nic víc.“

Nával hněvu byl v prvé chvíli tak prudký, že Ajk skoro zapomněl na laskavost. Pravil:

„Můžeme odejít do hor všichni, celé rodiny – i s koňmi. Co zmůžou, až najdou prázdné sruby?“

Barry Telpwa řekl:

„A co naše stáda, Ajku? A kukuřičná pole? Nemůžeme vzít s sebou stáda a pole.“

„Tvůj návrh se nedá uskutečnit, Ajku,“ přidal se Šano. „Musili bychom v horách objevit vodu pro sebe i pro zvířata.“

V Ajkovi se náhle zvedl vášnivý vzdor. Prudký a silný. Před jeho oslněnýma očima se pojednou vztyčila hradba, vyšší než hory, kam se chtěl utéci se svou neuvěřitelnou vzpourou. Pravil:

„Jsou skryté cesty a skryté prameny.“

Šano potřásl hlavou.

„Ano,“ poznamenal, „znám hory a prameny, o kterých mluvíš. Ale jak by tam došli staří lidé? A jak děti?… Vážím si, Ajku, tvého hněvu. Naše vzpoura je ve shodě s tvou. Ale tvůj návrh nelze uskutečnit.“

Ajk se hořce ušklíbl.

„Šano, bojoval jsi v Evropě a před Crabbem bys ustupoval?“

„Ano, ustupuji, protože ten nápad je bláznivý. Nechci zachránit koně a ztratit celoroční úrodu a přijít o dům.“

Byla to moudrá řeč. Šano měl pravdu. Ale kdo tu mluví o domě a o úrodě?

Ajk pohlédl na Rózu. Stála u dveří srubu, ruce zkřížené na břiše. V jejím pohledu se mísila radost s hrdostí i obavami. Věděl, že stojí na jeho straně, a řekl: „Já půjdu!“

Byl sám, obklopen obecným zděšením.

„Vzdej se té myšlenky, Ajku,“ naléhal Barry Telpwa.

„Nikdo s tebou do hor nepůjde. Všichni si myslí totéž co my.“

Ajk se zvedl a řekl:

„Nikdo se mnou nemusí chodit. Půjdu sám. Vezmu své koně, a budete-li chtít, vezmu i vaše. Zavedu je do hor a počkám na dobu dešťů. Až začne pršet, vrátím se domů.“

Také Šano povstal. Pak Barry Telpwa a Frank Nippi. Rovněž tak synové Jep a Kokina. Teprve tohle byl skutečný počátek naděje, která se zaleskla v zracích dosud nedůvěřivých lidí. Bylo však dobré se teď napít.

„Půjdu,“ opakoval Ajk.

Teprve teď si uvědomil, s jakou prudkostí mu obíhala v žilách krev.

Barry Telpwa pravil:

„Tohle je samozřejmě něco jiného…“

Všichni souhlasili. Další jednání bylo už otázkou několika minut. Ajk řekl:

„Přijde Crabb a s ním i kati, vyslaní vládou. Budou se ptát, kde jsou naše koně. A vy jim odpovíte, že jste se jich podle příkazu zbavili. Uposlechli jste.“

„A co ty?“ zeptal se Frank Nippi. „Co bude s tebou, až sem přijdou?“

„Já tu nebudu. Odejdu do hor… Někdo se však musí postarat o srub a o Rózu. Někdo se musí postarat o Šongu a dohlédnout na stáda.“

„Šakta ti už nehlídá ovce?“ zeptal se Šano.

„Šakta půjde se mnou. Zná všechny horské cesty, ať vedou kamkoli. Kdyby nás pronásledovali, obrátím se k Hopiům. Pro ně možná zákon neplatí.“

„Správně!“ řekl Šano.

Zamyslel se a dodal:

„Můj syn Kokina tu zůstane. Dohlédne na tvou kukuřici a postará se o srub.“

Frank Nippi řekl: „A můj syn Jep ti ohlídá stádo.“

Ajk přikývl. Pohlédl na Jepa a Kokinu, kteří naznačili, že souhlasí.

„Pak je vše v pořádku,“ poznamenal Ajk. „Nic proti nám nezmohou.“

„A co když se to doví?“ otázal se Šano. „Co když vyšlou do hor helikoptéru?“

Ajk se usmál a řekl:

„Za námi se s helikoptérou sotva dostanou… Vyrazíme už zítra. Na cestu si vezmu jen vodu a pušku, abych mohl lovit. Uvidíte, že vydržím. Ohlídám vám koně do té doby, než se vrátí deště.“

Také Šano se spokojeně usmál.

„Svěřím ti své koně,“ řekl. „Všechny… Až se o celé věci doví Crabb, dost možná, že by mi zabil i toho jednoho.“

„Já ti dám také všechny,“ připojil se Barry Telpwa.

Frank Nippi neříkal nic. Přikývl jen na znamení souhlasu.

„Nenajdou mě, i kdyby po mně pátrali,“ poznamenal vážně Ajk.

Tím se o věci rozhodlo a celá záležitost, byla uzavřena.

Všechno zas bylo normální.

Znovu všichni zaujali svá místa na kamenech či na zemi. Popíjeli kávu a hovořili o Ajkově plánu. Bylo rozhodnuto, že v noci přivedou všechny koně k jeho srubu. S Ajkovými koňmi to bude přesně deset zvířat!

Mezitím se slunce změnilo v stařečka a zemřelo. V poslední krvavé záplavě, která zalévala celou zemi, připravovali se Frank Nippi, Šano a Barry Telpwa k odjezdu. Jep a Kokina stáli po Ajkově boku a hleděli za odjíždějícími.

Po chvíli Ajk promluvil:

„Šonga je v cedrovém lese. Měli byste za nim jít, hoši. Rád vás uvidí.“

„Samozřejmě,“ řekl Jep.

Oba mladí muži odběhli.

Na rebela Ajka padla pojednou velká únava. Jeho radost však byla ještě větší.

„Proč?“ zeptala se Róza.

Nepohnul se a zadíval se upřeně na vrcholky hor za cedrovým lesem.

„Sám ani nevím,“ zašeptal. „Jednou však k tomu muselo dojít…“

A po krátké odmlce dodal:

„Protože není možné přikazovat člověku, aby zabil vlastního koně.“

„Máš pravdu,“ řekla Róza.

Rozuměla mu. Do nejhlubších záhybů duše chápala tohoto muže na prahu stáří, který byl jejím manželem a pojednou se odhodlal ke vzpouře. Právě tak mu rozuměla, když při pohledu na suchou kukuřici říkal klidně a bez stínu beznaděje: „Nezbývá, než abychom zaseli znovu.“

Ajk pravil:

„Je dobré, že tu Jep s Kokinem zůstanou. Budou ti pomáhat. A pak, Šonga v jejich společnosti nebude tak smutný, jak by asi byl…“

„Ano,“ odpověděla Róza.

KAPITOLA V

Ta neuvěřitelná mladost, vyvěrající jakoby z temných hlubin duše, chvěla se v každém z jeho gest. Vpravdě neměla nic společného ani se vzpomínkami na minulost, ani s touhou po pomstě. Vyvolávalo ji v život něco docela jiného, nesnadno definovatelného.

V té mladosti se tajila celá tisíciletí a dost možná, že k Ajkovi ani nepatřila. Byla to mladost všeho lidu kmene Navaho ještě z dob než vedl války a než byl uvězněn v rezervacích. Z dob, kdy Navahové jako opravdoví muži měli ještě osud ve svých rukách… a nenechávali se naverbovat do americké armády bojující v Evropě. Tak je to.

Ajk Talajta byl pojednou tím vším zaskočen, aniž mohl říci proč. Stalo se to zničehonic jednoho docela obyčejného rána, když zdravil slunce, zatímco jeho pohled se upíral k San Juanu, který zvolna hynul žízní.

Nastala noc, klidná a plná bledých hvězd. Noc, která se tentokrát rozhodně nedala přirovnat k temnému plášti, neboť to byla noc s široce rozevřenou náručí. A pod ní se nejasně rýsovala země, po okraj naplněná krutým soužením a zježená výběžky skal a horských hřebenů.

Pod klenbou této jedinečné noci stál Ajk Talajta a poprvé za velmi dlouhou dobu mu nevadilo, že musí bdít. Spíše naopak. Vedle na zemi měl pytel se suchými plackami a s dvěma měchy vody. Vedle jídla leželo i několik patron.

Ajk se usadil před srubem. Mezi kameny ohniště proskakovaly tu a tam plameny, ale jasná noc tlumila jejich chabé světlo.

Róza tu byla také, seděla přikrčena za Ajkem a pozorovala, jak čistí pušku.

Jako obvykle, ani tentokrát se Ajk neptal na její mínění. Proč taky. Choval se, jako by tu nebyla. Její starostí byl srub a suchá kukuřice, ošetřování raných bobů, rovněž hynoucích žízní, a péče o ovce a Songu. Všechno ji tu nechává na starosti, a jak to vypadá, na dlouhou dobu. Souhlasil, aby Jep s Kokinem zůstali.

Byla vždycky ta druhá: nikoli jeho polovicí. Neměla právo dávat najevo své mínění, a kdyby to i učinila, Ajk by její názory asi nebral na vědomí.

Víc než kdykoli dříve však byla šťastná a hrdá na tohoto muže, který byl jejím manželem. Na muže, který v celém životě nepoznal než vyschlé pole a který měl pouze několik ovcí, jež mu hlídal pomatený stařec. Byla hrdá na tohoto muže, ačkoli za celé manželství jí mohl koupit jen jediný španělský šál.

Byla hrdá i proto, že věděl, co má dělat, a že se ji nepotřeboval ptát na radu. I když byla druhá a v pozadí, hleděla teď na svět se vztyčenou hlavou.

A bylo dobré se dívat, jak Ajk svými uzlovitými prsty čistí loveckou pušku.

Stranou seděli Kokina a Jep a tiše se bavili. Museli hovořit o něčem veselém, protože jen ztěží se jim dařilo potlačovat smích. Mladí si rádi vyprávěli o svých úspěších a o dívkách, kterým se dvořili ve škole Společnosti. Šonga se smál s nimi. Měl je rád, zejména Jepa, poněvadž byl obzvlášť veselý. Bylo dobré, že Šonga může být v této chvíli ve společnosti mladých.

Náhle se přiblížila polovina té zvláštní noci, křehké i tvrdé zároveň. Vraceli se a bylo to jako podivuhodný sen.

Už zdaleka je bylo slyšet hlubokým tichem noci. Ajkovy ruce znehybněly na hlavni pušky. Pozvedl hlavu a Róza učinila totéž. Mladí po jejich boku se přestali smát.

Ajk povstal.

Bylo jich osm, ale zdálo se, že je jich nejméně sto. Podobali se stádu, jehož fantastický cval se valil kovově jasnou nocí.

Trvalo dlouho, než dorazili ke srubu. Vypadalo to, jako by cválali na místě, stále v zajetí nějakého zvláštního snu, ženouce se za nedosažitelným přeludem.

Právě v tom okamžiku zvlhly Ajkovy oči. Snad to způsobila nová mladost, jež se mu rozlévala v žilách. Dlouho, velmi dlouho se už nezaleskla slza na jeho vrásčitých víčkách. Ani v těch nejtěžších dobách. Stačilo však, aby se v jasu modré noci objevilo nevelké stádo koní…

Frank Nippi byl sám. Zastavil před srubem a mladí přiskočili, aby uklidnili koně. Frank Nippi seskočil a přistoupil k Ajku Talajtovi.

„Tak jsem tu!“ řekl.

Ajk přikývl a odpověděl:

„V pořádku, Franku.“

„Přivedl jsem Šanovy koně, koně Barryho Telpwy a svoje.“

„V pořádku, Franku.“ opakoval Ajk.

Pokýval hlavou, odebral koním pytle na obrok a pověsil si je na krk. S puškou v ruce pak přistoupil k Šongovi.

Ajkův syn se ani nepohnul. Seděl na zemi a široce rozevřenýma očima hleděl na stádo koní.

„Šongo,“ pravil Ajk.

Místo odpovědi Šonga jen zasténal. Na otce se ani nepodíval. Nespouštěl oči z koní, kteří hrabali kopyty před srubem.

Ajk řekl:

„Šongo, jdu pro tvého koně.“

Tentokrát Šonga vyskočil. Jeho tvář prozrazovala zděšení.

„Neměj strach,“ pospíšil si Ajk. „Vidíš ty koně? Patří Franku Nippimu, Šanovi a Barrymu Telpwovi. Ty odvedu také.“

Šonga se roztřásl; aby ho uklidnil, Ajk vysvětloval:

„Dnes ráno přišli, Šongo, zástupci vlády. Chtěli nám zabít koně. Jenže koně nezemřou. Zavedu je do hor, aby unikli vládním katanům.“

Šongova tvář se uklidnila. Strach z ní zmizel s posledními Ajkovými slovy.

Když Šonga přikývl a když se usmál, aby dal najevo, že pochopil, Ajk by nejraději křičel radostí; tak se mu ulevilo. Ještě dobře, že tu zůstane Jep s Kokinem: Šonga alespoň nebude mít čas myslet na svého koně.

Ajk Talajta se beze slova obrátil. Vykročil směrem ke stádu, a když míjel Franka a Nippiho, zlehka se na ně usmál. Vzal otěže z Jepových rukou a pravil:

„Jepe, myslím, že tu bude dost práce.“

„Bez starosti,“ odpověděl Jep.

Ajk se vyhoupl do sedla. Chvíli se za úplného ticha rozhlížel kolem sebe. Podíval se na Rózu, sedící před srubem, pak na Franka Nippiho a na Šongu. Pohlédl i na oba mladé muže, stojící vedle jeho syna.

Potom lehce pobídl koně a dal tak znamení k odjezdu. Stádo se okamžitě vydalo na pochod. Následovalo muže, který je odváděl do daleka, kde bude v bezpečí.

Hřmot oblázků pod kopyty prozrazoval, že stádo překročilo v malé chvíli vyschlou říčku.

Ajk Talajta už byl daleko. Tak daleko, že ho nikdo nemohl vidět. V lehkých mračnech prachu bylo patrno jen několik siluet koní.

„Tak jsou pryč,“ poznamenal Frank Nippi.

Róza neříkala nic. Hrdlo měla stažené neviditelným poutem.

Hawk si párkrát přihnul z láhve, utřel si ústa hřbetem ruky a řekl:

„Víš, Joe, co mě hrozně překvapuje? Jak tu vůbec můžeš žít?“ Učinil neurčitý pohyb rukou a pokračoval:

„Jak je možné, že tady nezcvokatíš?“

William Crabb místo odpovědi jen pokrčil rameny. Celé hodiny se musel při rozhovoru s Hawkem nutit do mírného tónu. Mluvil klidně a rozvážně, ačkoli měl sto chutí ho jednou provždy usadit. Za dva dny od Hawkova příchodu se toho dověděl o válce mnohem víc, než kdyby pročítal všechny časopisy světa. Zejména italské tažení muselo být něco senzačního…

Povídavý člověk je nesnesitelný, jestliže při rozhovoru střídá náměty. Když ale celý jeho život a veškeré „zkušenosti“ se smrsknou na několik měsíců války, na útoky, vylodění, boje atd… když navíc máte k této záležitosti ne příliš blízký a příjemný vztah a jestliže se váš jediný styk s válkou, ostatně dostatečný, omezil na krátké vystoupení před superarbitrační komisí, pak… nu pak není divu, že máte chuť vraždit. To je lidské.

William Crabb nepil. Nijak ho to nelákalo. Žvanění jeho partnera bylo však horši než alkohol. William Crabb patřil k lidem, kteří vedli ostrou kampaň proti prodeji alkoholu uvnitř Společnosti, a tak nemohl pochopitelně na skleničku ani pomyslet.

S lokty na kolenou seděl na stupátku auta a hleděl tupě do dálky, kde se rýsovala poslední silueta srubu. Poslední srub na seznamu, to znamená první domácnost, kde má být okamžitě uplatněn zákon.

William Crabb se oddával chmurným myšlenkám.

„Na mou duši,“ poznamenal Hawk, „tahle rezervace je trochu lepší koncentrák. Samo sebou jen pro bílé. Pro ně je to dobré… Ty jsi, Joe, koncentráky nepoznal, ale já jsem jich v Evropě pár navštívil. To bys koukal, Joe!“

Také zde, v domě Ry Mongowiho, přijali Crabba přátelsky. Znali jeho jméno a nabídli mu kávu. Byl přece od Společnosti a častěji je už navštívil.

Teď tu seděl na stupátku vedle chlápka, který dopíjel druhou láhev a pořád ne a ne usnout. Vedle chlápka, co vlastnoručně zastřelil tři koně Ry Mongowiho, a navíc ještě osla. Ponechal tu jen pajdavého ročka a jako odškodné dal rodině sedm dolarů.

William Crabb nemohl zapomenout na Mongowiho pohled – na pohled člověka, který rovněž bojoval v Evropě a vrátil se domů bez jedné paže – když zasunoval do kapsy peníze, proměněné v tomto pochybném obchodě za zvířata.

„Co myslíš, Joe,“ pokračoval Hawk, „budeme si muset hrát na katy i zítra při zpáteční cestě, anebo poslechnou?“

Crabb stiskl čelisti a zatnul pěsti. Zahučel zmoženě:

„Dobrý bože, Hawku, kdy už tě to válčení přejde, abys konečně zavřel klapačku?“

Hawk, stejně ješitný jako urážlivý, okamžitě ztichnul a už nepromluvil.

Šaktovi psi ho přivítali jako obyčejně. A jako obyčejně ztichli ve chvíli, kdy se přiblížil k jeskyni.

Šakta bedlivé sledoval Ajka i psy. Teprve za hodnou dobu pravil:

„Viděl jsem koně na planině a viděl jsem i tebe, Ajku.“

„Chci tě vzít s sebou,“ řekl Ajk.

Šakta přikývl:

„Ale co tvé ovce?“

„Ohlídá je Šanův syn. Ráno sem dorazí.“

„Do té doby se o ně postarají psi.“

To bylo vše. Zmizel v jeskyni a za několik vteřin se objevil s vakem a puškou.

„Vydáme se do hor,“ řekl Ajk. „Ukážeš mi cesty, které neznám.“

Šakta si přehodil vak přes ramena a pohladil psy.

Na nic se nevyptával, popadl jednoho koně za hřívu a vyhoupl se mu na hřbet.

Když odešla tma a nastal den, onen výjimečný den mezi všemi, bylo vidět dva muže a deset koni, jak se šplhají po členitém úbočí Psí hory.

KAPITOLA VI

Slunce stálo přímo nad hlavou.

Dopadalo na zemi jako tajemný oheň spalující keře a propůjčující skalám neskutečnou bílou barvu.

Už dlouho nepostupovali muži koňmo, neboť cesta byla úzká a nejistá. Poté, co se Šakta málem zřítil i s koněm do hlubiny, Ajk rozhodl, že půjdou pěšky. V čele dlouhého křivolakého průvodu kráčel Šakta, vedoucí koně bludištěm cest, zatímco Ajk na konci řady dbal o pořádek mezi zvířaty.

Ajk necítil únavu. Víčka mu změnila oči v úzké šedivé štěrbiny, chránící zrak před oslnivým jasem. Dýchal zhluboka, tvář se mu leskla a jeho vybledlá košile byla na zádech a v podpaží propocena. Nebylo mu to však nepříjemné. Měl rád pot a jeho vůni, stejně jako měl rád pocit napínajících se svalů lýtek při každém kroku. Měl rád lesknoucí se hřbet koní i letmé doteky rozpálených kamenů.

Nikdy nezatoužil po Evropě. Chtěl tu už navždycky zůstat, s tou neměnnou krajinou a s tíhou věčně se opakujících dnů. Zatím nemusel ničeho litovat… Až do dneška… do dneška, kdy utíkal do hor.

Šli celé dopoledne a pokračovali v cestě i odpoledne. Bylo naprosté ticho, jen tu a tam zazvonila kopyta o kámen.

Po poledni se hory změnily. Přesněji řečeno, otevřely příchozím své nitro. Zprvu je úzká, špatná cesta vedla obtížným úbočím a pojednou vnikla hlubokým kaňonem přímo do srdce horských masivů. Šakta vstoupil se stádem do nevelké průrvy, která se v krátku proměnila v nepravidelný talíř.

Koně na okamžik před tímto prostorem zaváhali, jako by na nich spočinula veškerá tíha nebes. Na Šaktovo znamení však znovu vykročili, přitahováni jasným bubláním, jež se ozývalo mezi kamením.

Když Ajk dostihl Šaktu, první koně už pili. Na Šaktově tváři se rozhostil široký úsměv; zářil i v očích Ajka Talajty.

Chvíli stáli mlčky a klidně oddechovali. Pozorovali koně, jak postupně jeden po druhém pijí, pokojně a beze spěchu.

Pak se ozval Šakta:

„Pro dnešek je toho dost.“

Na Ajkově čele se objevily vrásky:

„A co když lidé od Společnosti…“

„Nevědí, že jsme tady… Komu patří ty koně?“

Ajk odpověděl:

„Šanovi, Franku Nippimu a Barrymu Telpwovi.“

„V pořádku,“ řekl Šakta. „Znám je, jsou to tví příbuzní. Nebudou nikomu vykládat, kde mají koně. Než se to donese lidem ze Společnosti, budeme vysoko v horách.“

„Nemohli bychom dorazit do země Hopiů?“ zeptal se Ajk.

Pomatený Šakta se zeptal:

„Ty chceš jít k Hopiům, Ajku?“

„Možná… Nevím.“

Šakta se posadil na kámen, kde byl stín. Odložil pušku a řekl:

„Je to daleko, hlavně po horách. Můžeme to však zkusit. Až se lidé od Společnosti něco dovědí, můžeme už být u Hopiů.“

„To by bylo dobré,“ poznamenal Ajk.

Také on se posadil a položil pušku vedle sebe.

„Koně jsou poslušní,“ ozval se Šakta. „Poznali, že jim chceme zachránit život.“

Ajk si myslil totéž. Koně si to museli uvědomovat. Dokonce i Šongův Anak, který byl jinak velmi neklidný, dal se poslušně vést po celou dobu obtížného výstupu. Šakta pravil:

„Koně se napili a teď si odpočinou. Musíme také odpočívat, abychom mohli zítra vyrazit. Pomodlíme se za zdar naší cesty.“

Po těch slovech vyndal z vaku posvátná péra. Podobných per zhotovil na celé stovky.

V té chvíli zaplavila Ajka nesmírná radost. Byl jist, že boj, který podstoupili, skončí dobře, neboť je s nim muž znající modlitby. Měl s sebou Pomateného Šaktu, který se nezpronevěřil starým zvykům, který byl možná v očích civilizovaných lidí podivínem, ale jemuž dlouhá samota uchovala duši čistou a přístupnou všem obyčejům předků a bohů. Nemohl odolat vzrušující výzvě a rád souhlasil:

„Uděláme si posvátná péra, Šakto, a budeme se modlit!“

Tak se také stalo.

Až do večera seděli oba muži po boku a vzývali mocnosti dobra, prosíce, aby se zlo vyhnulo jim i koním. Modlili se s neobyčejným zaujetím a tlumočili svá přání perům, která třímali před sebou; žádali, aby země a skály prostírající se kolem nich byly jim záštitou, a nikoli překážkou.

Modlení vyčerpávalo Ajka víc než stoupání po křivolakých stezkách. Konečně Šakta usoudil, že mohou skončit. Oba muži se zvedli a upevnili posvátná péra koním do hřívy. Pro deset koní zhotovili deset per. Věděli, že dnešní den byl dobrým dnem.

Pak trochu pojedli. Ohřáli si na rozpáleném kameni placky a napili se vody. Ajk vytáhl z jednoho vaku pruh látky a uvázal si jej kolem hlavy. Pravil:

„Na počátku úplného zajetí Navahů Američany dostali Indiáni příkaz, že si mají stříhat vlasy podle americké módy. Kdo měl dlouhé vlasy, nemohl pracovat ve Společnosti, nemohl se tam ucházet o jakoukoli pomoc a nesměl si ani vydělat žádné peníze. Američané se domnívali, že Indiáni tak rychleji splynou s jejich společností, že zapomenou na staletí odlišného života. Domnívali se, že tímto idiotským způsobem vyřeší „indiánský problém“.

Šakta se hlasitě rozesmál.

„Ponenáhlu však pronikla móda i do rezervace,“ pokračoval Ajk. „A ponenáhlu jsme zapomněli na minulá staletí. Přál bych si, aby mi dnes v noci narostlo tolik vlasů, kolik jich vyroste za celý dlouhý rok.“

Pro Williama Crabba to byla krutá zkouška.

Inspekční cesta od srubu ke srubu byla pro něho svrchovaně nepříjemnou záležitostí, a jestliže až do této chvíle dokázal hrát roli pochmurného dravce, přinášejícího neštěstí svým bývalým přátelům, zpáteční cesta jej docela zlomila. Doslova.

Během dne zabil Hawk na padesát koni. Musel být blázen, ten Hawk. Crabb byl o tom nyní pevně přesvědčen. Přišel z války, kterou absolvoval v námořním přepadovém oddílu. Docela určitě tím byl poznamenán. Jako demobilizovaný se octl v dalším přepadovém oddilu: v Úřadu pro záležitosti Indiánů. Pro něho v tom nebyl žádný rozdíl.

Zpočátku se zdálo, že zabíjí z nutnosti. Tu a tam pronesl nějaké to slovo a vedl s majiteli krátké, slabomyslné diskuse. Pak s přibývajícím žárem zrychloval v dusném ovzduší i rytmus pochmurného masakru.

K polednímu vypadal Hawk jako člověk, který je totálně opilý – a přitom od rána nepožil ani kapku alkoholu. Zpíjel se však vůní krve a řevem koní, zpíjel se i prachem a výstřely, jež se podobaly vybuchujícím bombám, i pádem koní, jejichž těla se zmítala v poslední křeči. Opíjel se i nenávisti, kterou četl v očích těch, jimž platil za vraždu dva dolary.

Cestu zpátky měli nastoupit vlastně až za dva dny, aby tak dali příležitost Navahům, kteří by chtěli koně raději prodat než zabít. Jenže Hawk chtěl se vším co nejrychleji skoncovat. Kvečeru vypadal jako zmožený alkoholik, vyčerpaný a zhnusený životem. Kolem rtů se mu usadily tvrdé vrásky, rysy měl ztrhané a pohled nepřítomný.

Pokud jde o Crabba, nepromluvil za celý den jediné slovo. Seděl za volantem a vztekle řídil vůz, kodrcající se po něčem, co se mělo podobat cestě. Snad si i tajně přál, aby se zničehonic roztříštili o skalní výčnělek. Jenže bláznivá jízda Hawkovi plně vyhovovala.

Tři poslední sruby – kde nejdříve oznámili vládní rozhodnutí – nalezli prázdné. Byli tam muži, ženy, děti – koně však nikoli. Nenašli tam ani toho koně, kterého si majitel podle nařízení mohl ponechal. V prvním srubu se Crabb na nic neptal. V druhém začal větřit. Ve třetím dospěl k přesvědčení, že všechno není zdaleka tak v pořádku, jak se domníval Hawk. Posléze by přísahal, že celá věc má nějaký háček. Měl se však na pozoru dát cokoli najevo. Vyčerpaný Hawk proklínal cestu, plnou děr a výmolů. Nicméně byl nadšený, že Navahové tak rychle uposlechli rozkazu; hromada čerstvé země vedle každého srubu ho utvrzovala v tom, že příkaz byl skutečně splněn.

Konečně za večerních červánků dorazili k poslednímu srubu, k Ajku Talajtovi. Ten přijímal rozkaz jako první a jeho srub byl nyní v pořadí čtvrtý, kde nebylo po koni ani vidu ani slechu.

Crabb se potají usmál. Vůz opsal nádherný půlkruh, zvířil mračna prachu a zabrzdil před dveřmi srubu.

„To je poslední, co?“ zabručel Hawk.

Crabb přikývl. Za opadávající clonou prachu hledal Ajka. Marně. Pochopitelně, mohl být na poli nebo kdekoli jinde, třeba u ovcí. Přesto – aniž dovedl říci proč, a možná jen proto, že toho člověka dlouho znal – byl Crabb naprosto jistý, že Ajk Talajta tu není a že také není na poli či u ovcí. Cítil, že jeho nepřítomnost úzce souvisí se zmizením koní ve všech posledních srubech. Vždyť tři z nich patřily Róziným sestrám.

Trochu se mu ulevilo. Možná že… možná že dvanáct koní unikne masakru.

A pak zahlédl před srubem Nippiho syna Jepa a uvědomil si, že jeho předpoklad byl správný.

Když Hawk vylézal z vozu, objevila se na prahu Róza. Také Crabb vystoupil. Nevypnul motor, poněvadž předpokládal, že i tato zastávka bude krátká jako tři předcházející.

Hawk se protáhl. S rukama na stehnech stanul pár kroků před Rózou. Prohlédl si ji, pak se podíval na Jepa a Songu, konečně i na Crabba. Toho maličko zamrazilo v zádech. Stejně jako byl přesvědčen, že je Ajk nebo někdo z jeho přátel doběhl, měl teď dojem, že Hawk něco tuší. Zdánlivý nezájem, který Hawk v několika posledních minutách projevoval, mohl docela dobře maskovat vzrůstající podezření. William Crabb cítil, že bledne.

„Kde jsou koně?“ zeptal se nedbale Hawk.

Róza vypadala klidně. Přesto vrhla na Crabba letmý pohled a teprve pak řekla:

„Včera jste nařídili, že je musíme zabít.“

„Takže koně jsou samozřejmě mrtví,“ poznamenal Hawk.

Jep postoupil o krok kupředu. Byl to velký chlapec jemných rysů; podobal se otci. Pravil:

„Pomáhal jsem Ajkovi zabíjet koně.“

Hawk přikývl. Řekl:

„Ajk je na poli, že?“

„Ano,“ přisvědčil Jep.

Hawkova tvář pojednou ztvrdla. V očích se mu zablesklo. Uchopil Jepa za košili, přitáhl si jej k sobě a plivl mu do tváře.

„Děláš si ze mne blázny, Joe? Tak blázny, ano?“

„Hawku!“ vykřikl Crabb zsinalý zlostí.

A než se Hawk nadál, uchopil jej Crabb v pase, pozvedl a praštil jím o vůz. Několik okamžiků bylo naprosté ticho. Tak byli všichni ohromeni, Hawk stejně jako Jep, stojící tu s pokleslými rameny v plandavé košili, a stejně jako Róza a Šonga. Nejvíce překvapen byl však Crabb sám, který teď viděl všechno černě.

Hawk vstal a odplivl si:

„Co tě posedlo, Crabbe? Tohle je už čtvrtý srub, kde si z nás dělají blázny, a ty…“

„Nic mě neposedlo,“ odsekl Crabb, „ale tohle není válka! A mám až nad hlavu těch tvých historek o hrdinství při vyloďováni! Tady nejsi v žádném nacistickém koncentráku, o kterých jsi mi celé dny vypravoval… Patřím k vedoucím téhle rezervace a znám zákony stejně dobře jako ty! Srovnej si to v tý svý obrovský mariňácký palici!“

„Proboha, Crabbe, co to…“

„Shut up! Už moc dlouho se tu naparuješ. A moc dlouho se dívám na to tvé masakrování. Můžeš to třeba hlásit, kašlu na to! Ale Bůh ví, že i já podám hlášení a tam jim povím, že vybírají zatraceně podlý úředníky!“

Hawk se zašklebil. Pomalu sjel rukou k opasku a rozepnul pouzdro na revolver. Beze spěchu vyňal zbraň a zamířil ji na Crabba… Teprve potom si klidně oddechl.

Crabbova tvář dostávala ponenáhlu barvu, zaťaté pěsti se uvolnily. Zahučel:

„Klidně si tu svou práci, Hawku, dokonči. Ale spravedlivě. Těm dvěma nesmíš nic udělat. Až budeš mít důkazy pro své podezření, pak se teprve uvidí.“

„Pak se uvidí!“ vyjel Hawk. „Potřebuješ důkazy?“

Obrátil se na Jepa a zaječel:

„Koně jsou pohřbeni tamhle, co?“

Jep se nepohnul. Mlčel.

Skokem se octl Hawk za srubem, kde byla čerstvě navršená hlína a písek. Uchopil hůl a vztekle ji zarazil do země.

„Prosím!“ vykřikl. „Jenom tři palce. Stačí ti to jako důkaz? Nebo mám pokračovat, abys věřil, že lhali?“

Crabb znovu zaťal pěsti. Triumfující Hawk se stejně rychle uklidnil, jako se před chvílí rozčilil. Zasunul revolver do pouzdra a přistoupil k Jepovi.

„Kde je Ajk Talajta?“ zeptal se.

Jep sklonil hlavu a neodpověděl.

„Vzal koně ze dvou nebo tří srubů a utekl, že?“ pokračoval Hawk.

Zdálo se, že Jep neslyší.

„Všimni si, Crabbe, že jsem docela mírný a klidný“, řekl Hawk.

Několikrát zamlaskal jazykem a nasadil nešťastný výraz.

„Ach jo, dva nebo tři lidi zůstanou v tom špinavém případě namočeni.“ poznamenal.

Jep zvedl hlavu a Hawk mu nařídil:

„Například ty… Půjdeš se mnou, abys vysvětlil, proč jsi lhal!“

„Ne!“ ozvala se Róza.

Postoupila o krok kupředu a řekla:

„Jepa neodvedete. Nikdo nepůjde do vězení. Je to pravda. Ajk vzal koně a odjel.“

Crabb zavřel oči. Slyšel, jak se Hawk směje, a dolehl k němu jeho rozkaz:

„Jedem, Crabbe! Rovnou na ředitelství Společnosti. Máme před sebou boj s jedním rebelem!“

KAPITOLA VII

Vrátili se o půlnoci a většina administrativních budov Společnosti už byla ponořena v temnotách. Za dvě hodiny jízdy od Talajtova srubu do sídla Společnosti nepromluvili jediné slovo.

Když chtěl Crabb zaparkovat před budovou, kde byl Hawk dočasně ubytován, jeho spolujezdec se zeptal: „Kde bych teď našel Wilmse?“

„Copak to nemůže počkat do rána?“ zabručel Crabb. „Ne.“

„Bude na skleničce v kantýně,“ povzdechl Crabb. Wilms zastával u Společnosti funkci „vrchního intendanta“. Opravdu byl v kantýně a dopíjel poslední sklenku ve společnosti několika úředníků. Celkem tam bylo asi deset lidí.

Neměli ani čas projevit překvapení nad příchodem dvou dokonale zaprášených lidí, protože Hawk na ně vychrlil formou vojenského raportu „případ vzpoury, jíž se provinil jistý Ajk Talajta“. Požadoval, aby policie Společnosti vzala věc do svých rukou a aby v pátrání pomohla případně helikoptéra z Azteku. Přitom neopomněl poreferovat o „nepřátelském postoji“ Williama Crabba a nakonec pohrozil, že nebude-li dbáno zákona, podá o tom zprávu do Washingtonu.

Tak jako všichni ostatní byl Wilms nejdříve trochu polekán, ale pak se rozčilil a poradil Hawkovi, aby se šel uklidnit pod ledovou sprchu. Ráno zařídí vše potřebné. A když se to námořnímu veteránovi nechtělo líbit, poslal ho rovnou k čertu. Hawk vztekle opustil místnost, div dveře nevylétly z pantů.

Po jeho odchodu na sebe muži překvapeně pohlédli a deset párů očí se upřelo na Crabba. Wilms s povzdechem řekl:

„Tak tedy >>nepřátelský postoj<<?“

Byl to růžolící tlouštík, pracující u Společnosti už dvacet let. Oženil se tu, a jednoho večera, když se v severovýchodní části rezervace potýkal s neštovicemi, porodila mu žena jejich jediné dítě.

„Je to cvok!“ zuřil Crabb. „V životě už ho nechci vidět.“ Mezi přítomnými byli tři učitelé ze státní školy a ředitel Cherberg. Byl tu i doktor Sunling a veterinář Cole. Společnost doplňovali míšenec Jim Danys, podkoní, a obchodníci Travis, Breakfeel a Moaukea.

„Tak nám to, Bille, vysvětli,“ řekl Sunling. „Počkej.“ přerušil ho Wilms.

Vzal láhev piva, otevřel ji otvírákem visícím na zdi a podal Crabbovi.

„Co je to s tím Ajkem?“

„Naprostá pravda,“ řekl Crabb. „A ví Bůh, že z toho mám hroznou radost.“

„To může být docela legrační.“ poznamenal Cole. „Jenže když se do toho zamíchá ten poděs, co mluví v raportech…“

„Já s ním už nepojedu,“ opakoval Crabb. „Stal by se ze mne vrah. Viděl jsem, jak ten chlap složil s úplným klidem padesát koní. Doslova se tím opíjel. A viděl jsem, jak rozdával ty svý dolary, jako by to bylo bůhvíjaké jmění.“ Wilms zatnul zuby.

„Proti vládnímu nařízeni nic nezmůžeme,“ zašeptal. „Nemůžeme se moc vytahovat, poněvadž bychom riskovali, že nám sem pošlou tu jejich zatracenou vyšetřovací komisi. Stačí, že tu máme chlápka, který má dohlížet na „respektování zákona“. Ledaže bychom ho oddělali a svedli to pak na horečku.“

„Ale jdi,“ zasmál se hořce Cherberg. „Když se ten chlap utopí v koupelně, řeknou, žes mu přidržel hlavu pod vodou.“

Nikdo se nesmál.

„Co je s Ajkem?“ zeptal se Wilms.

Crabb si loknul piva a odpověděl:

„Podle mě sehnal koně svých příbuzných a odešel s nimi do hor, aby se tam schoval.“

„Tak ho nechte plavat,“ řekl Cole. „Ubližuje snad někomu, když…“

„Ba ne, Cole!“ přerušil ho Wilms.

Nastalo ticho a Wilms pokračoval:

„Ba ne… Nemůžeme ho nechat, když má v patách toho šílence. Je tu rozkaz zabít přebytečné koně kvůli suchu, moru a nevím čemu ještě. No, a Ajk se nám špacíruje s dvanácti herkami… To nejde…“

Všiml si jejich tvrdých pohledů a pokračoval:

„Necháte je a za chvilku budou jezdit na dovolenou k moři.“

„No a?“ poznamenal Moaukea.

Wilms zafuněl a poškrábal se na nose.

„Zítra požádáme v Azteku o helikoptéru.“

Každý pozoroval s ohromným zaujetím láhev nebo sklenici, kterou držel v ruce. Crabb položil svou láhev na barový pult a řekl:

„Jdu se osprchovat. Mám za sebou perný den.“

„Bille!“ zavolal ho Wilms.

„Hm?“

„Poletíš je hledat. Vyznáš se trochu v horách.“

„S Hawkem?“ zahučel Crabb.

„Pokud možno ne,“ řekl Wilms.

„Jak chcete,“ odsekl Crabb. „Poletím s kýmkoli, jen ne s tím cvokem… Ahoj!“

Za naprostého ticha kráčel pomalu ke dveřím a zlehka je za sebou zavřel.

Ajk Talajta pokračoval v cestě.

Pochodoval jako už dávno ne.

Ráno druhého dne cítil, že má unavené nohy, a začalo jej pobolívat v kříži. Jenže únava nic neznamená. Tu člověk dokáže překonat nebo si na ni zvykne. Co je únava proti širokému modrému nebi, které se protahuje jako obrovské malátné zvíře? Pro posledního Navaha, který odvádí svobodné koně svobodného kraje, neznamená únava vůbec nic.

Ajk Talajta pokračoval v cestě. Před ním kráčeli lesknoucí se koně, jejichž pružné svaly se pohybovaly v půvabném, jakoby tanečním rytmu. Bylo jich deset.

Pomatený Šakta šel daleko vpředu. Kolem dokola byla podivná směsice skal, po staletí opracovávaná erozí, vichrem, zimou a vedrem. Byla to fantastická horská krajina. Nad ní stálo ohromné, do běla rozžhavené slunce.

Občas vedla cesta nad závratnými propastmi s bohatě členitými stěnami, které byly tak hluboké, že sluneční paprsek nikdy nepronikl k jejich dnu; občas se prodírala se značnými obtížemi hustě nakupenými skalisky. Vegetace tu skoro neexistovala, až na nízkou suchou trávu podobající se plesnivým skvrnám. Nejmenší závan větru – nebo i pouhá chůze – načechrával péra v koňské hřívě, jež se okamžitě roztančila.

Jednu chvili počkal Šakta, až ho Ajk dojde, a řekl mu:

„Co nevidět budeme na hřebenech. Tahle cesta nás tam dovede. Pak budeme muset dlouho postupovat k jihu po horské římse, kde pochopitelně není voda.“

„Koně vědí, že jim chceme zachránit život, a překonají žízeň,“ odpověděl Ajk.

Šakta přikývl a zamířil k svému místu v čele kolony.

Večer vskutku dorazili k horskému hřebenu. Kolem dokola se rýsovaly další vrcholky hor. Nikdy nebyli koně tak krásní jako na horském vrcholu, kdy jim vítr čechral hřívu, do níž se opíralo krvavě zapadající slunce.

Ani Šakta, ani Ajk si nevšimli, že oběma krvácejí nohy.

Frank Nippi vstoupil a řekl:

„Jsi sestra mé ženy, a budu proto slušný. Nemohu s tebou mluvit jako s mužem.“

„Muž by ti řekl, abys mluvil s rozvahou,“ pravila Róza. „Řekl by ti, abys uvažoval, než se necháš unést hněvem.“

„Také Šano je rozhněvaný. A rovněž Barry Telpwa. Svěřili jsme Ajkovi koně, aby je odvedl do bezpečí. A ty jsi prozradila Ajkovu cestu!“

„Ano, řekla jsem, že odvedl koně do hor. Ale hory jsou obrovské. Ajka nenajdou. Je to můj muž a vím, že se nedá polapit.“

„Mají helikoptéru,“ poznamenal Frank Nippi. „Poletí do hor a najdou tam Ajka. Možná že použiji více helikoptér a snad sem pošlou i vojáky…“

„Tak jsi měl svého koně zabít, Franku,“ řekla Róza. „Tak jako to udělalo mnoho jiných. Ano, to jsi měl udělat. A já jsem asi měla nechat toho člověka od Společnosti, aby odvedl tvého syna Jepa do vězení. Že jsem to měla udělat?“

Frank Nippi zavrtěl hlavou. Přišel sem pohněvaný a rozčilený příletem helikoptéry. Jeho hněv však neměl dlouhého trvání.

Crabb si pomalu odepínal ochranný pás. V uších mu ještě temně hučelo a víčka měl oteklá od prudkého slunce. Uvolnil dveře z plexiskla, odstrčil je a vyskočil na zem. Náraz větru od zvolna rotujících křidel mu rozcuchal vlasy. Kousek dál na něho čekal Wilms, stejně rozcuchaný jako on.

„Tak co?“ zeptal se Wilms.

Crabb udělal záporný posunek a řekl:

„Přeletěli jsme skoro celé Kukuřičné pohoří – a nic. Hory jsou tam hrozně členité, takže se s naší kukačkou nedostaneme tak nízko, jak bychom potřebovali.“

Přišel pilot a podal Wilmsovi ruku.

„To je pravda,“ řekl. „Hledáte jehlu v kupce sena.“

„Necháme to na zítřek,“ řekl Crabb. „Podívám se na Psí hory.“

„Oukej!“ souhlasil Wilms.

Pak dodal s tajným zadostiučiněním:

„Hawk pukne vzteky.“

„Co by nechtěl?“ nasupil se Crabb. „Abychom mu v téhle kukačce přivezli Ajka i s koňmi?“

„Asi jo,“ poznamenal Wilms.

V poledne třetího dne dorazili k okraji náhorní plošiny. Už dlouho nebyla planina rovná a jednolitá. Její hluboce rozbrázděný povrch vytvářel horské jehly a mohutné příkopy. Původní červeň skal přecházela v nejoslnivější bělobu, která jako nekonečný výkřik bolesti rozdírala svou palčivostí kůži i oči.

Středem této výhně postupovali svobodní koně. Krokem. Velmi zvolna. Hlavy měli při chůzi skloněné k zemi. Svobodní koně trpěli žizní.

Také oba muži měli žízeň. Šakta to předvídal. Šli se sklopenými hlavami, podobně jako koně, válejíce pod jazykem kamínek, aby zahnali žízeň. Šakta přece řekl, že najdou vodu nejdříve za den. K čemu tedy o tom mluvit?

V poledne se octli na kraji úzké trhliny, jakoby vytvořené ranou obrovské sekery do povrchu skal. Také o této trhlině Šakta vyprávěl. Znal místa, kde se dalo přejít.

Postupovali asi hodinu podél prolákliny a za tu dobu napočítali několik kamenných spojek, ale ani jeden z těchto přirozených mostů nebyl tak silný, aby po něm mohlo přejít deset koní. Posléze se průrva poněkud zúžila. Krátce nato objevili široký plochý kámen, klenoucí se přes propast a ústící na druhé straně v nepopsatelné změti kamení a křoví.

„Tenhle přechod je dost široký a silný, aby udržel koně,“ pravil Šakta.

Ajk zavřel oči a setřel si pot, který ho pálil na víčkách. „Most“ vytvářel oblouk o síle jednoho až dvou mužů. Ten už něco vydrží!

Jazykem odsunul kamínek k tváři a řekl:

„Koně jsou žízniví a mají strach.“

„Musíme je vést,“ odpověděl Šakta.

Celé tři dny vedl stádo Šongův kůň Anak. Postavil se do čela a ostatní ho respektovali. Když přejde on, ostatní půjdou za ním.

Ajk podal Šaktovi pušku a chopil se běloušových otěží. Polaskal mu hlavu, čelo, nozdry a tiše k němu promluvil:

„Pojď, Anaku, pojď se mnou a veď ostatní…“

Při těch slovech zacouval k okraji kamenného přechodu.

„Kupředu, Anaku! Neboj se!“

Anak se však bál. Měl žízeň a chvěl se závratí i horkem. Bál se a nechtěl se hnout.

„Tak pojď,“ řekl Ajk. „Je to dobrý kamenný most. No tak.“

Ajk se nerozčilil, ba ani nepozvedl hlas. Jednou rukou držel pevně a zkrátka otěže, druhou hladil koně po hlavě.

Uběhlo asi pět minut a kůň se nemohl odhodlat. Ajkův hlas byl stále tišší a přesvědčivější. Konečně Anak vykročil. Jeden krok, druhý krok. Odvážil se dokonce na začátek mostu a pak ještě dál. Byl uprostřed.

Právě v tom okamžiku zaslechl Ajk lehké vzdálené bzučení, přicházející z výšky. Okamžitě pochopil, který druh obrovského hmyzu je může vydávat.

„Tak pojď,“ šeptal laskavě, „pojď!“

Také kůň zaslechl vzdálený hluk, ale lidský hlas byl silnější. Bez obtíží zdolal druhou polovinu mostu a stanul na pevné skále.

„Je to dobré!“ vykřikl Ajk.

Šakta pohlédl k nebi a potřásl hlavou. Uchopil otěže prvního koně a převedl jej přes propast. Ostatní následovali.

„Pospěš si,“ pobízel ho Ajk.

Šakta k němu přiskočil a schoval se pod skalní převis. Oba byli zpocení a těžce oddechovali. Sotva přešel poslední kůň a zmizel s ostatními mezi skalisky a hustým křovím, vyhoupla se nad skalním útesem, čnějícím vysoko k nebi, helikoptéra. V tichu, které vládlo nad horami celé tři dny, působilo její hučení strašidelným dojmem.

Ajk s Saktou sklopili instinktivně hlavy a vmáčkli se hlouběji do svého ukrytu. Helikoptéra se mihla po nebi, hluk motoru se vzdaloval… a pak znovu nabýval na sile. Obrovský čmelák se vracel, tentokrát z opačné strany. Pak nadobro zmizel.

Teprve za dlouho se Ajk odvážil pozvednout hlavu. Opatrně se vyšoural z úkrytu, pušku v ruce. Šakta ho následoval.

„Viděli koně,“ řekl Ajk. „Proto se vrátili. Určitě se ještě objeví.“

„Možná,“ poznamenal Šakta. „Přistát tu však nemohou. A nemohou vědět, kam půjdeme.“

„Pošlou do hor vojsko.“

„To znamená, že musíme co nejrychleji pryč,“ pravil Šakta. „Je třeba, abychom se brzy doslali do země Hopiů.“

Ajk hned neodpověděl. Sedl si na bobek a upřel k vyprahlé zemi svůj těžký zrak. Řekl:

„Pošlou do země Hopi vojáky, aby nás tam vyčíhali… Musíme zůstat v horách.“

Šakta pohlédl na Ajka a pak na koně, roztroušené mezi křovinami. Povzdechl:

„V horách je voda strašně vzácná, Ajku.“

V Ajkových očích se zažehl nový plamen, spalující temnou clonu, kterou nad nimi rozestřela helikoptéra.

„Najdeme prameny, Šakto!“ rozohnil se. „Musíme je hledat, ano, budeme hledat prameny… a lidi od Společnosti ať si myslí, že jdeme k Hopiům. My budeme zatím v horách hledat vodu. A také se modlit, za déšť.“

Tři dny pobytu v horách Ajka oslabily. Nohy měl rozedřené do krve, ale nevšímal si toho. Posilněn a rozohněn novým odhodláním, připadal si pevný jako mohutná skaliska, spalující jeho kůži.

„Dobrá,“ řekl Šakta.

Měl sluchátko na uších a řekl: „Oukej!“ Pak ještě několikrát opakoval oukej a znovu poslouchal. Byl to hubený, kudrnatý chlapík.

„V pořádku, chlapci. Konec.“

Vypnul přistroj a odložil sluchátka.

„Tak co,“ zeptal se Wilms.

„Našli ho,“ řekl radista. „Skrývá se v Psích horách. Viděli jenom koně. Teď se vracejí. Nemají víc šťávy.“

Hawk, který se tu jakoby náhodou ochomýtal, radostně zaklel.

„Co z toho?“ řekl Wilms. „Povězte mi laskavě, k čemu je to dobré, Hawku? Myslíte, že se za nimi vypravíte vozem?“

KAPITOLA VIII

Čtvrtého dne se „případ Ajka Talajty“ rozkřikl po celé Společnosti. Mezi stovkou lidí, kteří tam žili, nebylo jediného člověka, jenž by neznal románový útěk příslušníka kmene Navaho. Podobně v celé rezervaci včetně Hopiů – nenašel by se stařec, žena či dítě, kteří by přihlíželi neúčastně a »zdálky« k tomuto útoku na neotřesitelný systém americké moci.

Jmenoval se Ajk Talajta a byl to bezmála stařec. Sebral deset koní a utekl s nimi do hor. Vzepřel se a řekl ne.

Celým krajem se naráz rozlilo nadšení. Navahové zcela nepokrytě obdivovali Talajtův čin. Stal se „jejich“ hrdinou, mužem, který se nesklonil před nesmyslným diktátem. V desítkách srubů zhořkla bolest a zvětšil se hněv, neboť vládní zmocněnec tam zabil koně. V mnoha dalších, kde věděli o novém zákonu a kde se zmocněnec ještě neobjevil, zasíval Ajk Talajta, aniž o tom měl tušení, rudé sémě odporu. Pro mnohé byl starý Ajk příkladem, chtěli ho následovat a odejít jako on s koňmi do hor.

Tím by se ovšem odsoudili, protože mělo-li naději na úspěch Ajkovo samotářské gesto, jejich hromadná akce by byla předurčena k nezdaru. Kdyby tucet jedinců podstoupil totéž dobrodružství, byla by to už stávka, a víc, byla by to vzpoura proti americké vládě. Ta byla ještě zaměstnána likvidací následků druhé světové války a s podobnou záležitostí by udělala náramně krátký proces. Sympatie, patřící jedinému vzbouřenci, nemohly by se rozšířit na všechen lid. To je zákon.

Ostatně kdyby všichni odešli do hor, nemohli by tam při tom vražedném suchu dlouho vydržet.

V několika dnech se stal severozápadní cíp Nového Mexika vřícím kotlem.

Pokud jde o Američany, šířil se v sídle Společnosti v San Juanu pocit strachu i obdivu.

Strach vyvolávaly neklidné skupinky lidi, hrozící každou chvili vzpourou.

A obdiv?… Naprostá většina přála Ajkovi Talajlovi, aby se z toho dostal bez nejmenších škod. Od posledního podkoního až k řediteli Wilmsovi… pochopitelně přes Williama Crabba, který už dva dny bral v helikoptéře sluneční lázeň, divže z toho nedostal úžeh. Všichni zkrátka „fandili“ Ajku Talajlovi. Dokonce se ani nenamáhali skrývat své pocity před Hawkem.

Nemohli přece za ten nesmyslný zákon. Jednoho dne se stalo, že veterinář po inspekční cestě zjistil, že několik zvířat uhynulo žízní. Hnijící mrtvoly by mohly přivodit morovou nákazu. Vše ohlásil a krátce nato se objevil zákon. A spolu s ním Hawk.

Od samého začátku tu Hawka neměli v lásce. Byl z těch lidí, kteří všechno znají a na všechno stačí sami. Doktor Sunling slavnostně prohlásil, že podle Sheldonovy klasifikace, jejímž byl vášnivým zastáncem, patří Hawk do skupiny „Somato-Tonie“. Tentýž doktor teď navrhoval pro Hawka psychoanalytické vyšetřeni, tvrdil, že trpí slavomamem a že by se měl ve svěrací kazajce vrátit do Washingtonu.

Ať trpěl Hawk slavomamem nebo ne, zastupoval zde nadřízené orgány.

Sotva přišel, dokázal proti sobě všechny popudit; pokud jde o Crabba, vzbudil v něm dokonce nenávist. Posléze dopadl tak, že ho lidé skoro s potěšením litovali. Byl až dojemný v tom svém tvrdošíjném úsilí bezpodmínečně zničit rebela Ajka. Ten jeho zaslepený „profesionální zápal“ působil dokonale směšně. Uvědomoval si to, ale ve své nadutosti se tím více zatvrzoval.

Všechny ty jeho „vojenské akce“ a kroky nedosahovaly kýženého výsledku, neboť narážely na zeď stoického klidu, za níž se ozýval neskrývaný výsměch.

Pátého dne vybuchla bomba, která všechno rozmetala. Docela maličká bomba, vyrobená z papíru a inkoustu.

Do Wilmsovy kanceláře se prudce opíralo oslňující slunce. Nad otevřeným oknem byla vytažena záclona. Blížilo se poledne, vzduch byl rozžhaven a venku vládl naprostý klid. Zato uvnitř probíhala vášnivá diskuse mezi Wilmsem a silně podrážděným Hawkem, podbarvovaná monotónním šuměním ventilátoru.

„Dobrá,“ opakoval už posté Wilms. „Tak je tedy našli. I s koňmi. Ale v samém středu Psích hor, Hawku! Víte, co to znamená?“

Hawk, stojící stále u dveří, se ušklíbl. Hned jak vešel, zůstal na prahu jako voříšek, který se neodvažuje zpříma napadnout dogu.

„Vím, že tu jste všichni shnilí, Wilmsi. To vím! A že jste proti mně.“

„Proboha, Hawku! Snad netrpíte komplexem? Máte pocit, že vás tu pronásledujeme?“

„Nejde o žádný komplex,“ odsekl Hawk, „opakuji jen, že váš nepřátelský postoj mě donutil podat hlášení.“

„A co dál!?“ zařval Wilms a praštil rukou do stolu.

„Pořád se jen oháníte hlášením!… Našli ho, a co? Máme snad proto zmobilizovat vojsko? Máme vzít hory útokem?“

„Je nutno jednat tak, aby jeho příklad nestrhl desítky dalších! Zavezte mě ke srubům a za tím rebelem pošlete četu, která by byla pověřena hned na místě provést příslušný rozkaz.“

Wilms si zhluboka povzdechl. Několik okamžiků počkal a pak řekl nepřirozeně klidným tónem:

„Ke srubům Navahů vás může zavést rychle a spolehlivě jen jediný člověk. Jmenuje se Crabb. Komukoli jinému by to trvalo desetkrát déle… Jenže Crabb s vámi odmítá jet. Nejsme na vojně a Crabb tedy může říci ne. Takže vás nepoveze… ostatně lítá v helikoptéře. Pokud jde o četu, kterou bychom vyslali za Talajtou, nezmůže vůbec nic. Kdy už si konečně uvědomíte, že ten člověk je pánem hor? Pánem, rozumíte? Je to jeho živel. Můžeme ho najít a můžeme ho v helikoptéře sledovat. Můžeme ho také zaskočit v kraji Hopiů, jestli se tam pustí. Ale jen v případě, že mu neposkytnou pohostinství. To je také zákon, Hawku.“

„Jaké řešení tedy navrhujete?“

Wilmsova tvář prozrazovala překvapení a úděs.

„Řešení? Dobrý bože, Hawku, copak nevidíte, že není žádné řešení? Je mi to strašně líto, ale máme jedinou možnost – zavřít oči. Rozhodně se nepouštět do nějakých bláznivých masakrů, jak to nařizuje ten váš zatracený výnos. Musíme pouze trvat na tom, aby se živá zvířata nedostala k nakaženým zdechlinám. Věřte mi, že je to…“.

Přerušilo jej zaklepání na dveře. Hawk se lekl a ustoupil.

„Dále!“ zabručel Wilms.

Vešel radista Dave Skes.

„Něco nového?“ zeptal se Wilms.

„Nic. Jsou nad Psí horou, to je vše. Říkají, že Talajta se vypařil… Ale tadyhle je něco nového.“

Přejel pohledem Hawka, přistoupil k psacímu stolu a položil před Wilmse noviny.

„Co je to?“ zeptal se Wilms.

„Jeden aztécký deník,“ informoval Dave Skes. „Takový místní plátek… Podívejte se na první stranu.“

Wilms rozložil noviny. Jak četl, jeho obličej se uvolňoval a rozjasňoval zároveň. Po dvou minutách zvedl hlavu a v očích mu podivně zasvítilo.

„To je dobré, Dave,“ zamrkal spiklenecky Wilms. „To je oukej.“

Také Dave zamrkal a odpověděl:

„Všichni si to myslí, pane!“

Při odchodu zavadil pohledem o Hawka.

„Tedy… skoro všichni,“ dodal a vyšel ven.

„Hawku,“ pronesl Wilms neobvykle příjemným hlasem.

Hawk se přiblížil. Na čele mu seděla obrovská vráska.

„Hawku, na titulní stránce tohohle plátku je článek, který se týká nás obou. Je to docela krátký článek, ale titul stojí za to: „Zmobilizují Spojené státy svou armádu proti jedinému rebelovi?“

Hawk zbledl.

Wilms obřadně složil noviny a pravil:

„Tak to vidíte, Hawku… Teď se té naší věcičky zmocnil tisk. Jak se to ale dověděli? Pravděpodobně je to vaše vina: to vy jste poslal do Azteku pro helikoptéru. Teď už o tom ví celé Nové Mexiko… Vzali to za šikovný konec… a ať se vám to líbí nebo ne, pomohli Ajku Talajtovi.“

„Takový provinciální plátek,“ pokoušel se Hawk.

Wilms ho však přerušil:

„Co vás vede! Možná že tenhle plátek je živ z pomlouvání Washingtonu. Ale zítra Hawku, zítra ten článek přetisknou všechny velké deníky, za to vám ručím! Pro mě to je ostatně zadostiučinění. Zmobilizoval jste vysílač, helikoptéru a mluvil jste o trestné expedici! Kvůli chudákovi, který chce zachránit deset koní. Já vám povím, Hawku, co jste zavařil. Vy jste vlákal Společnost do obrovské léčky a tím jste ji jako její představitel poskytl prachšpatnou službu. Ten váš zatracený zákon o porážení zvířat – to byla sebevražda. Veřejné mínění bude zítra na straně toho Navaha, který je v horách sám s koňmi, a odsoudí váš vojenský systém! Tisíce lidí budou zítra telefonovat Úřadu pro záležitosti Indiánů a všichni budou žádat zrušení toho stupidního zákona. Stovky nejrůznějších Výborů – od Výboru pro ochranu Indiánů až k Výboru přátel a zastánců koní – budou od zítřka sbírat mezi lidmi podpisy k peticím. Zkrátka, Hawku, od zítřka je Ajk Talajta národním hrdinou!“

Odmlčel se, nadechl a pak nemilosrdně pokračoval: „A vás, Hawku, nakopnou. Propustí vás, aby se skandál nešířil. Po tom kopanci vám nezbude než si koupit letenku někam k Papuáncům. Tak je to.“

Bledý a vyděšený Hawk se nicméně ještě naparoval: „Pohřbíváte mě trochu moc rychle, Wilmsi. Ten váš bluf vám nevyjde. Zítra, a na to vemte jed, vystřídám Crabba a posadím se s helikoptérou do hor. A přivedu Ajka Talajtu. Beru to jako svou osobní věc.“

„Už dlouho je to vaše osobní věc,“ poznamenal klidně Wilms. „Pokud jde o mě, přejímám odpovědnost za zrušení vašich příkazů, které se týkají zbývajících srubů. Už mi nemusíte mávat před očima strašákem všeobecného povstání.“

„Vy…“

„To zatím stačí. Hawku! Dovolte, abych vás ve vši slušnosti vyhodil.“

Hawk smrtelně zbledl. Na vteřinu se zdálo, že neví, má-li tu všechno roztřískat, anebo se ovládnout. Moudře se rozhodl pro druhou alternativu. Dveře za ním zapadly s hrozivým prásknutím.

Wilms se chvíli nehýbal, oči upřeny ke dveřím a tvář prozářenou širokým úsměvem. Pak pokýval hlavou a zvedl telefon. Rozevřel noviny a vytočil číslo. O minutu později dostal spojení z Aztekem.

„Haló, „Press of Aztec“? Oukej. Poslyšte, slečno, tady Wilms. Mohu mluvit se šéfredaktorem? Ano, ano… Oukej.“

Znovu se usmál a zahleděl se ke stropu na bzučící ventilátor.

„Haló? Ano. Wilms ze Společnosti v San Juanu. Poslyšte, příteli, tady čtu váš článek o jediném rebelovi… To je… ne, vůbec ne! Naprosto ne, proč? To mi poslalo samo nebe. Ano. Poslouchejte, co nejvíc rozmáznout, příteli! Ujišťuji vás, že nám ten případ nedělal vůbec žádnou radost… Oukej… Co největší kravál kolem toho. Podle mého skromného mínění byste sem měl poslat nějakého chlapce. Ale ujišťuji vás, že je o čem psát! Platí! Tak, tak! (Wilms se rozesmál). Jak myslíte, příteli, ostatně helikoptéry jsou teď v módě… Tím lépe. Ten blázen se chce za ním zítra vydat do hor. Co si myslím? Že ho pěkně vykopnou a toho rebela nechají na pokoji i s jeho koňmi. A že se řádně vyrovnají s lidmi, které připravili o zvířata. Běžnou cenu, samozřejmě… Oukej. Pospěšte si ale. Buďte zdráv, příteli!“

Zavěsil a s hlubokým zadostiučením si oddechl.

Zatím Ajk Talajta pochodoval v docela jiném světě.

Schylovalo se kvečeru pátého dne. Pochodoval s koňmi a s Pomateným Šaktou. Ráno svázali koně po dvou, aby se zbytečně nerozbíhali v tom vápencovém bludišti. Anak byl stále v čele, ale co chvíli ržál. Trpěl žízní.

Ráno Šakta slíbil, že během dne objeví pramen. Našli jej, ale byl vyschlý. Zřejmě už velmi dlouho.

Vaky už měli prázdné.

Byli vyčerpaní a potřebovali by potravu.

Měli pušky, ale nikde nebylo ani stopy po nějaké zvěři.

Kůže na Ajkově vychrtlém těle byla spálená. Postupoval jako němý automat.

Šakta rovněž.

Večer se usadili v dolíku, pokrytém hnědou trávou. Koně se ihned pokoušeli ohryzat něco z ubohého spáleného porostu. Jejich nozdry pak zářily prudkou červení.

Ajk s Šaktou se posadili. Pušky si položili před sebe. V jedné chvíli Ajk pohnul nohou a na místě, kde spočívalo jeho chodidlo, zůstala krvavá stopa.

KAPITOLA I X

Šestý den.

Země se otevřela jako zející rána. Do stran se rozbíhala skaliska, nakupená bez ladu a skladu. Kamenitá cesta byla asi deset kroků široká, tu a tam porostlá drobounkým lišejníkem. Mířila dolů v poměrně prudkém svahu.

Šakta zastavil koně, ustoupil do stínu pod skalní převis a čekal na Ajka.

Když se ráno vydávali na cestu. Ajk kulhal. Po dvou hodinách už jen belhal, vlekl za sebou bezmocně nohy a pažbu pušky. Nedal však na sobě nic znát: pouze rysy v jeho tváři poněkud ztvrdly, to bylo vše. Za nic na světě by Ajk Talajta neprojevil bolest posunkem či povzdechem. A rovněž tak by si nesedl na koně. Jeho úkolem bylo koně vést, nemohl tedy onemocnět. Ostatně měl ještě dosti sil. Alespoň si to myslel. Jen ty nohy jej pálily a tížily jako dvě krvavá závaží.

Došel k Šaktovi a zeptal se:

„Tudy musíme projít?“

„Ano,“ přikývl Šakta. „Na konci té cesty je planina a pak přijdeme k podobné rozsedlině, jakou jsme přecházeli, když nás předevčírem navštívila helikoptéra.“

Ajk se zamračil. Neměl rád rozsedliny, zejména dnes ne. Šakta řekl:

„Je tam přechod a hned za ním planina, kde najdeme pramen.“

„Je to daleko?“

„Hodinu nebo dvě.“

Ajk zavřel oči, s námahou polkl a pravil:

„Musíme najít vodu, Šakto. Koně jsou už vyčerpaní. Zblázní se, když nedostanou vodu.“

„Na té planině je pramen,“ opakoval Šakta.

Ajk se opřel o skalní stěnu. Zavřel oči a ztěžklým jazykem si přejel rty. V ústech mu zarachotil kamínek, který stále ještě cucal. Jeho hlas byl chraplavý, když řekl:

„Vzal jsem si na starost koně, Šakto, a zavedl jsem je sem. Nesmí se zbláznit a nesmí zemřít. Odvedl jsem je, aby je nezabili… tak je přece nemohu zabít sám…“

Ajk měl za sebou šest dní chůze v plném slunci.

Šakta souhlasil:

„Na té planině je pramen, Ajku. Vím, že nebude vyschlý. Ani dneska, ani včera jsme neviděli helikoptéru. Možná že toho, Ajku, nechali a že máme čas.“

„Taky je možné, že už máme v patách vojáky,“ poznamenal Ajk.

„I kdyby!… Neznají cesty. Pojď, Ajku!“

Ajk otevřel oči. Slunce, vybuchující na protější skále, ho oslnilo.

„Ano,“ povzdechl, „jdem!“

Seřadili poslušně čekající koně do dvojstupu a vykročili po svažující se cestě. Za několik minut se octli, jak Šakta předvídal, na dosti široké, polokruhové planině. Rozdělovala ji mohutná, pravidelná trhlina. Na druhém konci v boční stěně, stoupající k ostrému vrcholku, byla vyhloubena stezka.

Skutečně tu byl přechod v podobě obrovského kamenného oblouku, podobného tomu, který už jednou přešli. Zdál se dosti široký a silný, aby po něm mohli přejít dva koně. Nehleděli ani na most, ani do hloubi propasti. Dívali se na druhou stranu, kde se vpravo rozkládala planina… a kde se v dálce neznatelně na samém obzoru rýsovala nejasná modrá čára.

„Podívej!“ zvolal Šakta. „Vidíš, pramen je živý! Jsou tam stromy, juky a ještě další stromy.“

Ajkovy ruce, svírající pušku, se roztřásly. Mají vodu! Budou se moci napít!

„Vidím,“ vydechl chraplavým hlasem. Šakta jen stěží krotil svou radost. Pravil vzrušeným hlasem:

„Ajku, máš úplně rozedřené nohy. Převedu koně sám.“

První na řadě byli Ajkův kůň a Anak, spojeni dlouhým řemenem. Šakta odložil pušku. Chopil koně za uzdu a vedl je k okraji mostu. Sám vstoupil pozpátku na kamenný přechod, pobízeje zlehka a opatrně koně, aby ho následovali.

Koně však nechtěli z místa. Stáli nehnutě na pevné zemi s hlavami k zemi, aby mohli snáze vzdorovat Šaktovu pobízení. Tvrdošíjně odmítali učinit první krok. Hrozivá propast, zející před nimi, je ochromila. Uplynulo pět dlouhých minut a veškeré úsilí bylo marné. Šakta se rozhodl pro jiný postup. Pustil uzdu a sám se vydal na kamenný oblouk, klenoucí se přes propast, aby zvířatům ukázal, že cesta je spolehlivá a že se nemusí ničeho obávat. Při chůzi na koně mluvil. Říkal jim, že most je pevný, že budou za chviličku na druhé straně a tam že je čeká voda.

Uprostřed mostu se zastavil. Sedl si na bobek, dlaní poplácával zemi a něžným hlasem je lákal k sobě. Rovněž Ajk koně povzbuzoval. Běsnící slunce pálilo i ve stínu.

Nerozhodní koně hleděli na Šaktu. Pak o krok ustoupili. Naráz se stáhli zpět a ústup provázeli úzkostným ržáním.

V téže chvíli to v kamenném oblouku mostu zapraskalo.

Vyděšený Ajk viděl, jak se zpod kamenné klenby uvolnily dva obrovské balvany. Šakta, zmrazený hrůzou, neodvážil se pohnout. Kameny padaly do hlubin, narážely na skalnaté výčnělky a roztříštily se na tisíc kusů. V příští vteřině se most rozlomil na dvě poloviny – právě pod Šaktovýma nohama. Ozval se hrozný rachot a celý most se zřítil.

Šakta se na okamžik ocitl s rozpřaženými pažemi mezi nebem a zemí; strach mu nedovolil ani vykřiknout.

„Šakto!“ zakvílel Ajk.

Teprve zadlouho otevřel oči jakoby vypálené strašným sluncem. Stál tam jako němý.

Most zmizel, na obou stranách propasti čněly jen kamenné pahýly. Nad nimi se vznášelo nekonečné ticho a Šakta byl pryč.

Teprve za hodnou chvíli se Ajk vzpamatoval a uvědomil si, že Šakta je skutečně mrtev, že ho před jeho vlastníma očima pohltila hluboká propast. S hrůzou si připomněl, že cesta na druhou stranu planiny, kde se pod zelenými stromy třpytí voda, je definitivně ztracena a že tu stojí v neznámých horách s krvavýma nohama docela sám. Sám s hořícími plícemi a takřka neschopný učinit jediný krok. Sám s deseti koňmi, kteří co nejdříve zešilejí nebo padnou žízní.

Ale byl tu proto, aby vedl koně. Vstal. Ajku Talajto, máš pravdu, na nebi, kde bydlí bozi, není něco v pořádku. Posvátná péra na koňské hřívě vás nedovedla k vodě, naopak zavinila smrt Šakty.

Ajk pojednou uchopil uzdu prvých dvou koní. Namáhavě se obrátil a zdálo se, že ani neví, co dělá. Vracel se skalní cestou zpět. Koně šli poslušně za ním.

Od obzoru k obzoru se táhlo rudé nebe. Na západě svítila řada beránků. Byla to neuvěřitelně divoká krása horských masívů a strží, která tu defilovala před helikoptérou.

Skoro celý den musel pilot snášet Hawkovy bojovné řeči. Přijímal je se stoickým klidem.

Kvečeru se Hawk uklidnil. Pociťoval účinky žhavých slunečních paprsků. Nejmenší pohyb úst mu působil bolesti v celém obličeji.

Náhle zvolal:

„Tamhle! Je tamhle dole!“

Přímo před nimi přetínal jejich cestu klikatý průvod deseti koní.

„Vidím ho!“ řval Hawk. „Jde vpředu! Sestup! Proboha, sestup!“

Koně se teď ocitli pod helikoptérou.

„Copak můžu?“ hučel pilot. „Tady se nedá přistát… Mám šťávu tak akorát na cestu zpátky.“

„Koukej sestoupit! Máš přece provazový žebřík, ne?“

„To mám, ale…“

„Zastavíš v přiměřené výšce a já sestoupím.“

„U všech hromů, copak myslíš, že koně polezou po žebříku?“

„Koně zabiju… Aspoň nepojdou žízní. Ale toho rebela naložím. Dělej!“

„Oukej,“ poznamenal pilot.

Zaslechl v dálce hučení helikoptéry. Zatím to byl temný, zesilující hluk, který Ajk nespojoval s pražádným nebezpečím. Něco se v něm zlomilo a potlačilo mladistvý elán revolty.

Hledal vodu a jeho cílem bylo dostat se nějak na planinu se zelenými stromy.

Když se vzpamatoval, bylo příliš pozdě. Helikoptéra se nad ním vznášela jako obrovská sršen. Ajk se lekl a pozvedl zrak. Hněv a hrůza ho přitiskly ke skalní stěně. Pozvedl pušku. Neměl čas uvažovat. Byl tím, kdo odvedl koně, a lidé z helikoptéry ho chtěli zajmout.

Zašlehl krátký výstřel a ucítil trhnutí pažby. V mlze, která se mu vznášela před očima, spatřil helikoptéru, jak se pojednou rychle vznesla a odlétala pryč, neustále se zmenšujíc, až se podobala lesklému zrnku v paprscích zapadajícího slunce.

Ajk Talajta zvolna sklonil zbraň. Jeho tvář byla mramorově tvrdá, a neprozrazovala sebemenší uspokojení. Ale jeho srdce se na vteřinu rozbušilo radostí. Znovu se mu podařilo zachránit koně. Docela obyčejným výstřelem… Za chvilku se vzpamatoval a vykročil na další cestu.

Wilms vpadl do kantýny jako bouře. Na prahu se na zlomek vteřiny zastavil a rychle se rozhlédl. U pultu stáli dva muži a hovořili s barmanem: podkoní s chlapíkem od novin z Azteku. Wilms se k nim rozběhl.

„Hoří?“ zeptal se ten od novin.

Wilms řekl:

„Helikoptéra se vrátila. Hawk se nezná vzteky. Talajta po nich střílel.“

„Sakra!“ zašeptal chlapík.

Barman spolkl zaklení.

„Můžete to zatelefonovat svýmu plátku,“ pravil Wilms.

„Pilot už nechce s Hawkem létat. Nebude prý kvůli němu riskovat vlastní kůži. Myslím, že by to mohl být poslední hřebík do Hawkovy rakve, vezmete-li to za šikovný konec.“

„To se zařídí,“ řekl s úsměvem muž od novin. „Dáme to na první stránku: Zastánce koní chrání střelbou své svěřence! Ano? Nebo něco na ten způsob. Kde mohu telefonovat?“

„Tady nebo z mé kanceláře.“

„Kde je Hawk?“

„Asi ve svém pokoji. Řekl jsem pilotovi, že si s ním pohovoříte.“

„Oukej… Co teď podniknete?“

„Nic. Necháme Talajtu na pokoji. Dík vašemu článku si můžeme dovolit trochu té lidskosti.“

„Oukej,“ řekl reportér. „Mimochodem, můj článek přetiskly tři newyorské listy. Šéf mi to před chvílí telefonoval.“

„To je nádhera!“ liboval si Wilms. „Jen houšť!“

Nazítří ráno, to znamená ráno sedmého dne, znala převážná část Spojených států dobrodružství Ajka Talajty.

Během odpoledne se na telefonní stanici v San Juanu snesla záplava vzkazů a telegramů pro Wilmsovu kancelář.

Obdobná situace byla v síclle časopisu „Press of Aztec“, odkud poslali do San Juanu další tři reportéry.

Jednu depeši dostala Wilmsova kancelář od Úřadu pro záležitosti Indiánů z Washingtonu. Byla adresována Hawkovi, který měl podat o celé záležitosti podrobnou zprávu… a pak se vzdál svého úřadu.

Pro mnohé lidi se toho dne stal Ajk Talajta osobností, která zatlačila do pozadí i postavu mnohem proslulejšího Ikea.

Crabb oznamoval:

„Už mu nehrozí nebezpečí. Rózo. Díky tomu článku v novinách zná skoro celá země jeho příběh a každý ví, co vykonal.“

Rozina tvář prozrazovala, jak nesmírně je na Ajka hrdá. Seděla před srubem, ruce na kolenou. Byl s ní i Šano a jeho žena. Jep a Šonga stáli stranou a nespouštěli oči z fotografa, který doprovázel Williama Crabba a pořizoval teď jeden snímek za druhým.

„Počkám, až se vrátí,“ řekl Crabb. „Nikdo mu neublíží a také jeho koním se nic nestane! Stejně jako koním všech ostatních Navahů. Hawk už nemá žádnou moc. Dnes odjede.“

„Měli bychom dát Ajkovi zprávu,“ poznamenal Šano. „Někdo by mu měl oznámit, že se může vrátit.“

Crabb pravil:

„Střílí po helikoptérách, protože se domnívá, že v nich sedí jeho nepřátelé. A žádná výprava by ho nenašla. Musíme počkat, až se vrátí sám.“

Reportér vyfotografoval Šongu, srub, Rózu a vůbec všechno.

Róza neříkala nic. Nemohla mluvit, tak byla na Ajka pyšná.

KAPITOLA X

Sedmý den.

Všichni už to věděli. Článek z „Press of Aztec“ přetisklo asi deset deníků. Tisíce čtenářů znaly Ajkovo jméno a obdivovaly se jeho vzpouře.

Sedmého dne dostala Společnost v San Juanu telegram z Phoenixu. Ředitelství největšího dostihového závodiště nabízelo od zítřka polovinu denní tržby jako výpomoc pro postižené Navahy. Jiné závodiště, v Louisianě, hodlalo rezervaci poskytnout jízdní koně, nehodící se pro závody a pro chov, které běžně prodávali na jatka.

Sedmého dne si Hawk sbalil kufry. Nerozloučil se ani s ředitelem Společnosti a utekl jako kluk. Někdo se později zeptal: „Kam se poděl náš dobrý Hawk?“ Teprve v té chvíli si lidé všimli, že zmizel. Učitel Shaller se rozpomněl, že brzy odpoledne viděl vyjíždět jeho vůz z asfaltového náměstíčka Společnosti.

Sedmého dne, na samém jeho sklonku, bylo nebe zpoloviny pokryto zvláštními kupovitými mračny temně šedé barvy. Na opačném konci zapadlo slunce a jeho paprsky propůjčovaly mrakům nezvyklou barvu. Vzdálené hřebeny hor se v některých místech zbarvily do fialova.

Byl tam Frank Nippi a jeho žena. Šano a jeho žena. Barry Telpwa a jeho žena; byl tam i Jep, Kokina a Šonga; bylo tam tucet dalších Navahů, kteří přišli ze vzdálených koutů rezervace. Byli tam psi a ovce; byli tam koně těch, co přišli z daleka.

Byla tam i Róza.

Seděla uprostřed žen před srubem. Muži stáli. Čekali na Ajka, chtěli být při tom, až se vrátí.

Neboť Ajk se vrátí!

Róza pravila:

„Bohové, které jsme, jak víte, velmi zanedbávali, na nás nezapomněli. Seslali na nás za trest strašné sucho a zabili nám koně. Naše neštěstí v nich však probudilo soucit, a rozpomněli se na Navahy a jejich vyprahlou zemi. Viděli Ajka Talajtu, mého muže, jak odchází s koňmi do hor. A tu, poprvé za dlouhou dobu, seslali mraky, které na důkaz toho, že jsou jejich znamením, sedí na Psí hoře. Jsou tam s Ajkem, aby bylo jasné, že přicházejí díky jemu.“

Všichni naslouchali. Byli vážní, nikdo neřekl jediné slovo, ale oči měli rozzářené.

Róza pokračovala:

„Možná že už zítra sucho zahyne. Možná že už zítra bude země vydechovat páru pod přívalem vod a že výhonky kukuřice, které neudusil prach, pozvednou hlavy a prameny se znovu rozběhnou po svých cestách. A řece San Juan se opět vrátí život. Musíme se modlit, aby bohové viděli, jak jsme jim vděčni, a aby déšť už konečně přišel. A možná že už zítra se vrátí Ajk.“

Stáli kolem ní, většinou oblečeni po americku, hodinky na rukou a na hlavách klobouky. Všichni se však shlukli do kruhu, aby si připomněli, že jsou Navahové. Všichni, dokonce i Šano, který válčil v Evropě.

Pro Ajka Talajtu končilo sedmé století.

Zhroutil se do rozžhaveného kamení, které mu po celý den tak krutě spalovalo chodidla. Skoro o sobě nevěděl. Sotva popadal dech.

Celý den se točil v kruhu uprostřed rozpáleného kamenného pekla, nad hlavou sluneční závaží a za sebou strašidelný průvod přeludů.

Ajk Talajta, napůl už stařec, byl teď poloviční mrtvolou. Na roztřesených údech mu plandaly cáry oděvu, prsa měl propadlá a z obličeje a z rukou mu odpadávaly kusy spálené kůže. Schoulen uprostřed kamení, pokoušel se Ajk Talajta alespoň pozvednout hlavu.

Tady nemůžeš padnout, Ajku Talajto. Na to nemáš právo, vůbec teď nemáš právo padnout. Ještě chvíli musíš nést na bedrech ten plášť bolesti, pod nímž se tvůj hněv změnil v utrpení. Ostatně každý hněv přináší utrpení, Ajku. Musíš snášet palčivost rozžhaveného železa, do něhož se noří tvé nohy, prolínané tisícem ostrých bodlin. I ten olověný pás, který ti tlačí na slabiny, i tu palčivou žízeň, která ti svírá vyprahlé hrdlo, rozleptává hlas a nadouvá jazyk, podobající se suchému uzlovitému kořeni. Všechno musíš snášet. Nepřestávej cucat svůj kamínek. Je třeba vydržet!

Neboť mraky jsou tu, Ajku Talajto! Blíží se od východu jako podivuhodná vlna, jako bojový zástup. Přicházejí z Domu vycházejícího Slunce. Jsou velké, kulaté, pravidelně zvlněné a jsou k prasknutí napěchované vodou. Brzy už puknou, Ajku.

Musíš vydržet, musíš odehnat tu jedovatou omamnou mlhu kolem sebe, která ti co nevidět ochromí údy i srdce, nedáš-li si pozor!

Ajk pozvedl tvář a celou věčnost se zoufale snažil olíznout si rty. Marně. Vyplivl kamínek, který mu dlouhé dny pomáhal bojovat proti žízni. Teď už byl zbytečný. Svaly na krku jako by se mu zkrátily a jeho těžký, bezvládný jazyk ležel v ústech jako mrtvé zvíře.

A co když mraky jen tak přejdou? Když probudí jen bláhové naděje a nevydají ani kapku vody?

Ne, Ajku Talajto! Nesmíš se vzdávat naděje!

S námahou se zvedl, opíraje se o pušku. Koně poslušně vyčkávali. Byli uštvaní a k smrti vyčerpaní, přesto však trpělivě čekali. Dávno už přece dobře věděli, že Ajk je jejich přítel; za nic by ho neopustili.

S vypětím sil udělal několik kroků. Zaschlé rány na chodidlech už nezanechávaly na rozpálených kamenech krvavé stopy. Přistoupil k svému Shoovi a opřel se o něj. Kůň neznatelně a unaveně zafrkal.

„Jsem v koncích,“ řekl Ajk a jeho slova platila koním. „Přived jsem vás až sem a Šakta je teď mrtev. A se mnou je konec… Slíbil jsem, že vás zachráním… Nebojte se. Jen se nebojte… Bude…“

Snažil se polknout. Bolestně stáhl obličej, protože měl hrdlo jako v ohni. Vydechl a dokončil větu: „možná pršet.“

Hlava mu poklesla na vyhublý koňský hřbet a nohy se mu roztřásly. Několik vteřin se nic nepohnulo. Ruka mu pomalu klouzala po tuhé srsti. Bez jediného slova, bez jediného výkřiku se Ajk Talajta potichu sesul k zemi a zůstal tam nehybně ležet.

Krátce nato poklekl první pár koní a lehl si na zem. Následoval další a ještě další… Když se setmělo, stáli pouze Shoo a Anak, spojeni jednou otěží. Podobali se stráži, hlídající ubohé tělo ztroskotance Ajka Talajty.

Celé nebe bylo pokryto inkoustovými mračny, která zvyšovala noční temnotu. Přišla od východu a zavalila zemi tmou a děsivým tichem.

V San Juanu panovalo horečné rozčilení. Temné mraky byly neomylným znakem nadcházející bouře. Bylo jisté, že zároveň s deštěm se dole objeví i Ajk Talajta. Pilot, který tak rozhodně odmítal průzkumné lety s Hawkem, navrhoval, že se ráno „rozletí podívat za rebelem“. Kdyby měl vzít všechny, kdo ho chtěli doprovázet, musel by vzlétnout s celou eskadrou.

O půlnoci probudil ležící koně lehký náraz větru. Nebe bylo jako uhel.

Něco se chystalo. Něco neurčitého leželo v horách a burcovalo vyčerpané koně. Závan větru. Nejdříve to byl vánek, lehký jako pohlazení, pak těžký, znavený vítr, protahující se pod dusnou klenbou nebe.

Ležící koně jeden po druhém vstávali. Ti, co stáli, začínali větřit, jakoby zasaženi tajemným dechem horských božstev.

Byli rozčileni a jejich nohy se chvěly. Shoo se pojednou sklonil a strčil hlavou do Ajka Talajty, který ležel natažený v kamení. Zvíře přitom vydávalo krátké nervózní zvuky a nepřestalo, dokud se Ajk nepohnul a nepozvedl.

V Ajkově hlavě zápasilo tisíc ďáblů.

„Co je?“ zašeptal.

Viděl, že je noc… a že se cosi změnilo. Hučení v hlavě se rozptýlilo. S horečnou námahou se pokoušel nemotorně vstát, stále se opíraje o svého koně. Bylo mu, jako by se v té neproniknutelné noci, kdy nebylo vidět na deset kroků, ocitl na nějaké slavnosti: kolem dokola zněly fanfáry ržání. Stejně jako koně i Ajk Talajta pozvedl hlavu k temnému jícnu nebes.

Nad neskutečným tichem se vznášel vytrvalý, nepřestávající vítr… Náhle je porušil chraptivý, neartikulovaný Ajkův výkřik: na jeho čelo dopadla prvni kapka vody.

„Prší!“ snažil se vykřiknout. „Prší!“

Pustil se koně a několika vrávoravými kroky popošel kupředu, paže natažené do tmy před sebe a hlavu obrácenou k nebi. Už necítil bolest, necítil únavu, všechno bylo zase dobré.

„Prší!“

S jeho voláním se mísilo nadšené ržání zvířat.

„Prší!“ jásal Ajk, který by nejraději vypil celou oblohu.

Ano, pršelo. A jak pršelo! Byl to hustý, jednolitý příval. Jak narážel zprudka na rozpálenou skálu, zpíval tu nejkrásnější píseň světa.

Ajku Talajto, tak přece prší! Osmého dne tvé revolty se konečně rozpršelo. A déšť padá nejen na hory, ale doufejme i na kraj dole. Na kukuřici i do koryt řek. Prší!…

Prší na všechno, i na zákon vládního zmocněnce, ale hlavně prší na tvou počest, Ajku Talajto!

Natažen mezi koňmi na zemi, pil Ajk vodu, která ubíhala mezi kamením. Zalykal se radostí, plakal a smál se zároveň.

Když příval poněkud ochabl, vyšplhal se Ajk na svého koně: pušku svíral pod pláštěm. Otěžemi si svázal nohy pod břichem zvířete. Stejně tak učinil se zápěstími paží, které objaly koňský krk. Pak si položil tvář do mokré hřívy a pravil:

„Jdi, Shoo. Jdi a sestup pěkně dolů… Musíš vést ostatní Bude pršet ještě celé dny…“

Sotva kůň vykročil, omdlel Ajk Talajta podruhé. Současně otřásl krajinou rachot hromu a blesk ji na okamžik zalil ostrým fialovým světlem.

KAPITOLA XI

Cítil bolest, chlad, křeč.

Ajk se rychle vzpamatoval. Otevřel oči a první, co uviděl, byl bělouš Anak, poslušně kráčející vedle jeho koně. Otočil hlavu, jak to nejrychleji šlo, a přesvědčil se, že ostatní koně za nimi postupují ve dvojicích. Šli krokem, vystaveni přívalu deště a nárazům větru.

Pak zjistil, že noc odešla a že strašlivá bouře vyústila v šedavý den s potrhanými mračny. Zjistil, že hory, jejichž skaliska se leskla stříbrem deště, změnily svou tvář. Pojednou se proměnily v docela mírné svahy s náhorními plošinami, kde se ve větru zmítaly husté křovinaté porosty.

Položil hlavu do koňské hřívy a zavřel oči. Už dvanáct hodin seděl na hřbetu koně, který se vracel do údolí.

Sotva helikoptéra dosedla na blátivé náměstíčko před sídlem Společnosti, rozběhlo se k ní hustou dešťovou clonou asi dvacet lidi. V čele byl Wiliam Crabb: okamžitě otevřel dveře kabiny.

„V pořádku!“ volal vesele pilot. „Viděl jsem je. Viděl jsem deset koní. Sestupují do údolí.“

„To je báječné!“ zvolal Crabb. „Jsou daleko?“

„Na první plošině. Tak za hodinku budou dole. Sestoupí asi v místech, kde jsi mi říkal, že pase stáda.“

„Za hodinu?“ podivil se Crabb. „To máme co dělat!“

Novináři – bylo jich tu už šest – naléhali, aby je vzal s sebou.

„Mě vezmi taky,“ pravil pilot. „Mám už toho stroje až nad hlavu. A v tomhle nečase je to riskantní.“

„Oukej,“ řekl Crabb. „Pojede nás jistě víc. Wilms určitě vezme vůz a možná i další… Neviděl jsi Ajka?“

„Jede na koni,“ odpověděl pilot. „Zahlédl jsem ho, jak spí jednomu koni v hřívě.“

„Za hodinu, hrome!“ opakoval Crabb. „Máme co dělat.“

Skupina se vracela poklusem v dešti, který ještě zesílil. Před kantýnou se rozběhli k vozům a namačkali se dovnitř. Dva nebo tři zašli do kantýny a za okamžik vyběhl hlouček dalších mužů a spěšně obsadil zbývající vozy.

V čele jel Crabb se svou červenou rozhrkanou károu. Na zadních sedadlech se mačkali reportéři, tvořící dekorativní skupinku. V mžiku bylo na cestě dvacet aut, která za vydatného troubení směřovala k pramenům Psí hory.

Ani ne za hodinu stanuly vozy před dlouhou kamenitou stezkou, vedoucí k první náhorní plošině Psí hory. Auta tu stála nehybná a tichá jako podivný anachronismus uprostřed věkovitých velikánů. Muži zůstali zčásti ve vozech, zčásti vystoupili nedbajíce deště. Někteří mluvili potichu, jiní až příliš hlasitě, jako by se náhle probudili z podivného snu a cítili rozpaky, protože jim nebylo jasné, v čem může být jejich přítomnost prospěšná vracejícímu se rebelovi. Některým z nich se usadil v očích stud.

Déší zuřivě bičoval plátěnou střechu červeného vozu a rýsoval na skle nejroztodivnějši obrazce. Crabb spolu s novináři pozoroval těmi počmáranými skly hory. Nikdo nepromluvil, všichni čekali… Crabbův soused ukázal pojednou na skupinu v dešti a zeptal se: „Jak se jmenují?“

„Kdo?“ tázal se Crabb.

„Tamhle ti chlapci. Ti Navahové, co se k nám přidali u Ajkova srubu.“

„Šano a Nippi,“ řekl Crabb.

Muž si to poznamenal a pravil:

„Tu zajížďku jsme dělali kvůli nim?“

Crabb upřeně pozoroval dešťové kresby na skle auta.

V dálce se ozvalo zahřměni, jemuž předcházel modrý blesk, rozlévající se po kraji.

„Ne tak docela,“ odpověděl Crabb. „Jeli jsme tam hlavně pro Rózu. To je žena Ajka Talajty.“

„Mám pár jejích snímků,“ ozval se reportér sedící vzadu.

Crabbův soused se zeptal:

„Copak ona sem nechtěla?“

Na Crabbových ústech se mihnul hořký úsměv.

„Prohlížela si všechny ty naše káry a pak řekla: Proč tu nebyl nikdo, když Ajk odcházel? A ještě dodala: Já na něj počkám tady, protože tohle je místo, odkud odešel.“

Chvíli bylo slyšet jenom hluk deště.

„Je to zvláštní,“ zamyšleně poznamenal Crabb. „Taky si říkám, co tu všichni ti lidé dělají…“

„Mně je to jasné!“ řekl reportér.

„Samozřejmě, chlapče,“ usmál se Crabb.

Neřekl už ani slovo a mlčel až do chvíle, kdy venku někdo vykřikl.

Všechny dveře vozu se naráz otevřely. V minutě stálo venku dvacet třicet nehybných mužů. Nad jejich mlčením rozdírala nebe bouře.

Nahoře, tam kde ústila dlouhá stezka pokrytá lesknoucím se kamením, objevil se kůň. Pak druhý, čtvrtý, šestý…

Celkem sestupovalo deset koní.

V prchavém světle blesku se v údolí zalesklo několik bodů, podobajících se zářivým kapičkám. Ajk pozvedl hlavu. V nekonečných cárech deště vypadaly jako docela obyčejné barevné skvrny.

Ajk zůstal klidný Bez nejmenšího zaváhání pokračoval v cestě. Přesto si všechno uvědomoval.

Dole ho čekali. Kolem vozů mohlo být tak třicet lidí. Přišli až k samému ústi cesty. Možná proto, aby ho zatkli. Kdoví, snad bude muset za svou vzpouru do vězení. Nebo za to, že vystřelil na helikoptéru… a snad i za Šaktovu smrt.

Čekali a bylo to docela normální. Koní se však nedotknou!

Koně v tomhle přívalu už nic neriskují. Ajk Talajta si znovu položil hlavu do hřívy svého koně.

Zastavil ve vzdálenosti deseti kroků. Poznal Crabba, pak Wilmse a potom i ostatní. Viděl Šana, Franka Nippiho a všechny ty další tváře, a nevěděl, co si má myslet. Náhle ho však zavalil pocit nesmírné hrdosti.

Prohlížel si všechny ty lidi, kteří vypadali, jako by právě vyšli lázně. Crabb měl na čele nalepené pramínky vlasů a z nosu mu v pravidelných intervalech kapala voda. Mlčel a nehýbal se.

Koně za Ajkem občas pohodili hlavou.

Pomalu rozvázal otěže na zápěstích, pak si uvolnil svázané nohy. Všichni se na něho dívali a nikdo se nepohnul. Všiml si, že Wilms je smutný. Wilms není v podstatě zlý a trápí se možná tím, že ho musí zatknout. Ajk byl ale na trest i na důvody trestu pyšný.

Napřímil se a držel se teď rovně. Sňal z ramene ručnici a držel ji v rukou pro případ, že by se někdo chtěl dotknout koní. Zpozoroval, že mnoho lidí má fotografické přístroje. Druhou rukou uchopil otěže poutající oba koně a vykročil kupředu. Prudký déšť ho bil do tváře a smáčel mu hruď, nedostatečně přikrytou mokrými cáry potrhaného oděvu.

Zamířil k Šaňovi a k Franku Nippimu, pečlivě dbaje o to, aby sebemenším posunkem nedal najevo strašnou bolest v nohou. V očích mu naopak zářil těžko definovatelný svit.

Beze slova pozdravil Šana, pak Nippiho, a odevzdal jim koně. Šano, rovněž mlčky, uchopil uzdu.

Po chvíli napjatého mlčení se Ajk Talajta obrátil ke Crabbovi, k Wilmsovi a ostatním.

Všichni, docela všichni se usmívali… Dokonce i ti, co zvedali v rukou fotografické aparáty.

„Pojď,“ promluvil Crabb. „Pojedeš vozem. Svezu tě.“

A aby rozptýlil Talajtovo strnulé ochromení, které ho uvnitř sžíralo, rychle dodal:

„Zavezu tě domů. Celá země obdivuje tvou odvahu, Ajku. Nikdo ti neublíží. Nikdo se už ani v nejmenším nedotkne koní Navahů.“

Ajkovi se roztřásla brada. Jeho oči, jakoby oslněny, se přivřely. A pak, stále nechápaje, co se to děje, pronesl tichým hlasem, v němž se zadostiučinění mísilo s hrdostí:

„Proč je tu tolik lidi?“

KONEC

Dobrodružství kadeta Keenea

KAPITOLA I

Fregata Kalliopé vyplouvá – Kapitán Delmar –

Moji přátelé – Příhoda s parukou Mr Culpeppera

Na prahu devatenáctého století zmítala Evropou válka. Napoleonská vojska triumfovala na souši i na moři. Do válečné vřavy byla vtažena i má vlast – Velká Británie.

Dne 5. května 1803 na fregatě Kalliopé, válečné plachetnici Jeho britského Veličenstva, která kotvila v Portsmouthu, vlála na předním stěžni vlajka zvaná „modrý Petr“. Signalizovala do přístavu, že loď je připravena k odjezdu. Konečně byl dělovou ranou dán pokyn k odplutí.

Mužstvo Kalliopé urychleně dokončilo překládku zásob z člunu na loď; nakonec byli vyzváni všichni, kdož nepatřili k posádce, aby se vzdálili z paluby.

V deset hodin se na palubu Kalliopé dostavil i kapitán Delmar. Námořníci pak zvedli kotvy, a o půl hodiny později už plula fregata směrem k západoafrickému pobřeží – k Madeiře.

Tenkrát jsem byl já, Percival Keene,2 lodní kadet Jeho královského Veličenstva, u cíle tužeb svého mládí. Osud přede mnou rozevíral nadějné perspektivy: ctihodný kapitán Percival Delmar byl mým kmotrem; jakmile se dověděl, že můj otec padl v Indii na poli cti a slávy, ihned si uvědomil své kmotrovské povinnosti, a nejenže mě přijal mezi kadety své lodi, nýbrž mi poskytl na své útraty i šaty a veškerou výzbroj. Kapitán Delmar byl zkrátka džentlmen každým coulem. Zamlada to byl bezpochyby krásný muž.

Ještě dnes, ač mu bylo skoro padesát let, byl statný a dokonale svěží. Měřil plných šest stop a chodil zpříma, takže se zdál ještě vyšší. Jeho chování a pohyby bezděky prozrazovaly vznešený původ. Kapitán Delmar, jako jediný bratr nynějšího lorda Verseleyho, náležel totiž k vysoké anglické šlechtě. A protože jeho bratr byl bezdětný, bylo samozřejmé, že jednou – po bratrově smrti – připadne Delmarovi nejen právo na titul lorda, ale i na veškerý obrovský majetek Verseleyů.

V prvním týdnu naší plavby jsem měl dost příležitosti poznat ostatní důstojníky Kalliopé. Nejvíc jsem obdivoval prvního důstojníka Mr3 Hippesleyho. Byl to muž rozložitý a spíš připomínal poddůstojníka než důstojníka; avšak projevil se jako znamenitý odborník a dobromyslný člověk, jehož si námořníci vážili a milovali. Také ostatní důstojnici, jakož i kormidelník a lodní ranhojič, byli znamenitými znalci svého oboru a s mužstvem zacházeli vlídně.

Moji společníci u stolu, kadeti, byli synové vznešených rodin. Jen Tommy Dott byl synem lodního poddůstojníka. Tommy byl veselá kopa, vždycky pohotový podniknout nějaké šelmovství, a tak sotva uplynuly dva dny, stali jsme se nerozlučnými kamarády, zejména tehdy, když šlo o nějaké šibalství. Zato spolehlivého rádce jsem brzy našel v kapitánově loďmistru Bobu Crossovi, mladém a silném chlapíkovi, k němuž jsem od první chvíle pojal naprostou důvěru.

V této společnosti by pro lodní kadety býval život vskutku veselý, kdyby nám ho nebyl ztrpčoval proviantní důstojník Mr Culpepper. Byl to lakomec, jakému nebylo rovno. My kadeti jsme byli mladí, a tak jsme byli stále při chuti. Ale Mr Culpepper na nás šetřil nejen s jídlem, ale i se svíčkami. A když jsme mu řekli, že si budeme stěžovat prvnímu důstojníkovi, odpověděl nám, že na víc svíček nemáme nárok a že máme večer dříve zhasínat. A tak jsme Mr Culpepperovi vyhlásili tichou válku.

Byli jsme už asi týden na cestě a pluli rovnou k ostrovu Madeiře. Měli jsme tam dorazit příštího dne. Vzduch byl teplý a vítr se zcela utišil. Při západu slunce oznámil pozorovatel ze stěžňového koše, že na obzoru je země.

Zrovna jsem na palubě končil denní službu. Z dlouhé chvíle jsem dumal o tom, jakou skopičinu bych měl provést Mr Culpepperovi. Moji kamarádi mě již dávno k něčemu takovému ponoukali. Ale já jsem měl zásadu, že když budu chtít něco podniknout, nikomu nic předem neprozradím.

Mr Culpepper nosil paruku, a protože to byl známý lakomec, usoudil jsem, že má s největší pravděpodobnosti jenom jednu. A proto se jeho paruka měla stát předmětem mé pomsty!

Aby první důstojník nemusel obcházet celou palubu, když chtěl vejít do kajuty důstojníků, před jejímiž dveřmi stála stráž, používal k sestoupení žebříku ve větrací šachtě.

Po službě jsem pokojně ulehl do své sítě a spal až do chvíle, kdy budili prostředni stráž.4 Pak jsem tiše vstal a nepozorovaně se ustrojil.

Když přišla služba a vzbudila důstojníka prostřední stráže a rozsvítila mu svítilnu, aby se mohl ustrojit, vloudil jsem se po žebříku do důstojnické kajuty. Tam jsem uzmul Culpepperovi paruku a za chviličku jsem opět mírumilovně ležel ve své síti. Přemýšlel jsem, co s parukou. Mám ji hodit přes palubu nebo do lodního kotle, anebo ji propašovat do prasečího chlívku?

Co jsem tak o tom rozvažoval, vrátil se kadet první stráže5 a uložil se do visuté sítě. Pak bylo zas všude ticho.

Nerozhodně jsem hleděl otvory sítě a snažil se zjistit, co dělá hlídka u důstojnické kajuty.

Strážný seděl na bedně a spal. Tohoto muže jsem se tedy nemusel bát. Tu mne napadlo, že má pomsta Culpepperovi by byla nejdokonalejší, kdybych mu paruku trochu připálil. Přiblížil jsem se proto zvolna ke stráži, sňal svítilnu ze skoby a odplížil se do ošetřovny, která se mi k provedení záměru nejlíp hodila.

Paruka byla mastná. Každá kadeř jasně vzplála a shořela až asi na čtvrt palce od podložky.

Dílo pomsty bylo brzy dokonáno!

Zavěsil jsem svítilnu zpět na skobu. A protože dveře důstojnické kajuty byly otevřeny, vplížil jsem se jako duch dovnitř, položil paruku na místo, odkud jsem ji vzal, a nepozorován jsem se zas dostal ke své síti.

Teď jsem byl nadmíru spokojen. Byl bych jistě v tu chvíli usnul, kdyby mou pozornost nezaujalo voláni důstojníka ve službě:

„Co je to za zápach? Nehoří snad někde?“

„Nevím, sire,“ odpověděla stráž, ale za chvilku hlásila, že zápach pravděpodobně vychází z ošetřovny.

Volání stráže probudilo prvního důstojníka. Okamžitě byl na nohou a poroučel strážnímu důstojníkovi, aby neprodleně dal bubnovat na poplach. Sám pak pospíšil, aby učinil povinné hlášení kapitánovi.

Bubeník se chopil bubnu, který visel na velkém stěžni a tak jak vylezl v nočním úboru z lůžka, bubnoval na poplach.

V tu ránu bylo všechno mužstvo vzhůru; dobře věděli, že se stalo něco mimořádného. A hned se ozvala i píšťala vrchního loďmistra.

Tu najednou kdosi z mužstva zvolal: „Hoří!“ a v mžiku byla spodní paluba svědkem hrozného zmatku, neboť každý si dobře uvědomoval, že na lodi se nemůže stát nic strašnějšího než noční požár.

I kapitán byl okamžitě ustrojen a již stál na palubě, první důstojník udílel rozkazy.

„Kde je náčelník muničního skladu?“ volal kapitán. „Mr Hulte, honem klíče od mé kajuty, a buďte připraven, kdyby bylo třeba vyprázdnit skladiště prachu! Požární oddíl rychle k vědrům! Tesaři k pumpám! Ticho a na svá místa!“

Ale zmatek stále vzrůstal, všech se zmocnila hrůza.

Kapitán rozkázal vrchnímu loďmistrovi, aby svolal celé mužstvo na zadní palubu. Shromáždění námořníci se tu za chviličku tlačili v pestré změti a zmatku.

„Ticho!“ zvolal kapitán Delmar. „Tak se chová posádka válečné lodi? Všichni okamžitě v klidu usedněte na palubu!“ Rozkaz byl vykonán a kapitán pokračoval:

„Stydím se za vás, to jste ostřílení námořníci? Baby jste! Jediná možnost, jak brzo uhasit požár, je zachovat klid, rozvahu a disciplínu! Vzchopte se! Nebo tu zůstanete sedět tak dlouho, dokud nepřestanete panikařit!“

Po krátké přestávce kapitán zas pokračoval:

„Tak co, mohu se už na vás spolehnout? Dobrá… Tesaři, jsou pumpy připraveny?“

„Ano, sire!“ zněla odpověď.

„Ať hasiči přinesou vědra. Jinak se nikdo nehne z místa! Tři dělostřelci u předního stěžně na svá místa! Ticho, povídám… Nuže na místa, posádko, a čekejte na mé rozkazy!“

Bylo až překvapující, jak kapitánovo rozvážné chování zapůsobilo na mužstvo.

Když byli všichni zas na svých místech, poručil kapitán oběma mladším důstojníkům, aby zjistili, kde vlastně hoří.

Z celé posádky jsem pochopitelně zůstal klidný jen já. Ještě jsem konejšil mužstvo a ukazoval tak na odiv svou chladnokrevnost. Však jsem také jediný věděl, že žádné nebezpečí nehrozí.

Mr Culpepper byl nejen lakomec, ale ukázal se i jako zbabělec. Dostavil se sice na palubu, ale třásl se vedle kapitána a prvního důstojníka jako osika. V tom všeobecném zmatku si nasadil svou paruku, aniž zpozoroval, jak vypadá. Když jsem šel kolem něho, ucítil jsem silný zápach spáleniny. Stejné pocity měl i kapitán.

„Mám dojem, že tu něco doutná,“ pravil.

„Ano, sire, taky cítím ostrý čmoud.“ odpověděl první důstojník.

Po několika minutách se vrátili oba mladší důstojníci a hlásili, že na celé lodi nenašli po ohni ani stopy. Jen v mezipalubí prý ucítili zápach jakéhosi doutnajícího předmětu.

„Teď to cítím docela zřetelně taky,“ prohlásil kapitán Delmar.

„Já rovněž, sire,“ podotkl jeden z důstojníků, „a zdá se mi, že tady na palubě je zápach pronikavější než dole.“

„To je zvláštní. Pokračujte v pátrání!“ rozkazoval kapitán.

Teď sešel dolů i první důstojník a za chvíli se vrátil se zprávou, že zápach se nejvíc projevuje v kajutě proviantního náčelníka.

„Mr Culpeppere,“ řekl kapitán, „pojďte s námi dolů, prohlédneme vaši kajutu!“

Culpepper, který se dosud neuklidnil a třásl se jak list ve větru, lezl po žebříku a já za ním. Na druhé příčli mu však ujela noha a on spadl jak široký tak dlouhý šachtou do mezipalubí. Leknutím i pádem byl skoro omráčen.

Toho jsem využil. Uchopil jsem válející se paruku a hodil ji do moře. Tak jsem vlastně odstranil příčinu zápachu, a protože za půl hodiny zmizely i poslední stopy čmoudu, dostal bubeník rozkaz odbubnovat konec poplachu.

Jak to vlastně všechno bylo, zůstalo navždy mým tajemstvím. Zato má chladnokrevnost projevená při této události vešla ve známost a všude došla plného uznání a ocenění. Neboť jak kapitán, tak i důstojníci a celá posádka lodi byli svědky mé rozvahy a já rázem stoupl v očích všech. Je ovšem otázkou, jestli bych zachoval stejný klid, kdyby na lodi opravdu hořelo. Ale o tom jsem neměl čas ani chuť přemýšlet.

KAPITOLA II

Tommyho dobrodružství s Mr Culpepperem – Jak jsem se najedl švestek – Dvě lodi na obzoru – Velím na kutru – Sám na potápějící se lodi – Poslední okamžik před smrtí – V zajetí na pirátské lodi

Když jsme připluli do Funchalu, přístavního města Madeiry, dověděli jsme se, že máme plout do Západní Indie. A tak jsme. se ve městě zdrželi jen jeden den, jen co jsme naložili na loď víno. Pak jsme zvedli kotvy.

Brzy jsme se dostali pod vliv pasátu, pravidelného větru rovníkového pásma, a ten nás zanesl až do přístavu Carlisle na Barbadosu v Malých Antilách.

Tam jsme zastihli admirála, odevzdali mu depeše a dostali rozkaz, abychom byli připraveni k odplutí.

Den po našem příjezdu do Carlisle přišel ke mně Tommy Dott a šeptal:

„Slyšel jsem, jak Mr Culpepper vykládal svému pomocníkovi, že dnes večer bude rozdělovat sušené švestky a slaninu. A tak si myslím, že by se dalo nějak zařídit, aby na nás taky něco zbylo, co říkáš?“

„A podívejme se, Tommy dostal chuť na švestky,“ odpověděl jsem. „Přiznám se, že je mám taky rád. Ale jak se k nim chceš dostat?“

„To je jednoduché, už jsem to všechno promyslel. Culpepper svítí ve špižírně jen malinkou lojovou svíčkou. Vplížím se tam za ním a na dálku mu ji zhasnu výplachovou stříkačkou, kterou jsem uzmul na ošetřovně. On pak pošle pomocníka pro jinou, a zatím se ledacos octne v mé kapse.“

Ten nápad nebyl špatný, ale přesto jsem se nechtěl tohoto podniku zúčastnit. Však k tomu Tommy stačí sám.

A tak jakmile Mr Culpepper odešel do špižírny, Tommy zahájil svou akci.

Ale protože jsem si nechtěl nechat ujít Tommyho žert, vloudil jsem se do přístěnku, kde jsem zůstal pěkně skryt v temnu.

Tommy obratně zamířil stříkačku na svíčku a proud vody naprosto přesně zasáhl knot a plamen okamžitě zhasl.

„Pánbůh s námi!“ zvolal Mr Culpepper. „Co se to stalo?“

„Snad je v palubě trhlina,“ odpověděl pomocník. „Přinesu jinou svíčku.“

„Tak jo, ale rychle!“ poroučel Mr Culpepper. Sám zatím zůstal ve špižírně a čekal na návrat pomocníka.

Tommy se nyní přiblížil až ke košům a nacpával si kapsy sušenými švestkami. Měl je již skoro plné. když nešťastnou náhodou o něho zavadil Culpepper. Chytil ubohého Tommyho za rameno a začal křičet:

„Zloději! Zloději!… Stráže sem!“

Sotva Culpepper vyvlekl Tommyho ze špižírny, přiřítila se hlídka.

„Svažte ho a pevně! Zavolejte velitele stráže!… A podívejme se na zloděje! Aha, Mr. Dott! Ha!“ vykřikoval hrozivým hlasem Culpepper.

Ubožák Tommy Dott byl předán veliteli stráže a odveden na palubu, kam ho následovali i Mr Culpepper a jeho pomocník. A protože měl Tommy kapsy plné švestek a kromě toho byla u něho nalezena i ukradená stříkačka, nepomohly mu žádné vytáčky.

Když se všichni shromáždili na palubě, napadlo mě, že bych z kamarádova neštěstí sám mohl mít prospěch. Vplížil jsem se tedy do špižírny, nacpal si kapsy švestkami a šťastně se dostal do kajuty kadetů.

Tommyho přestupek byl ohlášen kapitánovi. Ten mu uložil nejen trest vězení, ale odňal mu i místo v kapitánském člunu, což byl pro kadeta trest nejvyšší. A tak ubohý Tommy prohrál na celé čáře, zatímco já jsem si pochutnával na švestkách. Dokonce to potom dopadlo tak, že jsem Tommyho místo v kapitánském člunu dostal já. Byl jsem z této pocty radostí bez sebe. Teď jsem měl často příležitost stýkat se s loďmistrem Bobem Crossem, jehož jsem obdivoval.

Nemohu se už déle zdržovat popisem žertů mládí, neboť musím vypravovat o vážné události, která mě na dlouhou dobu vzdálila od mých druhů.

Jednou jsme dostali totiž rozkaz, abychom křižovali kolem virginských ostrovů, kde byla spatřena loď pirátů.

Už tři neděle jsme byli na cestě, když hlídka ve stráže ním koši ohlásila dvě cizí lodi. Byl jsem poslán nahoru, abych tuto skutečnost přešetřil. Shledal jsem, že jsou to škunery – plachetnice se dvěma stěžni – plující blízko sebe.

Ihned jsme na ně zahájili hon a přiblížili se až na tři námořní míle. Tu jeden ze škunerů, bezpochyby hledaný pirát, rozvinul plachty, zatímco druhý zůstal pozadu.

Když jsme se dostali do blízkosti druhé lodi, kterou jsme považovali za ukořistěnou kupeckou loď, nařídil kapitán Delmar, abychom vysadili náš kutr – rychlý plachetní člun s jedním stěžněm – a škuneru se zmocnili. Naši lidé byli v mžiku ve člunu a Mr Hippesley mi nařídil, abych převzal velení. Jakmile prý budu na palubě škuneru, mám nasadit plachty a sledovat fregatu.

„Nemyslíte, že je na to příliš mladý, Mr Hippesley?“ ptal se kapitán Delmar starostlivě.

„Sire, důvěřuji mu víc než těm starším,“ odpověděl první důstojník. „Rychle, Mr Keene!“

Bez váhání jsem s dalekohledem v ruce skočil do člunu.

„Spusťte člun! Odepněte háky! K veslům!“ zavelel jsem.

Brzy jsme se octli škuneru po boku. Ale na jeho palubě nebylo ani človíčka.

Loď vezla náklad tropického dřeva.

Náš člun jsme upevnili vzadu, nasadili plachty, a vydali se za fregatou, která byla asi míli před námi a plula rychleji než my.

Škuner byl velice přetížen a špatně brázdil vodu. Při západu slunce jsme na obzoru stěží rozeznávali plachty Kalliopé. To nám však nedělalo těžkou hlavu; věděli jsme, že nás fregata vyhledá, jakmile ukořistí pirátskou loď.

Na palubě škuneru jsme našli několik beček nasoleného masa. Piráti už neměli čas zásoby odklidit. Maso nám přišlo vhod, a tak jsme se pořádně najedli. Pak jsem rozdělil hlídky, odešel do kajuty a oblečen se položil na lůžko. Mužstvo, které nemělo službu, odešlo spát do kajut v podpalubí.

Do půlnoci jsem nemohl usnout, bylo zde ohromné množství švábů a jejich šum mě neustále budil. Teprve po půlnoci jsem konečně usnul. Zdálo se mi o bitvách a o ztroskotání a tu jako bych byl ve snu slyšel volat své jméno. Ale spánek a únava mě přemohly a já usnul velice tvrdě.

Když jsem se ve spaní obrátil, uslyšel jsem šplouchání a do úst mi vnikla voda. Zakuckal jsem se a probudil se.

Okolo mne byl klid a tma. Vztáhl jsem ruku, všude byla voda. Kde to jsem? Jsem ještě na škuneru? Zděšeně jsem vyskočil a shledal, že voda mi sahá až po krk. S největší námahou jsem se dostal k žebříku a větrací šachtou vylezl na palubu.

Byla úplná tma, nic jsem neviděl, neslyšel. Volal jsem, ale marně. Mužstvo opustilo škuner, jakmile zpozorovalo, že loď klesá. Nezapomněli na mě, volali, jak jsem si dodatečně uvědomil. Protože však kajuta již byla pod vodou a já jsem neodpovídal, domnívali se, že jsem se utopil, a tak odpluli.

Co mi teď zbývalo? Pomodlil jsem se a připravoval se na smrt. Ale po chvíli mi to nedalo. Přece jen jsem chtěl žít!

Piráti chtěli loď potopit a zřejmě proto provrtali dno škuneru. Náklad dřeva však způsobil, že škuner ke dnu neklesl.

K ránu vítr zesílil, plachty se nadmuly a loď se naklonila po větru na bok. Měl jsem strach, že se převrhne. Proto jsem vylezl do lanoví a sekerou, kterou jsem našel na palubě, jsem uvolnil hlavní plachtu. Ještě štěstí, že mě to napadlo, neboť brzy nato vítr zesílil a moře se rozvlnilo.

Byl jsem tak unaven, že jsem si musel chvíli odpočinout. Potom mě napadlo, že náklad dříví na palubě stlačuje loď zbytečně pod vodu, a že bude proto lepší, když ho shodím do moře.

Tato práce mě pak zaměstnávala po celý den. Když se setmělo a já byl u konce svých sil, odevzdal jsem se ochraně nebes a uložil se na palubě k spánku.

Kolem půlnoci jsem se opět probudil. Hvězdy jasně svítily, moře se lehce čeřilo. Oddával jsem se naději, že budu přece zachráněn a že mě snad některá loď potká. Pak jsem klidně znovu usnul a spal až do rána.

Když jsem se probudil, byl už jasný den. Vzal jsem do ruky dalekohled a prohlížel obzor. Pojednou jsem ve vzdálenosti několika mil zpozoroval loď. která plula přímo ke mně. To mi znova dodalo náladu. Nasnídal jsem se; pojedl jsem něco syrové šunky a vypil trochu vody, kterou jsem našel v sudě na palubě.

Cizí loď se zatím rychle blížila. Už jsem dokonce poznal, že je to škuner. Za dvě hodiny byl zcela blízko; a tak jsem zuřivě mával kloboukem a křičel, co mi hrdlo stačilo.

Škuner – byla to krásná loď – plul lehce a obratně se přiblížil těsně ke mně. A protože se zdálo, že mě chce minout, volal jsem z plných plic:

„Škuner, ahoj! Pošlete člun!“

Tu mě napadlo, že tenhle škuner by mohl být onou pirátskou lodí, na kterou naše fregata podnikla hon. Ale neměl jsem naštěstí čas o tom přemýšlet, neboť škuner zatím spustil člun. Jeho posádku tvořili samí černoši. Když se přiblížili k mé lodi, vykřikl jeden z černochů:

„Skoč do člunu, bílý panáčku! Ale skákej pořádně, nebo skočíš žralokovi rovnou do tlamy.“

Skok se mi podařil a černoši hned veslovali zpátky.

Když jsme byli u škuneru, poručili mi, abych vylezl po provazovém žebříku nahoru. Rád jsem to učinil. S dalekohledem v ruce jsem se vysoukal na palubu. Jen jsem přelezl zábradlí, zjistil jsem, že se nacházím na ozbrojené lodi. Její mužstvo se skládalo výhradně z černochů. Dva z nich se mě okamžitě chopili a vedli mě na zadní palubu. Tady jsem se setkal s černochem tak přísného a odhodlaného výrazu obličeje, jaký jsem jakživ neviděl. Černoch byl obr s údy Herkula.

„Kdo jsi, mladíku?“ zeptal se mě zostra, „a jak ses dostal na palubu té lodi?“

Stručně jsem mu všechno vypověděl.

„Patříš tedy k posádce fregaty, která nás předevčírem honila?“ vyjel na mě černý pirát.

„Ano, pane,“ po pravdě jsem odpověděl.

„Co je to za loď?“

„Kalliopé.“

„Pluje dobře,“ řekl uznale.

„Ano. Je nejrychlejší v téhle námořní oblasti,“ přisvědčil jsem.

„To je všecko, co jsem chtěl vědět. Můžeš jít.“

„Ale kam mám jít?“ zeptal jsem se.

„Do nebe nebo do pekla. Přes palubu s tebou,“ řekl klidně a bezcitně se zasmál.

Dech se ve mně zatajil. Ale hned jsem se vzpamatoval a pravil naoko klidně:

„Děkuji vám, sire, ale to raději zůstanu tady, jestli proti tomu nic nemáte.“

Černoši, kteří mě přivedli, se mé odpovědi hlasitě zasmáli a já jsem pochopil, že mě může zachránit jen smělost.

Černý kapitán si mě chvíli prohlížel, ale pak krátce rozkázal: „Hoďte ho přes palubu!“

„Ví bůh, sire, že jste velmi laskav,“ řekl jsem. „Přijměte jako důkaz mého uznání vaší laskavosti tenhle dalekohled. Má výborná skla.“

A s těmito slovy jsem mu podal svůj dalekohled.

Jak mi tlouklo srdce v tu chvíli!

Kapitán vzal dalekohled, zadíval se jím do obzoru a potom pravil:

„Opravdu, znamenitá skla, chlapečku. Přijímám tvůj důkaz. Ale teď odevzdej svou duši Pánu!“

„Až navěky, sire! Prokažte mi však, prosím, taky malou laskavost,“ požádal jsem s vážnou tváří, neboť jsem cítil, že se neodvratně blíží má poslední hodinka.

„A jakou?“ zeptal se jizlivě.

„Dejte mi uvázat na nohy kouli, abych se rychleji potopil.“

„Nežádáš tedy, abych ti daroval život?“

„To je první běloch, který o to neprosí,“ podotkl jeden z mých černých průvodců.

„Ano, máš pravdu!“ ozval se druhý.

V tom okamžiku jsem nevěděl, co říci. A přece jsem musel něco učinit, abych černému kapitánovi zaimponoval.

Byla to hrozná chvíle!

„Proč neodpovídáš, chlapečku?“ pravil kapitán.

„Proč bych prosil o to, co mi musíte zamítnout?“ odpověděl jsem. „Chcete-li mi darovat život, budu vám za to vděčný, ale nežádejte na mně, abych se stal marnou prosbou směšným.“

„Přísahal jsem, že neušetřím žádného bílého muže!“

„To s tím nemá co dělat, protože ještě nejsem muž, jen chlapec. Nechte mě naživu tak dlouho, dokud ze mne nebude muž, a teprve pak mě můžete hodit přes palubu.“

„Ví bůh, kapitáne, že ten kluk má za ušima! Ušetři ho a on ti bude sloužit. To bude nádhera a vznešenost sama, když černý kapitán bude mít bílého otroka!“ ponoukal jeden z černochů.

Kapitán mlčel, pohřížen do úvah. Konečně pravil:

„Dobrá, sám sis zachránil život. Dejte mu jiné šaty a tyhle hoďte přes palubu, abych nelitoval svého rozhodnutí.“

Černoch v uniformě důstojníka mě odvedl do podpalubí. Musel jsem tam usednout na bednu, jak se mi ze všeho točila hlava. Dojmy, jež jsem za poslední dva dny zažil, byly příliš silné pro mladíka mého věku. A tak teprve, když jsem se napil vody, trochu jsem se vzpamatoval.

Pak mi svlékli uniformu a dali kostkovanou košili a bílé kalhoty. Když jsem se převlékl, prosil jsem, jestli si mohu trochu odpočinout. A černoši mě klidně nechali pořádně se vyspat.

KAPITOLA III

Černý kapitán – Jak jsem změnil barvu pleti – Kapitánova historie – Tajný přístav na Kubě – Jsem volný – Zachráním kapitána a zas ztrácím svobodu

Když jsem se po několika hodinách probudil, předstoupil jsem přímo před černého kapitána.

„Tak co, chlapče,“ otázal se, „co mi chceš?“

„Daroval jste mi život, a tak jste teď mým jediným přítelem. Mohu vám být v něčem užitečný?“

„Budeš mým sluhou, jestli si ovšem nemyslíš, že by bylo pod tvou důstojnost sloužit negrovi?“

„Proč bych si to měl myslet. Je snad nedůstojné být vděčný?“

„Tak dobrá, jdi tedy do mé kajuty a ukliď. Zůstaň tam, dokud se nevrátím.“

A tak jsem šel. Kapitánova kajuta byla vskutku nádherná. Samý mahagon a zlacené ozdoby. Na stěnách byly rozvěšeny pistole, kordy, šavle, vše bohatě vykládané stříbrem, na policích drahocenné náčiní. Na jedné stěně jsem dokonce objevil stojan na knihy, mezi nimiž byla převážně díla španělská; ze stropu visely stříbrné lustry. Uprostřed stál masivní stůl. Dále tu byl stojan na mapy a dvě široké pohovky. Vpravo byly dveře, jež vedly do kapitánovy ložnice.

Byl jsem tou nádherou ohromen. Když jsem si všechno důkladně prohlédl, začal jsem konečně uklízet.

Vrtalo mi hlavou, proč veškeré mužstvo na této lodi je složeno výhradně z černochů. Věděl jsem, že pirát, kterého Kálliopé pronásledovala, je Španěl jménem Chico a že na jeho lodi Stelle slouží Američané, Angličané a Španělé. Že mé dohady o tom, že jsem skutečně na lodi kapitána Chika, jsou správné, mi potvrdili i černí námořníci. Loď tedy zřejmě změnila svého pána.

Mohl jsem být v kajutě asi půl hodiny, když vešel kapitán.

„Tak co, hochu,“ pravil, „Zdá se mi, že mě vidíš právě tak rád jako ďábla?“

„Ach, to snad ne,“ odpověděl jsem se smíchem. „Měl jste sice v úmyslu poslat mě k ďáblu, ale já jsem radši, že mohu zůstat u vás.“

„Tvá pohotovost se mi líbí,“ prohlásil s lehkým úsměškem. „Zato barva tvé pleti mě dráždí.“

„Jestli si přejete, změním ji,“ řekl jsem. „Mně je jedno, jak vypadám.“

Jakýsi černoch přinesl kapitánovi večeři. Nečekal jsem na rozkaz a začal jsem kapitána obsluhovat při jídle. Poslal černocha pryč a bavil se se mnou. Vyprávěl mi, jak předešlé noci unikl Kálliopé.

Při kapitánově vyprávění mi v hlavě neustále vířily dohady, kdo vlastně je a jak je to s jeho posádkou. Nakonec jsem se odhodlal a vyjevil mu svou otázku. Vždyť přece na Stelle měl být kapitán Chico a jeho bílá posádka!

„Byl, ale už několik měsíců není,“ odpověděl kapitán stroze. „Mám dost, odnes to!“ Vstal od stolu a ulehl na pohovku. „Počkej!“ zvolal pojednou. „Máš asi hlad. Tak si sedni ke stolu a jez!“

Rád jsem to učinil. Poprvé v životě jsem jedl ze stříbrného náčiní. A k tomu v prazvláštní společnosti. Ale chutnalo mi znamenitě; i víno jsem si nakonec nalil.

Když jsem se dosyta najedl, zavolal jsem černocha, aby mi pomohl odnést náčiní. Po návratu z kuchyně jsem se kapitána zeptal, mám-li u něho ještě zůstat.

„Můžeš už jít, Kato. Pamatuj si, budu ti říkat Kato, nezapomeň na to! A teď vyhledej muže, který tu právě byl – jmenuje se José –, a řekni mu, aby ti připravil lůžko. Dobrou noc, Kato.“

„Dobrou noc, sire!“

Trochu nejistě jsem zamířil na palubu. Ale černoši mě uvítali vlídně. Vyptávali se mě, jak je to možné, že jsem zbyl na palubě škuneru sám.

Vyprávěl jsem jim, co se stalo. Mluvil jsem španělsky, a americký černoch, který mluvil španělsky, překládal moje vypravování ostatním.

„Jsi první běloch, kterému kapitán Vincent daroval život,“ připomenul černoch nakonec.

„Ale kapitánovi se nelíbí barva mé pleti,“ pravil jsem, „a tak, když už jsem na palubě této lodi, chtěl bych být černý. Vím, že by mu to udělalo dobře. Nemáte barvu, která by ze mě udělala černocha?“

„To není špatný nápad,“ odpověděl Američan. „Máme tady muže, který se v tom vyzná. Najdu ho. Počkej tu, než se vrátím.“

Opustil mě, ale po chvíli se vrátil. Přivedl napůl Indiána, napůl černocha, který mluvil španělsky.

„Natřu tě na hnědo. Budeš pak mít stejnou barvu jako on. Jestli chceš, začneme hned,“ řekl míšenec.

Ochotně jsem souhlasil.

Zatímco jsem se bavil s Američanem, míšenec přinesl nádobu s jakýmsi horkým odvarem. Musel jsem se svléknout a potom mě míšenec s Američanem natírali houbou nejen na rukou a obličeji, nýbrž po celém těle.

Mužstvu stojícímu kolem mne působila proměna mé pokožky neobyčejnou zábavu.

Když byl první nátěr hotov a důkladně na teplém vzduchu oschl, celá procedura se opakovala. Kromě toho mi černý Američan slíbil, že časně zrána nátěr ještě obnoví. A když uschl i druhý nátěr, vyhledal jsem Josého, který mi vykázal hromadu rohoží za lůžko. Brzy potom jsem usnul jako špalek.

V pět hodin ráno mě ale vzbudili a Američan mě znova natřel. Když jsem oschl, José přinesl zrcadlo, abych se podíval, jak vypadám. Nebyl jsem úplně černý, má pleť teď připomínala spíš pleť mulata, míšence bělocha a černocha. Avšak s výsledkem jsem byl spokojen.

Zeptal jsem se, jestli se mohu nyní taky mýt. Upokojili mne, že ano. Barva prý sice časem trochu zbledne, a proto se bude muset nátěr obnovit, ale mýt že se mohu, jak chci. Když se ozval z kajuty zvonek, pravil José:

„Jen jdi a neboj se! Půjdu za tebou, abych slyšel, co tomu kapitán Vincent řekne.“

A tak jsem tedy odhodlaně vstoupil do kajuty.

„Je to možné, jsi to opravdu ty?“ zvolal kapitán udiveně a důkladně si mě prohlížel.

„Ano, sire, jsem to já,“ odpověděl jsem. „Doufám, že se vám teď víc líbím.“

Od toho dne byl na mě kapitán velice přívětivý a často se se mnou bavíval. Byl jsem sice jeho sluhou, ale musím říci, že jsem ho začal mít dokonce rád.

Po třech týdnech jsme u ostrova Kuby ukořistili škuner. Při prohlídce ukořistěné lodi se zjistilo, že je to loď otrokářská a že byla právě na cestě k africkému pobřeží. Byl jsem zrovna na palubě, když před kapitána byla předvedena bílá posádka lodi, a do smrti nezapomenu na jeho hněv.

„Uděláš nejlíp, když se teď kapitánovi vyhneš,“ šeptal mi José. „Mohl by si vzpomenout, žes taky běloch.“

Pohled na rozlíceného kapitána mne poučil, že José má svatou pravdu. A tak jsem se raději uklidil do podpalubí. Slyšel jsem, jak byl spuštěn člun a dán rozkaz, aby otrokářská loď byla důkladně prohledána a pak potopena. Zaslechl jsem kapitánův zlostný hlas a zoufalé prosby zajatců o milost i jejich stkaní, a pak vše zas utichlo.

Teprve večer paluba opět oživla. Zahlédl jsem Američana, zavolal ho k sobě a tiše se ho vyptával:

„Co se to dělo?“

„Kapitán Vincent potrestal otrokáře. Je dosud jak šílený. Neukazuj se mu ještě a zůstaň v úkrytu.“

Když druhého dne zrána zazněl z kapitánovy kajuty zvonek, srdce se mi mocně rozbušilo. Ale kupodivu kapitán už neběsnil, naopak začal se mnou mluvit, jako když másla ukrajuje.

„Nemusíš se mě bát, Kato,“ prohlásil. „Jsem sice krutě nesmiřitelný vůči bílým otrokářům, ale jenom vůči nim. Přísahám při své černé pleti, že tobě nikdy neublížím. Vím, že jsem krvelačná šelma. Ale snad jsi slyšel bajku o tom, jak si tygr oblíbil štěně. A zrovna tak jako to štěně před tygrem sis jist svým životem přede mnou i ty.“

„Pevně v to doufám a spoléhám na vaše slova,“ odpověděl jsem váhavě. „A protože jsem vaším štěnětem, mohu si vůči vám tedy něco dovolit. A tak vás prosím, abyste mi někdy vypravoval historii svého života.“

„Mohu ti ji vyprávět třeba hned,“ souhlasil kapitán, „a těší mě, že se o ni zajímáš. Tak tedy poslouchej:

Narodil jsem se v Pensylvánii jako syn svobodných rodičů. Můj otec šil plachty. Ale ani svobodný černoch nemá v Americe lepší život než otrok. Rodiče mě posílali do školy a dobře jsem se učil. Avšak bělochy jsem nenáviděl. Útisk černochů, který jsem všude viděl, i ve svobodných státech, se mi hluboko vtiskl do srdce. Marně mě otec přesvědčoval, že hlavou zeď neprorazím. Když jsem vyrostl, mluvil jsem o bezpráví černochů veřejně. Byl jsem za své rebelantství několikrát odsouzen. Běloši proti mně štvali a svědectví černochů mi nebylo nic platné. Běloch mohl bez ostychu křivě přísahat a každý soudce mu uvěřil. Proti trestu nebylo odvolání,

Jednou jsem byl znovu odsouzen, tentokráte k zbičování. A tu jsem přísahal, že se pomstím, a svou přísahu jsem věrně dodržel. Pronásledoval jsem muže, který proti mně křivě svědčil, dostihl jsem ho a vrazil mu nůž do srdce. Pak jsem uprchl na druhý břeh Mississippi.

Ale ani v Arkansasu jsem dlouho nepobyl. Když se mě plantážník, na jehož polích jsem pracoval, zeptal, kdo jsem a zda mám pas, odpověděl jsem, že jsem svobodný černoch narozený v Pensylvánii. Avšak druhý den jsem byl zatčen, předveden před soud, kde tento ničema odpřísáhl, že jsem mu před deseti roky uprchl. Mé obhajobě nikdo nevěřil. A ten bídák se ještě uštěpačně smál, když mě šerif se svými lidmi odváděl na jeho plantáž. Pokusil jsem se tam vzbouřit proti němu ostatní otroky, ale bylo to marné, byli příliš zotročeni. Ano, dokonce mě zradili, a já jsem byl za to od dozorců tak zbičován, až mi maso z plecí viselo.

Brzy potom jsem se náhodou dověděl, že v baratarijských lagunách u Nového Orleansu kotví korzárské lodi. A tak jsem si umínil, že uteču na některou z nich. Ale nejdřív jsem se chtěl pomstít. Zapálil jsem plantáž, zabil svého pána, který ze mě udělal otroka, a uprchl jsem.

Po několikatýdenním bloudění jsem se dostal do lagun a uchýlil se na loď, na které se teď nalézáme. Nabídl jsem kapitánovi své služby a byl jsem přijat.

Kromě bílé posádky bylo na palubě taky deset černochů, vesměs uprchlých otroků, mužů ke všemu odhodlaných. Dobře jsem si s nimi rozuměl. Ale i na palubě korzárské lodi měli pro nás běloši jenom opovržení, byli jsme považováni za nižší tvory. Tři léta jsem to vydržel.

Jednou jsme pluli na Kubu. V tamějších pobřežních skálách se nalézal náš tajný přístav. Je tak zastrčený, že ho nikdo nenajde. Nikde bys nenašel lepší úkryt. Vraceli jsme se sem vždycky, když bylo třeba opravit loď, nalodit zásoby potravin a vody nebo uložit do jeskyně, co jsme naloupili.

V boji s anglickou brigou jsme tenkrát ztratili skoro čtyřicet mužů. Kapitán Chico musel doplnit posádku černochy, neboť jinou možnost tehdy neměl. A tak nás pak bylo padesát černých proti sedmdesáti bílým. V ten čas se přiblížila hodina odplaty za to, co moje plémě vytrpělo. Deseti černochy, kteří se mnou pluli od začátku, jsem si byl jist; a přesvědčit i ostatní černé druhy nedalo příliš práce.

Jak jsem ti už řekl, pluli jsme do svého úkrytu na Kubě. Jakmile jsme byli na místě, začala bělošská posádka hodovat a hýřit. My černí jsme museli dopravovat sudy na pevninu a plnit vodou.

V noci leželi běloši na palubě zpití a spali, jak když je do vody hodí. Hodina odplaty udeřila. Povraždili jsme je a od té doby patřila Stella mně a mým chrabrým druhům, kteří mě zvolili za svého kapitána.“

„Jak je to dlouho, co jste se zmocnil lodi?“ zeptal jsem se opatrně kapitána.

„Asi devět měsíců. Od té doby jsem neušetřil ani jediného zajatého bělocha, vyjma tebe.“

„Když už jste jednou učinil výjimku, doufám, že ji uděláte zase“ řekl jsem směle.

„Ani vlastně nevím, proč jsem ti daroval život, snad proto, že ses tváří v tvář smrti neprojevil jako zbabělec.“

Za deset dnů jsme obepluli východní cíp Kuby a octli se ve zmíněném přístavu. Byl sice malý, ale zato úplně obklopený pobřežím a skálami, takže ani stěžně nemohly být z moře spatřeny. Hluboká, úzká rokle tvořila bránu zálivu, a rovněž z vnitrozemí byl přístav přístupný jen strmou stezkou.

Na pahorku nad přístavem měla stále službu hlídka,

jejíž povinností bylo oznámit každou blížící se loď. Zde

také trávil kapitán Vincent celé hodiny, neboť vzduch tu

byl čerstvější a chladnější než v těsně uzavřeném pří

stavu.

Jednoho dne mi kapitán sdělil, že se k večeru chce podívat do Havany, aby se dozvěděl nové zprávy, a že se tam zdrží několik dnů.

Ačkoli se mi nevedlo špatně a nemohl jsem si naříkat, přece bylo pochopitelné, že jsem se neustále zabýval myšlenkou na útěk. A kapitánova delší nepřítomnost se výborně hodila k provedení tohoto záměru.

„Nebylo by lepší, kdybyste mě vzal s sebou do Havany?“ zeptal jsem se kapitána.

„Ne, to nejde, Kato!“ odpověděl. „Mám moc práce a ty bys mi jenom překážel.“

„Když to nejde, nedá se nic dělat,“ pravil jsem odevzdaně. „Ale když tu nebudete, kapitáne, říkám vám otevřeně, že uteču, jakmile se mi k tomu naskytne první příležitost.“

Dal se do smíchu:

„Oho, to není tak jednoduché, jak se ti možná zdá. Proto ti radím, nech těch pošetilých myšlenek.“

Tím naše rozmluva skončila.

K večeru se kapitán vydal na cestu. Dlouho jsem za ním hleděl, abych objevil směr tajné stezky. Pak jsem se odebral k mužstvu, jež tábořilo ve stanech na pobřeží.

Jakmile se setmělo, ozbrojil jsem se párem kapitánových pistolí, prolezl zadní stěnou Vincentova stanu a brzo jsem našel úzkou stezku, po níž kapitán odešel.

Šel jsem drahnou dobu touto cestou, ale než jsem sešel dolů do rokle, poznal jsem, že stezka se jaksi ztratila v podrostu. Co teď? Nezbývalo než nazdařbůh hledat cestu z houštiny.

Teprve kolem půlnoci jsem zlezl asi dvě třetiny stráně. Pak vyšel měsíc. Když jsem pohlédl nahoru na obrovské skály visící nad stezkou, začal jsem pochybovat o zdaru svého útěku, ale přesto jsem statečně lezl dále. Náhle povolil keř, za nějž jsem se zachytil, já jsem uklouzl a zřítil se několik stop se svahu.

Když jsem se probral z leknutí a zjistil, že jsem si nijak neublížil, vyskočil jsem a rozhlédl se kolem sebe. Poznal jsem, že stojím zas na pevné zemi, a že se dokonce nalézám na stezce, kterou jsem předtím ztratil. Měl jsem nesmírnou radost a o to s větší chutí jsem se znovu dal do zlézání svahu.

Za půl hodiny jsem se vyšplhal na vrchol, odkud jsem měl znamenitý rozhled na valnou část vnitrozemí ostrova. Byl jsem však tak unavený, že jsem usedl, abych si chvilku odpočinul.

Konečně na svobodě! Šťastně jsem vydechl a moje myšlenky putovaly k naší lodi a ke kapitánovi Delmarovi, k Tommymu Dottovi a Bobu Crossovi. Zas je všecky uvidím, jásal jsem v duchu.

Když jsem opět nabyl sil, šel jsem dále. Ale ušel jsem sotva sto kroků, když jsem zaslechl podivný šramot. Zaposlouchal jsem se.

Šramot sílil a zdálo se, jako by si někdo klestil cestu křovím. Po chvilce jsem spatřil spěšně kráčejícího muže a mířícího rovnou ke mně.

Byl to kapitán Vincent!

Když byl kapitán sotva deset kroků ode mě, náhle se obrátil a zamával šavlí ve vzduchu. Tu jsem zahlédl, jak se na něho vrhají tři velcí psi. Jeden z nich padl úderem šavle, ale druzí dva se kapitánovi vrhli na hrdlo a strhli ho k zemi. A kapitán, ačkoli byl silák, se nemohl ani hnout.

Tu jsem si vzpomněl na svoje bambitky. Natáhl jsem kohoutek, pospíšil na místo zápasu a přiložil bambitku na hlavu nejbližšího psa. Prohnal jsem mu kuli hlavou. Totéž se mi podařilo i s druhým psem. Oba teď leželi na zemi mrtvi. Kapitán, zbavený pronásledovatelů, vyskočil.

„To jsem já, Kato!“ řekl jsem.

„Kato!“ zvolal. „Všecko si povíme potom, teď na to není čas.“

Uchopil mě za rameno a táhl s sebou k ústí průsmyku. Pak zatarasil vchod velkými balvany, které zřejmě již dříve sloužily k podobnému účelu.

„Hotovo!“ zašeptal vysíleně a opřel se o skalní stěnu. „Buď zticha, Kato! Tady jsme v bezpečí!“

Čekali jsme asi tak deset minut, když jsme uslyšeli mužské hlasy. Přicházeli lidé, kteří stíhali kapitána. Pravděpodobně ztratili jeho stopu. Po chvíli se hlasy vzdalovaly a brzo jsme je vůbec neslyšeli.

„Tys chtěl utéci, Kato?“ ptal se mě Vincent vyčítavě.

„Ano, uprchl jsem,“ odpověděl jsem. „Říkal jsem vám přeci, že to udělám.“

„Dobrá, jsme vyrovnáni,“ odpověděl. „Zachránils mi život ve chvíli, když jsem si už myslel, že je všecko ztraceno.“

„A vy mi zas dejte svobodu, kterou jsem už měl. když jsem vás bránil proti útoku psů,“ řekl jsem.

„Copak jsi, Kato, zapomněl, že tvá pleť je teď hnědá!. Padl bys do rukou otrokářů a byl bys ztracen. Jestli si to tolik přeješ – a já vím, že ano – dám ti svobodu, ale až to bude možné. Slibuji ti to, a ty víš, že držím slovo.“

„Dobrá,“ odpověděl jsem, „věřím vám.“

„Slibuješ mi tedy, že se už nepokusíš o útěk?“

„Slibuji,“ pravil jsem.

„Pak je všecko v pořádku,“ řekl kapitán Vincent. „Ale teď je čas, abychom se vrátili. Ty bestie mě důkladně potrhaly. Musím si vymýt a ovázat rány.“

KAPITOLA IV

Zajatci z holandské lodi – Dramatická scéna na palubě – Zachráněni za cenu mé nesvobody – Nová loď na obzoru

Uplynulo několik dnů, než se kapitán Vincent jakžtakž zotavil ze svých ran. Celou tu dobu strávil na pahorku, odkud s dalekohledem v ruce od rána do večera sledoval celé pobřeží.

Jednou ráno objevil na obzoru škuner, který plul jihovýchodním směrem od Havany. Sledoval jeho plavbu až do setmění. A protože Stella byla již několik dnů připravena k odplutí, kapitán Vincent dal rozkaz, aby byly zdviženy kotvy.

Jakmile nastala noc, opustili jsme záliv a nasadili všechny plachty. Už druhého dne časně zrána jsme se octli cizí lodi po boku. Plula do Curagaa v Malých Antilách a patřila starému Holanďanovi, který se nalézal se svou sedmiletou dcerkou na palubě. Kapitán, jeho dcerka, kormidelník a jeden poddůstojník byli jedinými bělochy na palubě lodi. Ostatní posádku tvořili černoši, majitelovi otroci.

Když se kapitán zmocnil holandské lodi, bylo mužstvo škuneru dopraveno na Stellu. Ale poněvadž posádka Stelly byla kompletní a Vincent nemohl svou loď přetěžovat, rozhodl, aby se otroci ze škuneru vrátili na svou loď a pluli do nejbližšího přístavu. Zajatí běloši však museli zůstat na Stelle.

Při této akci jsem se raději uklidil do mezipalubí, neboť jsem nechtěl být svědkem Vincentovy ukrutnosti. Avšak když mi José sdělil, že na palubě se nachází to bílé děvčátko, neodolal jsem a ze schůdků jsem se díval, co se bude dít.

Dítě a tři běloši stáli nyní před kapitánem. Ten ukázal prstem na kormidelníka a poddůstojníka a mužstvo se jich hned chopilo a hodilo je bez okolků přes palubu.

Starý Holanďan smutně sklonil hlavu a sepjal ruce nad krásným děvčátkem. Dítě pokleklo s pláčem před ním, jako by ho prosilo o požehnání.

Vtom dal Vincent znamení – ale to už jsem nemohl vydržet a vyskočil jsem na palubu.

„Zadržte!“ vzkřikl jsem na černochy, kteří právě uchopili starého muže za rameno.

Ustoupili, když uslyšeli můj rozhodný hlas.

„Co to má znamenat?“ zvolal Vincent.

„Kapitáne,“ odpověděl jsem směle, „jste muž a nebudete se přece mstít starci a dítěti? Zchladil jste už svou pomstu na dvou běloších – to by mohlo snad stačit –, a proto tyto ušetřete!“

„Kato!“ pravil Vincent zlostně, „jen ty si můžeš dovolit vyrvat tygrovi kořist. Každému jinému by byla odpovědí kule z mé bambitky. Ale teď už ani muk. Odejdi!“

„Nebojím se vaší bambitky, kapitáne Vincente, a neodejdu. Právě tato bambitka, když byla v mé ruce, vyrvala vás ze zubů zuřivých psů. A já vám povídám, že toto nevinné dítě nezabijete. Musel bych vámi opovrhovat. Prosím vás, zapřísahám vás, darujte jim život. Jestli je zabijete, jste bídný zbabělec!“

„Cože!“ zařval Vincent. „Já a zbabělec?“ A nerozmýšleje se déle, zamířil bambitkou na mě a spustil.

Ale rána šla naštěstí vedle, protože se mu vztekem třásla ruka. Po tomto činu se kapitán nerozhodně kolem sebe rozhlédl a pak odhodil pistoli na palubu, zkřížil ruce na prsou a odvrátil se ode mne.

Na palubě bylo hrobové ticho. Černoši hleděli na kapitána a čekali na jeho rozkazy.

Holanďan byl sledem událostí tak udivený, že skoro zapomněl na svůj osud. Děvčátko ho křečovitě objalo a s uděšenými zraky na mne hledělo. Postavil jsem se před starého muže a jeho dítě a přerušil mlčení.

„Kapitáne Vincente,“ pravil jsem, „kdysi jste mi slíbil, že ušetříte můj život. Tento slib jste teď porušil. Nedávno jste pak

svolil, že vás mohu při nejbližší příležitosti opustit. Není vhodnější příležitosti než dnes. Černoši, které jste poslal na škuner, ho neumějí řídit. Chcete-li splnit svůj druhý slib, prosím vás o svou svobodu.“

„Že jsem porušil svůj slib, jsi sám vinen,“ odpověděl kapitán Vincent chladně. „Chtěl jsem jej dodržet, a abych ti to dokázal, splním teď svůj druhý slib. Jsi volný!“

„Děkuji vám. Prosím o jediné, chci, abychom se rozešli v přátelství, ne v hněvu. Kapitáne Vincente, prokažte mi poslední milost – ušetřete tyto ubohé lidi!“

„Když se o ně tak zajímáš, Kato,“ odpověděl Vincent ostře, „něco ti navrhnu. Chceš-li se vzdát svobody a zůstat tu, daruju jim život. Tak se rozhodni. Ale to ti povídám, jakmile odpluješ na škuneru, dám je hodit přes palubu.“

„Jsem rozhodnut,“ odpověděl jsem. „Zůstanu tu!“

„Dobrá,“ pravil kapitán Vincent a rozkázal svým lidem: „Dopravte starce a to dítě na škuner. Až to uděláte, upevněte člun a zamiřte s lodí zpátky do přístavu.“ Pak se otočil a odešel do kajuty.

„Jste zachráněni,“ řekl jsem Holanďanovi. „Neztrácejte už čas, pospěšte do člunu a rychle odplujte. – Bůh ti žehnej, dítě,“ ještě jsem dodal a podal děvčátku ruku.

„Díky, pane, za všechno,“ pravil Holanďan dobrou

angličtinou. „Nemám slov, abych vyjádřil, čím jsem vám

povinen. Zapamatujte si mé jméno: Van der Welt z Curagaa, a jestli se někdy setkáme, poznáte, že dovedu být vděčný.“.

„Dobrá, mynheere6 Van der Welte. Ale teď rychle do člunu!“ řekl jsem a stiskl mu pravici.

Moji chráněnci byli naloděni do člunu. Díval jsem se tak dlouho za nimi, dokud nebyli na palubě škuneru a dokud loď neodplula. Teprve pak jsem se odebral do kajuty.

Kapitán ležel na pohovce s obličejem v dlaních. Přistoupil jsem k němu a řekl:

„Lituji, kapitáne, že jsem vás rozhněval. Odpusťte mi to. Ale musel jsem tak jednat, neboť onen čin by vás byl snížil v mých očích. Nesnesl bych mít o vás špatné mínění.“

„Chceš snad říci, že teď máš o mně dobré mínění?“ tázal se a upřel na mě zraky.

„Ano. Dal jste přece zajatcům svobodu, a za to jsem vám vděčný.“

„Ale zároveň jsi mě tak rozzlobil, že jsem porušil svou přísahu!“

„To je pravda, ale sám jsem tím vinen víc než vy. Neměl jsem právo tak mluvit. Však jsem byl taky velice rozrušen.“

„Nezlobím se na tebe, Kato,“ pravil Vincent po chvíli. „Mám zlost sám na sebe – tím větší, čím víc jsem přesvědčen, že u mě nemůžeš zůstat, když jsem zrušil slovo tobě dané. Příliš mi důvěřuješ, Kato, víc, než si zasluhuji.“

„Zůstanu u vás,“ odpověděl jsem, „zůstanu až do té doby, kdy sám uznáte, že je čas darovat mi svobodu.“

„Chceš mě tedy přece opustit?“ zeptal se smutně.

„Mám přátele a svoje povolání. Co mám z toho – mimo vaše přátelství –, že jsem na této lodi? Námořním lupičem nebudu nikdy, to přísahám.“

Tím skončil náš rozhovor.

Ještě před ranním úsvitem jsme dorazili do zálivu a znovu postavili stany. Zůstali jsme tu víc než čtrnáct dní. Kapitán Vincent dělal všechno možné, aby opět získal mou důvěru. To se mu také podařilo.

Jednou odpoledne dal muž na hlídce znamení, že na obzoru se objevila loď, Vincent hned vystoupil na návrší a já jsem ho následoval. Loď na obzoru vypadala jako dlouhý škuner s vysokými stěžni. Vincent loď pozoroval. Pak mi podal dalekohled a ptal se mě, co si o tom myslím. Odpověděl jsem, že považuji loď za válečný škuner.

„Máš pravdu,“ potvrdil můj názor a znova se zadíval na moře. „A dokonce jej už poznávám, je to Šíp. Jistě opustil přístav jen proto, aby mě polapil. Už potřetí je mi v patách.“

Až do západu slunce jsme sledovali pohyby lodi. Pak se Vincent vrátil do tábora a dal rozkaz, aby Stella byla připravena k odplutí.

Já jsem zůstal s dalekohledem na pahorku a sledoval škuner. Přitom jsem zpozoroval, že dává signály. Nebyl tedy podle všeho sám. Marně však jsem vyhlížel druhou loď, jíž signály patřily.

V ležení bylo zatím živo jako v mraveništi. Sám Vincent řídil veškeré přípravy k odplutí. Večer před desátou bylo vše hotovo.

Kapitán oznámil mužstvu, že před zálivem křižuje anglický válečný škuner a že jej chce napadnout. Mužstvo bylo radostí a nadšením bez sebe.

Záhy potom jsme vyrazili na širé moře.

KAPITOLA V

Nový boj před námi – Škuner Šíp – Kalliopé na obzoru – Rozhodující bitva – Strašlivý výbuch – Opět mezi svými

Přístav už byl dávno za námi a všecko bylo připraveno ke střetnutí. Stále jsme pluli vpřed až asi do vzdálenosti pěti mil. Pak jsme udělali oblouk a pluli podél pobřeží směrem k Havaně. Teprve nyní se Vincent odebral do kajuty.

Spával jsem tam v poslední době taky. I této noci jsem tam byl. Ležel jsem na pohovce oblečený, neboť jsem nevěděl, nedojde-li ještě v noci ke srážce.

Vincent ulehl na druhou pohovku. Tvářil jsem se, jako bych spal. Nebylo mi do řeči. Brzo potom vešel do kajuty poddůstojník.

„Kde je teď škuner?“ ptal se ho Vincent a vyskočil ze svého lože.

„Dva dílce proti větru,“ odpověděl černoch. „Myslím, že má přední plachty úplně po větru.“

„Kolik je hodin?“

„Hodina před rozbřeskem.“

„Jak je škuner daleko?“

„Asi čtyři míle.“

„Svolej směny. Hned jsem na palubě.“

Pak si připjal šavli, prohlédl pistole a zastrčil je za pás. Než odešel, pohlédl ještě jednou na mě.

„Ten má ale spaní,“ zabručel, „no, však jej děla co nevidět probudí.“

Přemítal jsem, co dělat. Teď nebylo radno, abych šel na palubu. A co bych tam taky pohledával? Měl jsem se snad stát terčem děl svých krajanů? A tak jsem tedy zůstal v kajutě.

Co chvíli přišli do kajuty černí námořníci, aby vynesli na palubu střelivo, neboť prachárna se nalézala pod kapitánovou ložnicí.

Větrací šachty byly přiklopeny a. všude byla tma. Nemohl jsem tedy dělat nic jiného než poslouchat kapitánovy rozkazy. Z nich jsem usuzoval, co se děje na palubě.

Asi za půl hodiny jsem uslyšel hlas, který na nás volal z druhé lodi hlásnou troubou. V odpověď zahřměla děla Stelly. Pak se pirátská loď otočila a vypálila z druhé strany. Nyní odpověděl protivník; kule prorazily roubení lodi.

Kapitán Vincent Stellu rychle otočil. Ranění, kteří byli dopraveni do podpalubí, mi oznamovali, že zápas je zlý. Tu a tam jsem zaslechl kapitánovy rozkazy. Co chvíli měnil polohu lodi. Děla pálila bez přestávky.

Nemohl jsem to dole vydržet, a tak jsem nakonec přece jen vyšel z kajuty.

Paluba byla plná raněných. Chtěli pít. Byl jsem rád, že mohu s čistým svědomím vykonat aspoň něco, a tak jsem jim nosil vodu. Myslím, že raněných bylo nejméně třicet. Někteří nebožáci silně krváceli a bez pomoci před mýma očima umírali, neboť na palubě Stelly nebyl ranhojič.

Od raněného poddůstojníka jsem se dověděl, že při rozbřesku dne byla zpozorována anglická fregata, která bočila ve vzdálenosti asi pěti mil směrem k otevřenému moří. Proto teď Stella bojovala za plné plavby a ze všech sil se snažila uniknout přesile nepřátel.

Obě lodi – Šíp a Stella – si nyní vzájemně mířily na stěžně a do lanoví; Stella, aby snáze unikla. Šíp, aby pirátskou loď dohonil.

Ještě půl hodiny jsem to vydržel, ale pak mne přemohla zvědavost a vylezl jsem po žebříku na příď.

Zbytek mužstva byl soustředěn u děl na návětrné straně; druhá strana nebyla obsazena. Šel jsem tedy na příď, abych měl dobrý rozhled na obě strany. Na návětrné straně jsem ve vzdálenosti čtyř mil zpozoroval fregatu. Plula na plné plachty.

Hned jsem ji poznal – byla to Kalliopé, moje loď!

Srdce mi bušilo radostí v těle při představě, že snad už brzo budu zas na její palubě.

Když vítr na chvilku rozehnal dým z výstřelů, poznal jsem, že Šíp je vzdálen sotva jednu míli. Každých deset minut se nad mořem vyvalil dým a nad lanovím pirátské lodi zasvištěly kule. Zato Šíp příliš neutrpěl naší palbou. Plachty měl sice poněkud potrhané, ale plul naplno.

Vzdor silnému větru byla hladina moře hladká. Oba škunery letěly rychlostí šesti až sedmi mil za hodinu. Stella však měla proti svému protivníkovi značný náskok. Věděl jsem, že teď vše závisí na obratnosti ve střelbě. Situace mě příliš vzrušovala, a tak jsem se raději zas vrátil do podpalubí.

Asi po půlhodinové nepřetržité palbě náhle černošské mužstvo vypuklo v jásot. Přední stěžeň Šípu byl přeražen. Slyšel jsem, jak Vincent vyzývá své lidi, aby dobře mířili. V tu chvíli byla ve mně malá dušička.

Palba slábla, až děla umlkla docela. Stella nyní plula znamenitě a pomalu získávala nový náskok.

Náhle však nastal nečekaný obrat. Naše loď dostala přímý zásah a na palubě se ozval strašlivý praskot. Nastal všeobecný zmatek.

Vyšplhal jsem po žebříku nahoru, abych se podíval, co se vlastně stalo.

Když Stella křižovala proti přídi Šípu, otočil se škuner proti větru a všecka děla z jedné strany vystřelila. Dvě kule zasáhly náš hlavní stěžeň. S rachotem se zřítil na palubu.

Teď byla Stella ztracena. Dovedla-li až dosud vzdorovat škuneru, blížící se fregatě neodolá.

Uchýlil jsem se zas do kajuty, aby černoši nezpozorovali, jakou mám radost z nastalé situace. Slyšel jsem vzrušený kapitánův hlas a děkoval jsem Bohu, že mi vnukl nápad včas odejít z paluby.

Trosky stěžně byly odklizeny. Kapitán Vincent promlouval ke svým lidem: Radil jim, aby raději zemřeli u svých děl, než aby se potom houpali na ráhnech.

Šíp nás doháněl a už se bojovalo na vzdálenost výstřelu z bambitky. Černoši bojovali zoufale. Do jejich křiku a proklínání se mísilo hřímání děl, třeskot praskajících břeven, sténání raněných a Vincentovy rozkazy.

Zatímco zuřila bitva mezi Šípem a Stellou, dostala se na dostřel i fregata a její děla spustila. Hluk na Stelle trval dále, ale hlasů se ozývalo čím dál tím míň. Čím úpornější byla střelba fregaty, tím více slábla naše, až konečně zmlkla docela.

Boj skončil. U děl Stelly nezbyl ani jediný muž.

Čekal jsem v kajutě, co bude dál. Náhle kdosi odstranil příklop větrací šachty. Někdo sestupoval po schůdkách.

Kapitán Vincent!

Byla tma a místnost byla plna kouře, takže mě nezpozoroval. Já jsem ho však viděl dobře. Byl těžce raněn a vrávoral. Když vešel do kajuty, vyňal z opasku pistole a pak začal odstraňovat příklop vedoucí do prachárny.

Hned mi bylo jasné, že chce vyhodit loď do povětří. Nemohl jsem tu zůstat už ani vteřinu. Rychle jsem vylezl po žebříku, přeběhl na záď a bez rozmyšlení jsem skočil do moře.

Ještě jsem se ani nevynořil, když nastal ohromný výbuch. Obrovská vlna mě vynesla do výše a já jsem málem ztratil vědomí.

Když jsem se trochu vzpamatoval, poznal jsem, že plavu mezi troskami a mrtvolami. Na dosah ruky jsem objevil břevno ze Stelly. Uchopil jsem je a jen s největší námahou jsem se držel nad vodou.

Nedaleko mne se nalézal Šíp. Byl téměř bez plachet. Zato moje fregata, moje Kalliopé, byla neporušená a hrdě kotvila asi čtvrt míle směrem na širé moře.

Zpozoroval jsem, že spustila člun, který plul ke mně. To už jsem věděl, že jsem zachráněn.

Člun pomalu vnikal mezi plovoucí trosky. Lodníci mě nespouštěli z očí a mířili ke mně. Nakonec mi pomohli do člunu.

Chtěl jsem si hned sednout na záď člunu, ale lodní kadet, který tam seděl, volal na mužstvo, aby mladého piráta podrželi na přídi. Proto mě jeden lodník chytil za krk a s výkřikem: „Podržte toho černocha!“ mě strčil dopředu.

Z toho jsem usoudil, že mě nepoznali. Ale jakmile jsem se ocitl zas mezi svými, vrátila se mi chuť na šprýmy, a tak jsem si řekl, že se zatím nenechám poznat.

Když se posádka člunu přesvědčila, že z korzárské lodi jsem zůstal naživu jen já jediný, vrátila se ke Kalliopé.

Kadet vylezl na palubu jako první a ihned se vydal ke kapitánovi podat mu hlášení.

Také mě dopravili nahoru a nechali stát na konci chodby, zatímco kapitán a první důstojník rozmlouvali s kadetem.

Mezitím se ke mně přiblížil Tommy Dott. S výmluvným gestem mi položil ruku na hrdlo:

„Budeš viset, milý brachu!“

To jsem si nemohl nechat líbit! Uchopil jsem Tommyho oběma rukama za hlavu a palci jsem mu co nejsilněji stiskl nos. Vzteky celý zbrunátněl a jen skrz zuby zasupěl:

„To ti nedaruju, ty černý ničemo!“

Mužstvo stojící kolem zaburácelo smíchem. Nikdo mne však nepoznal.

Teprve nyní poručil první důstojník, aby přivedli zajatce. Předstoupil jsem před kapitána, zasalutoval s rukou u čela – neboť jsem neměl klobouk – a hlásil se zcela podle předpisu:

„Hlásím se na palubu, sire!“

„Spravedlivý bože! Ten hlas! Kdo jsi?“ zvolal kapitán Delmar a ustoupil o krok dozadu.

„Kadet Percival Keene, sire!“ odpověděl jsem a znovu zasalutoval.

Bob Cross, který byl rovněž přítomen, úplně zapomněl na disciplínu, uchopil mě kolem krku a pohleděl mi do tváře.

„Na mou duši, sire! Je to on! Hurá! Hurá!“ volal radostně a ostatní lodníci křičeli s ním.

„Milosrdné nebe! Vy jste vyletěl s pirátskou lodí do povětří?“ ptal se první důstojník. „No ovšem, vždyť jste celý popálený a očouzený! Honem, kde je ranhojič?“

„Ne, sire, nejsem raněn,“ odpověděl jsem.

„Vezměte ho s sebou dolů a dobře ho prohlédněte!“ rozkazoval kapitán Delmar pohnutě. „Zjistíte-li, že není raněn, ať potom přijde ke mně do kajuty!“

Kapitán odešel a já potřásl Tommymu Dottovi, důstojníkům a ostatním kadetům srdečně rukou. Pak jsem se v důstojnické kajutě svlékl a pořádně umyl.

„A vida, Keene,“ řekl první důstojník, „vy jste změnil s lodí také barvu pleti!“

„Oh, sire,“ posteskl jsem si, „plné tři měsíce jsem byl černochem. Je to dlouhá historie. Budu vám a kapitánovi všecko vyprávět.“

Oblékl jsem si zas uniformu a odebral se s prvním důstojníkem ke kapitánovi. Když jsem jim dovyprávěl své dobrodružství a když Mr. Hippesley opustil kajutu, kapitán mi pravil:

„Už jsem vás považoval za ztraceného, milý hochu. Posádku vašeho člunu jsme našli druhý den. Hlásila, že jste se utopil v kajutě. Ničemové! Opustili vás ve chvíli nebezpečí!“

„Myslím, sire, že nejsou vinni,“ odpověděl jsem. „Voda stála v kajutě vysoko, a já jsem na volání neodpovídal.“

„Opravdu vás volali?“

„Ano, sire, slyšel jsem je. Ale byl jsem v polospánku a nebyl jsem s to jim odpovědět.“

„Jsem rád, že to říkáte vy sám. Zachoval jste se v celé věci jako pravý muž, Mr. Keene. Vaše chování vám slouží ke cti.“

„Děkuji, sire,“ pravil jsem rozechvěle, neboť pochvala z úst kapitána Delmara byla pro mne nejvyšším vyznamenáním.

„Nyní ovšem nemůžete zastávat službu,“ řekl kapitán narážeje na mou pleť. „Ale doufám, že barva brzy zmizí. Dnes poobědváte se mnou. Teď jděte ke svým kamarádům.“

Opustil jsem kajutu s uctivou úklonou. Ale než jsem mohl odejít mezi své druhy, musel jsem celý svůj příběh znova vypravovat Bobu Crossovi.

„Vidíte, Mr. Keene,“ mínil Bob Cross, když vyslechl mě dobrodružství, „člověk nikdy neví, proč se narodil a co mu osud určil, ale mně se zdá, že vy jste se narodil, abyste vykonal něco neobyčejného. U všech rohatých – není vám ještě ani šestnáct, a přece jste se zachoval jako pravý muž, a snad daleko lépe, než by to jiný dokázal. Tolik jste prožil, a přece jste vždycky dopadl na nohy jako kočka! Máte tělo hocha, ale hlavu muže. Jednou jste uličník, který krade ve špižírně švestky, a podruhé chladnokrevný muž, který si dovede kapitána pirátů otočit kolem prstů! Nikdo by ani nevěřil, že jste jeden a týž člověk, Keene!“

KAPITOLA VI

Kapitánovo rozhodnutí o mém studiu – Kamarád Tommy pod stolem – Strašidlo ve skladišti – Mr Culpepper a zjevení

Šíp utrpěl v boji těžké ztráty. Velící důstojník padl, třináct mužů bylo mrtvo, několik těžce raněno. Kdyby nebyla Kalliopé včas přispěla na pomoc, byla by Stella zvítězila, přestože ztratila hlavní stěžeň, neboť Šíp byl úplně zbaven plachtoví a nemohl se hnout z místa.

Kapitán Delmar vyslal na palubu škuneru tesaře a nejšikovnější námořníky, aby opravili, co bylo nezbytné.

Druhý den se příď Kalliopé obrátila směrem k Port Royalu na Jamajce, aby tam podala zprávu o zničení pirátů.

Hned ráno jsem byl povolán ke kapitánovi Delmarovi.

„Mr Keene,“ pravil, „vzhledem k tomu, že zatím nemůžete konat službu, a já nerad vidím mužstvo zahálet, chci, abyste se nyní věnoval trochu řízení lodi. Kormidelník mi slíbil, že vás vezme do učení. Zítra začnete. Ke studiu vám přikazuji stůl v přední kajutě, kde nebude nic rozptylovat vaši pozornost. Můžete jít.“

Uklonil jsem se a opustil kajutu.

Na vrchní palubě jsem potkal Boba Crosse a vyprávěl mu, co mi kapitán právě řekl.

„To jste mě ale velice potěšil, Mr. Keene. Kapitánův zájem o vás dokazuje, že má s vámi vážné plány. Buďte bedlivým žákem, jednou vám to přijde vhod. Možná že vás jednou pošle na některou ukořistěnou loď a mě třeba s vámi, abych na vás dával pozor. To by bylo příjemné pro nás oba.“

A tak jsem začal studovat. Kormidelník – můj hlavní

učitel – byl se mnou velmi spokojen. Má horlivost mě

neopouštěla, poněvadž nablízku nebyl Tommy Dott, ten

věčný svůdce k veselým kouskům.

Když jsme přibyli do Port Royalu, odebral se kapitán k admirálovi. Podal mu zprávu o všech podrobnostech boje a neopomenul mu také vyprávět můj příběh. Má historie zaujala admirála do té míry, že požádal kapitána, aby mne druhého dne vzal s sebou k obědu. Dosud jsem měl dost tmavou pleť, ale to zřejmě nikomu nevadilo, ba naopak, činilo mě to zajímavějším, a moje dobrodružství, jež jsem musel hostům vyprávět, poskytlo zejména dámám neobyčejnou zábavu.

V době našeho pobytu v Port Royalu jsem pilně pokračoval ve svých studiích. Ale poněvadž kapitán nyní pobýval velmi často ve městě, měl jsem i dost volného času. Toho využil věrný Tommy Dott a často mě navštěvoval. Nemohl ovšem do kajuty dveřmi, neboť před nimi stála stráž, a tak tam lezl oknem. Jakmile se ale blížil kapitánův člun, Tommy zas obratně oknem vyklouzl ven a já se pohroužil do tajemství pravoúhlých trojúhelníků.

Jednou zrána, když jsme právě horlivě kreslili karikatury Mr. Culpeppera, připlul kapitánův člun, aniž jsme to zpozorovali. Zjistili jsme to až v okamžiku, když se kapitán už nalézal na palubě. Již sestupoval po zadních schůdkách. Teď už Tommy nemohl zmizet oknem, aniž by byl zpozorován.

Němě jsem mu ukázal na stůl, který stál uprostřed kajuty a byl pokryt modrou pokrývkou sahající až k zemi. A tak, když hlídka otvírala dveře, aby oznámila kapitánův příchod, byl Tommy již pod stolem.

Kapitán Delmar vešel a já vstal, abych ho podle předpisu pozdravil.

„Mr Keene,“ pravil kapitán, aniž čekal na můj pozdrav, „musím ihned mluvit s prvním důstojníkem o velmi důležitých věcech. Buďte proto tak laskav, odejděte a zavolejte Mr Hippesleyho sem!“

„Provedu, sire,“ odpověděl jsem, uklonil se a odešel. Protože však kapitán chtěl mluvit s prvním důstojníkem o věcech velice důležitých, považoval jsem za svou povinnost upozornit Mr. Hippesleyho na to, že se v kajutě nalézá Tommy Dott, i když jsem velice nerad prozrazoval kamaráda. S viditelnými rozpaky jsem proto předstoupil před prvního důstojníka.

„Co je vám, Mr. Keene?“ zeptal se. „Proč se tváříte tak ustaraně?“

Po krátkém zaváhání jsem mu sdělil, že v kajutě pod stolem je schován ubožák Tommy a že bude tedy pravděpodobně svědkem jeho rozmluvy s kapitánem.

„Jsem rád, že jste mi to řekl, Mr. Keene,“ pravil první důstojník. „Chápu, jak je vám nepříjemné prozradit kamaráda, ale slibuji vám, že se mu tentokrát nic nestane. Ani se nedoví, že jste mi o něm řekl. Postarám se však, aby už podobné lotroviny neprováděl.“

Po těchto slovech Mr Hippesley odešel do přední kajuty. A poněvadž kapitán byl právě vzadu, šel za ním a vypravoval mu, co se ode mě před chvíli dověděl.

Při vyprávění Mr Hippesleyho se kapitán Delmar nemohl udržet smíchy. A tak teprve po chvíli sdělil prvnímu důstojníkovi ony důležité zprávy. Nato se oba odebrali do přední kajuty, kde dosud pod stolem trčel chudák Tommy.

Zde pravil mister Híppesley?

„Souhlasíte-li, sire, odešlu dopis okamžitě po člunu.“

„Ano,“ odpověděl kapitán. „Ať hlídka oznámí strážnímu důstojníkovi, aby nechal vysadit malý člun, a ať se sem, ihned dostaví kadet Dott!“

Ve spuštěné jole už byli usazeni veslaři, zatímco hlídka marně po celé lodi hledala Tommyho Dotta.

Po několika minutách vešel důstojník do kajuty a hlásil, že člun je připraven k odplutí, ale že Mr Dott není k nalezení.

„Jak to, že není k nalezení?“ zvolal kapitán. „Přece snad nespadl přes palubu?“

„Ten sotva, sire,“ odpověděl první důstojník. „Bezpochyby někde spí v plachtoví a sejde dolů, až se vychrní. Neškodilo by, siře, dát ho přehnout přes hlaveň děla a vysázet mu několik ran.“

„To se také stane, Mr Hippesley, a dávám vám k tomu plnou moc, až se mladý pán objeví. Teď však potřebujeme jiného kadeta. Ať tedy zavolají Mr Keenea.“

Hlídka mne přivolala.

„Mr Keene, pojedete do hlavní zbrojnice, odevzdáte tento dopis náčelníkovi a přinesete jeho odpověď,“ poroučel kapitán Delmar.

„Provedu, sire,“ odvětil jsem.

„Okamžik, neviděl jste snad někde Mr Dotta?“ ptal se mě první důstojník. „Obvykle pobýváte spolu.“

„Viděl jsem ho krátce předtím, než kapitán Delmar přišel na palubu, sire.“

„Dobře, dobře, vyřídím si to s mladým pánem, jen co ho najdeme,“ odpověděl kapitán. „Vy můžete jít, Mr Keene.“

Při odchodu z kajuty jsem zpozoroval, že se kapitán Delmar a Mr Hippesley usmívají. Krátce nato se kapitán opět odebral na pevninu.

Chudák Tommy byl ze všeho tak sklíčen, že čekal ve svém úkrytu až do doby, než jsem se vrátil. Chtěl, abych mu poradil, co má dělat.

„Dostanu kočkou,“ naříkal ubohý hoch při představě, že ho budou tlouci rozpleteným lodním lanem, a slzy mu tekly po tvářích. „Poraď mi, co mám dělat? Co jim mám říci?“

„Řekni pravdu – to bude nejlepší,“ radil jsem.

„To mám říci kapitánovi, že jsem byl schován pod stolem? Ne, to je nemožné!“

„Věř mi, je to jediné, co tě může zachránit!“ tvrdil jsem. „Jinou radu ti ani dát nemohu.“

„Když budu dnes nebo zítra dopaden, dá mě Mr Hippesley bez milosti spráskat. Když se ale neukážu několik dnů, budou se všichni domnívat, že jsem opravdu spadl do moře, a budou mě litovat a říkat: „Ubohý Tommy Dott, a až se najednou objevím, budou mít všichni hroznou radost a odpustí mi.“

„Jistě to tak bude, Tommy, ale musíš jim i potom říci pravdu.“

„Ano, udělám to tak. Ale kde se mám schovat?“

„To je jednoduché. Zatím zůstaneš pod stolem, a až se setmí, pak vklouzneš do skladiště uhlí. Je tam taková tma, že tě nikdo neuvidí. Zůstaň tam dva tři dny a pozítří nebo popozítří večer můžeš zas vylézt.“

„Ano, to bude rozhodně příjemnější než se seznámit s devítiocasou kočkou. Ale přineseš mi něco k jídlu a pití, viď?“

„Spolehni se, Tommy. Každý večer za tebou přijdu. Ale až se zas objevíš, musíš potom doznat pravdu, platí?“

„Platí, Keene!“ sliboval Tommy. A protože se nablízku ozval podezřelý šramot, vklouzl zas honem pod stůl.

Brzy nato jsem odešel z kajuty.

Na palubě mě zahlédl první důstojník a ptal se mne, co dělá mister Dott. Poctivě jsem mu sdělil, co jsem s Dottem ujednal.

Mr Hippesley se dal do smíchu:

„Vydrží-li Mr Dott ve vězení, které si sám uložil, aspoň dva dny a dozná-li potom pravdu, slibuji vám, že mu odpustím rány kočkou. Neříkejte mu ale, o čem jsme právě hovořili.“

Když se setmělo, donesl jsem Tommymu potravu a pomohl mu, aby se nepozorovaně dostal do skladiště uhlí.

Druhého dne se na lodi nemluvilo o ničem jiném než o Dottově zmizení. Všeobecně se mínilo, že ubohý Tommy spadl přes palubu. A protože bylo v Port Royalu hojně žraloků, všem bylo líto, že Tommy tak strašlivě skončil. Jen Mr Culpepper prohlásil, že mladý muž, který kradl švestky, nemohl skončit jinak.

„Vy si tedy myslíte, Mr Culpeppere,“ pravil na to druhý důstojník, „že ten hoch si zasloužil, aby byl sežrán žraloky jenom proto, že vám vzal pár švestek? Och, kdybych byl Tommym Dottem, strašil bych vás za to po smrti.“

„Nebojím se strašidel, pane,“ řekl Mr Culpepper.

Náhodou jsem se nachomýtl k této rozmluvě a okamžitě jsem dostal nápad!

Večer jsem navštívil zas Tommyho a donesl mu jídlo a vodu. Pro útěchu jsem mu vypravoval, jak ho každý na lodi lituje a jak jsem přesvědčen o tom, že když se přizná, že nebude potrestán. Pak jsem mu sdělil, co na jeho adresu prohlásil Mr Culpepper, a dodal jsem:

„Setkáš-li se náhodou s Mr Culpepperem, Tommy, zjev se mu jako duch.“

„To je nápad,“ zvolal nadšeně Tommy, „udělám to, kdybych měl za to dostat třeba celý veletucet ran.“

Když jsem se vracel na palubu, potkal jsem Boba Crosse. Byl s kapitánem celý den na pevnině, a tak se mě vyptával:

„Dosud se nic neví o Mr Dottovi, Mr Keene?“

„Bohužel ne, Bobe.“

„Nemohu na toho ubohého hocha zapomenout. Byl to sice větroplach, ale měl dobré srdce. Škoda že skončil žralokům v žaludcích. Taky jistě truchlíte nad jeho ztrátou, že, Mr Keene?“

„Ani trochu, Bobe,“ odpověděl jsem.

„Je mi líto, Mr Keene, že máte tak nešlechetné srdce. Vždycky jsem si myslel, že jste ho měl rád!“

„Ale Bobe, mám ho pořád rád. Něco vám svěřím, velké tajemství, které vím jenom já a první důstojník. Tommy je v pořádku a ani humor ho neopustil. Je schovaný ve skladišti uhlí.“

Bob Cross se rozchechtal a zajíkavě pravil:

„Mr Keene, věřte mi, spadl mi kámen ze srdce. Ale teď mi musíte pořádně všecko vyprávět.“

To jsem také učinil. Neopomenul jsem se však též zmínit o rozmluvě mezi druhým důstojníkem a Mr Culpepperem.

„Bobe,“ dodal jsem, „chtěl jsem vás požádat o pomoc. Víte, jaká by to byla švanda, kdybychom Mr Culpeppera trochu postrašili, ale mě už on zná a nesedne mi tak snadno na lep. A tak byste v této komedii mohl dostat roli i vy.“

„Výborně! Nechte to na mně, Mr Keene,“ souhlasil Bob ochotně. „Až se zítra večer vrátím na loď, nějak už to navléknu.“

Druhý den ráno, sotva se kapitán Delmar objevil na palubě, první důstojník mu podal zprávu o Dottovi. Když pak kapitán vešel do kajuty, vstal jsem jako jindy ze židle. Poručil mi, abych pokračoval v učení, a tak jsem si zas sedl. Tu hlásil strážný, že přichází mister Culpepper.

„Promiňte, kapitáne,“ začal Culpepper veleuctivě, „ale co mám dělat s věcmi Mr Dotta, který se utopil? Předpisy žádají, aby byly před stěžněm vydraženy. Také prosím o rozhodnutí, zda mám vést dále Mr Dotta jako strávníka, či zda ho mám zapsat jako mrtvého.“

Kapitán na mne pohlédl s úsměvem, ale já jsem však hlavu od knihy nezvedl.

„Snad bude nejlepší,“ odpověděl kapitán, „když počkáme do zítřka, Mr Culpeppere. Pak můžete prodat jeho nemovitosti a k jeho jménu připsat křížek.“

K večeru se vrátil Bob Cross. A když byl člun zavěšen, řekl Culpepperovi, jehož potkal v mezipalubí:

„Promiňte, sire, ale neříkal vám kapitán něco o uhlí?“

„Ne, nic,“ odpověděl mister Culpepper.

„Pak na to určitě zapomněl, sire.“

„Máme přece uhlí dost.“

„To je možné, sire. Ale kuchař přesto říkal, že ho vůčihledě ubývá.“

„Že ubývá? Pak se jím asi dostatečně nešetří!“

„Nevím, co je na tom pravdy,“ pokračoval Bob. „Ale snad by bylo nejlepší přesvědčit se na vlastní oči, jak to s uhlím vypadá. Jestli je ho málo, mohu ho objednat, až pojedu zítra s kapitánem na pevninu.“

„Přesvědčím se o tom večer sám,“ pravil mister Culpepper. „Ale je ostatně možné, že ubývá, vždyť kadeti mají dokonce vlastní kamínka, což vlastně nemá být, a po celé dny si něco vaří.“

„Když už mluvíte o kadetech, sire,“ zašeptal Cross, „chtěl bych vám něco říci. Možná že se mi vysmějete, ale mohl bych přísahat, že jsem včera viděl Tommyho Dotta nebo jeho ducha, nedej bože.“

„Nesmysl!“ zvolal Culpepper.

„Není to nesmysl, sire! Viděl jsem ho na tyhle svý oči. Ale radši o tom nemluvme, aby se nám ostatní nevysmáli. Nechme toho, sire, ono bude asi nejlepší, když přinesu svítilnu a podíváme se do skladiště.“

„Jděte,“ souhlasil mister Culpepper. „Půjdu pak s vámi. Stav zásob znám jen já.“

Bob Cross přinesl svítilnu a odešel s Mr Culpepperem. SJá pak jsem se tiše plížil za nimi.

Do skladiště se sestupovalo po šikmých prknech pobitých latěmi. Cross šel napřed a svítil Culpepperovi, který ho opatrně a zvolna následoval. Když přišli k uhlí, vzal Culpepper Crossovi svítilnu, aby sám zkontroloval stav zásob.

„No vidíte, loďmistře, tady je zásob na tří měsíce,“ pravil s ulehčením. „Uhlí sahá až nahoru ke stropu.“

Pohled Mr Culpeppera sledoval pohyb Crossovy ruky. Na hromadě uhlí stál Tommy Dott, nepohnutě, s vytřeštěnýma očima, otevřenými ústy a rukama vztyčenýma!

„Milosrdné nebe!“ vzkřikl Culpepper, upustil svítilnu a klesl k zemi.

Světlo zhaslo a my se náhle ocitli v úplné tmě. Bob pospíchal nahoru, Tommy za ním. Nešťastnou náhodou šlápl Tommy Culpepperovi na obličej.

Zatímco Bob lítal po palubě a křičel: „Strašidlo! Duch Tommyho Dotta!“, přistoupil ke mně první důstojník a ptal se, co se děje. Odpověděl jsem, že Mr Culpepper šel prohlížet zásoby uhlí a přitom uviděl ducha Tommyho Dotta. Důstojník se srdečně rozesmál a vrátil se do kajuty.

Tommy se zatím uchýlil do ložnice kadetů. Všichni před ním s hrůzou couvali. Až když jsem přišel já a řekl: „Tommy, ty kluku jeden, jak se ti daří?“, všichni pochopili, že všecko byl jen žert.

Mr Culpeppera museli ze skladiště vytáhnout po provaze. A protože mu Tommy při útěku dupl na hlavu, vypadal uboze. Umouněný a umazaný jako strašidlo. Celá posádka se smíchy sotva držela na nohou.

Druhý den dostal Tommy pořádnou důtku a rozkaz, aby zas nastoupil do služby.

Tím byla celá příhoda vyřešena.

KAPITOLA VII

Opět na moři – Kotvíme v Curacau – Hledám mynheera Van der Welta – Chladné, ale pak vřelé přijetí – Co mi svěřil Bob Cross

Konečně jsem absolvoval obvyklý kurs lodnictví a vedení lodi a nemusel jsem již celé dny trávit v kajutě. Ale mně se tento předmět tak zalíbil, že jsem se denně zabýval měřením polohy slunce a hvězd.

V Port Royalu jsme zůstali ještě tři týdny. Pak jsme dostali rozkaz vyplout k jihoamerickému pobřeží. Tady jsme křižovali šest měsíců, aniž se přihodilo něco pozoruhodného, pokud nepočítám ukořistění několika nepřátelských lodí.

Na zpáteční cestě nám anglický škuner oznámil, že čtyři anglické fregaty dobyly ostrova Curacaa. A poněvadž jsme byli blízko a docházely nám zásoby vody, nařídil kapitán Delmar, abychom pluli na Curacao a učinili tam několikadenní zastávku.

Druhý den jsme vpluli do přístavu. Nevycházeli jsme z údivu, jak mohla být tak mohutná pevnost dobyta poměrně slabým vojskem. Komodor7 – zdejší velitel válečného loďstva – měl plné ruce práce. Proto vyzval kapitána Delmara, aby zůstal v přístavu čtrnáct dní a pomohl mu zvládnout situaci.

Třetí den po přistání jsem požádal o dovolení, abych směl jít na pevninu. Měl jsem v úmyslu vyhledat starého Holanďana, jehož jsem zachránil na pirátské lodi.

Odebral jsem se proto do města, ale nenašel jsem tu nikoho, kdo by uměl anglicky. Až když jsem vyslovil, jméno mynheera Van der Welta, ukázali mi na velkou bílou budovu se zeleně natřenou verandou. U vchodu sedělo několik otroků. Nerozuměli mi, a tak mi nemohli odpovědět na otázku, zda je mynheer Van der Welt doma. Protože jsem však měl uniformu, byli ke mně zdvořilí, a jeden z nich mi pak pokynul, abych ho následoval. Vedl mě k pánovi, který seděl v bambusové židli a kouřil. Šel jsem přímo k němu a řekl:

„Jak se vám daří, pane?“

„Dobře, sire,“ odpověděl. „Čím vám mohu posloužit? Přicházíte od anglického komodora?“

„Ne, sire,“ pravil jsem, „přicházím vás pouze navštívit!“

„Víc nic?“ odtušil starý pán a klidně kouřil dál.

Byl jsem uražen tímto chladným přijetím, a proto jsem řekl:

„Neznáte mne, sire?“

„Ne, pane, nemám to potěšení vás znát.“

„Pak se vám poroučím, sire,“ odpověděl jsem, obrátil se a s hrdostí uraženého kadeta Jeho britského Veličenstva jsem odcházel. Tu jsem potkal děvčátko, Van der Weltovu dceru.

Když jsem nevšímavě kráčel kolem dívky, pohlédla na mě svýma velkýma očima a nesměle pokročila za mnou.

Důkladně si mě prohlédla a pak mě uchopila za ruku. Ohlédl jsem se a chtěl jsem pokračovat v chůzi, když tu se na mne vrhla a objala mě kolem krku.

„Otče! Otče!“ volala radostně. „To je on! Vždyť je to přece on!“

„Kdo, drahé dítě?“ ptal se Holanďan.

„No přece ten mladý pirát, co nás zachránil!“ odpověděla dívka a vypukla v pláč.

„Můj bože! To není možné! Jste opravdu, pane, ten náš někdejší zachránce?“

„Ano, pane,“ odpověděl jsem, „ale teď je to jedno. Buďte, prosím, tak laskav a řekněte té mladé dámě, aby mě pustila!“

„Sire, tisíckrát vás prosím za prominutí,“ pravil Holanďan, „ale jak jsem vás mohl poznat, když tenkrát jste byl černý! Rád bych byl obětoval celé jmění, abych vás našel a odvděčil se vám za váš statečný čin! Promiňte starému muži a pochopte prosím, že jsem neměl důvod – dokud jsem nepoznal, kdo jste – být zdvořilý k důstojníkovi loďstva, které nás tak pokořilo. Vyhovte alespoň prosbám mé dcery, jíž jste zachránil život, nechcete-li vyslyšet mé prosby!“

Dívka zatím klesla k zemi a s pláčem objímala moje kolena. Holanďanova slova mě přesvědčila; zvedl jsem dítě a oběma jsem podal ruku.

„Kdybyste věděl, jak jsme šťastni, že vám můžeme vyslovit svůj dík!“ řekl mynheer Van der Welt. „Jak často jsme mluvili o onom hrozném dni a přáli si, abychom se s Vámi setkali!“

Zatímco otec mluvil, stála malá Minnie po mém boku a v jejích modrých očích probleskoval mezi slzami jas. Když na mne pohlédla a naše oči se potkaly, usmála se. Přivinul jsem ji k sobě a ona mne políbila na tvář.

Nemusím snad ani dodávat, že záhy nastala mezi námi všemi důvěrná shoda. Starý pán mi dával na sta otázek, zejména o tom, jak jsem se ocitl mezi piráty, jak jsem se dostal ze zajetí, jak vypadá nyní má služba u kapitána Delmara a podobně. Nakonec mě prosil, abych byl jeho hostem, pokud bude fregata kotvit v Curacau. Odpověděl jsem, že to bohužel není možné, ale že ho navštívím; kdykoli mi to služba dovolí.

Teprve v devět hodin večer jsme se rozloučili a šest otroků se svítilnami mě doprovázelo k přístavu.

Kapitán Delmar se ubytoval na pevnině. A jak jsem se potom dověděl, hned druhý den po mé návštěvě Holanďana ho vyhledal mynheer Van der Welt a vylíčil mu příhody z korzárské lodi ještě barvitěji, než bych to mohl učinit já. Této rozmluvě byl přítomen Culpepperův pomocník, který to pak vyprávěl Bobu Grossovi a ten to zas sdělil mně.

Mynheer Van der Welt žádal při této příležitosti kapitána, aby mi bylo – pokud bude Kalliopé v přístavu – i dovoleno bydlet u něho ve městě. Kapitán Delmar k tomu sice nesvolil, ale přislíbil, že mi poskytne dovolenou, jakmile to služba umožní.

V Curagau jsme zůstali tři týdny. Skoro denně mi dával první důstojník volno, a tak jsem mohl na pevninu, kdykoli kapitán nepotřeboval svůj člun. Někdy jsem mohl zůstat u pana Van der Welta až do půl deváté ráno, pak jsem se odebral na člun a hlásil se do služby. A tak jsem měl možnost strávit u svých přátel příjemné a veselé chvíle.

Konečně se přiblížila doba odplutí. Zbýval mi pro přátele už jen jediný den. Mynheer Van der Welt byl smutný a malá Minnie propukala v pláč, kdykoli jsem se zmínil o svém odjezdu. Slíbil jsem, že brzo napíšu, a mynheer Van der Welt mě znovu ujišťoval, že je mi jeho dům vždycky otevřen. Musel jsem se zavázat, že se vždy obrátím především na něho, kdybych něco potřeboval.

Den nato napnula Kalliopé plachty a odplula z Curacaa, aby se připojila k eskadře na Jamajce. Měl jsem zrovna službu s Bobem Crossem. Když byla volná chvíle, svěřil mi můj věrný druh tajemství, o němž jsem neměl ani potuchy.

„Mr Keene, mám pro vás novinku. Dozvěděl jsem se ji od Culpepperova pomocníka,“ začal Bob své vyprávění. „Ten starý Holanďan, kterého jste zachránil ze zajetí pirátů, včera znova přišel ke kapitánovi Delmarovi a žádal ho, aby vám vymohl propuštění ze služby. Chtěl, abyste zůstal u něho, že vám bude otcem, když žádného nemáte. Ale kapitán mu prý odpověděl, že jste sice ztratil otce, avšak že vás on sám považuje za svého syna a nechce se cd vás odloučit. Jste prý velice slibný důstojník a nejednal byste dobře, kdybyste opustil službu, kde vám kyne krásná budoucnost. Holanďan prý mluvil s kapitánem velice dlouho a znovu a znovu na něj naléhal, ale nebylo to nic platné. Kapitán prohlásil, že vás nepropustí, pokud se nestanete kapitánem a velitelem fregaty. Pak až budete vlastním pánem, že budete moci jednat podle svého vlastního úsudku.“

„Jsem rád, že jste mi to řekl, Bobe,“ odpověděl jsem. „Já bych službu stejně neopustil, i kdyby k tomu byl kapitán svolil. Jsem Angličan a nechci být závislý na Holanďanovi.“

„Krásně jste to řekl, velice krásně, právě takhle jsem si přál, abyste smýšlel. Jak ten čas letí, Mr Keene! Jste už skoro tři roky na moři, a jak jste za tu dobu zmužněl! Jste tak veliký, že vás již brzo nepustí, jak se obávám, do kapitánova člunu. Nu, doufám, že kapitán Delmar vás zanedlouho povýší na kapitána, jak sám pravil, a že brzo budete velet na pěkné fregatě. Pak mě ale musíte udělat svým loďmistrem.“

„To vám slibuji, milý Bobe!“ řekl jsem rád.

KAPITOLA VlIl

Loď vpravo vpřed – Vynikající schopnosti kapitána Delmara – Boj – Holandská fregata a její mladý kapitán – Tommy je raněn – Šťastný návrat do Anglie – Mé rozloučení s Kalliopé

„Velká loď vpravo vpřed!“ hlásila hlídka z předního stěžně.

„Velká loď vpravo vpřed!“ opakoval poddůstojník stráže.

„Jaká je to loď, Mr Keene?“ ptal se mne strážní důstojník.

„Válečná, sire. Je ale příliš tma, než abych to mohl tvrdit s určitostí.“

„Pluje k nám?“

„Ano, sire.“

Důstojník odešel, aby to oznámil kapitánovi, který do sud neulehl. Zatím jsem připravoval signálové svítilny. Byl jsem hotov ještě dříve, než přišel kapitán na palubu.

„Svítilny na stožár – ale rychle!“ poručil kapitán.

Svítilny byly vytaženy. Aby byly lépe vidět, obrátili jsme Kalliopé tak, aby ležela napříč proti cizí lodi.

Už čtvrt hodiny plula loď proti nám, avšak na náš signál nereagovala. Kapitán to komentoval:

„Snad tam všichni usnuli!“

„Neřekl bych, sire,“ odpověděl jsem, pozoruje loď dalekohledem. „Zahlédl jsem v podpalubí světla. A teď zas!“

„Taky je vidím,“ hlásil první důstojník.

„Mr Hippesley, vyhlaste poplach,“ rozhodl kapitán.

Za okamžik se ozval buben a mužstvo, které dosud neulehlo, vybíhalo z ložnic a zaujímalo svá místa. Za okamžik byla připravena i děla.

Všichni jsme teď napjatě hleděli směrem k cizí lodi. Už nebyla vzdálena víc než jednu míli. Tu se náhle obrátila po větru a napjala všechny plachty.

„Na náš signál neodpovídá,“ podotkl kapitán. „Je tedy zřejmé, že je to nepřátelská loď!“

„Už o tom není pochyb, sire,“ odpověděl první důstojník.

„Nabijte děla!“ zvolal kapitán Delmar.

Pozorovali jsme nyní už zřetelně, že i na druhé lodi se mužstvo připravuje ke střetnutí.

A tak jsme tedy i my napjali všechny plachty a zahájili stíhání cizí lodi.

Nepřátelská loď byla vzdálena asi tři čtvrtiny míle proti větru. Asi za půl hodiny jsme se přiblížili na délku dvou kotevních lan.

Kapitán Delmar volal hlásnou troubou:

„Loď! Ahoj!“

„Cha, cha!“ zněla posměšná odpověď.

„Komu patří vaše loď?“ ptal se kapitán.

Místo odpovědi zaznělo z druhé lodi:

„A komu vaše?“

„Jeho britskému Veličenstvu. Zde kapitán fregaty Kalliopé,“ odpověděl Delmar a hned velel své posádce. „K zemi!“

Všichni rychle uposlechli. Byl nejvyšší čas, neboť vzápětí zahřímala na cizí fregatě všecka děla.

Když hřmění utichlo, kapitán Delmar zvolal:

„Všichni na svá místa! Připravte se, a jakmile se loď otočí, palte!“

Po kapitánově rozkazu zabočila Kalliopé po větru, až stála proti zádi nepřátelské lodi. Hned nato na boku fregaty spustila děla.

„Otočit!“ rozkazoval kapitán.

Ustoupili jsme asi o tři kotevní délky, abychom měli dost místa k bočení, a Kalliopé se zas obrátila druhým bokem směrem k cizí lodi.

„K dělům na levé straně!“ nařídil kapitán Delmar.

Pak se lodi opět vzájemně přiblížily a naše děla znovu spustila. To nepřátelé nečekali. Naše kule přerazily zadní stěžeň nepřátelské lodi a zničily její zadní plachtoví.

Teď byl osud nepřítele zpečetěn. Protože cizí fregata přišla o zadní plachty, nemohla bočit. A poněvadž my jsme měli plachtoví neporušené, mohli jsme podle libosti měnit své postavem. A to jsme také opětně učinili. Naše děla hřímala znovu a znovu, zatímco nepřátelská zcela zmlkla.

Boj již trval hodinu. Vítr se zatím utišil. Vzdálenost Kalliopé od cizí fregaty byla pouze čtvrt míle. Mužstvo se teď zaměstnávalo napravováním škod vzniklých dělostřelbou.

Stál jsem právě u Boba Crosse. Zkoumal, kdy se zas zvedne vítr. Pojednou mi tiše pravil:

„Na mou duši, Mr Keene, nikdy bych byl nevěřil, že si kapitán dokáže hrát s lodí jako kočka s myší. Ten panečku rozumí svému řemeslu!“

„Souhlasím s vámi, Bobe,“ odpověděl jsem. „Můj bože!“ zvolal jsem po chvíli, když nepřátelská děla začala znova pálit. „Tahle rána bohužel seděla!“

Šest našich lidí leželo bez hnutí na palubě.

„Kdyby ten zpropadený vítr aspoň trošičku zadul,“ posteskl si kapitán blízko nás. „Ale ono po něm není ani vzdechu!“

Zasalutoval jsem a řekl:

„Za deset minut vyjde měsíc, sire, a s východem měsíce přichází obyčejně vítr.“

„Dejž Bůh, aby tomu tak bylo,“ povzdechl kapitán. „Jinak ztratíme ještě další lidi.“

Střelba pokračovala. Náš hlavní stěžeň dostal tolik ran, že jsme měli obavy, aby se nezřítil. Museli jsme jej proto podepřít. Zatímco jsme budovali podpěru stěžně, vyšel měsíc. Teď na sebe posádky obou lodí dobře viděly.

Zaměřil jsem dalekohled na obzor a zpozoroval pod měsícem tmavou čáru, jež mohla věštit vítr. Oznámil jsem to kapitánovi. Mé proroctví se vyplnilo. Po čtvrthodině se naše plachty naduly.

„Chvála bohu na výsostech!“ zvolal kapitán Delmar. „Dejte napnout všechny plachty, Mr Hippesley!“

„Nepřítel má rozstřílené hlavní ráhno, sire,“ hlásil jsem kapitánovi a odložil jsem dalekohled.

„Pak je ztracen,“ usoudil mister Hippesley. „Připravte děla na levé straně!“ přikázal první důstojník.

„Ano, ukončete akci!“ zvolal kapitán.

Šlo to tak rychle, jak si kapitán přál. Dobře jsme mířili a celou čtvrthodinu bily naše střely do zádi nepřátelské fregaty.

Zpozoroval jsem, že nepřátelé stáhli ze stožáru, který byl vztyčen místo zadního stěžně, vlajku. I naše děla na celých pět minut umlkla.

„Stáhli vlajku, sire,“ upozornil jsem kapitána Delmara na významný fakt. „Vzdávají se!“

„Zastavte palbu, Mr Hippesley! Pro všecky případy dejte ale znovu nabít děla. Máme některý člun neporušený, Mr Keene? Prohlédněte kutry, jestli jsou v pořádku!“

„Kutr vpravo vpředu je schopný plavby, sire. Má sice trochu poškozenou příď, ale nad vodou se udrží,“ hlásil jsem po chvíli.

„Dolů s ním. Poručíku Weymsi, obsaďte kutr! Vezměte s sebou tolik lidí, kolik člun unese. Mr Keene, odeberte se na nepřátelskou loď s Mr Weymsem, a jakmile obhlédnete situaci, vraťte se člunem se dvěma muži zpátky!“

Následoval jsem poručíka do kutru a již jsme veslovali k poražené lodi.

Na palubě nás uvítal mladičký důstojník a podal nám svůj kord. Levé rámě měl v pásce. Mluvil dost dobře anglicky. Sdělil nám, že dobytá loď se jmenuje Juliana. Byla to holandská fregata s osmatřiceti děly. Ptali jsme se, je-li na palubě kapitán, neboť jsme ho nikde nespatřili.

„Je mrtev, džentlmeni,“ odpověděl holandský důstojník. „Byl to můj otec. Naše ztráty jsou veliké. Musel jsem převzít velení, ačkoli jsem jenom kadet.“

Při slovech, že kapitán byl jeho otec, zrosila Holanďanovu líc zrádná slza. Hned potom zavrávoral a omdlel.

Výsledek krveprolití byl hrozný. Ochranné roubení lodi bylo úplně roztříštěno, děla rozbita, některá měla dokonce roztržené hlavně.

Zdržel jsem se na holandské lodi jen tak dlouho, dokud jsem si neprohlédl palubu, kde byla umístěna děla. Pak jsem odvelel dva lodníky do člunu a chystal se vyplout, abych podal kapitánu Delmarovi hlášení. Před odchodem z nepřátelské paluby jsem požádal Mr Weymse o dovolení, abych směl s sebou vzít holandského kadeta, který dosud ležel v bezvědomí. A protože Mr Weyms neměl nic proti tomu, spustili jsme raněného Holanďana po laně do člunu.

Když jsme se vrátili na palubu Kalliopé, podal jsem kapitánovi hlášení a odevzdával mu kord velícího důstojníka.

Zatím se dostavil k raněnému ranhojič. Kadet brzy nabyl vědomí. Ranhojič ho prohlédl a prohlásil, že kadetovo rámě bude za několik neděl zas v pořádku. A protože bylo třeba raněného ošetřit a uložit ho na lůžko, postou pil jsem mu zatím svou síť. Pak jsem se vrátil do podpalubí, kde bylo i pro mne dosti práce.

Mezitím začalo svítat a záhy nastal bílý den. Mužstvo bylo posláno s vědry na zadní palubu, aby ji důkladně vydrhlo.

K ukořistěné lodi odjel člun s tesařem a ranhojičovým pomocníkem. Tesař měl vykonat potřebné opravy a ranhojič poskytnout raněným nutnou pomoc.

Také naše ztráty byly citelné. Padl jeden důstojník a sedmnáct členů mužstva; kormidelník, dva důstojníci, dva kadeti a čtyřicet sedm členů mužstva bylo raněno.

„Mr Keene, nevíte, kteří kadeti jsou raněni?“ ptal se mě kapitán.

„Slyšel jsem jen, že Mr James padl, sire, o raněných nevím. Ale asi je mezi nimi Mr Dott, poněvadž jsem ho nikde nespatřil.“

„Zdá se, že máte pravdu,“ odpověděl kapitán. „Hej, strážný, zeptejte se na jména raněných kadetů!“ přikazoval.

Strážný odpověděl:

„Jsou to pánové Castles a Dott.“

„Doufám, že to není nic vážného, aspoň Mr Dott zanechá na nějaký čas těch svých pošetilostí,“ pravil kapitán na adresu chudáka Tommyho. „Mr Keene, oznamte panu Hippesleymu, aby dal příkaz k okamžitému vydávání snídaně. Mužstvo se musí co nejdříve najíst, je vysíleno.“

Jakmile jsem vyřídil prvnímu důstojníkovi kapitánův příkaz, odebral jsem se do podpalubí vyhledat Tommyho. Ležel na svém lůžku, rozpálený horečkou, zrovna vedle holandského důstojníka.

„Tommy, co se ti stalo?“ ptal jsem se úzkostně.

„Jsem raněn do boku. Celé tělo mám strnulé. Nevím ani pořádně, kde jsem vlastně raněn. Praštilo mě rozbité ráhno a já jsem sletěl do větrací šachty. To je ale všecko, co vím. Vědomí jsem nabyl teprve až tady. Jen kdybych se mohl obrátit, Keene. Myslím, že by se mi pak ulevilo.“

Pomohl jsem ubohému příteli obrátit se, a pak jsem se šel podívat na mladého Holanďana. Ten však spal.

Byl to štíhlý jinoch, jemných, skoro ženských rysů obličeje. Soucítil jsem s nebohým mladíkem, který ztratil otce a který nyní měl strávit nejkrásnější léta svého mládí v zajetí.

Vtom kuchař zapískal a oznamoval, že bude vydávat snídani. A tak jsem pospíchal, abych taky obdržel svou porci kakaa.

K poledni bylo vše natolik připraveno, že jsme mohli ukořistěnou loď vzít do vleku. Plachty Kalliopé se vzedmuly a vysílené mužstvo se odebralo k jídlu. Teprve pale obdrželo dovolení, že smí ulehnout a odpočinout si.

Ale večer jsme byli už zas všichni svěží. Shromáždili jsme se na palubě a padlí byli za obvyklých obřadů odevzdáni moři…

Druhého dne časně zrána, když jsem přišel na palubu a odebral se na záď, abych se podíval na zajatou loď, setkal jsem se tam s Bobem Crossem.

„Udělali jsme znamenitý lov, Bobe, co, a kapitán si tím získá velikou slávu.“

„Však si ji taky zaslouží plnou měrou, mister Keene,“ odpověděl Cross. „Jak jsem vám už povídal, ani jsem netušil, že dovede tak dokonale ovládat loď. Jen díky jeho rychlým manévrům jsme zvítězilí. Všichni jsme si až dosud mysleli, že mister Hippesley je lepší důstojník než on, ale teď jsme se přesvědčili, jak jsme se mýlili.“

Během dne byla Juliana opatřena prozatímními stěžni a plachtami, a tak jsme mohli plout rychleji. Přesto to ale trvalo deset dnů, než jsme přibyli do Port Royalu.

Kapitán se odebral na pevninu a dal tam také dopravit zajaté a raněné.

Na žádost lodního tesaře byl vyšetřen stav naší lodi: Přitom se zjistilo, že Kalliopé je zle pošramocena a že bude muset být – po odstranění nejnutnějších závad poslána do Anglie ke generální opravě.

Kapitánem ukořistěné fregaty byl pak admirálem jmenován Mr Hippesley.

Asi deset dní po našem příjezdu do Port Royalu byla Kalliopé vyspravena a mohla podniknout zpáteční cestu do Anglie.

Tommy Dott a druhý důstojník zůstali vzdor svému zranění na palubě, ale než jsme se dostali do průlivu La Manche, byli oba úplně zdrávi.

Zajatce z holandské lodi jsme nechali v Port Royalu. Jen mladého Holanďana vezla Kalliopé do Anglie. Ze svých zranění se zotavoval jen velmi zvolna. Přece však už byl mimo nebezpečí, a než jsme se vrátili do vlasti, mohl chodit po palubě s rukou v pásce.

Konečně jsme po sedmitýdenní plavbě bez nehody spustili kotvy ve Spitheadu na jižním pobřeží Anglie. Když byla Kalliopé dopravena do doku, ukázalo se, že její oprava bude trvat několik měsíců. Proto byl vydán rozkaz, aby mužstvu byl proplacen žold a bylo propuštěno.

Ještě než se to stalo, odebral se kapitán Delmar do Londýna, odkud mi pak poslal dopis, ve kterém mi nabízel dvě možnosti: buď prý mám vstoupit na jinou loď, jejímuž kapitánovi mne doporučí, anebo mám zůstat v seznamu posádky kasárenské lodi tak dlouho, dokud on nebude jmenován kapitánem nové lodi. Pak že mne rád zas zařadí do svého mužstva.

Obratem jsem mu odpověděl. Ve svém dopise jsem mu poděkoval za jeho laskavost a oznámil mu, že zůstanu na palubě strážné lodi tak dlouho, dokud sám mě nevyzve ke službě na své nové lodi.

KAPITOLA IX

Vangilt v Anglii – Příprava útěku – Starý podloudník Waghorn – Vangilt na svobodě – Má cesta za kapitánem Deimarem – Fregata Manlai

Syn holandského kapitána pan Vangilt – jak jsem se již zmínil – jel s námi do Anglie. Cestou jsme se velice spřátelili, a když jsem se dověděl, že je dokonce bratrancem Minnie Van der Weltové, vzrostlo mé přátelství k němu v pravé kamarádství. Po celou zpáteční plavbu byl velice smutný. A nebylo také divu, neboť co jiného ho mohlo v Anglii čekat než zajetí až do konce války.

„Co kdybyste uprchl?“ zeptal jsem se ho jednou večer zpříma.

„Bojím se, že by to nešlo tak snadno,“ odpověděl. „Je sice určitá naděje, že až vystoupím z lodi, podloudnici by mne možná dopravili přes Kanál La Manche, ale…“

Kapitán Delmar, který dlel v Londýně, už jistě dávno zapomněl na našeho zajatce. A ani Mr Weyms, jeho zástupce, neučinil na pana Vangilta oznámení, neboť on i ostatní posádka si ho oblíbili. Tak se stalo, že vlastně už nikdo mladého Holanďana nepovažoval za zajatce.

Já jsem dokonce přilnul k panu Vangiltovi tak, až to bylo zcela v rozporu s mou důstojnickou povinností a s válečnými zákony. Věděl jsem, že je to proti předpisům i proti zdravému rozumu, a přece jsem se zabýval záměrem pomoci Holanďanovi k útěku. Brzo jsem však poznal, že to nebude možné bez pomoci Boba Crosse.

„Víte, Mr Keene, to je velice choulostivá věc,“ řekl Bob Cross, když jsem se mu svěřil se svými plány. „Ale ten mladý Holanďan přece ztratil svého otce v poctivém boji a teď by měl ztratit ještě svou svobodu! Dobrá, pomohu vám, jen mi ale řekněte, co mohu pro něj udělat, Mr, Keene?“

„Bobe, přiznejte se, co je to za hezké děvče, které tak často přichází na palubu v doprovodu starší ženy. Obyčejně se s ní bavíte v člunu,“ začal jsem mluvit zdánlivě o něčem docela jiném.

„No, Mr Keene, je to moje děvče. Jednou si ji chci vzít za ženu, až to bude možné. Jenom se bojím, že budu odmítnut.“

„A proč, Bobe?“ zeptal jsem se pln účasti.

„Když jsem ji uviděl poprvé, byla moje Mary chudá jako kostelní myš. Žila jen se svou matkou a poctivě se živily. Teď se však jejich poměry značně změnily. Marin strýc, který je považován za velice zámožného muže, náhle ovdověl, a poněvadž je úplně slepý a nemá nikoho, kdo by se o něho staral, vzal Mary a její matku k sobě.

Má tu maličkou velice rád a chce jí jednou odkázat všechen svůj majetek. Proto se bojím, že poddůstojníka nebude pro ni považovat za vítaného ženicha. A to mi dělá těžkou hlavu, sire.“

„Čím je její strýc?“

„Teď už nedělá nic, ale byl podloudníkem a na svém řemesle vydělal pěkné jmění. Bydlí asi čtvrt hodiny od Gosportu ve vlastním domě. Ale kromě toho mu patří ještě šest takových domů. Brzy potom, co zanechal podloudnictví, přišel o zrak. Sám to považuje za boží trest, a tak teď nedělá nic jiného, než se modlí a sebe nazývá ubohým slepým hříšníkem.“

„On je docela slepý?“

„Ano, Mr Keene.“

„Bobe, o vaší záležitosti si ještě pohovoříme, ale nejdřív, bych chtěl pomoci tomu ubohému Vangiltovi. On je přesvědčen, že jedině podloudníci by ho mohli dopravit na pevninu. Myslím, že by teď mohl docela snadno zmizet z lodi, zejména kdyby se přestrojil do ženských šatů. Vždyť sem přichází tolik žen…“

„To máte pravdu, hlavně při výplatě žoldu. Už jsem to pochopil, Mr Keene, vy potřebujete od Mary šaty pro toho mladého Holanďana.“

„Uhodl jste, Bobe. A poněvadž její strýc byl podloudník, mohli bychom se s ním o útěku poradit. Vangilt říkal, že rád na to obětuje třeba sto liber. Snad by tímto obnosem získal přízeň Marina strýce?“

„No, Mr Keene, já si zas myslím, že by bylo lepší, kdyby starý Waghorn uvěřil, že se opravdu jedná o ženu, nemyslíte? Ale jak to jenom navléci, abychom získali jeho důvěru?“

„Mám nápad. Budu se vydávat za lodního agenta a vy za kapitána, Bobe.“

„Já za kapitána, Mr Keene?“ zvolal zděšeně Cross.

„Ano, Bobe. Za kapitána, který přišel o loď a nyní čeká na jinou. Byl jste přece kapitánem na Marsu8 než jste se stal loďmistrem, ne?“

„No dobrá, sire. Promluvím o tom s Mary a její matkou.“ Tím naše rozmluva prozatím skončila.

Ale ještě téhož večera mi Bob oznámil, že Mary i její matka jsou ochotny pomoci. Souhlasily také s tím, aby se vyjednávalo se starým podloudníkem. Bude prý mít možná určité námitky, ale nakonec si jistě dá říci, když dostane tolik peněz.

Druhý den po službě jsme s Bobem požádali o volno a vydali se na cestu k domu Mr Waghorna z Gosportu. Na cestě jsme se setkali s Mary a její matkou. Ukázaly nám, kde starý pašerák bydli, a pak šly dále.

Waghorn seděl před domem a kouřil.

„Kdo je to?“ zvolal, když uslyšel naše kroky.

„Dobří přátelé, pane,“ odpověděl Cross. „Dva muži, kteří za vámi přicházejí v obchodní záležitosti.“

„Už neobchoduji. Jsem ubohý slepec a starám se jenom o spásu své duše.“

Byl to statný stařec, s pletí ošlehanou větrem a nepohodou. Šedivý vlas mu přečníval na límec a na tvářích splýval s mohutným vousem. Slepé oči dodávaly starci jakéhosi zasmušilého vzezření.

„Přesto vám chci představit svého přítele, kanitána Crosse, a sám sebe,“ pravil jsem. „Potřebujeme vaši pomoc.“

„Mou pomoc? Jakou pomoc vám může poskytnout slepý stařec?“

„To je tak, milý pane, jedna mladá žena se chce dostat zpátky ke svým přátelům za Kanálem. A protože vy se dobře znáte s lodníky, mohl byste jí pomoci.“

„Vážený pane, patrně vás někdo špatně informoval. Já jsem sice bývalý podloudník, to přiznávám, ale teď poctivě platím daně i clo. Neboť bible praví: Dávej též, co je božího, Bohu, a co je císařovo, císaři. A já se teď držím bible.“

„Nechceme nic, co by bylo proti bibli, Mr Waghorne. A je přece křesťanskou povinností pomáhat nešťastným, a ta ubohá žena je opravdu nešťastná.“

„Jo, to bude těžké, pane. Dneska neudělá nikdo nic zadarmo, a kromě toho je to proti zákonu. Už dávno jsem nechal podobných věcí a starám se jen o spásu své duše.“

V té chvíli se vrátily Mary a její matka.

„To jste vy, missis9 Jamesová, a ty, Mary?“ ptal se slepec. „Navštívili mě tito lidé a nutí mě do něčeho, co považuji za nesmyslné.“

Vyložil jsem tedy missis Jamesové, proč jsme přišli, a poprosil ji o přímluvu.10

„A proč jim nechcete vyhovět, Mr Waghorne?“ zeptala se starce, když mě vyslechla. „Jedná se přece o dobrý skutek a o akt milosrdenství, jestli ta nešťastnice nemá peníze.“

„Ale to je omyl,“ odpověděl jsem rychle. „Tady kapitán vám vyplatí sto liber, jakmile ta žena přibude do Francie nebo do Holandska.“

„Vážně? Ale co je to za kapitána?“ ptal se Waghorn již přístupně ji.

„Nemám právě loď, pane,“ řekl Bob. „Dostanu ji však v nejbližší době. Ale peníze obdržíte hned, jakmile se ujmete té ubohé ženy!“

„Nu, snad se tedy domluvíme. Možná že by přicházel v úvahu Martin James…, ne, raděj ne, ten by to neudělal. Ale ano, Will Simpson… to je muž pro takovou práci. Avšak to vám povídám, dělám to jenom proto, že je to dobry skutek – a kdy dostanu peníze, kapitáne?“

„Kdykoli si budete přát, Mr Waghorne,“ odpověděl jsem za Crosse.

„Tak dobrá, ujednáno!“ pravil slepec. „Jsem ubohý hříšník a chci uchovat mír pro svou duši. A tento skutek je aktem milosrdenství… Říkal jste, kapitáne, sto liber, co, tak tedy ujednáno. Pošlu k vám missis Jamesovou.“

„Tisíceré díky, pane,“ pravil Bob a pak jsme se rozloučili.

Když jsme se vrátili na palubu, vypravoval jsem Vangiltovi, co jsme ujednali. Stiskl mi s dojetím ruku a slzy mu polily obličej.

„Díky, pane, dáváte tolik v sázku,“ pravil přitom. „Peníze vám vrátím, jakmile budu zpátky u své rodiny. Jak se vám ale odměním za vaši oddanost?“

„Ve válce se stává leccos, milý příteli,“ odpověděl jsem, „a možná že se vám jednou naskytne příležitost pomoci zase mně. Ale teď bychom se už měli rozejít, bude lepší, nebudou-li nás ostatní vidět často pohromadě,“ a s těmito slovy jsme se rozešli.

Druhý den ráno přinesla missis Jamesová ženské šaty, jež jsme potřebovali k chystanému útěku. Byl právě den výplaty a na lodi panoval všeobecný ruch. Soousta lidí přicházela a zas odcházela, a tak našemu záměru nestálo nic v cestě.

Vangilt se přestrojil do přinesených šatů a Bob Cross mu dvorně pomohl do člunu, kde na něj čekala missis Jamesová. Už předtím jsem jí dal sto liber pro starého Waghorna.

Člun odrazil a Vangilt se pak bez pohromy dostal do Waahornova domu. Tady se celý týden skrýval, načež ho za dvacet liber převezli podloudníci na francouzské pobřeží. Starý podloudník tak vydělal osmdesát liber. Byl to krásný výdělek, nehledě na to, že ten starý darebák vykonal vlastně šlechetný skutek.

Asi za měsíc mi Vangilt napsal, že se šťastně dostal do Amsterodamu a že mi poukazuje do londýnské banky peníze, kterými jsem ho založil. Jeho dopis byl pln díků, i když neobsahoval ani jediné slůvko o tom, co se stalo. Vangilt se obával, abych neměl potíže, kdyby se dopis dostal do nepravých rukou. Tak jsme si to ostatně také dojednali.

Ve shonu s vyplácením a propouštěním mužstva se na Vanqilta jaksi zapomnělo. A později byl Mr Weyms tak prozíravý, že se po něm raději ani neptal. Krátce a dobře, celá akce prošla bez nejmenší nepříjemnosti.

Bob Cross zatím taky nelenil. Dokonale využil volného času. Podařilo se mu zlomit odpor starého podloudníka proti jeho sňatku s Mary. Ale poněvadž děvčeti nebylo dosud sedmnáct roků a Bobovy úspory nebyly nijak valné, dohodli se nakonec na tom, že Bob půjde ještě na loď a vykoná několik cest, než se ožení.

Navštívil jsem s Bobem ještě starého Waghorna a vychvaloval svého přítele až do nebes, abych tak ještě více naklonil slepého lakomce pro příštího příbuzného.

Za nějaký čas jsem četl v plymouthských novinách, že nedávno na moře spuštěná fregata Manila dostala velitele a že jím nebyl nikdo jiný než kapitán Percival Delmar.

Vydal jsem se proto ihned na cestu do Plymouthu a vyhledal hotel, v němž kapitán Delmar bydlel. Dal jsem se ohlásit a byl jsem okamžitě přijat.

„Dobré jitro, Mr Keene,“ pravil kapitán. „Nepochybně jste mne přišel požádat o místo na mé lodi. Vyhovuji vaší žádosti, dříve než ji vyslovíte. Doufám, že budete stejně horlivý jako na Kalliopé. Ach bože, jak jste za tu krátkou dobu vyrostl a zmužněl! Propůjčuji vám hodnost poddůstojníka a jsem přesvědčen, že mi neuděláte hanbu.“

„To vám slibuji, kapitáne,“ odpověděl jsem. „Mám jediné přání, chci vám být vděčný. Neboť již od dětských let mi prokazujete jen samé dobrodiní.“

„Jak dlouho už sloužíte, Mr Keene?“

„Čtyři a půl roku, sire!“

„Nuže, zbytek předepsané služby vám brzy uplyne, a budete-li řádně konat své povinnosti, neodepřu vám svou ochranu. Teď však jděte na loď, Mr Keene, a řekněte mému tajemníkovi, aby požádal o vaše přeložení na Manilu v hodnosti poddůstojníka. Potřebujete ještě něco?“

„Nikoli, sire, děkuji vám.“

„Nuže sbohem, Mr Keene.“

„Promiňte, sire,“ pravil jsem nesměle a vrátil se ještě ode dveří, „nebylo by možné přijmout na Manilu i Boba Crosse? Je to vynikající loďmistr. Vím, kde ho najít.“

„Zajisté, Mr Keene, je to řádný mladý muž a rád jej přijmu. Buďte tak laskav a napište mu. Kde je nyní?“

„V Portsmouthu, sire.“

„Dobrá. Sdělte mu, aby si pospíšil. Ostatně najdete na Manile několik dobrých známých: kormidelníka Smithe a Mr Dotta. Ten divoch už nabyl trochu vážnosti. Jenom Mr Culpennera už neuvidíte. Před šesti nedělemi neočekávaně zemřel.“

KAPITOLA X

Jak jsme dobyli Martinioue – Konečně důstojníkem – Vykutálený Američan

Manila – stejně jako předtím Kalliopé – měla znamenité mužstvo. A poněvadž i znamenitě plula, brzo jsme se ocitli v přístavu Carlisle na Barbadosu. Tady jsme zastihli admirála se šesti obrovskými válečnými loděmi a s několika menšími.

Když admirál přečetl depeše, jež jsme přivezli, dal Manile a několika lodím rozkaz zvednout kotvy a vyplout do západoindických vod svolat celou lodní pohotovost. Z toho se dalo usoudit, že se připravuje nějaká mimořádně velká akce.

Manila dostala rozkaz plout do Halifaxu v Novém Skotsku. Dopluli jsme tam bez nehody a našli zde dvě fregaty, s nimiž jsme se vrátili na Barbados.

Barbadoský přístav už byl přeplněn loděmi. Napočítal jsem jen dvacet osm vlajkových lodí; ovšem kromě toho se v přístavu tísnilo mnoho dalších, jejichž posádky tvořily snad desetitisícovou armádu.

Za tři dny po návratu Manily jsme dostali rozkaz zvednout kotvy a celé to obrovské loďstvo odplulo k Martiniku. Plavba trvala tři dny.

Vylodili jsme se na dvou místech ostrova a čekali na střetnutí s Francouzi. Ale vojenská pohotovost ostrova, která nám měla čelit, se skládala pouze z otroků, a ti byli toho názoru, že nemají důvod bít se za zájmy Francouzů. Šli tedy klidně domů a ponechali guvernérovi a pravidelnému vojsku, aby si sami rozhodli otázku, zda má ostrov napříště náležet Anglii, nebo Francii.

Avšak po oba následující dva dny došlo k tuhým bojům a naše vojsko, vzdor úspěchům, utrpělo citelné ztráty.

Francouzi ustoupili do pevnosti Fort Dessaix, zatímco my jsme obsadili tvrz Poit Salomon, která nám v dalších tuhých bojích sloužila jako opěrný bod. Teprve po třínedělním houževnatém zápasu se francouzská posádka vzdala, a my se stali pány ostrova.

Brzy po dobytí Martiniku loďstvo odplulo; na ostrově ovšem zanechalo dostatečně silnou posádku. A poněvadž admirál považoval za vhodné, aby v přístavu zůstaly také některé válečné lodi, stihl nás osud, že jsme plných šest neděl leželi nečinně před Martinikem. Teprve pak dostal kapitán Delmar rozkaz, aby předal velení nad střežením přístavu svému prvnímu důstojníkovi a s Manilou odplul k jihoamerickému pobřeží stíhat francouzskou fregatu. Tak se náš první důstojník stal velitelem korvety a na Manile se uprázdnilo důstojnické místo.

Byli jsme už třetí den na cestě, když se mne kapitán Delmar zeptal: „Jak dlouho sloužíte, Mr Keene?“

„Pět let a sedm měsíců, sire,“ odpověděl jsem po chvilce uvažování.

„Tak to by šlo,“ řekl kapitán a trochu se zamyslel. „Teď je vhodná doba, abych vám, Mr Keene, vysvětlil, proč jsem na Manile neobsazoval uprázdněné důstojnické místo. Chci, abyste se důstojníkem na této lodi stal vy. Nepochybuji, že vaše jmenování bude potvrzeno, až se vrátíme k admirálovi. Zatím budete mít příležitost, abyste se osvědčil. Mnoho štěstí, pane poručíku!“

Po těchto slovech kapitán Delmar odešel do kajuty, aniž jsem měl čas vzdát mu díky.

Jakou jsem měl radost a jak jsem byl pyšný, když jsem poprvé přišel na palubu s důstojnickými epoletami na ramenou!

Křižovali jsme moře plné tři měsíce, avšak francouzskou fregatu jsme nenašli. Jednou jsme potkali americkou brigu a zadrželi ji. Spustili jsme člun a vyslali jej k brize, aby přivezl na palubu Manily amerického kapitána.

Kapitán Delmar se pak Američana vyptával, neví-li něco o francouzské fregatě.

„Ale ano, mám dojem, že se nalézá v této zeměpisné šířce,“ odvětil Američan.

„Setkali jste se s ní?“ ptal se kapitán Delmar.

„Ano, sire. Kotvili jsme vedle ní v kolumbijské Cartagene, když jsme tam nakládali kůže. Ale poslyšte, kapitáne, nemáte na lodi v rezervě plachetní ráhno? Potřeboval bych je na stěžňovou čnělku,“ změnil náhle téma rozhovoru Američan.

„Velké, nebo malé?“ otázal se Delmar.

„To je jedno. Mám na lodi tesaře a ten si je přitesá.“

„Ale já jsem se vás ptal na fregatu, a ne na ráhno,“ zvolal kapitán Delmar rozzlobeně.

„Vážený pane, pro mě má ráhno zrovna takovou cenu jako pro vás francouzské fregata,“ odpověděl americký kapitán. „Každý z nás potřebuje něco jiného: vy mé informace a já zas vaše ráhno. Když si vzájemně vyhovíme, bude to dobrý obchod, ne?“

„No dobrá.“ odpověděl kapitán Delmar smířlivě, „povíte-li mi něco bližšího o fregatě, dostanete ráhno!“ A když se obrátil k prvnímu důstojníkovi, dodal: „Nařiďte tesaři, aby vyhledal několik záložních ráhen!“

„Teď to teprve vypadá jako pořádný obchod. Nuže, francouzská loď je asi tak velká jako vaše. Ne, o něco málo menší. Nebo trošku větší? Ale to vám může být jedno.“

„Kotvila dosud v přístavu, když jste odpluli, sire?“

„Zvedla kotvy dva dny před námi.“

„A jak dlouho je tedy na cestě?“

„Čtyři dny.“

„Znáte její cíl?“

„Ano, a mohl bych prstem ukázat místo, kde se teď nalézá, ovšem kdybych chtěl,“ dodal Američan a pak pokračoval: „Kapitáne, nemohl byste mi půjčit taky svitek dvoupalcového lana? Dochází nám.“

„Nemáme nic nazbyt,“ podotkl kormidelník. „Co je v zásobě, ještě spotřebujeme.“

„Nu, nemohu chtít to, co není. Ale je to zvláštní, nemohu se teď zaboha ani trochu upamatovat, kam vlastně ten Francouz odplul. Jako by mi to místo z paměti vypadlo.“

„Snad by vaší paměti pomohlo dvoupalcové lano,“ mínil kapitán. „Mr Smithi, dejte přinést svitek lana a dopravit ho do člunu.“

„Á, už se rozpomínám, sire,“ odpověděl Američan vzápětí. „Však to není tak dlouho, co napomáhali mé paměti, lanem, ale to jsem byl tehdy plavčíkem na obchodní lodi. A vida, vida, má paměť se vrací. Tak tedy: Francouz plul směrem k Berbice nebo Surinamu, aby lapal západoindické obchodní lodi. Tam jej určitě najdete, sire. Myslím sice, že ta francouzská fregata je trošku větší než ta vaše, ale to vám může být jedno.“

„Můžete se už odebrat na svou loď, sire,“ pravil kapitán Delmar.

„Děkuji vám, kapitáne, hodně štěstí!“

Američan sestoupil do člunu, a když se člun zas vrátil a byl zavěšen, obrátili jsme se k demerarskému pobřeží.

„Ta francouzská loď bude asi pěkně veliká,“ pravil kapitán Delmar, kráčeje vedle mne po palubě, „když ten Američan říkal, že je větší než Manila.“

„Promiňte, kapitáne,“ podotkl jsem, „chtěl bych poznamenat, že jsem při Američanových slovech, že Francouz je trošku větší, pozoroval v jeho očích zvláštní výraz. Mám dojem, že nás oklamal. Američané nás nemají rádi.“

„Snad máte pravdu, Mr Keene, ačkoli nevím, jaký by měl k tomu důvod. Kdyby nám byl chtěl uškodit, spíš by byl vydával loď za menší,“ usuzoval kapitán Delmar.

„Tak jsem to nemyslel, sire,“ odvětil jsem. „Domnívám se totiž, že nás chtěl oklamat tím slůvkem trošku. A proto jsem přesvědčen, že se nejedná o fregatu, ale o řadovou loď.“

„To je možné,“ pravil kapitán vážně. „V každém případě vám děkuji, Mr Keene, za váš názor.“

KAPITOLA XI

Anglické obchodní lodi na obzoru – Míříme na mělčinu – Boj o třetí loď – Tommy opět raněn – Náš manévr na mělčině – Útěk – Lord Verseley – Stávám se velitelem škuneru

Po třídenní plavbě jsme se octli v šířce ostrova Berbiky a zde jsme zahájili pátrání po cizí lodi.

Zrovna zazněl signál k snídani, když hlídka ve strážním koši oznamovala, že spatřila tři cizí lodi. Poznali jsme v nich anglické obchodní lodi. Zřejmě se staly kořistí a pluly teď s cizí posádkou, neboť před námi prchaly.

Naše úvahy byly správné. Potvrdily se, když jsme se k večeru lodí zmocnili.

Výslechem zajatých Francouzů a několika Angličanů, kteří zůstali na palubě, jsme zjistili, že lodi zajala francouzská řadová loď, která poslala ukořistěná plavidla napřed. Angličané označili onu francouzskou loď za velice rychlou a dobře vyzbrojenou. Francouzští zajatci to potvrdili.

Lodi dostaly naši posádku, zajatci byli dopraveni na Manilu, čluny už opět visely po boku lodi, ale fregata se přesto nehýbala z místa. Kapitán chodil zamyšleně po palubě a nemohl se rozhodnout, kam obrátit příď.

„Mr Keene,“ oslovil mě. „Řekněte kormidelníkovi, aby zjistil polohu lodi.“

„Již se stalo, kapitáne, poloha je vyznačena na mapě,“ odpověděl jsem. „Zrovna přicházím z důstojnické kajuty.“

„Přineste tedy mapu do mé kajuty, Mr Keene!“

Vykonal jsem tedy rozkaz a položil mapu na kapitánův stůl.

„Vaše domněnka byla správná,“ řekl kapitán. „Je to řadová válečná loď, a proto je moje nynější postavení velice choulostivé. Boj by byl marný, přesila je na straně Francouze, ale přece jen bych se nerad srážce vyhnul.“

Protože jsem si prostudoval mapu již dříve a uvažoval, jak bych jednal, kdybych byl na kapitánově místě, osmělil jsem se k poznámce:

„Jsme přece ve výhodě, sire. Náš ponor činí nejvýše šestnáct stop, zato ponor francouzské lodi nejméně dvacet osm stop. Ve zdejších vodách je tedy výhoda na naší straně. Byl jsem při měření hloubky a poznal jsem, že mezi hloubkou dna šestnáct a dvacet osm stop je vzdálenost čtyři míle.“

Kapitán se zamyslil a po chvíli jsem konečně zpozoroval, že se usmál.

„Mr Keene, řekněte důstojníkovi ve službě, aby dal spustit kutr. Pak odjeďte k ukořistěným lodím a dejte jim rozkaz, aby nás sledovaly, a pokud to hloubka dovolí, aby pluly blízko pobřeží a tam aby pak spustily kotvy.“

„Provedu, sire,“ odpověděl jsem a odešel z kajuty.

Bylo mi jasné, že kapitán pochopil, co jsem měl prve na mysli. V mělčích vodách nám totiž francouzská loď nemohla ublížit, neboť její děla neměla dostřel na čtyři míle.

Když jsem vykonal, co mi bylo nařízeno, vrátil jsem se na palubu Manily a loď se obrátila k pobřeží.

O půlnoci jsme měřili hloubku a naměřili jsme devět sáhů. Z toho se dalo vypočítat, že země je vzdálena asi třicet mil.

Okolo půl třetí, když začínalo již svítat, jsme po větru zpozorovali velkou loď ve vzdálenosti osmi mil.

Z paluby Manily jsme zcela zřetelně viděli, jak se nepřátelská loď žene za námi s plně rozvinutou přední plachtou. To nás však nechalo klidnými, neboť jsme si byli vědomi, že jí můžeme uniknout do menších hloubek, kde před ní budeme bezpečni.

Až do půl osmé ráno plula francouzská řadová válečná loď – poznali jsme, že je to ona – všemi plachtami směrem k pobřeží. Pak ale přece jen bočila, když patrně poznala zdvižené dno, a zůstala pozadu.

Dvě ukořistěné obchodní lodi nás sledovaly ve vzdálenosti tří mil. Zato třetí loď udržovala vzdálenost pěti mil, a tak hrozilo nebezpečí, že bude zaskočena.

Dno teď vykazovalo hloubku sedmi sáhů a pobřeží bylo vzdáleno asi jedenáct mil. Jeho břeh byl ale tak plochý, že ho bylo těžko rozeznat i z koše.

V deset hodin vykazovalo dno hloubku šesti sáhů. Francouz se nalézal asi tři míle po větru od poslední obchodní lodi. Už nebylo pochyb, že se jí opět zmocní.

„Dostanou ji co nevidět, Mr Keene,“ tvrdil Bob Cross. „Velí tam mister Dott. Ten chudák je vždycky tam, kde jde o krk!“

„To je pravda,“ souhlasil jsem. „Ještě štěstí, že nakonec ale přece jenom ze všeho vyvázne.“

„Myslím, že dostaneme bezvětří,“ slyšel jsem kapitána, jak mluví s prvním důstojníkem, „a pak se nepřítel zmocní lodi z člunů. Musíme našim pomoci. Svolejte mužstvo a dejte rozdělit náboje.“

To bylo v poledne a za několik minut po dvanácté skutečně nastalo bezvětří. Mužstvo bylo odveleno na palubu, čluny spuštěny, střelivo dopraveno k dělům.

Francouzi bezpochyby pozorovali naše přípravy a chtěli nás přelstít. Dalekohledem jsem spatřil, jak se náhle za francouzskou lodí objevily tři čluny a zamířily k naší nejvzdálenější lodi. Nepřítel spustil čluny za větrem, abychom je nezpozorovali. Ohlásil jsem to kapitánovi. Okamžitě dal rozkaz ke spuštění našich člunů.

„Kdo převezme velení nad čluny, sire?“ ptal se první důstojník.

„Mister Keene,“ rozhodl kapitán. „Mr Keene, spoléhám na vaši obratnost a doufám, že se ve vás nezklamu. Pospěšte si!“

V malé chvíli jsme odrazili. Naši lidé veslovali neúnav

ně, avšak francouzské čluny měly nepatrný náskok.

Za půl hodiny dostihly nepřátelské čluny obchodní loď a Francouzi již lezli po jejím boku, zatímco my jsme byli ještě pořádně daleko.

Dalo se čekat, že Tommy Dott se bude se svými druhy statečně bránit. A tak tomu skutečně bylo. Na palubě se ozývala hlučná střelba. Ale než jsme přirazili, byli Tommy a jeho druzi přemoženi a loď v moci Francouzů.

Nyní přišla řada na nás.

Rozdělil jsem čluny na dvě skupiny a přirazili jsme po obou stranách. Ve chvíli byla loď naše. Však také Francouzů bylo sotva pětatřicet a nás sedmdesát.

Než jsme přišli, Francouzi zle porubali naši posádku. Tommy Dott se bránil do poslední chvíle. Teď ležel v bezvědomí, opřen o kotevní vrátek, s hlubokou sečnou ranou na hlavě.

Když jsme zajatce zavřeli, věnoval jsem zas pozornost francouzské lodi. Odrazilo od ní právě pět velkých člunů. Blížilo se k nám tedy víc nepřátel, než bylo nás. Rozhodl jsem, že budeme klást co největší odpor.

Dal jsem proto vytáhnout na palubu lodi děla, jež jsme s sebou přivezli, a naše vlastní i ukořistěné francouzské čluny upevnit řetězy, abychom je mohli popřípadě použít. Děla jsme utáhli lany, aby míření bylo jisté.

Když byly čluny vzdáleny od nás asi na čtvrt míle, zahájili jsme palbu. První granát zasáhl jeden z francouzských člunů. Ihned se začal potápět.

Moji lidé spustili radostné hurááá. Avšak ostatní francouzské čluny spěchaly postiženým na pomoc. Než však mohly pobrat tonoucí mužstvo, pálili jsme z kartáčového děla a způsobili nepříteli velké ztráty. Očekávali jsme, že Francouzi teď podniknou útok, ale nestalo se tak. Čluny se rozptýlily a počaly nás ohrožovat střelbou.

Boj už trval asi půl hodiny, avšak výsledek se neklonil ani k té, ani k oné straně. Tu se ozvalo z největšího francouzského člunu zatroubení, znamení k útoku.

A protože všecky naše čluny byly upevněny na pravé straně lodi, Francouzi se tam nepokusili přirazit. Na levé straně jsme zas měli dvě nabitá děla se skloněnými hlavněmi, takže mohla být použita i na krátkou vzdálenost, kdyby se některý člun přiblížil.

Z obou děl jsme vypálili na největší a nejvíce obsazený

nepřátelský člun. Kule mu provrtaly dno, ale člun plul

přesto dál. Potopil se až v okamžiku, kdy jeho mužstvo

lezlo po boku naší lodi. Potápějící se člun bránil ostatním

přirazit k nám, a tak jsme měli teď co dělat pouze s mužstvem z velkého člunu, které bylo co do počtu slabší než naše.

Francouzi byli poraženi, jakmile přelezli roubení. V deseti minutách bylo vše odbyto.

U lodi zůstaly jen dva francouzské čluny, zatímco ostatní zvolna odplouvaly s prořídlým mužstvem. Zvolali jsme za nimi na rozloučenou třikrát hurááá. Ale pak bylo zas na palubě dost práce. Zvedal se vítr, hladina moře se začeřila.

Dal jsem připravit čluny k odplutí a rozdělil do nich raněné a děla. Francouzského poručíka a dva kadety jsem dal dopravit jako zajatce do mého vlastního člunu; ostatní zajaté a raněné Francouze jsme spustili do tří menších ukořistěných člunů, z nichž jsme odstranili vesla.

Když bylo všecko hotovo, bylo třeba ještě rozhodnout o osudu obchodní lodi. A protože vítr nyní vál od moře prudce, nebylo ani pomyšlení na její záchranu. Proto jsem se rozhodl, že loď zapálíme. A když jsme to učinili, rychle jsme odrazili. Předtím jsme však ještě odtáhli čluny bez vesel na moře a popřáli Francouzům šťastný návrat na fregatu.

Při plavbě k Manile jsem zpozoroval, jak se plachty francouzské lodi nadouvají větrem. Pochopil jsem, že Francouzi na nás zahájí hon. Ale věděl jsem také, že nejdřív zachrání své lidi, které jsme vyslali na moře v člunech bez vesel.

A tak jsme veslovali, co nám síly stačily. Než vzrostl vítr natolik, aby francouzská loď mohla vyrazit, měli jsme už polovinu cesty za sebou. Zapálená obchodní loď už plála plným plamenem a kouř, který se z ní valil, nás skrýval před zraky nepřátel.

Ještě než jsme doveslovali k Manile, stočil se vítr a zabral i do plachet fregaty.

Kapitán Delmar byl pohotový; než jsme přirazili k fregatě, byla již připravena lana k vytažení člunů. Však již bylo taky načase.

Francouzská loď zachránila své lidi a teď plula plnými plachtami za námi. Také obě obchodní lodi rozvinuly veškeré plachty a pluly směrem k pobřeží.

Jakmile jsem vystoupil na palubu Manily, postavil jsem se před kapitánem do pozoru a oznamoval:

„Hlásím příchod na palubu, sire. Mám dát zavěsit čluny?“

„Ano, Mr Keene,“ odpověděl kapitán Delmar.

V životě jsem neviděl takovou rychlost, s jakou byl vykonán můj rozkaz. V necelých pěti minutách byly čluny na palubě a plachty složeny.

S napětím jsem pozoroval francouzskou loď. Byla nyní vzdálena čtyři míle a podporována silným větrem, plula rychle za námi. My jsme však také měli všecky plachty rozvinuté, a poněvadž obchodní lodi byly před námi, ničeho jsme se neobávali.

„Nuže, Mr Keene,“ pravil kapitán Delmar, „vypravujte, co se stalo. Leccos jsme pozorovali sami, ale přesto jsem zvědav na podrobnosti.“

A tak jsem vypravoval vše, co se udalo až do našeho návratu na loď.

„Jak hodnotíte ztráty nepřítele?“ tázal se kapitán.

„Francouzi ztratili tři čluny a čtyřicet mužů, sire. Zapomněl jsem však ještě říci, že jsme přivedli tři zajaté. Poručíka a dva kadety.“

„Dám si představit pány na palubě,“ pravil kapitán. „Mr Keene, zachoval jste se výtečně, projevil jste statečnost a rozvahu.“

Zasalutoval jsem a potěšen pochvalou jsem odešel.

Střetnutí s nepřítelem zanechalo i u nás značné mezery. Měli jsme dva mrtvé a čtrnáct raněných. Můj přítel Tommy byl v žalostném stavu: obličej i vlasy měl zbrocený krví. Když ho však omyli, poznal jsem, že rána není nebezpečná, jak jsem se zprvu obával, přestože byla dosti hluboká, lebeční kost zůstala nepoškozená.

Vítr stále sílil. To bylo výhodné pro francouzskou loď. Plula rychle a za půldruhé hodiny byla od nás vzdálena pouze tři míle.

Naměřili jsme nyní hloubku čtyři a půl provazce, ale Francouz nás sledoval tak daleko, pokud mu to mořské dno dovolovalo. Pak na nás vypálil z děla, ovšem bez výsledku.

Mezitím nastal večer. A protože bylo jisté, že se počasí nezmění, pluli jsme až k hloubce čtyř provazců, načež jsme zakotvili.

Druhého dne ráno byla francouzská loď na širém moři ve vzdálenosti osmi mil. Byli jsme sice v bezpečí, ale také tak dlouho v zajetí, dokud nám nepřijde pomoc. A jak to bude dlouho trvat, nedalo se předvídat.

Kolem osmé hodiny připlula francouzská loď zase blíž. Křižovala sem a tam a zkoumala stále dno, aby našla větší hloubku, ale marně. Byli jsme v dostřelu, ale mohli jsme také kdykoli zvednout kotvy a plout dále k pobřeží.

Konečně nepřítel vystřelil. Kule padla do vody těsně před námi. A poněvadž jsme se ani potom nehnuli z místa, domníval se nepřítel, že se nehýbáme proto, že jsme uvázli na mělčině.

K nepříteli jsme byli obráceni přídí, a tak nás další rána z nepřátelského děla zasáhla do přídě lodi. Kapitán Delmar dal zvednout kotvy a my jsme teď pluli s kormidlem natočeným k pobřeží.

V zápalu boje nepřítel ani nepostřehl, že couváme. Proto střílel dál, ale ani jedna rána nás nezasáhla. Brzy jsem pochopil kapitánův manévr. Šetřil své střelivo a nechal pálit jen francouzská děla. Doufal, že dělostřelba přivolá nějakou anglickou loď, a ta že Manile pomůže.

Ale všecko nakonec dopadlo jinak.

Následujícího dne odeslal kapitán k našim obchodním lodím člun. Jeho posádka vezla rozkaz, aby obě lodi za tmy odpluly k Barbadosu. Měly tak dlouho sledovat pobřeží, dokud nebudou v bezpečí. Poslechly a druhého jitra nebylo po nich na obzoru ani vidu.

K večeru třetího dne, hned jakmile se setmělo, poručil kapitán zvednout kotvy a všechny plachty obrátit k severu. Spolehli jsme se na rychlost lodi a již ráno jsme byli od nepřítele vzdáleni sedmdesát mil. Francouzskou loď jsme ztratili z dohledu, a tak jsme nabyli přesvědčení, že se náš útěk šťastně podařil.

Za deset dní jsme přibyli do přístavu Carlisle na Barbadosu. Našli jsme tam dvě válečné lodi. Toho jsem využil a před jejich kapitány jsem složil důstojnickou zkoušku.

Když jsme v Carlisle nalodili zásoby potravin a vody, odpluli jsme na Jamajku. Tam jsme zastihli admirála, který na žádost kapitána Delmara potvrdil můj důstojnický patent.

Na Jamajku mezitím došla pošta z Anglie, jež obsahovala i dopisy pro kapitána Delmara. Nalezl v nich zprávu o smrti svého staršího bratra a oznámení, že se stal dědicem veškerého rodového majetku i titulu „lord11 Verseley“.

Tato zpráva způsobila, že se kapitán Delmar vzdal velení na Manile, a tak fregata dostala nového kapitána.

„Mr Keene,“ řekl mi nynější lord Verseley, když se se mnou loučil, „mé rodinné záležitosti mě volají do Anglie, a je tedy zřejmé, že námořní službu navždy opustím. Na vás však nikdy nezapomenu a budu sledovat vaši životní dráhu. Choval jste se vždycky k mé úplné spokojenosti, a pokračujte tak dál. Jednou se postarám o vaše štěstí. Potěšíte mne, když mi občas napíšete. Přeji vám všecko dobré. Máte nějaké přání, které bych mohl ještě nyní splnit?“

„Mylorde12,“ odpověděl jsem, „zachovám vám do smrti vděčnost za všecko, co jste pro mne učinil. Jestli však dovolíte, mám k vám přece jenom prosbu.“

„Mluvte bez okolků, Keene!“ pravilo jeho lordstvo.

„Mohl bych dokázat víc než dosud, kdybych se stal velitelem Světlušky. Velitel tohoto škuneru onemocněl,“ dodal jsem na vysvětlenou.

„Dobrá, ještě dnes o tom promluvím s admirálem. Jiné přání nemáte?“

„Ne, mylorde. Ačkoli… kdybych mohl vyslovit ještě jednu prosbu, pak bych si přál, aby mi byl přidělen váš loďmistr Bob Cross. Byl bych velice šťasten, kdybych měl na lodi muže, kterého dobře znám a na kterého se mohu spolehnout.“

„Uvidíme, co se dá udělat, Keene. Bůh vás opatruj!“

Lord Verseley mi podal ruku, a když jsem odcházel, nemohl jsem zadržet slzy dojetí.

Můj dobrodinec dostál slovu. Hned druhý den jsem byl jmenován velitelem Světlušky. A splnilo se i mé druhé přání: na můj škuner byl přidělen jako loďmistr Bob Cross.

KAPITOLA XII

Má první samostatná plavba – Dobré rady zkušenějších – Opět na Curacau – Zpráva o Van der Weltovi a o Minii

A tak nastal okamžik, kdy jsem se rozloučil s ranhojičem, kormidelníkem a se všemi důstojníky Manily. Pak byl spuštěn člun, který mne a Boba Crosse měl odvézt na Světlušku. Když jsme byli vzdáleni několik provazců od fregaty, veslaři najednou vztyčili vesla.

„Co to děláte, mládenci?“ ptal jsem se.

„Pohleďte tam, sire!“ odpověděl Bob Cross a ukazoval na fregatu.

Obrátil jsem se a v lanoví Manily jsem spatřil celé její mužstvo. Loďmistr zapískal na píšťalu a z Manily se třikrát ozvalo mohutné hurááá.

Hluboce mě to dojalo. Zvedl jsem se, zamával kloboukem a na Manile pozdrav opakovali.

Teprve potom ponořili veslaři vesla zas do vody a člun pokračoval v plavbě ke škuneru.

Na Světlušce jsem se odebral na palubu, svolal mužstvo na záď a přečetl mu znění mého patentu a oznámil jmenování Boba Crosse. Pak jsem odešel do kajuty.

Ačkoli mi nebylo ještě ani dvacet let, byl jsem již velitelem lodi. Uvažoval jsem o tom, co mě v životě čeká, zůstane-li mi Štěstěna věrná a dostane-li se mi příležitosti, abych se vyznamenal. Dobrotivost lorda Verseleyho mne hluboce dojala. Pevně jsem si předsevzal, že dokážu být hoden jeho přízně.

Když jsem tak o tom všem rozjímal, ozvalo se znenadání zaklepání na dveře kajuty.

„Vstupte!“ zvolal jsem. „Ach, to jste vy, Crossi! Posaďte se. Zrovna jsem rozjímal o svém životě a o tom, jaké štěstí mě potkalo.“

„Ano, sire, a nebude to jistě trvat dlouho a budete velet větší lodi. Konečně, že vy jste se stal velitelem škuneru, mně není ani tak divné, jako spíš to, že já jsem vaším loďmistrem. Musím to napsat své nevěstě.“

„Učiňte to, Bobe. Mám dojem, že tu nebudeme dlouho ležet nečinně, aspoň admirál něco takového naznačil.“

„Ať nám uloží admirál cokoli, sire,“ odpověděl Bob, „uvidíte, že loďmistr Světlušky dovede vzít všecko za správný konec.“

„Nepochybuji o tom, Bobe. Vím, že vždycky budete mou pravou rukou. Zjistil jsem, že jsou na palubě taky dva kadeti. Jsou to schopní hoši?“

„Sám je dosud neznám, sire. Ale podle výroku dělostřelce a tesaře je mužstvo lodi výborné,“ oznamoval Cross.

„A jak jsem zjistil, tak tenhle škuner je znamenitá loď, Bobe,“ dodal jsem.

„Pluje prý výborně, pokud je v dobrých rukou, jak mi říkali. Nikdy jste na škuneru nesloužil, Mr Keene, já však ano – plné tři roky –, a tak mohu o sobě říci, že s takovouhle lodí umím dobře zacházet.“

„Tím lépe, Bobe, protože já jsem na škuneru nováčkem. Počkejte, zazvoním. Uvidíme, kdo přijde.“

Přišel mladý námořník. Poručil jsem mu, aby přinesl láhev vína a číše.

„Nuže, Bobe, připijme na zdar naší Světlušky!“ pravil jsem.

„Dobrá, tak tedy na zdar škuneru a na zdraví jejího velitele! Ať se mu vede dobře a ať ho Štěstěna neopouští!“

„Děkuji vám, Bobe. I na vaše zdraví! Nechť spolu dlouho plujeme!“

Vypili jsme s Bobem celou láhev a teprve potom jsme se rozešli.

Druhý den jsem prohlížel loď a seznamoval se s její posádkou. Byl to opravdu krásný škuner. Vpředu měl dvaatřicetiliberní dělo, jímž se dalo otáčet všemi směry, vzadu čtyři devítiliberky. Posádka čítala šedesát mužů.

Kolem poledne jsem dostal signál, abych se neprodleně odebral k admirálovi.

„Mr Keene,“ oslovil mne admirál, „zde jsou depeše, pro guvernéra v Curacau. Kdy můžete odplout?“

„Okamžitě, sire.“

„Tak se mi to líbí. Pospěšte si. Depeše jsou velmi důležité. Tady jsou vaše instrukce. Až depeše odevzdáte, můžete křižovat v oné končině. Nalézá se tam několik nebezpečných lodí. Poručil jsem nejstaršímu důstojníkovi v Curacau, aby mi poslal odpověď po Mušce. K obědu vás nepozvu, neboť věc spěchá. Plujte plnými plachtami. Dobrý vítr a Bůh vás opatruj!“

Hodinu nato Světluška zvedla kotvy a za čerstvého větru vyplula. Dávno před večerem nám přístav zmizel z očí.

Po západu slunce vál ostrý vítr. Jakmile jsem se objevil na palubě, Bob Cross mě upozornil, že by bylo radno podkasat plachty. Odpověděl jsem mu však, že admirálovi velice záleží na rychlém doručení depeší.

„Sire, když obrátíme želvu na záda, je bezmocná, a stejně bezmocná by byla převrácená loď. Ví bůh, kdo by pak admirálovy depeše doručil. Škuner je krásná loď, sire, ale i dobrá loď má někdy přespříliš plachtoví.“

„Máte pravdu, Bobe, ulehčíme jí.“

„Dobrá, sire. Mám teď hlídku a ponechám škuneru tolik plachet, aby plul bezpečně. Ujišťuji vás, že se tím rychlost nezmenší. Vítr stejně sílí. Spolehněte na mě!“

Námořníci podkasali plachty a já jsem potom ulehl.

Ráno jsem poznal, že síla větru značně vzrostla. Škuner přímo letěl po hladině moře.

„Plujeme výborně, Mr Haytere,“ oslovil jsem tesaře, který měl právě hlídku.

„Ano, sire, nikdy neplula líp než dnes. Včera večer jsem měl o loď strach, dokud jste nedal podkasat plachty.“

„Admirál nařídil plout plnými plachtami, Mr Haytere,“ vysvětloval jsem svůj včerejší spěch.

„Rozkazy je třeba plnit, sire, ale vzdor tomu jsme včera měli o loď obavy, ačkoli známe Světlušku velice dobře.“

Nic jsem na to neodpověděl, protože jsem uznával, že jsem se včera ukvapil, i když za jiných okolností by tesař ani Bob Cross si takto otevřeně nesměli dovolit se mnou mluvit. Znali však loď lépe než já, a proto jsem se rozhodl řídit se jejich radou. Nyní, ačkoli byly plachty podkasány, pluli jsme neobyčejně rychle.

Po našem příjezdu do Curacaa jsem se nejprve odebral na velitelství loďstva a pak ke guvernérovi, abych mu odevzdal pověřující listiny a depeše.

Když jsem vyřídil úřední záležitosti, pospíchal jsem k mynheerovi Van der Weltovi. Ale jaké bylo moje překvapení, když jsem zjistil, že mynheer Van der Welt se z Curacaa odstěhoval a svůj dům prodal skotskému kupci panu Fraserovi, který mě přijal velmi zdvořile. Sdělil mi, že je dávným přítelem pana Van der Welta a že mi o něm může podat zprávy, neboť nedávno od něho obdržel dopis.

„Prosím, vážený pane,“ pokračoval Mr Fraser, „považujte tento dům za svůj a staňte se mým hostem.“

Tuto nabídku jsem s díky přijal a u vlídného hostitele přenocoval. Na oběd jsem pak obyčejně chodil ke guvernérovi. Zde jsem se také setkal s kapitánem Crownem. který měl pro mne rozkaz, abych se co nejdřív připravil ke křižování u pobřeží.

Museli jsme však v Curagau zůstat ještě několik dní, neboť lanoví Světlušky bylo rychlou jízdou poškozeno.

„Ani se tomu nedivím,“ pravil kapitán Crown, „podle vašich lodních zápisků jste přímo letěli. Vyjeďte, jakmile budete v pořádku. Šalupa Najáda a briga Poutnice číhají na dvě francouzské lodi, které nám již způsobily mnoho škod. Zejména francouzská briga pluje velmi rychle a má znamenitou posádku. Na její palubě je čtrnáct děl. Ale i škuner, který ji doprovází, je výtečný plavec. Snad se vám podaří zneškodnit aspoň jej.“

„Udělám, co bude v mé moci, sire,“ odpověděl jsem.

„Světluška sice není pro boj zrovna nejvhodnější, ale má aspoň tu výhodu, že je rychlá,“ pravil kapitán Crown.

Toho dne jsem odešel od oběda velmi záhy. Chtěl jsem si ještě pohovořit s panem Fraserem.

A když jsme si zapálili doutníky, vypravoval mi mister Fraser, že mynheer Van der Welt opustil Curagao před devíti měsíci a že jeho poslední dopis byl odeslán z Holandska.

„Nedovedete si, sire, ani představit,“ dodal, „jak vám byl starý pán nakloněn!“

„A co dělá malá Minnie?“ ptal jsem se. „Je tomu už pět let, co jsem ji viděl naposledy.“

„Ujišťuji vás, Mr Keene, že Minnie už není tou malou holčičkou, jakou byla při vaší poslední návštěvě. Bylo jí už patnáct let, když opouštěla ostrov, a již tehdy to byla velká, sličná dívka.“

„Pochybuji, že ji kdy spatřím,“ povzdechl jsem. „Osud mě žene jiným směrem a nezdá se, že válka s Francií brzo skončí. Kde se však nalézá nyní pan Van der Wek?“

„Usadil se v Hamburku,“ odpověděl mister Fraser.

KAPITOLA XIII

Francouzské lodi – Sami proti dvěma – Dobytí škuneru – Těžký boj s brigou – Pomoc v pravý čas – Bob a já jsme raněni

Za dva dny byla Světluška připravena k odjezdu. Kapitán Crown mi předal rozkaz, abych šest neděl křižoval při pobřeží a potom se odebral do Port Royalu, pokud by snad nenastaly okolnosti, jež by mne donutily vrátit se na Curacao.

Prvních čtrnáct dnů jsme nespatřili ani jedinou loď. Zatím jsem aspoň naučil mužstvo pořádně zacházet s děly, hlavně s velkou houfnicí.

Několik dnů bylo bezvětří, a tak jsem nařídil cvičnou střelbu. Střelci brzy ovládali děla tak, že zasáhli i malé předměty na značnou vzdálenost.

Jednoho večera jsem se zeptal Boba:

„Co myslíte, nebylo by dobré svinout na noc plachty? Budeme mít pak výhodu, že budeme moci vše pozorovat, aniž nás kdo zahlédne.“

„To je dobrý nápad, sire. Je ale přitom třeba mít otevřené oči.“

A tak jsem dal ihned svinout plachty a přikázal hlídce, aby obzvlášť pečlivě dbala svých povinností. Ostatní mužstvo smělo ulehnout.

To se opakovalo po čtyři noci. Za dne se mužstvo pouze cvičilo ve střelbě.

Čtvrté noci vítr zesílil, ač hladina moře zůstala poměrně klidná. O půlnoci jsem se odebral na lůžko. Spal jsem však sotva hodinu, když Cross vešel do kajuty.

„Co se stalo, Bobe?“ zeptal jsem se.

„Jsou tu, sire!“ oznamoval Bob.

„Kdo, francouzské lodi?“

„Ano, sire. Briga a škuner. Zrovna plují s rozvinutými plachtami ve vzdálenosti asi dvou mil.“

Vyskočil jsem a v mžiku jsem byl ustrojen. Pak jsem vystoupil s dalekohledem na palubu.

Lodi už bylo vidět pouhým okem!

„Zhasněte i u kompasu, Crossi, aby nás nic neprozradilo!“ přikázal jsem. „A dejte vzbudit mužstvo. Pak se postarejte, aby vše bylo připraveno k boji a aby plachty mohly být rychle rozvinuty!“

„Teď ale zůstanou ještě svinuty, sire?“ ujišťoval se Bob.

„Jistě, na to je dosud čas. Poplujeme ještě tři míle po větru a potom budeme nepřítele sledovat, dokud se nerozední nebo dokud nás nezpozoruje. Pak nás ovšem začnou honit.“

„Ještě štěstí, sire, že jsme měli svinuté plachty, jinak by nás byli uzřeli. A protože mají příznivý vítr, bylo by to zle s námi dopadlo. Takhle jsou výhody na naší straně. Vidíte, sire, škuner je už docela za námi. Měl jste pravdu, Bohu budiž za to dík!“

Zůstali jsme stát. A když byly obě lodi dostatečně vzdáleny ve směru větru, dal jsem rozvinout plachty a plul za nimi.

Rozednívalo se a škuner nás zpozoroval. Upozornil brigu ranou z děla.

„No, konečně se probudili!“ smál se Cross. „My máme lepší oči, starý brachu, než ty.“

Záhy po výstřelu se obě lodi otočily. My jsme učinili totéž.

Celou hodinu jsme pak pluli stejným směrem jako nepřítel. Zpozorovali jsme, že jsme škuner nechali o několik obloukových minut šikmo za sebou a že jsme ho tak dostali aspoň o půl míle z větru.

Zato s brigou to bylo jinak. Nalézala se skoro v téže poloze, totiž asi pouze půl minuty šikmo od nás, ale z větru jsme ji nedostali.

Rychlost obou stran byla asi stejná. Když jsem zjistil tyto okolnosti, poslal jsem mužstvo ke snídani. Sám jsem si s důstojníky také dopřál odpočinku a občerstvení.

Teprve potom jsme se přiblížili k nepřátelským lodím na dostřel naší dvaatřicetiliberky. Pak jsme rázem vzepjali lana a vztyčili anglickou vlajku.

Vzápětí se na obou francouzských lodích objevila trikolóra a škuner na nás vypálil ránu z děla. Kule padla před námi do vody ve vzdálenosti několika stop.

„Tak co, Crossi,“ pravil jsem, „jak jim odpovíme na pozdrav? Doufám, že dokážeme odpovědět lépe!“

Cross zamířil obrtlíkové dělo a rána zahřměla.

Viděli jsme, jak kule prorazila lanoví sloužící k podkasání hlavní plachty a spadla na druhé straně do moře.

„Výborně, Crossi! A teď ještě jednu do boku!“

Škuner odpověděl na náš pozdrav výstřelem z několika dvanáctiliberek. Ty ovšem nenesly tak daleko jako naše dvaatřicetiliberka. A tak nás nezasáhla ani jediná kule, ačkoli padaly těsně před naší zádí. Při téhle vzdálenosti byla výhoda na naší straně. Pojal jsem úmysl loď zcela odstrojit, totiž zbavit ji plachtoví a lanoví, dříve než by jí briga mohla přijít na pomoc.

Celou hodinu jsme v palbě neustali. Dobře jsme mířili a několikrát jsme zasáhli trup lodi, kde naše kule způsobily pravou spoušť v lanoví a na ráhnech. Konečně jedna rána zasáhla přední stěžeň. Padl na palubu jako podťatý.

Mužstvo Světlušky oslavilo tento úspěch trojím hurááá.

„Ten má dost, sire,“ prohlásil na adresu francouzského škuneru Bob Cross. „Teď přijde na řadu briga.“

„Jen se neukvapujte, Crossi!“ odpověděl jsem. „Musíme škuner docela zneškodnit, aby nám nakonec ještě neuprchl za brigou.“

Jak jsem očekával, pokusili se na škuneru rozvinout plachty od čelenu k hlavnímu stěžni. Chtěli uprchnout.

Ale my jsme byli rychlejší. Zabočili jsme, vypálili několik ran do boku škuneru, pak jsme otočili naši loď a vystřelili ze všech děl.

Mezitím se však k nám přiblížila briga natolik, že nám z toho bylo až úzko. Byla vzdálena pouze dvě míle po větru.

Když jsme se otočili, bočila. Učinili jsme totéž, a tak jsme měli příležitost uspořádat s ní rychlostní závody.

„Musíme zahájit nepřetržitou palbu, sire,“ mínil Cross. „Briga je těžkopádnější.“

„Zkusíme s ní udělat totéž, co se škunerem,“ odpověděl jsem. „Jestli se nám podaří rozbít jí ráhna a plachty a přitom uchránit svoje, získáme mnoho. Jestli ale, nedej bože, to dopadne tak, že dojde k bitvě muže proti muži, budeme se bránit do posledního dechu.“

„Škuner je už přece náš, sire,“ pravil Bob. „Musí svinout vlajku, nebude-li stát pod ochranou brigy.“

„Myslím, že se pokusí uprchnout po větru. Vidíte, Crossi, otočil se a mužstvo se pokouší vztyčit prozatímní stěžeň!“

Po této rozmluvě jsme shledali, že briga se rychlostí zcela vyrovná našemu škuneru.

„Stočíme se nyní proti větru a přiblížíme se k brize. Pak uvidíme, co se dá dělat!“ rozhodl jsem.

Za deset minut jsme pluli opačným směrem a ve vzdálenosti jedné míle jsme brigu minuli. Pozdravili jsme ji třemi ranami obrtlíkového děla.

Briga odpověděla plnou salvou bočních děl.

„Má dvanáctiliberky s výbornou nosností, sire,“ ozval se Bob Cross. „Znamenité rány! Kus roubení a úpona hlavního stěžně vzaly za své. Zaplať pánbůh, že to není horší!“

Když se briga ocitla asi tři obloukové minuty za námi, bočili jsme a palba začala nanovo.

Moji lidé nepálili nadarmo, ale také nepřátelská střelba nezůstala bez účinku. Naše lanoví vykazovalo značné mezery, mnoho kulí nám provrtalo plachty a měli jsme dva raněné.

Briga polevovala v rychlosti, ale ani naše roztrhané plachty nezabíraly dobře vítr. V důsledku toho se kolem druhé hodiny vzdálenost mezi námi zmenšila o půl míle. Tím se boj stal ještě prudším.

Naše boční děla se vmísila do rozhovoru a prokazovala nám dobré služby. Ve tři hodiny urazil náš výstřel přední stěžen brigy, což nám umožnilo získat čtvrtmílový náskok. Přišlo nám to velmi vhod, neboť jsme utrpěli značné ztráty: jeden kadet padl, osm členů mužstva bylo raněno, trup lodi byl poškozen na několika místech. Protože vzdálenost obou lodí se zvětšila, byli jsme zas na nějaký čas ve výhodě, poněvadž naše děla měla dostřel na brigu, kdežto její na nás nikoli.

Kolem páté hodiny nastalo bezvětří. Obě lodi zůstaly stát s odvrácenými příděmi. I to bylo pro nás výhodné, neboť jsme mohli opět manipulovat obrtlíkovým dělem.

Střelba trvala do noci. Naše posádka už byla vyčerpána.

Bob Cross mi pravil:

„Nedá se ještě říci, jak to všecko dopadne, ale pro tuto chvíli na tom nejsme tak špatně.“

„Ano, Bobe,“ odpověděl jsem. „Škoda jen, že je mužstvo úplně vyčerpáno.“

„Sire. ručím za to, že vydrží ještě plných čtyřiadvacet hodin, dáte-li mu trochu grogu a suchary a promluvíte-li si s ním.“

„Dobrá, když myslíte, pokusím se o to. Čím mám začít?“

„Suchary, sire. Pak dejte mužstvu grog a nakonec, jako zákusek, přidejte proslov.“

„Nepřítel zastavil už před pěti minutami palbu,“ podotkl jsem. „Možná že si přeje příměří do rána. Ale s tím my nemůžeme souhlasit. Dejte připravit grog, Crossi, a pro mě taky. Musím se rovněž posilnit.“

Když dostalo mužstvo suchary a grog, dal jsem je svolat a takto je oslovil:

„Drželi jste se statečně, mládenci. Děkuji vám. Byla to krušná práce a vím, že jste unaveni. Ale musím vám říci svůj názor na věc. Myslím, že jsme Francouzovi pořádně zatopili. Zdá se, že chce začít nový zápas až ráno a zatím vyspravit svou loď. A proto chci v boji pokračovat. Navrhuji vám, abychom vytáhli a napjali nové plachty a v noci na něho znova udeřili. Není třeba, abyste byli všichni na palubě. V odpočinku se do rána vystřídáte. Souhlasíte s mým návrhem?“

„My souhlasíme!“ zvolali tesař a Bob Cross. „My taky, sire!“ volalo mužstvo jednohlasně. „Děkuji vám. A teď ruče k dílu. Až se nepřítele zbavíme, vyspíme se do sytosti!“

Mužstvo se s chutí chopilo práce. Nové plachty byly rozvinuty a pak znova spustila děla. Naše otočné dělo vypálilo čtyři rány než briga jednu. A po každém vypálení dvaatřicetiliberky následovala ještě salva bočních děl.

Nepřátelská kule prorazila plaňky roubení. Já a tesař jsme byli zraněni odlétlými štěpinkami dřeva. Já naštěstí nikoli těžce, takže jsem ani palubu neopustil. Jen jsem si obvázal nohu šátkem. Zato tesaře museli dopravit do podpalubí.

„Jste raněn, sire?“ zeptal se mě úzkostlivě Bob Cross. „To nic není, jen škrábnutí,“ upokojoval jsem ho. „Zvedá se trochu vítr,“ dodal po chvíli Bob, „a pro nás výhodný.“

„To je dobré znamení. Pomalu začíná svítat.“ V tom okamžiku nepřátelská kule srazila těžké ráhno a úlomek dvě stopy dlouhý dopadl Bobovi takovou silou na hlavu, že se skácel v bezvědomí k zemi. Dal jsem ho odnést dvěma muži do své kajuty.

Po čtvrthodině se zvedl dosti ostrý vítr, a tak jsem vydal rozkaz k odplutí, abychom z větší vzdálenosti mohli lépe využít našeho děla.

Konečně se rozednilo a mohli jsme zřetelně rozeznat obě lodi. Světluška byla vzdálena od brigy asi půldruhé míle a asi míli za brigou kotvil škuner. Přes noc jej opatřili náhradním stěžněm. Přesto však nemohl dobře plout. I briga byla zle pošramocena, zejména na plachtoví a lanech.

Bočil jsem velkým obloukem a blížil se k brize. Učinila totéž a blížila se ke škuneru, aby mu přispěla na pomoc. Spustili jsme palbu z děla, a když jsme se přiblížili na míli, odpověděly obě lodi prudkou střelbou z bočních děl. Sotva rány dozněly, volal jeden z našich kadetů z přídě:

„Velká loď po větru!“

Uchopil jsem dalekohled a poznal válečnou šalupu s plachtovím anglického stylu.

„To je jistě Najáda,“ pravil jsem. „Zaplať pánbůh, že je tu. Budeme potřebovat ranhojiče, je pro nás teď velmi důležitý.“

Moje vysílené mužstvo bylo touto zprávou potěšeno. Ale ani nepřátelským lodím neušla blížící se loď.

Briga se pokusila o útěk a škuner ji následoval, seč mohl. A tak jsme se hned pustili za nimi. Po nové salvě z našich děl svinul škuner vlajku. Zatím jsme se s ním nezdržovali a neusilovali o to, abychom se ho zmocnili, nýbrž jsme pronásledovali brigu, která umístila dvě děla na záď a snažila se rozstřílet nám plachty.

Mezitím Najáda vztyčila anglickou vlajku a rychle se blížila. Však už bylo načase, že přišla pomoc, neboť jsme přišli o čnělku předního stěžně, a pluli proto daleko volněji.

Zrovna když jsme závadu odstranili a napjali novou plachtu, plula Najáda kolem škuneru, aniž zastavila. Za půl hodiny se k nám přiblížila a kapitán volal, abychom obsadili škuner. Pak se Najáda vydala za brigou.

Uposlechl jsem kapitánova rozkazu a v okamžiku, když jsem vysílal mužstvo na palubu škuneru, svinula také briga plachty a vzdala se.

Když jsme připluli i s ukořistěným škunerem k šalupě a spustili člun, požádal jsem kapitána o ranhojiče. Přišel i s pomocníkem a s prvním důstojníkem Najády, jemuž jsem podal zprávu o podrobnostech boje.

První důstojník Najády mi potom vyprávěl, jak zaslechli v jednu hodinu v noci střelbu a jak pluli směrem, odkud přicházela. Sdělil mi také, že francouzská briga je tak rozstřílená a plná vody, že sotva bude možné dopravit ji do přístavu.

Teprve teď mě taky přemohla únava a bolest rány. Byl jsem téměř blízek omdlení. Dopravili mě proto do kajuty, kde mi ranhojič vyměnil obvaz.

Naši ranění byli už ošetřeni a k své radosti jsem zjistil, že Crossovo poranění je sice značné, ale nikoli životu nebezpečné.

Ranhojičův pomocník zůstal na naší lodi.

Kapitán Najády mi poslal zpátky veškeré moje mužstvo a obsadil škuner svými lidmi. Pak mi dal rozkaz, abych, šalupu sledoval.

Když jsem všecko zařídil, dal jsem se odnést na lůžko a záhy jsem usnul hlubokým spánkem.

KAPITOLA XIV

Mister Fraser je mým hostitelem – Plavba do Port Royalu – Splnění mého životního snu – Tommy Dott hovoří se svým kapitánem – Plujeme do Anglie a zachraňujeme obchodní loď

Druhého dne nás kapitán signálem vyzval, abychom se přiblížili k Najádě na doslech. Vyptával se po mém zdraví. Ranhojičův pomocník odpověděl, že se mně i všem raněným daří dobře. Pak jsme zas pluli odděleně, až jsme čtvrtého dne dorazili do Curacaa.

Sotva mister Fraser uslyšel, že jsem raněn, přišel na palubu a naléhal, abych se ubytoval u něho. Svolil jsem a ještě jsem ho požádal, aby se u něho mohl také Bob ubytovat, s čímž Mr Fraser ochotně souhlasil.

A tak nás tedy dovezli na pevninu a já i Bob jsme byli u Mr Frasera královsky přijati.

Na druhý den mne navštívil místní velitel, kapitán Crown, spolu s kapitánem Najády. Oba vyslovili svůj obdiv nad tím, že jsme dokázali zdolat mnohem silnějšího nepřítele. Kapitán Crown dodal, že sám – jakmile se zotavím – dovezu depeše admirálovi.

To se stalo po třech nedělích, kdy i ostatní ranění byli už zdrávi.

Kapitán Crown přidělil naší lodi ranhojiče a odevzdal mi depeše. A tak mi nezbylo než se rozloučit s bodrým Mr Fraserem a odebrat se na palubu Světlušky.

Když jsme připluli do Port Royalu, odevzdal jsem depeše admirálovi.

„Těší mě, že vás vidím, Mr Keene,“ pravil admirál. „Ale vy kulháte, jste snad raněn?“

„Ano, sire,“ odpověděl jsem. „Depeše vám podají vysvětlení.“

„Posaďte se na pohovku,“ vyzval mě admirál, „přečtu si zatím depeše.“

Když četl, potají jsem pozoroval jeho obličej a dobře jsem si všiml, že admirál je spokojen.

„Výborně!“ zvolal potom. „Keene, prokázal jste mi znamenitou službu. Nářky anglických obchodníků na tyto lodi neměly konce a vám se podařilo je zneškodnit. Kapitán Crown mi také sděluje, že ukořistěná briga se hodí pro službu v loďstvu Jeho Veličenstva.“

Nato opustil admirál pokoj a po nějaké době se vrátil s jakousi listinou v ruce, kterou položil na stůl a podepsal. Pak mi ji podal se slovy:

„Kapitáne Keene, dovolte, abych první blahopřál k vašemu povýšení. Počítám s tím, že dnes budete obědvat se mnou, a protože jste dosud churavý, učiníte dobře, dáte-li dopravit svá zavazadla na pevninu a ubytujete se u mne.“

Mé povýšení přišlo tak nečekaně, že jsem stál před admirálem jako solný sloup a neměl slov, abych projevil svůj dík. Očekával jsem povýšení nejdřív tak za dva tři roky, ale že jsem se stal kapitánem po jediné výpravě, to předstihlo veškeré mé naděje.

„Poslal jsem právě pro jednoho vašeho kamaráda“ pokračoval admirál, „který byl těžce raněn ve srážce s holandskou fregatou. Dokončil právě kadetskou službu a lord Verseley mi ho vřele doporučil. Znáte přece Mr Dotta?“

„Zajisté, admirále. Byl to můj nejlepší přítel, když jsem nastoupil službu.“

„Nuže, chci ho přidělit na vaši brigu. Doufám, že z něho bude zdatný důstojník.“

„Jsem o tom přesvědčen, admirále. Chtěl bych vás však poprosit, abyste mu zatím zamlčel, že jsem jeho kapitánem.“

„Aha, malý žert, co? Nu, když mám co činit s tak mladým kapitánem, jako jste vy, Mr Keene, musím svolit. Jak se vede raněným?“

„Velice dobře, sire, i loďmistr Bob Cross, který by byl málem přišel o hlavu, je už v pořádku. Byl to loďmistr lorda Verseleyho a Vaše Jasnost byla tak laskavá, že ho přidělila na mou loď.“

„Tuším, že je to znamenitý námořník. Je tomu tak?“

„Je to moje pravá ruka, sire.“

„Ach, jak vidím, budu ho muset přidělit na vaši brigu…“

„Admirále, byl bych vám za to nesmírně vděčný,“ řekl jsem upřímně.

„Rád pomohu řádnému námořníkovi, kapitáne. Jmenuji ho vrchním loďmistrem brigy.“

„Jste velice dobrotivý, sire,“ odpověděl jsem vděčně.

„Kapitáne, vím, že muž, který se chce osvědčit, musí mít kolem sebe spolehlivé lidi. Avšak každou chvíli musí už přijít mister Dott. A tak jestli mu chcete připravit překvapení, běžte do vedlejší místnosti. Jakmile mu oznámím jeho jmenování důstojníkem, pošlu ho za vámi.“

Za nějakou chvíli vešel do místnosti, kde jsem čekal, Tommy Dott a podal mi ruku.

„Keene, milý příteli, jsem tak rád, že tě zas vidím,“ řekl radostně.

„Já taky, Tommy,“ odpověděl jsem.

„Slyšel jsem, že jsi raněn?“

„Ano, Tommy,“ pravil jsem a ukázal na svou nohu. „Admirál byl tak laskav a dovolil mi, abych tu zůstal tak dlouho, dokud se nezotavím.“

„Jsem k němu dnes pozván na oběd,“ oznamoval Tommy hrdě. „Poslyš, Keene, ty bezpochyby znáš brigu Diligentia, kterou ukořistila Najáda společně s tebou, jaká je?“

„Je to hezká loď, Tommy, a pluje zrovna tak dobře jako Světluška.“

„Ty pochopitelně chválíš svou loď. Já ale dávám přednost větší lodi a jsem rád, že jsem se stal důstojníkem na brize.“

„Vážně, Tommy? Blahopřeji ti,“ odpověděl jsem, naoko se tváře překvapeně.

„Děkuji, Keene,“ pravil Tommy slavnostně. „Jsem jenom zvědav, jakého dostaneme kapitána. Největší naději má prý první důstojník z Najády. Je to správný chlapík, ale trochu pyšný. Se mnou však moc nepořídí. Nenechám si na sebe moc houkat. Ve službě se vyznám jako každý jiný a kapitána si budu držet pěkně od těla.“

„Nu, Tommy, máš hodně kuráže. Jsem ale přesvědčen, že kdyby tvým kapitánem byl lord Verseley, měl bys před ním zrovna takový strach jako tenkrát, když jsi byl ještě kadetem.“

„Však taky lord Verseley byl jinačí kapitán, než jsou

ti dnešní.“

„Myslíš? Já jsem zas přesvědčen, že všichni kapitáni jsou stejní. Všichni vyžadují od svých podřízených kázeň a netrpí odpor.“

„Ale, milý Keene, co když bude kapitánem brigy mladý, nezkušený muž, který třeba není na moři ani tak dlouho jako já?“

„Ani pak nemůžeš mít důvod, abys ho neposlouchal a neprojevoval mu patřičnou úctu. Ba právě naopak, tím víc mu musíš pomáhat a tím spíš podporovat jeho autoritu.“

„No, když mě o to vhodně požádá, pak možná…“

„Může se ale taky stát, Tommy, že tě o nic prosit nebude a že bude jednat podle svého. Zrovna první důstojník Najády nemá smysl pro žertování a sebemenší odpor trestá vězením. Ostatně kdybych já byl kapitánem, vyžadoval bych od svých podřízených naprostou poslušnost a nestrpěl bych nejmenší odpor.“

„Však já tě dobře znám, Keene, a dovedu si představit, jak bys dovedl prohánět své lidi. Ale protože my dva spolu na jedné lodi nebudem, je mi to fuk. Už to vidím, jak my dva bychom si brzo vjeli do vlasů, protože na nějaké povyšování já nejsem zvědavý.“

„Ani já ne, Tommy. Nechme však žerty stranou. To bylo možné, dokud jsme oba byli ještě kadety, ale teď se všecko změnilo. Jak tato listina dokazuje, jsem tvým kapitánem, Tommy…,“ řekl jsem naschvál hodně stroze a podal mu svůj patent.

Tommy listinu přečetl a shledal, že ho jeho jmenování neuchránilo od toho, aby se nedostal z deště pod okap.

„Tys kapitánem na Diligentii? Jak je to možné, vždyť já sloužím déle než ty!“ zvolal rozhořčeně.

„To je sice pravda, Tommy, ale na tom, že jsem tvým kapitánem, nic nezměníš. Já jsem přesvědčen, že jsem se stal kapitánem právem, a vím, že ty budeš dobrým důstojníkem, až ochladne tvá ješitnost a pocit ukřivdění. Jak tě znám, byls vždycky vzorným a ukázněným kadetem a nepochybně si tyto vlastnosti podržíš i jako důstojník. Blahopřeji ti k povýšení a těší mě, že poplujeme spolu.“

Pak jsem mu podal ruku. Chviličku se na ni zadíval, ale nakonec ji uchopil a srdečně potřásl. Potom jsme se rozhovořili o jiných věcech.

Po čtrnácti dnech připlula Najáda s oběma ukořistěnými loďmi. Moje rána byla nyní úplně zhojena, a tak admirál souhlasil, abych osobně dohlížel na opravu a vystrojení brigy. Dovolil mi také, abych si na palubu Diligentie vzal mužstvo ze Světlušky a chybějící počet doplnil novými lidmi.

Po dvou měsících byla Diligentia úplně v pořádku a mě to všecko zas táhlo na moře. Admirál zpozoroval mou netrpělivost, ale nedovolil, abych odjel. Vyčkával, až připluje nějaká větší loď, která by zajistila bezpečnost přístavu.

Konečně jednoho dne si mě dal admirál předvolat a při té příležitosti pravil:

„Kapitáne Keene, nemohu čekat na příjezd jiné lodi a jsem nucen poslat vás s depešemi do Anglie. Zítra ráno odplujete.“

A tak druhého dne, sotva se rozednilo, obdržel jsem depeše, Diligentia rozepjala všechny plachty a vydala se do Anglie.

Loď se držela znamenitě a cesta rychle ubíhala. Mužstvo bylo dobré, důstojníci znamenití, a rovněž Tommy Dott se choval vzorně.

Blížili jsme se k cíli své cesty. Když jsme se ocitli asi sto mil jihozápadně od souostroví Sciely, které je pro plavbu lodí velice nebezpečné, přišel ke mně Bob Cross a oznamoval, že je slyšet střelbu. Ihned jsem se odebral na palubu.

Zaslechli jsme sice dunění děl, ale záblesky jsme neviděli. Teprve krátce před rozbřeskem dne jsme zahlédli záblesk dělostřelby a současně pak jsme rozeznali i obrysy lodi. S kým se však utkávala, jsme nezjistili. Až východ slunce nám objasnil situaci. Francouzský škuner útočil na loď Východoindické společnosti a způsobil v jejím lanoví a plachtoví spoušť.

Sotva nás však škuner zpozoroval, zastavil palbu a dal se na útěk. Nemohli jsme ho stíhat, neboť obchodní loď potřebovala naši rychlou pomoc.

Dal jsem se dovézt na palubu zachráněné lodi. Její kapitán mi sdělil, že boj trval plných, devět hodin, a že nebýt našeho zákroku, byla by jeho loď ztracena. I já jsem mu vyslovil plné uznání za jeho statečnost a přijal pozvání do kajuty. Našel jsem tam velkou společnost, v niž byly i dámy. Vřele mi děkovaly za své zachránění.

Potom jsem poslal několik svých lidí na palubu obchodní lodi, aby pomohli při odstraňování škod, a také našeho ranhojiče, aby ošetřil raněné. Teprve pak, když byla obchodní loď jakžtakž v pořádku a její ranění ošetřeni, pokračovala briga v plavbě.

Za příznivého počasí a za silného západního větru jsme minuli Plymouth a vpluli do portsmouthského přístavu. Bylo to třetí den po rozloučení s obchodní lodí.

Kotvy jsme spustili u Spitheadu.

KAPITOLA XV

Na návštěvě u admirála – Mé setkání s lordem Verseleyem – Co bylo v dopisu nejvyššího lorda admirality – Fregata Kirké – Svatba Boba Crosse – Sen o Minnii Van der Weltové

Bylo ještě příliš brzy na to, abych navštívil admirála a hlásil se mu. A tak jsem měl aspoň čas vhodně se obléci a vzít si na sebe svou parádní uniformu.

Námořníci právě skončili mytí paluby, když jsem se zastavil u Boba Crosse, jenž měl ranní hlídku. Pohlédl na mě a slavnostně řekl:

„Kapitáne Keene, kotvíme skoro na témž místě, kde kotvila Kalliopé, když jste poprvé přišel na její palubu. Ovšem jak velký rozdíl je mezi tím, čím jste byl tehdy a čím jste dnes.“

„Ano, Bobe,“ odvětil jsem, „také jsem si na to vzpomněl.“ Pak jsem se maličko zasnil, ale najednou mi cosi blesklo hlavou. „Co to, Bobe, vy nespěcháte na pevninu?! Však já vím, že ano. Vezměte si člun a jeďte. Dám rozkaz, abyste byl ve službě vystřídán.“

„Děkuji vám, sire. Uhodl jste, že bych rád co nejdřív spatřil děvče, které je snad dosud mou nevěstou. Doufám, že na mě čekala a že budu teď šťastný.“

„Přál bych vám to ze srdce, Bobe. Ale teď už pospíchejte na pevninu,“ dodal jsem.

Řekl jsem si, že bude lepší, když počkám, až admirál vstane, než aby on čekal na mne. Dal jsem se proto v půl osmé dovézt na pevninu a odebral se do admirálovy úřadovny. Když mne spatřil, vřele mi stiskl ruku.

„Kapitáne Keene,“ pravil, „blahopřeji vám. Mr Charlesi,“ obrátil se k svému tajemníkovi, „dejte Diligentii znamení, aby vplula do přístavu. Loď Východoindické společnosti může pokračovat v plavbě. Ale teď, milý kapitáne, dovolte, abych vás pozval k snídani.“

Admirálovo vřelé přivítání mi pochopitelně lichotilo.

Po snídani jsem se odebral na poštu, abych odeslal dopis lordu Verseleymu. Pak jsem sledoval, jak moje loď vplouvá do přístavu. Nemeškal jsem a šel to ohlásit do admirálovy úřadovny.

A protože admirál měl právě volno, odebral se se mnou na palubu Diligentie, aby si loď prohlédl. Díky jeho zásahu se na palubu Diligentie záhy dostavila i komise, která uznala loď za schopnou pro službu v anglickém válečném loďstvu za předpokladu, že budou provedeny některé úpravy. Proto bylo mužstvo posláno na kasárenskou loď a já jsem se ubytoval v hotelu. Teprve tady jsem měl dostatek času a klidu napsat Minnii Van der Weltové dlouhý dopis.

Hned druhý den ráno po svém ubytování v hotelu mě

navštívil Bob Cross. Pln radosti mi oznamoval, že jeho

nevěsta mu zůstala věrná, a když sdělil starému podloudníkovi, že se stal vrchním loďmistrem na lodi Jeho Veličenstva britského krále, že stařec souhlasil, aby docházel do jeho domu, kdykoli bude mít dovoleno pobývat na pevnině.

„O ruku svého děvčete jsem zatím nežádal,“ dodal Bob, „ale chci to učinit co nejdřív.“

„Neukvapte se, Bobe,“ radil jsem, „navnaďte starého lakomce nejdřív tím, že ho požádáte o radu, co máte dělat se svým majetkem, který jste získal na podílech za ukořistění nepřátelských lodí.“

Bob s mou radou souhlasil, neboť uznal, že na starého lakomce je nezbytné jít se lstí.

Vbrzku jsem obdržel odpověď od lorda Verseleyho. Blahopřál mi k úspěchu a k povýšení, jež tak brzo následovalo, a ujistil mě, že bude potěšen, spatří-li mne, až zavítám do Londýna, kde mě hodlá představit prvnímu lordu admirality.

Samozřejmě že jsem ihned požádal o dovolenou a vydal se na cestu do Londýna.

V domě lorda Verseleyho jsem po odevzdání navštívenky byl okamžitě odveden do pracovny. Jeho Jasnost mi na uvítanou srdečně stiskl ruku.

„Keene, jsem velice potěšen, že vás vidím,“ pravil můj bývalý kapitán. „Jsem hrdý na to, že můj chráněnec mi slouží ke cti. Za své povýšení ve službě děkujete jen své horlivosti a svým osobním vlastnostem.“

„Ne zcela, mylorde,“ odpověděl jsem.

„Zcela, milý Keene. Nebude to dlouho trvat a postoupíte ještě výše, a zaslouženě.“

„Jsem vám velice zavázán, Vaše Jasnosti, za všecko, neboť…“

„Nechte toho, Keene. Nestaral bych se o vás, kdybyste nebyl hoden mé přízně. Ale posaďte se přece a vypravujte, co jste zažil.“

Během mého vyprávění mi lord Verseley kladl mnoho otázek, ze kterých jsem poznal, jak se dosud zajímá o život na moři. Pak vstoupil sluha a oznámil, že je připraven kočár. A tak jsme jeli k admiralitě.

„Dovolte, mylorde,“ pravil Verseley k nejvyššímu pánu britské admirality, „abych vám představil kapitána Keenea, o němž jste v poslední době mnoho slyšel, a jistě jen věci dobré. Mister Keene začal svou kariéru službou u mě a dík svému chování a statečnosti to v krátké době přivedl až na kapitána. Kdybyste, mylorde, mohl tohoto mladého muže po zásluze odměnit, byl bych vám za to vděčen.“

„Vskutku jsem o kapitánu Keeneovi slyšel mnoho dobrého,“ odpověděl první lord admirality, „a doufám, že budu moci vyhovět vašemu přání. Dnes večer se jistě setkáme ve Sněmovně lordů, a tam vám sdělím, co budu moci pro vás učinit.“

Nato lord Verseley povstal a záhy potom jsme odešli. Když jsme usedli do kočáru, lord Verseley pravil:

„Spolehněte se, Keene, že zítra budu mít pro vás dobrou novinu.“

Před sídlem Jeho Jasnosti jsem se odporoučel.

Druhý den zrána se ozvalo zaklepání na mé dveře a hned nato vešel lord Verseley.

„Mylorde, jaká čest…,“ zvolal jsem překvapeně.

„Přišel jsem vám blahopřát, Keene. Jste jmenován kapitánem fregaty,“ řekl lord Verseley slavnostně. „Právě jsem dostal z admirality dopis a nemohl jsem si odepřít sdělit vám osobně tuto příjemnou zprávu. Zde je dopis. Nezapomeňte, že vás čekám k večeři.“

„Tisíceré díky, mylorde,“ zvolal jsem dojatě. „Opravdu nevím, jak se vám za všecko odvděčím.“

„Přečtěte si ten dopis, Keene, a nezapomeňte, že večeříme v osm hodin. Bůh s vámi.“

Lord Verseley mi ještě stiskl pravici a pak odešel.

Dychtivě jsem rozevřel dopis. Byl od prvního lorda admirality a obsahoval vyzvání, abych se druhý den dostavil do admirality, kde mi bude předán patent kapitána poštovní lodi. Dále v dopise stálo, že jsem jmenován velitelem fregaty, která bude za několik měsíců spuštěna na vodu.

Zavalila mě vlna nevýslovného štěstí! Je mi teprve třiadvacet let a již jsem kapitánem fregaty! To byl věru důvod k vděčnosti! Zatím jsem ovšem nemohl projevit svou vděčnost jinak, než že jsem se vroucně pomodlil za blaho svého dobrodince.

Loď Kirké, jejímž kapitánem jsem se stal, ležela dosud v portsmouthském doku. Byla to krásná, lehká fregata o dvaatřiceti dělech, jež – pokud jsem mohl předem soudit – měla všecky dobré vlastnosti.

Nemusím ani podotýkat, že první, kdo mi po mém příjezdu do Portsmouthu blahopřál, byl můj statečný Bob Gross.

„Kapitáne Keene,“ řekl, když jsem mu stiskl ruku, „sdílím vaše štěstí a vím taky, že vás potěší zpráva, že Mary a já budeme co nevidět svoji. Doufám, že nás v den svatby poctíte svou návštěvou.“

„Velmi rád, Bobe,“ odpověděl jsem, „ale jak je možné, že se to tak rychle všecko zběhlo?“

„Sire, k tomu není třeba dlouhých slov. Naklonil jsem si starého pána tím, že jsem trpělivě poslouchal jeho vyprávění o starých zlatých časech a smál se jeho žertům. Tu a tam dokonce řekl Mary a její matce, že jsem způsobný mladý muž. A tak to šlo dále, až se sám jednou zmínil o sňatku své neteře – totiž, dal mi na srozuměnou, že by rád viděl, kdyby byla dobře zaopatřena. Mary je chytrá holka, a tak schválně dělala tak trochu fóry a tvářila se, jako by mě nechtěla. Protože ale starý si rád zakládá na tom, že ho musí každý poslouchat, přísahal nakonec, že Mary nedostane ani vindru, když si mě nevezme. Mary se naoko několik dnů vzpírala, než konečně svolila. A staroch má dokonce strach, aby si to nerozmyslila, a tak sám naléhá na brzkou svatbu. Dokonce nám chce dát polovic svého jmění a to už je co říct!“

„Tak tedy kujte železo, dokud je žhavé, Bobe,“ radil jsem. „A den svatby jste už určili?“

„Ještě ne, sire. Ale tuhle neděli máme v kostele první ohlášky, takže svatba by mohla být do tří neděl. Doufám, sire, že si mě zas vezmete k sobě,“ pokračoval Bob. „V úterý dostane mužstvo Diligentie žold a tak by byla nejlepší příležitost k tomu, abych byl přeřazen na Kirké…“

„Cože, Bobe? Slyším dobře? Vy už myslíte na odplutí a to jste se ještě ani neoženil?“ zvolal jsem pln údivu.

„Víte, kapitáne, kdybych měl žít s vědomím, že vy jste na moři a já nejsem s vámi, neměl bych stání…“

„Jste věrná duše, Bobe, udělám, co budu moci.“

„Sire, do odplutí Kirké uplynou nejméně čtyři měsíce, a tak nám oběma zbývá dost času: mně, abych se oženil, a vám, abyste vymohl moje přeřazení. A potom, kdovíco se za ty čtyři měsíce stane.“

„Rád vám vyhovím, Bobe, ale stejně si myslím, že byste jako novomanžel měl raději zůstat na pevnině.“

„Možná, sire, ale mám takové tušení, že přece jen raději půjdu zas načas na loď, než abych navěky zůstal jenom u své Mary.“

V den svatby Boba Crosse jsem se už časně ráno dal převézt na prámu do Gosportu. Před domem starého podloudníka už stál zástup mladých lidí ozdobený bílými stuhami.

„Můj kapitán!“ zvolal Bob radostně, sotva mě spatřil, a spěchal mi naproti.

Nevěsta byla s matkou dosud ve svém pokoji.

„Těší mě, že vás vidím, Mr Waghorne, a blahopřeji vám,“ oslovil jsem slepého pašeráka.

„Tak to vy jste tedy ten kapitán Keene, o němž toho noviny už tolik napsaly? Těší mě, že vás poznávám osobně. Lituji jen, že vás nevidím…, ale nesetkali jsme se už někdy? Váš hlas je mi nějak povědomý!“

„Opravdu, pane?“

„Ano. Jsem slepý, a proto si líp pamatuji hlasy. Už si vzpomínám, byl jste tu jednou s Crossem, ale tehdy jste byl agentem, a teď jste kapitánem?“

„Tiše, pane,“ odpověděl jsem spěšně, „prosím, nemluvte tak nahlas. Víte přece, proč jsem tehdy přišel. Nemohl jsem vám tenkrát říci, kdo vlastně jsem, když se jednalo o útěk zajaté osoby!“

„Máte pravdu, sire,“ souhlasil stařec. „Nemohl jste jednat jinak. Těší mě, že jste mě poctil svou návštěvou. Prosím, posaďte se, sire. Mimochodem, kapitáne Keene, nemáte nějaké zprávy o osudu oné ženy?“

„Milý pane Waghorne,“ řekl jsem na to, „dnes už nemám důvod zatajovat vám pravdu. Tehdy jste nepomohl na svobodu ženě, ale zajatému holandskému důstojníkovi.“

„Hm, stejně jsem něco tušil, ačkoli bych to byl sotva učinil, kdybyste mi byl řekl pravdu. Ovšem, pomoci ženě, to byl akt milosrdenství.“

„A ten jste vykonal, Mr Waghorne, a nebesa se vám za to odmění.“

„Jsme jen bídní tvorové, kapitáne Keene. Kéž by už byl dnešní den u konce a štěstí mé neteře zabezpečeno. Pak se budu. moci pomalu připravovat na svůj den poslední…“

Příchod nevěsty a družiček přerušil naši rozmluvu. Svatební průvod se odebral do kostela. Za půl hodiny byl svatební obřad skončen. Byl skvostný den pozdního podzimu, a proto se svatební hostina konala v zahradě. Rozloučil jsem se s těmi bodrými lidmi teprve v osm hodin večer.

Když jsem se vrátil domů, putovaly moje myšlenky mimoděk k Minnii Van der Weltové. Usedl jsem a napsal jí dlouhý dopis, v němž jsem hned na začátku vyslovil politování, že mi na můj předešlý dopis dosud neodpověděla. Ptal jsem se jí také, jak se daří jejímu bratranci Vangiltovi.

Té noci jsem neklidně spal a až do rána se mi zdálo o Minnii.

KAPITOLA XVI

Dryáda a Kirké se střetávají s francouzskými šalupami – Bouře – Těžké chvíle – Zkáza Dryódy – Jsme hnáni na mělčinu – Katastrofa – Stěžeň naším útočištěm

Po čtyřech měsících byla Kirké vskutku připravena k odplutí. Brzy nato jsem dostal rozkaz využít příznivého větru a připojit se k severomořské eskadře, k níž jsem záhy dorazil. Zde jsem obdržel nový rozkaz: společně s Dryádou křižovat u pobřeží a udržovat v uctivé vzdálenosti francouzské dělové šalupy, které slídily v přístavech a při ústí řek. Měli jsme za úkol zničit co možná nejvíc těchto člunů. Byla to služba namáhavá a nebezpečná. Ani jediný den neuplynul bez potyčky, přičemž nepřítel měl na mělčinách proti nám značnou výhodu.

Jednoho rána hlídka ve stěžňovém koši ohlásila anglickou poštovní loď, která nám měla přivézt dopisy z Anglie.

Současně však Dryáda signalizovala šest francouzských dělových šalup blízko pobřeží.

Obě naše fregaty proto rozvinuly všechny plachty a daly se do pronásledování šalup. Poštovní kutr jsme nechali, aby plul za námi, pokud stačí.

Kormidelníci dobře znali nebezpečná místa poblíž břehů, a tak jsme se jimi proplétali, pronásledujíce nepřítele. Když jsme byli na dostřel, zahájili jsme ostrou palbu, avšak šalupy najednou zmizely v malém skrytém přístavu, kam jsme je nemohli pronásledovat.

Dryáda dala signál k návratu. Byl nejvyšší čas, neboť do večera už scházely jenom čtyři hodiny a my jsme zdejší moře neznali již tak dobře.

Vítr sílil a zdálo se, že přijde bouře. Jen s největší námahou jsme se dostali z nebezpečných končin a v devět hodin večer jsme konečně byli z písčin venku. A poněvadž jsme je měli po větru, museli jsme silně bočit, abychom k nim nebyli znova zahnáni. Celou noc jsme vzdorovali nepříznivému větru a bouři, kdy oběma lodím hrozilo nebezpečí.

Když se rozednilo, pátrali jsme po Dryádě. Spatřili jsme ji teprve po delší době. Ale jak vypadala. Stěžňové čnělky měla zlomené, vítr se opíral do velkých plachet, ale loď se přesto nehýbala z místa.

„Nepřestane-li ten zatracený vítr, pak je amen i s námi,“ řekl jsem tiše. „Musíme teď spoléhat na milosrdenství boží a na svou obratnost. Vyhoďte olovnici, Mr, Crossi!“

Napětí, s nímž jsme očekávali výsledek měření hloubky; dna. nelze popsat. Bob vytáhl šňůru a hlásil:

„Patnáct a půl sáhů!“

„Mr Hillere,“ vyzval jsem kormidelníka, „pojďte do mé kajuty!“

Okamžitě mne následoval a potom ukázav na mapu pravil:

„Octli jsme se příliš po větru, sire.“

„Ano,“ odpověděl jsem, „zdejší proudy jsou tak silné a nespolehlivé, že se tomu ani nedivím. Naše loď se patrně pohybovala v tomto kruhu,“ ukazoval jsem na mapě.

„Obávám se, že je tomu tak,“ souhlasil kormidelník, „pak jsme ale ztraceni…“

„Jsem téhož mínění, Mr Hillere. Teď nás může spasit jenom to, ustane-li bouře a obrátí-li se vítr. Je dost času říci o naší situaci mužstvu, Za krátký čas bude náš osud rozhodnut.“

„Ale Dryáda je ještě o čtyři míle blíž k pobřeží a mořské dno stoupá tak prudce, že bude co nevidět vržena na mělčinu!“

„Nemá naději na záchranu,“ odpověděl jsem. „Kéž by aspoň mlha tak zhoustla, abychom se nemuseli dívat na to hrozné divadlo.“

„Nikdo se nezachrání, sire,“ zvolal kormidelník s hrůzou.

„Také se toho bojím, Mr Hillere. Naše životy jsou v rukách božích. Jedni musí odejít dřív, jiní později. Musíme konat své povinnosti do posledního dechu. Pojďme na palubu a nedejme na sobě znát, jak smutný je náš osud.“

Na palubě jsem řekl prvnímu důstojníkovi:

„Tlakoměr stoupá. Doufám, že vítr kolem dvanácté povolí.“

„Kéž by, sire,“ odpověděl.

„Je ještě vidět Dryádu?“ zeptal jsem se.

„Ne, není. Po větru je silná mlha. Loď zmizela již před deseti minutami.“

Víc už ji nespatříme! pomyslel jsem si.

„Jaká je hloubka?“ tázal jsem se.

„Čtrnáct sáhů, sire.“

„Dno stoupá, jsme na mělčině. Až ji přejedeme, budeme mít vyhráno.“

Ve chvílích nebezpečí je kapitánovo slovo svaté. Plavci poslouchali moje slova a byli přesvědčeni, že nebezpečí nehrozí.

K poledni se po větru vyjasnilo a já jsem odešel do kajuty. Ale sotva jsem rozprostřel na stole mapu, přišel důstojník a hlásil, že dno stouplo na dvanáct provazců.

„Děkuji, Mr Hawkinsi,“ pravil jsem klidně. „Dostaneme ještě menší hloubku. Hlaste mně všecka měření!“

Když se za ním zavřely dveře kajuty, počítal jsem, kdy nastane příliv. Ten jediný nás mohl spasit. Shledal jsem však, že před hodinou nastal teprve odliv. Tím zmizela poslední naděje.

„Vrchní loďmistr prosí o rozmluvu, sire,“ volal strážný u dveří.

„Ať vejde,“ odpověděl jsem a obrátil se na Crosse otázkou: „Co se stalo?“

„Zrovna jsem mluvil s prvním důstojníkem, sire, jestli máme opravit čnělku předního stěžně – pokud to ještě vůbec má nějaký smysl.“

„Co to má znamenat, Bobe?“ zeptal jsem se přísně.

„Přijde na to, sire… Na vašem obličeji by nikdo nepoznal, co nám hrozí, ale kormidelníkova tvář je jak barometr. Ostatně plul jsem často v těchto končinách, kapitáne, a tuším, co se děje.“

„Nu ano, Crossi,“ povzdechl jsem, „jsme na tom zle. Jedině změna větru nás může zachránit.“

„Tušil jsem to, sire. To je ale přece možné, že vítr náhle ustane a zítra bude krásné počasí.“

„Zítra již bude pozdě, Bobe. Za tři hodiny je všemu konec.“

„Jedenáct sáhů!“ hlásila hlídka.

„Děkuji, Mr Hawkinsi,“ pravil jsem a pokračoval v rozhovoru s Bobem. „Vidíte, Crossi, příliv nás žene k jihu a nebude to už dlouho trvat…“

„… a dostaneme se na hloubku pěti provazců, vím to,: kapitáne. A smím se zeptat, co chcete dělat, sire?“

„Povím vám to. Jakmile se dostaneme na hloubku šesti provazců, srazíme stěžně a vyhodíme kotvy.“

„Ano, nic jiného nám nezbývá. A jestli se to podaří a jestli se vítr utiší, můžeme se ještě dožít zítřka.“

„Deset sáhů, sire,“ hlásil důstojník.

„Díky, přijdu hned na palubu.“

„Nuže, sire,“ pravil Bob Cross, „dáme se do toho. A protože je možné, že spolu mluvíme v životě naposled, buďte sbohem, kapitáne, Bůh vás opatruj!“

„I vás, Crossi!“ odpověděl jsem a stiskl mu srdečně ruku.

Bob Cross odešel z kajuty a já ho následoval. Požádal jsem prvního důstojníka, aby svolal mužstvo na záď lodi. Když byli všichni shromážděni, vystoupil jsem na lafetu děla a takto je oslovil:

„Námořníci, svolal jsem vás, protože nám hrozí nebezpečí. Vítr neustává a dno rychle stoupá a my budeme bezpochyby vrženi na pobřeží. Jediná naše naděje je srazit stěžně a spustit kotvy, jakmile dosáhneme hloubky šesti sáhů. Snad se pak udržíme tak dlouho, dokud se vítr neutiší. V každém případě však vytrváme do posledního dechu, v pevné víře v Boha. Konejte své povinnosti a poslouchejte důstojníky do poslední chvíle. I v disciplíně je záchrana. Byli jste dosud vzornými námořníky, buďte jimi až do konce. Jiného nemám co říci. Mr Crossi, dejte rozchod!“

Mužstvo se mlčky rozešlo. První důstojník a vrchní loďmistr dali potřebné rozkazy. Všecky ruce měly co dělat, a tak činnost zapudila strach.

Já jsem zatím prohlížel kotevní vrátky, zdali jdou dobře, aby se lano správně odvíjelo. Pak jsem se vrátil na střed paluby, kde už byli tesaři připraveni srazit stěžně.

Bouře zuřila divočeji než předtím.

Stál jsem v hloučku s důstojníky a s kormidelníkem. Bob Cross, který byl nedaleko, nespustil ze mne oči. Dva lidé počítali hloubku a hlásili: „Sedm… šest a tři čtvrti… šest a půl… šest!“ Rozhodný okamžik byl tu.

„Ticho! Kdo nemá co dělat na palubě, dolů! Přesekněte úpony! Uvolněte čluny! Přetněte lanoví na hřídelích!“ zavelel jsem.

Stěžně praskaly, kácely se, fregata bočila pod tíhou nárazů. Všude bylo plno třísek a štěpin, ale díky včasným opatřením nebyl nikdo raněn.

„Ke kotvám! Místo pro řetěz! Spusťte kotvy!“ Za malou chvíli se fregata vzepřela pod tlakem kotvy. Ohromná vlna se převalila přes příď, zatopila hlavní palubu a smetla tesaře, kteří uzavírali větrací šachty, do moře. Za ní následovala druhá a třetí, takže loď byla skoro pod vodou. Několik statečných hochů utonulo.

Odebral jsem se k troskám hlavního stěžně. Ale i tu bylo velice nebezpečno a byl bych býval záhy smeten vlnami, kdyby mi nebyl Bob Cross ovinul provaz kolem těla. Po třetí vlně byl chvíli klid.

„Měli bychom sestoupit na hlavní palubu, sire, a pokud to půjde, otevřít dělové střílny, aby se lodi ulevilo,“ radil Bob.

Učinil jsem tak. Zbylí tesaři ucpávali větrací šachty, zatímco my jsme s několika námořníky otvírali dělové střílny. Jimi odteklo mnoho vody a loď se už tolik nepotápěla.

Na palubě způsobily vlny úplnou spoušť. Marně jsem hledal kormidelníka a prvního důstojníka. Bezpochyby byli smeteni z paluby.

Sotva jsem vkročil na vrchní palubu, valily se přes nás nové vlny. Ale protože paluba byla už prázdná a voda mohla volně utíkat, nepůsobily vlny takovou zkázu jako dříve. Vzdor tomu jsem usoudil, že se loď dlouho neudrží. Svou domněnku jsem sdělil Bobovi.

„Ano, sire,“ souhlasil. „Řetězy nevydrží tyto hrozné nárazy, anebo se kotva vytrhne ze dna.“

„Pak budeme vrženi na pobřeží a loď se rozbije na tisíc kusů.“

„To už je jisté, sire. Nezapomeňte se zachytit trosek stěžňů,“ starostlivě radil zkušený Bob.

Náhle se fregata naklonila na pravý bok a současně se přes nás převalila obrovská vlna, která nás málem odplavila. Když voda odtekla a opět jsme mohli mluvit, řekl jsem Crossovi:

„Kotevní řetěz je vedví. Je s námi konec.“

„Ano, sire. Jakmile narazíme na mělčinu, a nebude to trvat ani deset minut, je s námi amen. Ale tady nesmíme zůstat, loď se bezpochyby rozlomí.“

Uznal jsem, že Bob Cross má pravdu. Počkali jsme, až se přes nás převalí další vlna a pak jsme přelezli na záď. Zoufale jsme se drželi děla.

Náhle se celá loď hrozivě otřásla. Najela na mělčinu. Trámoví praskalo, přes levý bok lodi se převalila obrovská vlna a fregata se tak naklonila, že její polovina i s děly klesla pod vodu.

Při každé další vlně odpor lodi slábl. Trámoví praskalo, tonoucí volali o pomoc, příboj hřměl. Divadlo hrůzy začínalo. Tu zazněl strašlivý praskot, znamení, že loď se uprostřed zlomila.

Teď už nic nebránilo naší zkáze. Vlny se na nás valily ze všech stran. Obě půlky lodi trčely do výše, nárazy vody byly stále prudší. Také tíha vln byla čím dál tím větší, neboť voda byla smíšena s pískem.

Vrak, na němž jsem se octl s Bobem Grossem, byl tak nakloněný, že jeho podlaha trčela téměř kolmo. Zpozorovali jsme, že se vrak pomalu ponořuje do písčitého dna. A protože velká vlna odervala roubení nad našimi hlavami, mohli jsme se nyní trochu porozhlédnout.

Směrem po větru Bob zahlédl hlavní stěžeň s hlídkovým košem. Bouře jím zmítala, že se co chvíli potopil, tu zas vyčníval nad vodu. Kývl jsem na znamení souhlasu. Jakmile se přes nás převalí nejbližší vlna, pokusíme se doplavat ke stěžni.

Když jsem si vymnul z očí slanou vodu, zpozoroval jsem, že Bob už plave ke stěžni. Dosáhl ho a teď mával na mě. Následoval jsem ho. Také mně se podařilo doplavat ke stěžni. Oba jsme se zachytili hned vedle strážního koše.

Stěžeň byl zbytkem lanoví připoután k vraku, který lámal prudkost vln. Moře teď bylo kolem nás poměrně klidné. Bylo zde také bezpečněji než na kluzké podlaze téměř svislé paluby. Konečně jsme mohli volněji vydechnout.

Když jsem se pak kolem sebe pořádně rozhlédl, naskytl se mi radostný pohled. Víc než dvacet mužů viselo na stěžni. Byli vysíleni, ale zoufalství nepodlehli. Nepromluvili jsme však ani slova. Nebyl k tomu čas ani chuť.

KAPITOLA XVII

Strašné chvíle – Zachraňujeme raněné a vyčerpané – Hlad a žízeň – Nekonečných pět dnů – Loď na obzoru – Neblahé zprávy z Anglie – Na Helgolandu – Jsem rozhodnut zúčastnit se výpravy na Cuxhaven

Nastala noc.

Již několik hodin nás obklopovala tma. Byl jsem tak vysílený, že jsem dokonce na chvíli usnul, ačkoli polovinou těla jsem vězel ve vodě. Když jsem se probudil a pohleděl na nebe, spatřil jsem hvězdy. Díval jsem se kolem sebe a zjistil jsem, že vlny už nejsou tak prudké jako dříve. Vítr sice pronikavě hvízdal, ale již ne tak strašlivě jako včera.

„Crossi!“ zvolal jsem.

„Co je, kapitáne?“

„Bouře ustává, a než se rozední, bude zas pěkně.“

„Ano, sire. Taky si to myslím.“

„Zaplať pánbůh! Doufejme, že zde nezahyneme.“

„Doufat můžeme, sire. Ale myslím si, že nám to nebude moc platné.“

„Musíme věřit, že nás Bůh neopustí a že se záchrany přece jen dočkáme.“

„Kdo jiný by si to přál víc než já. Jen kdyby se už konečně rozednilo,“ povzdechl si Bob.

Ale na rozbřesk jsme si museli počkat ještě několik hodin. Vítr se zatím ponenáhlu utišil a s rozedněním nastalo bezvětří.

Byl jsem opřen zády o provazový žebřík, který dosud visel ze stěžně, a tak jsem se mohl tak dalece vztyčit, že jsem byl nyní s to, abych se mohl rozhlédnout po moři.

Všude kolem pluly trosky lodi. Některé z nich se staly útočištěm několika dalších zachráněných. Příď Kirké dosud čněla do vzduchu. Zato záď lodi se hluboko vryla do písčitého dna.

I Bob se vedle mě vzpřímil a rozhlédl se kolem. Tu se odkudsi ozvalo:

„Hej, vy tam, jste v pořádku? Co je s kapitánem?“

„Je živ a zdráv!“ volal Cross.

Radostné hurááá, které zaznělo v odpověď, mne hluboce dojalo.

„Crossi,“ řekl jsem po chvíli, když jsem zvážil situaci, „je bezvětří, a tak by nám asi teď bylo líp na přídi než tady, kde vězíme po pás ve vodě. Horní paluba je ještě v pořádku a mohla by nám poskytnout vhodnější útočiště. Také by nás tam snáze mohla zpozorovat některá loď, pokud by se dostala nablízko.“

„Máte pravdu, sire,“ souhlasil Cross, „však taky některým našim chlapcům už docházejí síly, a proto by bylo věru nejlepší dostat je na palubu. Máte ještě dost sil doplavat k vraku, sire?“

„Mám, Bobe.“

„Tak se o to tedy pokusíme.“

Vrak přídě lodi nebyl od nás příliš vzdálen, a tak jsme k němu záhy doplavali. Zjistili jsme, že paluba je neporušena a že její pravá část je zcela suchá. Pak jsme se vyšplhali až k roubení a rozhlédli se po otevřeném moři. Marně jsme však na obzoru hledali loď, která by nás mohla vysvobodit z našeho nezáviděníhodného postavení.

„Teď sire, přivoláme ostatní. Kdo umí plavat, měl by se pokusit dostat se k nám,“ řekl Bob Cross a ihned volal na všecky strany. Poté k nám připlavalo šestnáct mužů.

„Námořníci,“ oslovil jsem je, „je naší povinností zachránit také ty, co neumějí plavat nebo jsou zraněni. Rozhlédněte se, jestli tu nenajdete nějaká lana, svažte je pak a pokusíme se dostat i ostatní sem k nám.“

Naštěstí jsme našli dostatek zbytků lan. Svázali jsme je dohromady a pak jsme s Bobem uchopili jeden konec – zatímco druhého se chopili zachránění na palubě – a plavali s ním k hlavnímu stěžni, kde v koši zůstal muž se zlámanou rukou. Ovázali jsme mu lano kolem prsou a položili ho na kus břevna. Muži z vraku přitahovali raněného k sobě a já s Bobem jsme ho udržovali nad vodou. Tímto způsobem jsme zachránili i ty, co neuměli plavat.

Dvě hodiny trvala tato vyčerpávající práce. A nakonec nás na palubě bylo šestadvacet.

Všichni jsme si oddechli. Paluba nám teď skýtala víc pohodlí než roztroušené trosky, kde hrozilo, že ranění a vysílení muži usnou únavou a vyčerpáním a pak spadnou do vody. Však také většina zachráněných ihned usnula. Nakonec jsme bděli pouze tři: Bob, já a muž se zlámanou rukou.

K poledni se zvedl vítr a vál až do večera. Opět nastala noc a muži dosud spali. Také já i Bob Cross jsme následovali jejich příkladů. A protože bylo chladno, ani večer jsme ještě nepocítili žízeň či hlad. Zato druhý den zrána se žízeň stávala nesnesitelnou.

Vyšplhal jsem se na roubení a obhlížel obzor, nespatřím-li loď. Doufal jsem, že by aspoň poštovní kutr mohl křižovat těmito končinami. Seděl jsem tu už snad celou hodinu, když ke mně přišel Bob Cross.

„Na jihu se stahují mračna, sire. Nedejž bůh, aby nás zas chytla bouře,“ řekl starostlivě.

„Bouře by nebyla ani tak zlá, ta rychle pomine. Ale mlhy se bojím. Pak by nám hrozilo nebezpečí, že nás nikdo nespatří.“

„Pokusím se vniknout do kuchyně, jestli bych tam ne našel něco k jídlu,“ řekl Bob.

Když Cross odešel, dál jsem pozoroval obzor.

Bob se vrátil asi za hodinu a oznamoval, že našel několik liber syrových brambor a soudek naložené zeleniny.

„To by nás mohlo udržet při životě tři čtyři dny,“ pravil, „ovšem za předpokladu, že budeme mít vodu. Jinak nás žízeň umoří dřív.“

„Nenašel jste, Bobe, náhodou nějaké nádoby, v nichž by se dala uchovat voda?“ zeptal jsem se.

„Našel, sire. Jsou tam čtyři prázdné soudky.“

„Výborně. Připravte je. Mračna se blíží, je možné, že bude pršet.“

„Máte pravdu, sire. Mraky jsou už blízko. Půjdu pro soudky radši hned.“

Zatím se setmělo a nastala hluboká černá noc. Uložil jsem se k spánku. Ale nespal jsem dlouho, když mě Bob Cross probudil.

„Prší, sire. Za chvilku budeme mít vody habaděj.“

„Vzbuďte i ostatní, Crossi. Nesmíme ztratit ani chvilku. Voda znamená pro nás život.“

Mužstvo bylo okamžitě na nohou. Déšť padal v hustých velkých kapkách. Muži svlékali promočené šaty, ždímali z nich vodu a dychtivě pili. Stejným způsobem jsme naplnili naše čtyři soudky. Času bylo dost, neboť déšť vydržel až do rána.

Když ale byla utišena žízeň, hlásil se hlad. A tak každý muž dostal jeden syrový brambor.

Opět uplynul den, druhý a třetí, a my se již vzdávali naděje. Teprve pátého dne zrána se na západě objevila loď. Vanul příznivý vítr a loď plula k nám. K poledni jsme už rozeznali, že je to kutr.

Vylezli jsme na roubení a zoufale i vytrvale jsme mávali kabáty, abychom na sebe upozornili. Konečně nás zpozorovali a loď zamířila k nám. Asi čtvrt míle od nás zakotvila a posádka spustila člun. Natřikrát nás pak dopravili na palubu.

První, co jsme učinili, bylo, že jsme poklekli a vzdali díky Nejvyššímu.

Když jsme se zas po dlouhé době dostatečně a vydatně najedli, uložili nás zachránci na svá lůžka. Mně přenechal své lože první důstojník.

Dlouhý, hluboký spánek nám vrátil síly. Kutr zatím už zamířil k Helgolandu, kde, jak jsem doufal, jistě najdeme příležitost vrátit se do Anglie.

„Mám pro vás dopisy, kapitáne Keene,“ sdělil mi velitel kutru, „až budete chtít, předám vám je.“

„Dejte mi je hned, pane,“ pravil jsem dychtivě. Přinesl mi velký balík. Usedl jsem na pohovku a ihned jsem se začal probírat tím množstvím dopisů. Velitel kutru mezitím odešel za svými povinnostmi. Nejprve jsem otevřel úřední dopisy, ale přehlédl jsem je jen zběžně a pak odhodil na stůl. V zásilce byly také soukromé dopisy z Anglie, mezi nimiž jsem poznal psaní od lorda Verseleyho. Tento dopis jsem otevřel nejdřív. Byl krátký.

Lord Verseley mi přál všecko dobré na mých cestách a zmínil se také o tom, že v poslední době vážně churaví.

Druhý dopis měl černou pečeť. Rozevřel jsem jej s tesknou předtuchou. Mister Warden, právní zástupce lorda Verseleyho, mi oznamoval, že jeho lordstvo náhle zemřelo na zkornatění tepen.

Tato zpráva mě zdrtila. A to tím spíš, že sám jsem spadl z výšin svých životních nadějí, když jsem ztratil loď a měl před sebou přísný námořní soud. Bob Cross, který po chvíli vešel, mě našel v slzách.

„To je smutná novina, sire,“ řekl vážně, když se dozvěděl, co se stalo, „smutnější než ztráta fregaty. Nu, Mr Keene, kolo osudu se točí, jednou jsme nahoře, jednou zas dole. Štěstěna vás provázela dost dlouho, a tak se nedivte, že se trochu unavila. Je to trpké ztratit najednou fregatu a druhého otce. Ale utěšujte se tím, že jste živ a zdráv a to je to nejdůležitější.“

Den nato jsme přistáli u Helgolandu. Guvernér mi nabídl ubytování až do doby, než se budu moci přeplavit do Anglie. Bob Cross se snažil ze všech sil, aby mě vyvedl z mých chmur, ale bylo to marné.

„Nermuťte se pořád, kapitáne,“ co chvíli mě utěšoval, „zachránit fregatu nebylo v lidských silách. Konal jste svou povinnost, sire, a celé mužstvo vám to před soudem dosvědčí. Ostatně, sire, myslím, že můžete ještě dokázat, že se vaše služební horlivost nezmenšila!“

„Co tím chcete říci, Crossi?“

„Jen tohle, sire: Víte přeci, že tc teď jde s Francouzi i kopce. Odtáhli z Ruska s nepořízenou a trosky jejich armády se vracejí domů. Říká se, že už dokonce opustili Hamburk a že zítra se naše brigy pokusí o útok na francouzské baterie v Cuxhavenu. Proto mi, kapitáne, nemějte za zlé, když vám poradím, abyste se taky zúčastnil útoku. Rozhodně by to bylo správnější, než kdybyste tu celé dny truchlil!“

„Rozvážím si to, Bobe,“ odpověděl jsem, a Cross odešel.

Ještě jsem si to ani nestačil všecko pořádně promyslet, když mě navštívil guvernér. Zeptal jsem se ho, jestli je zpráva o výpravě proti Cuxhavenu pravdivá. Potvrdil mi, že Francouzi 12. března opustili Hamburk a že francouzská posádka v Cuxhavenu je teď odkázána sama na sebe. Proto dostala briga Amazonka rozkaz, aby spolu s ostatními loďmi udeřila na cuxhavenskou pevnost.

Tak Hamburk je osvobozen! pomyslil jsem si. Co když je Minnie Van der Weltová v Hamburku? Pokusím se dostat se tam!

A tak jsem řekl guvernérovi, že se se svými lidmi připojím k výpravě. Velice mi děkoval za moji horlivost a ihned oznámil můj úmysl veliteli brigy. Ten mou nabídku velmi ochotně přijal.

KAPITOLA XVIII

Oklikou do Hamburku – Francouzi před námi – Putujeme do Luneburgu – Ve francouzském zajetí – Tváří tvář smrti – Vangiltův žal – Zachráněni ruskými kozáky

A protože jsme neměli nic jiného, než co jsme měli na sobě, nedaly nám přípravy mnoho práce. Vydali jsme se na cestu hned druhý den. Když jsme však připluli do Cuxhavenu k ústí Labe, shledali jsme, že Francouzi zcela zničili své zdejší loďstvo. Obyvatelstvo nás vítalo a vydalo nám baterie opuštěné nepřítelem. Zůstal jsem se svými lidmi v Cuxhavenu, zatímco naše lodi vpluly do Labe.

Po několika dnech jsem měl nečinnosti dost a zatoužil jsem navštívit Hamburk. Navrhl jsem Crossovi, aby mne tam doprovázel. Helgolandský guvernér mi půjčil nějaké peníze, a tak jsme v tomto ohledu byli bez starostí.

Nedošli jsme však daleko. Záhy jsme se totiž dověděli,

že silnice vedoucí do Hamburku se hemží francouzskými

vojáky, a že není proto možné dostat se do města pří

mým směrem. Uposlechli jsme rady venkovanů a vydali

se do Hamburku polními cestami, až jsme byli od města

odděleni pouze Labem. Ale na druhý břeh nebylo možné

se dostat. Tady jsme se také doslechli, že Francouzi byli

vypuzeni z Lüneburgu, a tak jsme se tam neprodleně

odebrali.

Šťastně jsme se tam dostali a byli jsme vlídně přijati. Sotva jsme tu pobyli dva dny, když do města došla zpráva, že proti Luneburgu postupuje generál Moraud, aby ho znova dobyl.

Strach bodrých lüneburských měšťanů byl tak veliký, že ani nepomýšleli na hájení svého města, a ač jsem je vyzýval k odporu, vzdali se po prvním výstřelu.

Francouzské vojsko vtrhlo do města všemi bránami, a než jsme mohli s Bobem pomyslit na útěk, byli jsme dvěma francouzskými kyrysníky zajati. Po malé chvíli jsme byli předvedeni před generála Morauda. Ostře se nás ptal, kdo jsme. Odpověděl jsem, že jsme Angličané.

„Pryč s nimi!“ zvolal generál. „Do vězení! Budou exemplárně potrestáni.“

A tak, přestože jsme se bránili, byli jsme dopraveni na strážnici, kde jsme strávili noc.

Druhý den ráno vešel k nám do cely francouzský kyrysník. Zeptal jsem se ho, jestli dostaneme něco k jídlu.

„Cela ne vaut pas la peine, mon ami. Vous n’aurez pas le temps pour la digestion. Dans une demiheure vous serez fusillés.“

„Co to povídá, kapitáne?“ ptal se Bob zvědavě.

„No, není to moc hezké, co povídá, milý Bobe,“ odpověděl jsem. „Říká, že to nestojí za to, abychom se teď cpali, když nás stejně za chvilku zastřelí.“

„Copak nás ani nepostaví před soud?“ zvolal Bob Cross rozhořčeně.

„Sotva, milý příteli. Lituji, že jste se kvůli mně dostal do téhle šlamastiky. Mně je to jedno, Co se se mnou stane, ale vás je mi líto.“

„A mně je zas líto mé ubohé Mary,“ povzdechl si Cross.

Naši rozmluvu přerušili francouzští vojáci, kteří vstoupili do cely. Poručili nám, abychom šli s nimi. Byli jsme přivedeni na volné prostranství, kde bylo shromážděno asi tři sta francouzských vojáků. Generál Moraud se svým štábem stál vpředu.

„Vidíte, Crossi,“ pravil jsem, „tahle hrstka lidí dobyla město. Kdyby obyvatelé nebyli zbabělí, mohli jsme je hravě odrazit.“

„Allons!“ křikl na nás desátník.

„Kam?“ tázal jsem se.

„Ke stejným lotrům, jako seš ty!“ odpověděl a ukázal na skupinu asi třiceti lüneburských občanů, kteří tu stáli se spoutanýma rukama a zavázanýma očima.

„Chci mluvit s generálem!“ zvolal jsem francouzsky, vzpíraje se.

„Nemluv a jdi!“

„Musím mluvit s generálem!“ křičel jsem znova, a odstrčiv desátníka, vykročil jsem přímo k Moraudovi.

„Co to má znamenat?“ zvolal generál hněvivě.

„Chci vědět, sire,“ řekl jsem hlasitě, „jakým právem jsme odsouzeni k smrti? Jsme angličtí důstojníci a bylo naší povinností bojovat proti Francii. V nejhorším případě můžeme být považováni za válečné zajatce. Proč jste dal rozkaz, abychom byli zastřeleni?“

„Protože jste vyzvědači!“

„Nejsme vyzvědači, sire. Jsem kapitánem britské poštovní lodi a tento zde,“ ukázal jsem na Boba Crosse, „je můj vrchní loďmistr. Spolu s mužstvem z vraku mé lodi jsme se zúčastnili, výpravy proti Cuxhavenu.“

„Nevyprávějte mi tu pohádky. Jste vyzvědači a budete zastřeleni.“

„Znovu prohlašuji, generále, že nejsem vyzvědač. Jsem kapitán Percival Keene, velitel fregaty Kirké Jeho britského Veličenstva. Dáte-li mne zastřelit, pomstí Anglie moji smrt!“

V tomto dramatickém okamžiku vystoupil z řady Francouzů důstojník v námořnické uniformě a pohlédl mi do tváře.

„Generále Moraude,“ zvolal, „ten muž mluví pravdu. Je to skutečně kapitán Percival Keene. Byl jsem zajatcem na jeho lodi. Také tohoto muže znám,“ řekl a ukázal na Boba Crosse.

„Kapitáne, neptal jsem se vás na to,“ vykřikl generál divoce.

„Generále, jako důstojník císařského loďstva považuji za svou povinnost říci vám pravdu. Pánové,“ pokračoval kapitán, obraceje se ke generálově družině, „jsem ochoten dosvědčit totožnost tohoto muže, který se ke mně zachoval nanejvýš šlechetně, když jsem byl zajat a dopraven do Anglie.“

„Děkuji vám za vaše svědectví, kapitáne Vangilte,“ pravil jsem.

„Slyšíte, generále, zná moje jméno. Žádám o spravedlnost pro tyto anglické důstojníky!“

„Možná že jsou to důstojníci, ale přesto jsou vyzvědači, co by tu taky pohledávali!“ odpověděl generál s posměchem. Tu přicválal kurýr a podal generálovi depeši. „Sacrebleu!“ zvolal Moraud, když ji přečetl. „Ale dřív musíme vykonat svou pomstu. Vojáci, chopte se obou mužů a odveďte je k ostatním lotrům!“

Vangilt protestoval, ale marně. Dokonce se tak rozčilil, že nazval generála zbabělcem.

„Kapitáne Vangilte, to si zodpovíte,“ zvolal temným hlasem generál. „Vykonejte můj rozkaz!“ nařídil desátníkovi.

Vangilt si ze zoufalství zakryl tvář oběma rukama. Jeho žal zapůsobil i na ostatní Francouze. Z jejich řad se ozývaly hlasy nevole.

„Žijte blaze, Vangilte!“ zvolal jsem. „Lituji vás, že musíte sloužit takovému ničemovi!“

„Pryč s nimi!“ vzkřikl vztekle generál.

Tu znenadání zahřměla nepravidelná střelba mušket a současně – jako by spadla z nebe – přicválala setnina ruských kozáků. S hřímavým hurááá se vrhli na Francouze.

Jejich dlouhé bodáky působily mezi francouzskými pěšáky hotovou spoušť. Za nimi se ozýval dusot nových ruských setnin.

Oddíl generála Morauda byl ve chvíli rozprášen.

„Hurááá! Jsme zachráněni!“ zvolal Bob Cross a chopil se ručnice, kterou odhodil francouzský voják. Učinil jsem totéž a pronásledoval prchající Francouze. Ale pojednou jsem byl střelen do nohy. Zavolal jsem Crosse. Ihned mi přispěchal na pomoc. Požádal jsem ho, aby mne dopravil do hostince.

Když jsme šli přes prostranství, kde měly bídně skončit haše životy, minuli jsme generála Morauda. Umíral.

„Vidíte, Crossi,“ pravil jsem, „Bůh je spravedlivý!“

Generál nás poznal. Chtěl cosi říci, ale jen zasténal a pak skonal.

„Tentokrát jsme z toho vyvázli, sire,“ ozval se Cross.

„Tentokrát ano a náš dík patří Nejvyššímu a kapitánu Vangiltovi.“

KAPITOLA XIX

Starostovo poděkování – Vangilt s námi cestuje do Hamburku – Zasnoubení – Závěť lorda Verseleyho

V hostinci jsem si dal zavolat hostinského a požádal ho, aby oznámil starostovi, že zde leží raněný anglický kapitán, který potřebuje pomoc.

Hostinský se ihned odebral k starostovi, který stejně jako já s Crossem byl Francouzi odsouzen k smrti, a přednesl mu moji žádost. Za hodinu se ke mně dostavil ranhojič a krátce nato mne navštívil i sám starosta. Vyslovil mi jménem města srdečný dík.

„Kdybyste nebyl svým protestem způsobil odklad popravy, byli už všichni odsouzení mrtvi,“ prohlásil starosta slavnostně.

„Dík patří především holandskému důstojníkovi, kapitánu Vangiltovi, pane starosto,“ odpověděl jsem. „To on nás všecky zachránil. A protože je bezpochyby teď zajat, prosím vás, abyste se

postaral o jeho osvobození. Buďte tak laskav a vyhovte mé prosbě, pane starosto. Kapitán Vangilt si to zaslouží.“

„Rád splním vaše přání“ prohlásil starosta.

A opravdu. Ještě téhož večera přišel ke mně Vangilt, Byl, jak jsem tušil, zajat a po starostově zákroku propuštěn. Vangilt mě objal a vyslovil politování, že jeho protest proti generálu Moraudovi byl bezvýsledný.

„Přesto vám děkuji za svůj život, Vangilte,“ pravil jsem vřele. „Kdybyste nebyl svým protestem pozdržel výkon popravy, byli bychom všichni už mrtvi.“

„To je možné. Jaké štěstí, že jsem se po zničení holandského loďstva připojil k Moraudovi. Jste těžce raněn, sire?“

„Myslím, že rána není nebezpečná. Doufám, že se budu moci v několika dnech odebrat do Hamburku.“

„Budete tam s radostí uvítán!“

„Jak se daří Van der Weltovým? Pan Van der Welt je zdráv?“

„Ano, děkuji, strýc je zdráv. A má sestřenka Minnie dosud svobodná…,“ dodal s úsměvem.

„Pane Vangilte, doufám, že budete z Lüneburgu propuštěn na čestné slovo, a pak spolu odcestujeme do Hamburku.“

„Čestné slovo dám velmi rád, neboť války už mám po krk,“ prohlásil mladý Holanďan.

Druhého dne mne navštívil ruský generál. Na mou prosbu ochotně propustil Vangilta na svobodu.

A protože se mi rána rychle hojila, mohli jsme po několika málo dnech podniknout cestu do Hamburku, ovšem na voze a pomalu. Ležel jsem na žíněnce a Cross a Vangilt mi byli po boku.

Třetí den jsem se už nalézal v pohodlné komnatě mynheera Van der Welta. Seděl u mého lůžka a oči Minnie spočívaly na mně něžně a starostlivě.

Láska, kterou mi Van der Weltovi prokazovali, starost o mé zdraví a radost, že jsem zase u nich, dokazovaly, že na mne nezapomněli. Vyprávěl jsem jim o ztroskotání fregaty, o smrti lorda Verseleyho a o svém zajetí i vysvobození.

„Vždyť jste byl málem zavražděn na cestě k nám,“ zvolala Minnie vzrušeně.

„Ano, Minnie, ale tolik jsem toužil vás spatřit. Využil jsem proto první příležitosti.“

„Díky bohu, že jste už u nás,“ pravil starý Holanďan, „a že se válka chýlí ke konci!“

„Ale nepůjdete již na moře, že?“ prosila Minnie naléhavě.

„Nevím, jestli mi svěří novou loď, když jsem Kirké ztratil a když už nežije můj ochránce lord Verseley.“

„Jsem tomu ráda,“ pravila Minnie se zrůžovělou tváří. „Aspoň zůstanete na pevnině a nebudete se vydávat v nebezpečí.“

Druhého dne mi stoupla horečka. Minnie bděla u mého lůžka, a když otec odešel, starostlivě zašeptala:

„Jste bledý, vaše ruka je horká. Kéž by už přišel lékař! Spal jste v noci?“

„Nespal, ale tím jste vinna vy, Minnie!“

„Já?“ zvolala zmateně.

„Ano, ustavičně jsem myslel jenom na vás.“

Minnie se začervenala. Pak dovolila, abych jí políbil ruku.

Jakmile lékař prohlásil, že můj zdravotní stav se zlepšil, odeslal jsem zprávu admiralitě a oznámil, co se mi přihodilo na německém území, neboť hlášení o ztroskotání fregaty jsem podal již z Helgolandu. Oznamoval jsem, že nejsem dosud tak zdráv, abych mohl odcestovat do Anglie, ale že se dostavím k soudu, jakmile se rána zahojí.

Napsal jsem též právnímu zástupci lorda Verseleyho Mr Wardenovi a oznámil mu, co se mi stalo. V dopise jsem ho prosil o obšírnou zprávu o lordově smrti.

Když jsem dopisy odeslal, cítil jsem se jakoby volnější. Měl jsem teď dost času přemýšlet o Minnii a rozmlouvat s ní.

Čtrnáct dnů nato Minnie Van der Weltová svolila stát se mou ženou. Otec se slzami v očích spojil naše ruce a dal nám své požehnání.

Rána se hojila dobře. Nebyl jsem ještě ani měsíc v Hamburku a již jsem mohl dosti dobře chodit. Jednou ke mně přišel Bob Cross a přinesl mi poštu z Anglie.

Admiralita mi oznamovala, že obdržela obě moje zprávy a vyzývala mě, abych se, jakmile mi dovolí můj zdravotní stav, dostavil před námořní soud, kde bude zvážena má vina na ztrátě fregaty.

Druhý objemný dopis byl od Mr Wardena. Obsahoval opis závěti lorda Verseleyho. Z něho jsem se dozvěděl, že jsem se stal jediným dědicem lordova jmění. Současně mi mister Warden sděloval, že lord, protože neměl děti ani jiné zákonné dědice, měsíc před svou smrtí, kterou předvídal, prohlásil mne za svého syna a tak na mě přenesl nejen své jméno, ale i hrdý titul lorda. Vlivu Jeho Jasnosti se podařilo, že veškeré právní jednání bylo rychle skončeno, a mister Warden byl první, kdo mne v dopise pozdravil jako nového – lorda Verseleyho.

Tuto radostnou zprávu jsem pochopitelně musel okamžitě sdělit své drahé Minnii a věrnému druhu svých dobrodružných cest – Bobu Crossovi. Oba nevycházeli z údivu nad šťastným obratem mého života.

A když jsem se uzdravil, slavili jsme s Minnii svatbu.

Při nejbližší vhodné příležitosti jsme se pak všichni tři – Minnie, já a Bob – odebrali do Anglie.

Námořní soud, před nějž jsem byl postaven, po vyslechnutí svědectví mých námořníků a po zvážení mého statečného postoje v Německu, mne zprostil viny nad ztrátou fregaty, a tak vrátil mému jménu čest.

Na přání mé milované Minnie jsem se však na moře už nevrátil. Také to ani v mém nynějším ctihodném a vysokém společenském postavení nebylo možné.

A protože jsem nešel na moře já, ani Bob se na ně již nevrátil. Po dlouhém naléhání svolil, že bude se svou Mary žít u nás.