Ladislav Mikeš Pařízek

Jezero Manyara

1

V divokém a bělochy málo probádaném kraji, západně od jezera Manyara, stálo na pokraji pralesa několik vysokých domorodců, jejichž kůže byla černá jako eben. Všichni pozorně poslouchali klepotání a hukotu bubnů, které se rozsáhlou kotlinou za jezerem neslo od vysokých hor ze severu. Stáli na vysokém návrší, hleděli přitom na město vytvořené z nespočetných jehlanovitých chat. Bylo to rozsáhlé město a jeho krajní chatrče se dotýkaly protějšího předhoří.

Město Limi, sídlo nejvyššího krále všech Kurumaniů, patřilo mezi ta zapadlá a rozsáhlá africká města, přecpaná hliněnou architekturou, kam se Evropané dostali málokdy. Pravda, přicházeli ‚sem občas běloši. Hlavně ti, kteří měli vždycky velikou snahu s důvěřivými černochy obchodovat. Přicházeli sem i takoví, kteří jim chtěli vnutit nového a tak málo přesvědčivého boha. Avšak nejnevítanějšími byli zástupci koloniální správy, kteří přicházeli vybírat předepsané daně. Málokterý z návštěvníků unikl z města živ, protože nejvyšší král všech kurumanských kmenů D’Limini, jehož jménem bylo město nazváno, bělochy vášnivě nenáviděl. Snad proto, že všem Kurumaniům byla nenávist vůči cizincům vrozená.

D’Limini se svými rádci stál na pokraji pralesa, na návrší, kde byly umístěny signální bubny, a poslouchal bubnové zprávy, přicházející z velké dálky.

„Humm-tom-tom-klopi-klop-humm…“ ozýval se v pravidelných přestávkách hlas bubnů od severu, a čím déle bubny zněly, tím víc se zachmuřovaly tváře naslouchajících.

D’Liminiho duše se zachvívala nenávistí. Bubny ohlašovaly příchod třikrát pěti bílých mužů, kteří horskými pralesy na severu sestupovali do říše D’Liminiho. Ze zpráv bylo zřejmé, že vetřelci dostihnou hlavní město kurumanských kmenů do tří dnů.

Konečně vzdálený hukot a klepotání bubnů zmlklo. Na dané znamení začal kurumanský bubeník, stojící u velikého dřevěného telegrafního bubnu, bít palicemi na hrany bubnu. Začal vysílat svou bubenickou značku i jméno svého krále, aby potvrdil přijetí zprávy. Král D’Limini kráčel pomalu do údolí, provázen svými rádci. Když došel na hlavní prostranství před svou královskou chatu, otočil se ke kouzelníkovi D’Farimu a prohlásil:

„Dnes večer budeš věštit, D’Fari.“

D’Fari důležitě přikývl: „Má věštba bude jako vždy veliká, ó králi,“ řekl chlubně.

Byla to opravdu veliká věštba. Když večer hovořil před obrovským shromážděním, tvrdil, že přicházející běloši nepřinášejí zkázu v boji, ale chtějí kopat v zemi. Tomu se všichni strašně divili, a ještě víc se divili, když osvědčení místní duchové ústy D’Fariho prohlašovali, že tentokrát nesmí být bělochům ublíženo, protože by všechny kmeny a celý národ Kurumaniů postihl hněv bohů. Když kouzelník skončil, suše ohlásil králi: „Má věštba je u konce.“

D’Limini se mračil. Konečně nevrle řekl: „Divná věštba, a nezní dobře v mých uších.“

„Proč, ó králi?“

„Protože když nechám vetřelce naživu, přijdou za nimi jiní, kteří skoncují se slávou našeho národa.“

„Nevyplnily se někdy mé věštby?“ zeptal se D’Fari.

„Vyplnily, kouzelníku,“ řekl král nevrle. „Poslechneš tedy i tuhle věštbu?“

„Poslechnu.“

To bylo poslední královo slovo, kterého často litoval od chvíle, co do města přišla výprava patnácti bělochů a dvou tlumočníků se spoustou nosičů z cizího kmene, kteří byli tři dny po příchodu propuštěni a vrátili se do svých vzdálených osad.

Činnost bělochů byla podivná. Napřed si najali od krále řadu zdatných chlapíků, dali jim krumpáče a lopaty a nechávali je na určitých místech v okolí města kopat hluboké jámy. Někdy vykopanou zem drtili, dávali jí do těžkých kotlů, zavěšených na třínožkách, pod nimiž z roztodivných přístrojů přímo hučely bílé plameny. Pak, když z nádob vycházel žár jako z větru buru, odklápěli běloši těžká víka kotlů dlouhými sochory a všichni zvědavci se dívali na kouzlo, o jakém se nezdálo snad ani znamenitému kouzelníku D’Farimu. Místo země byla v kotlích žhavá a tekoucí hmota.

D’Uruga, jeden z králových rádců, nenapravitelný všetečka, se chtěl přesvědčit o moci kouzla a v okamžiku, kdy se běloši nedívali, namočil prst do bublající hmoty. Vzápětí zařval, pohlédl na ruku a začal zpívat pohřební píseň kmene, protože místo prstu měl seškvařený pahýl. O kouzelné moci bělochů už nebylo pochyb.

Po třech měsíčních úplňcích začali běloši balit, vyjednali s králem nájem nosičů a král tentokrát neprotestoval. Za prvé proto, že se nemohl dočkat, až nenávidění odejdou, a také proto, že cena, kterou nabízeli za pronájem jednoho muže, byla víc než přijatelná. Na královu výzvu se mohl znovu blýsknout veliký kouzelník, který v předvečer odchodu věštil. Tehdy ovšem jenom pro nejbližší královy milce a zasvěcené.

D’Fariho věštba tentokrát královu uchu lahodila, protože hovořila o tom, že bílí mužové na zpáteční cestě zahynou v bažinách, které se rozkládají na území sousedního kmene, a tam už je D’Liminiho lidé doprovázet nebudou. Proto prý nesmějí žádní Kurumani na zpáteční cestě bělochům ublížit, neboť bohové si je vybrali za svou oběť.

Druhý den se D’Limini oblékl do slavnostního hávu, na hlavu si nasadil péřovou čelenku a ozdobil se těžkým lesklým řetězem, který kdysi dostal od neprozřetelného misionáře. Na řetězu visel niklový budík, dávno vyřazený z „provozu. Do ruky vzal svou náčelnickou hůl, podobnou těžkému, stříbrnými hřeby okovanému kyji. Jeho hůl byla vlastně bojovou zbraní jeho předků.

Odcházející vetřelci se s ním docela srdečně rozloučili, dali mu spoustu všelijakých laciných a neškodných darů, jeho pěti ženám šňůry korálů a cenu nosičů mu vyplatili v poctivých, i když starých tereziánských tolarech, které byly v tehdejší době v této části Afriky velmi dobrým platidlem. Přesto král nemohl přemoci svou touhu. V noci po odchodu vetřelců vydal se sám po jejich stopě. Spěchal a dostihl je za svítání u jedné z četných řek, a ve chvíli, kdy se brodili na druhou stranu, vyslal ze zálohy jeden ze svých šípů. Nechybil ani tentokrát. Šíp se zaryl do krku posledního bělocha. Ten ani nehlesl a zmizel pod hladinou, jeho smrt byla tak rychlá, že ostatní si ani nevšimli, že ji zavinil krátký a tenký šíp. Na hladině plula pouze bílá helma, kterou tehdy v Africe nosili všichni běloši.

D’Limini se vrátil do města a při večerním shromáždění se k úžasu všech svých poddaných a kouzelníkovu zděšení objevil s tropickou helmou na hlavě. Král byl náramně spokojený. Věřil sice kouzelníkovým věštbám, avšak ještě víc věřil tomu, že kdyby nechal bělochy opravdu beztrestně odejít, přivalilo by se na jeho národ nezměrné neštěstí.

Druhý den však padla na celé město a jeho okolí nevídaná hrůza, protože v pravě poledne, kdy nebe bylo bez mráčku, zahalila se po částech tvář zlatého slunce, až se zahalila docela, a pak se na chvíli přiblížila noc. V tom hrůzném poledni porodila žena Kami dcerku s kraťoučkýma rukama, a to bylo zlé znamení. Ten večer obětoval D’Limini k usmíření bohů nejtučnější kozu ze svého stáda.

2

Gong zazněl!

V pravém rohu ringu se vymrštil jak ocelové pero svalnatý černoch, aby se utkal se svým protivníkem.

Jeho protivníkem byl běloch s kůží opálenou dohněda. Nevymrštil se oním prudkým pohybem, pro boxery tak typickým. Vstal a volně se šinul do středu ringu. Jeho kroky byly opatrné, pohled ostražitý.

Na parníku Star společnosti Gunard Star Líne, který plul od Adenu k Zanzibaru, a zvlášť na východoafrické pobřeží, byly pořádány amatérské boxerské závody cestujících. Parník ovšem nebrázdil moře teprve z Adenu. Plul z Anglie obvyklou cestou Středozemním mořem a Suezským průplavem do Rudého moře, a boxerský turnaj byl zahájen v okamžiku, kdy loď přeplula v Rudém moři obratník Raka.

Boxeři byli vybíráni z lodního mužstva a nudící se cestující byli nápadem druhého lodního důstojníka nadšeni. Dlužno se zmínit o tom, že tento nápad se zrodil v hlavě druhého důstojníka vždycky, když se loď ocitla na obratníku Raka. Ti, kteří tímto parníkem cestovali častěji, se s nucenými boxerskými zápasy dávno smířili, protože vždycky stáli proti sobě stejní soupeři. Tenhle nápad byla společenská vějička pro nezkušené turisty. První tři kola turnaje byla pravidelně vybojována v okamžiku, kdy loď projížděla úžinou Báb-al-Mandab.

Druhý důstojník pořádal boxerské zápasy ze tří důvodů. Aby se měli cestující čím bavit, aby cestující mohli na soupeře sázet – sázky přijímal on –, a konečně také proto, že ti z posádky, kteří byli ochotni dělat atrakci, si mohli přivydělat na tabák. A nebyly to odměny vždycky malé. To záleželo na výši sázek.

Boxerské zápasy se tudíž konaly tak pravidelně, jak pravidelně plula loď zmíněnými už místy.

Atrakcí ringu byl černoch Bandiogu, který na lodi zastával funkci navážeče, což znamenalo, že se, musel starat s několika druhy o zásobu uhlí k pecím. Bandiogu byl pro své nádherné atletické tělo cestujícími obdivován. Snad proto bylo na jeho zápasech víc žen než mužů. Bohatí sázeli s oblibou vždycky na toto černé dítě pralesů. Po pravdě řečeno, dítě přírody se narodilo v Londýně, umělo jenom anglicky a pralesy vidělo jen v okamžicích, kdy se Star přibližoval k africkým břehům.

Před dvěma dny byl skončen boxerský turnaj, jehož vítězem se stal Bandiogu se svými 78 kilogramy. Den nato se objevila na černé tabuli, která visela u vchodu do restaurace, tato výzva:

„Správa lodi vypisuje odměnu 50 liber tomu, kdo se utká s vítězem Bandiogu v desetikolovém zápase a nebude poražen knokaut. Přihlásit se mohou i cestující.“

Cestující měli o čem hovořit, a to bylo hlavním účelem výzvy, protože jak druhý důstojník, tak Bandiogu sám a s nimi veškeré osazenstvo nevěřili, že by se našel takový blázen, který by se pro předem ztracených 50 liber nechal přizabít.

Před tabulí s výzvou stáli tři muži. Jeden byl již starší a vážný pán, jeho dva druzi byli ve věku mezi dvaceti pěti až třiceti lety.

„Také reklama,“ prohodil starší.

„Snad, pane inženýre, jenomže trochu pochybná. Představte si, že by se někdo přihlásil a toho černocha porazil. Myslím, že by se pořadatel ošíval, kdyby měl vyplatit padesát liber. Vždyť je to hotové jmění.“

Pouťová záležitost stejně jako na Fidlovačce nebo ve Vršovicích. Zápasnické boudy jsou všude stejné. Tahle výzva na tabuli si nijak nezadá s vyvoláváním: „Rrračte, pánové, vstoupit. Uvidíte slavného a dosud neporaženého mistra Rhodesie s mistrem Y, jinak nazývaným Muž v masce.“

„Chtěl bych vidět kyselý obličej druhého důstojníka, kdyby měl peníze opravdu vyplatit,“ poznamenal jeden z inženýrových druhů.

„To se nestane, příteli, protože se nikdo nepřihlásí.“

Starší pán chtěl po těch slovech vejít do restaurace, když se ozval nejmladší, jehož ramena byla úctyhodně široká.

„Já se přihlásím.“

„Vy? Neblázněte, Ryse.“

„Neblázním. Já se přihlásím.“

„Chcete se dát zabít?“

„Toho se nebojím. To, co jsme při zápasech viděli, byla dobře hraná komedie, stejná jako o našich poutích. Nezapomínejte, že

druhý důstojník je pořadatelem zápasů, manažerem všech boxerů i ringovým soudcem. Sehráno to bylo dobře, ale při finálovém zápasu jsem hru prokoukl. Nikdo přece vážně nemůže tvrdit, že ten mastodont, topič, nesnesl ránu, jakou mu černoch dal na srdce. Po takové by se svalil patnáctiletý začátečník, a ne boxer.“

„Vy tomu tak dobře rozumíte?“

„Neboxoval jsem špatně. Ovšem jako amatér,“ dodal Karel Rys s úsměvem.

Český hovor na palubě lodi Star nepřekvapoval, protože několik montérů firmy Škoda plulo pod vedením inženýrů Hrona a Pecky do Tanganiky, aby spolupracovali na výstavbě prádelny v městě Tanga a podíleli se na výstavbě několika mostů ve vnitrozemí, hlavně v oblasti města Moshi. S montéry jel rovněž mladý průmyslovák Karel Rys, který udivil inženýra Hrona a montéra Kalinu svým rozhodnutím.

„Jdu do toho a věřím, že mne ten černý nesloží. Pojďte se mnou k druhému důstojníkovi.“

Šli.

Pořadatel se snažil vymluvit Rysovi jeho rozhodnutí. Tvrdil, že utkání s Bandiogem je příliš nebezpečné, nakonec však výzvu s úsměvem přijal. Byl přesvědčen, že vyzývatel nemá proti černému atletu naději. Pochopitelně že druhý den žili cestující v očekávání věcí příštích. A toto napětí vyvrcholilo při prvním zaznění gongu, který oznámil začátek zápasu.

Soupeři si šli vstříc každý po svém způsobu a kolem ringu se brzy tísnili diváci. Zápas sliboval zajímavou podívanou, Nikdo si ji nechtěl nechat ujít už proto, že ringovým soudcem byl tentokrát americký sportovec a bodovými soudci byli Němec a Španěl. V takovém složení to byl opravdu mezinárodní zápas.

Černoch měl na první pohled všechny šance. Zdál se svalnatější, mrštnější a také zkušenější, i když jeho vyzýváte! byl také dobře stavěný a svalnatý chlapík. Bandiogu, jehož výzva překvapila, chtěl se svým soupeřem co nejrychleji skoncovat. Proto se při zaznění gongu vyřítil na svého protivníka. Začal krátkým levým hákem mířeným na soupeřovu bradu, který vzápětí podpořil pravým direktem. K jeho velikému údivu byla pravička zachycena pravým ramenem soupeře a direkt se minul cíle. Kromě toho Bandiogu inkasoval tvrdou ránu na žaludek a tvrdý hák na pravé obočí.

„Drž se, Karle,“ křičeli škodováci.

Rozvinul se tvrdý, ale nádherný boj, který nakonec diváky zklamal, i oněch sto padesát sekund stálo za podívanou.

Po sto padesáti sekundách inkasoval Bandiogu zvedák na bradu, který ho rychle poslal na zem, a tam zůstal o několik sekund déle, než bylo třeba k tomu, aby byl odpočítán.

Karel Rys také nevyšel ze zápasu hladce, když mu byla před svědky vyplácena zasloužená výhra, viděl tu spoustu peněz pouze jedním okem a poděkování za blahopřání mu působilo potíže. Dolní čelist měl značně pochroumanou.

Dvě hodiny po zápase, který ho učinil na palubě středem pozornosti, seděl v kruhu svých druhů, namáčel obklady do kbelíku se studenou vodou a osnoval plány, co si za vybojované peníze koupí. Vypočítával, kolik věcí to bude, když se ozval stevardův hlas: „Dámy a pánové, za půl hodiny, přesně v poledne, budete mít příležitost pozorovat zatmění slunce.“

Za půl hodiny pozorovali cestující lodi Star přírodní úkaz, který – ve vzdálenosti několika set kilometrů vzdušné čáry od lodi na západ – poděsil krále D’Liminiho. Příštího dne vjížděla loď Star do přístavu Tanga.

3

„A proto musíme být svorní, protože právo a spravedlnost je vždy na straně toho, kdo má víc ozbrojených a statečných mladých mužů. To říkal již otec mého otce, který byl největším kouzelníkem mezi Velkými vodami.“

M’Toli, náčelník chudého kmene Džípe, se odmlčel.

„Hong… ndongin…,“ zahučelo shromáždění souhlasně.

M’Toli říkal tato slova vždy jednou v roce a shromáždění poddaní mu vždy neměnné odpovídali své „hong… ndongin“, což v řeči kmene znamená „tak… správně“.

Málokdo by uvěřil, že z těch několik set statečných mužů a žen jsou poslední lidé, kteří zbyli z kdysi velikého národa, jehož území sahalo od jezera Džipe až k jezerům Manyara a Guassa Nyiro a odtud na jih. přes Masajskou step až k městu Irangui, odkud se pak stáčelo na východ k městu Pangani, ležícímu na pobřeží úžiny Pemba. Tato úžina byla součástí Indického oceánu.

Podle hrubého odhadu měřilo celé území asi 1600 000 čtverečních kilometrů. Národ Džipe měl k svému neštěstí jednu krásnou vlastnost, tak skromně se vyskytující u jiných národů. Měl totiž vyvinutý smysl pro spravedlnost, a právě tato vlastnost zavinila jeho úpadek.

Před kala-kala dobou, což v africkém nářečí znamená dávno, povstal národ Kurumani, sídlící na západní straně jezera Manyara, k velkému tažení proti východnímu sousedu, statečnému národu Džípe. Cesta, kudy prošli bojovníci národa Kurumani, podobala se cestě obrovských lesních mravenců, po nichž zůstávají jen holé kosti, rozbořené chaty a zármutek. Přesto se národ Džípe nebál, neboť věřil v spravedlnost a svou statečnost. Jenomže tehdejší král národa Kurumani, N’Dimbvang, nebyl ani tak statečný, jako lstivý. Před rozhodující bitvou, která měla být u jezera Manyara, nabídl mír králi národa Džipe, Intongimu, a pozval ho i s hlavními náčelníky k přátelské poradě. Pozvaní se v důvěře dostavili a za necelé čtyři hodiny po zahájení porady hlásily bubny do celého kraje zprávu, jak nejvyšší král všech Džipe a jeho hlavni náčelníci byli na rozkaz N’Dimbvanga umučeni.

Spravedlivých bojovníků Džipe se zmocnilo rozhořčení nad strašnou zradou. Zbaveni svých nejlepších vojevůdců napadlí nepřítele. Bitva dopadla tak, jak za daných okolností dopadnout musela. Naprostou porážkou.

Od této porážky byl národ Džipe utlačován a vybíjen nepřáteli ze všech stran. V pozdějších dobách byli Kurumaniové poraženi a vyhnáni z území národa Džipe bojovným národem ze severu, zvaným Kikuvu. Ti byli později vyhnáni jižním národem Usumbarů. A tak se na bývalém území národa Džipe bojovalo po několik generací, až se dostavila pohroma na všechny černé obyvatele. Do země přišly bílé tváře. Ustalo válčení mezi černochy, zapomněli na své nepřátelství a spojili se proti bílým mužům, kteří přicházeli se slovy lásky v ústech a s ostrými biči v rukou. Nejen to, největší hrůzu budili svými zbraněmi.

Nebylo třeba dlouhého času, aby domorodci poznali, že každé vyšlehnutí ohně doprovázené strašným zvukem znamená smrt. A tak surovým zákrokem ozbrojených kolonistů začínal se v divokých a nepřístupných krajích upevňovat zákon bílých.

Jediný národ, který proti kolonistům nebojoval, byl národ Džipe, vlastně již jenom zbytky velikého národa. Nebojoval hlavně proto, že byl neustálým zabíjením unaven. Tato mírumilovnost mu přinesla u koloniálních úřadů jakousi úlevu, dalo-li se ovšem mluvit o daňových úlevách u národa, který byl tak chudý, že se mu častokrát nedostávalo zrní na osev.

Nejvyšší náčelník, M’Toli, byl náčelníkem dědičným. Byl potomek slavných předků. Jeho praděd byl nazýván Spravedlivým, jeho děd Nejvyšším kouzelníkem mezi Velkými vodami, jeho otec Shovívavým a on sám Chytrým.

M’Toli byl skutečně chytrý, jeho srdce bylo statečné, zachovával tradice a udržoval bojového ducha ve zbytku bojovného kdysi národa. Je pravda, že mužové Džipe nepoužili svých oštěpů nejméně padesát let, ale to neznamenalo, že se svými oštěpy nedovedli zacházet. Před kala-kala dobou, kdy byl národ ještě slavný, vydali jejich vůdcové nařízení, že v den každého sedmého úplňku v roce, což bylo výročí strašné porážky, sejdou se mladí mužové z celého národa, jimž musí být nejméně patnáct let. Starým bojovníkům pak předváděli své umění ve zručnosti a zacházení se zbraněmi. Nejlepší z mladých bojovníků byli vybráni k večerním poradám, kde odpovídali na otázky, kladené zkušenými, starými rádci a samým králem. Mladí muži dostávali otázky týkající se věcí prospěšných celku.

Během let se významná královská hodnost změnila na pouhou hodnost náčelnickou, ale tradice zůstala.

Dnešní den byl jedním z tradičních dnů sedmého úplňku v roce. Byl zasvěcen rozhovorům o minulosti, spravedlnosti, statečnosti a modlitbám k bohům za lepší budoucnost.

Když M’Toli skončil svou mravoučnou přednášku, vystoupil z půlkruhu, utvořeného před náčelníkem, mladý, statný černoch, jménem M’Bongi.

„Ó králi,“ – příslušníci národa zachovávali tradici – „ó králi,“ promluvil M’Bongi, „to vše, co jsi nám řekl, slyšeli jsme již častokrát, ale jednomu nerozumím.“

„Čemu nerozumíš?“

„Naši otcové, ani my jsme neměli příležitost přesvědčit se o tom. co je to právo a spravedlnost.“

„Právo a spravedlnost je veliká věc a ještě žádný z příslušníků našeho národa o ní nepochyboval.“

„Jak nemám pochybovat, ó králi? Jsem mladý, statečný a silný, a přece musím od rána do večera pracovat na svém malém poli nebo plést košíky jenom proto, abych měl na zaplacení daní bílým mužům, kterým tato zem nepatří. Proč bych neměl vzít svůj oštěp a štít a jít třeba k N’Gombimu, muži z cizího kmene, který má chatu větší než desetkrát deset našich chat? V ní pracují ženy našeho kmene. Vyrábějí celý den látku za málo peněz a hodně nadávek. Proč bych nemohl říct, aby mně to všechno dal, když právo a spravedlnost jsou na mé straně?“

„To nejde, M’Bongi, protože by to bylo násilí. Pak by pro tebe přišli bílí muži a odvezli by tě do kamenného města, kde by tě zavřeli do chaty bez oken a ty bys tam umřel, protože bys neviděl dlouho slunce.“

„Kde je tedy ta spravedlnost, ó králi?“

„Věř tomu, že se jednou spravedlnosti dočkáš.“

„Kdy to bude, ó králi?“

„Až přijde čas.“

„Náš národ čeká na svůj čas již kala-kala dobu a čas stále nepřichází. Jsem statečný a mladý a nejsem sám. Všichni bychom chtěli vytáhnout proti těm, kteří nám ublížili. Již jako malý chlapec jsem byl se svým otcem u obětního kamene na řece Pangani. Kámen stojí stále na stejném místě, přestože kolem vede cesta bílých mužů. Kámen nezmizel, a přece jsme nešťastni.“

Když M’Bongi skončil, nikdo se neozval. Obětní kámen národa Džipe, o němž pověst tvrdila, že až zmizí, přijde na celý národ neštěstí, byl tabu. A tento obětní kámen nepatřil již na území Džipeů, ale ležel ve vzdálenosti třídenního pochodu západním směrem. Už před drahnou dobou byli Džipeové nuceni vyklidit západní území ve prospěch svých nepřátel. Kámen zůstal na svém místě a každý mladík, věren přísaze svých otců, musel se jít poklonit k obětnímu posvátnému kamenu. Tam, obrácen k němu zády, hleděl na Velikou horu, pokrytou bělostným sněhem. Na vrcholu Veliké hory, Kilimandžára, –podle víry všech Džipeů – sídlili duchové dobří i zlí, jichž si bylo nutno vážit i se jich bát. Avšak přesto, že kámen stál stále na svém místě, národ Džipe vymíral.

M’Toli se zasmušil. Zahleděl se k sněžnému vrcholu Veliké hory, který v dálce svítil v odrazu slunečních paprsků, a pak pomalu, ale důrazně prohlásil: „Nehovoříš dobře, M’Bongi. Učili jsme se, že špatná řeč hněvá dobré džu-džu. Naši džu-džu, naši duchové, jsou mocní a vy všichni víte, že já mám moc hovořit se všemi duchy dobrými i zlými. A právě dnes přišlá má věštecká chvíle.“

M’Toli se otřásl a uplivl na obě strany. Tak to kázal zvyk, kdykoliv lidé hovořili o věcech nadpřirozených. Pak pokračoval: „Ano, budu dnes hovořit s našimi džu-džu a povím vám všem, co mi řeknou.“

Ticho bylo až tíživé. M’Toli se uklonil do čtyř světových stran, znovu se postavil čelem proti hoře, prohnul se nazad, přikryl čelo dlaněmi a pak začal věštit. Byla to zvláštní věštba a naslouchající poddaní údivem otevírali očí, protože náčelník a kouzelník v jedné osobě hovořil divné řeči.

Hovořil o tom, že jeho národu se povede dobře, nebude platit dlouhou dobu daně. Hodně mladých mužů půjde do veliké dálky, až k jezeru Manyara, a nejen to, dostanou se přes jezero, aby porazili odvěké nepřátele Kurumanie, kteří je kdysi připravili o západní území.

M’Toliho věštba hovořila o mnohých jiných a nepochopitelných věcech. Jak také mohli rozumět slovům o dobrých a spravedlivých bílých mužích, kteří nebudou od chudých Džipeů nic požadovat, naopak, ještě sami budou dávat hodně kulatých mincí, za něž se dá koupit v Moshi tolik potřebných věcí.

M’Toliho slova byla přivítána s neskrývanou radostí. Rozradostněli muži si libovali, že nebudou tento rok platit daně, které Angličané tak tvrdě každoročně vymáhali. Vždyť v tuto dobu býval již několik dní v hlavním sídelním městě národa Džipe Veliký vymahač Grenii, jak místní lidé nazvali anglického poručíka Greena, který s poplatníky neznal slitování. Greene ani jeho vojáci se dosud neukázali.

M’Toliho věštba byla večer oslavena zvukem tanečních bubnů, balafonů, píšťal, zpěvem žen a rodovými tanci mužů. Celou noc panovala radostná nálada. Muži si připíjeli palmovým vínem, prosným pivem i banánovou kořalkou, ženy zpívaly stále radostnější a divočejší písně. Ve chvíli, kdy začalo nad krajem svítat a slavnostní hluk umlkal, ozval se telegrafní buben ze vzdálené vesnice.

„Klip… klopi… klopiti… klip…“

Hluk ustával a všichni pozorně naslouchali. Čím jasněji buben zněl, tím smutnější byly jejich obličeje. Konečně nebylo po předchozí radosti ani potuchy, vždyť buben hlásil opak M’Toliho věštby.

„Grenii, pán ha-ha zbraní, Veliký vymahač, přichází… Grenii přichází.“

4

M’Toli šel vstříc vysokému bělochu, oblečenému do vojenského stejnokroje. Provázeli ho dva černí vojáci a u břehu řeky kotvila domorodá lodice, v níž odpočívali unavení veslaři. Poručík musel použít domorodé veslice, protože v řece Džipe, která se vlévala do jezera stejného jména, bylo v době sucha málo vody a, malý parníček by uvázl na písčitých mělčinách.

Poručík Greene šel vzpřímeně po široké cestě a vlídně se usmíval na váhavě zdravící černochy. Greene byl vždycky vlídnost sama, a to i tehdy, když používal rákosky, někdy dokonce také pistole. Poručík dovedl používat obou věcí s mistrnou zručností.

Veliký vymahač kráčel středem cesty, usmíval se, bystře se rozhlížel kolem, odhadoval náladu domorodců, posuzoval, jak je sídelní městečko, zbudované z primitivních chat, udržované a pátral po balících a koších s úrodou, kterou měli Džipeové odvést jako daň. Čím více pátral, tím více se chmuřil. Vlídný úsměv zmizel a stal se zlověstným. Neviděl pytle obilí nebo soli, kterou domorodci těžili z velkého solného jezera Manyara. Neviděl proutěné košíky s rýží a koprou1, nespatřil ani deset obvyklých balíků bavlny. Zato viděl smutné tváře, a dokonce zachytil i několik nenávistných pohledů. Zaťal zuby – tohle bylo to poslední, co od povolného a dobráckého lidu očekával.‘

Rychle se vzpamatoval a znovu se vlídně usmíval. Věděl, že dnešek bude jedním z oněch dnů, které nebude v budoucnu počítat mezi příjemné. Mrzelo ho však, že se zdržel na cestě pro nízký stav vody, a proto nezastihl městečko ve výroční den. Když se na hranici rozhovořily o jeho cestě bubny, byl od městečka ještě tři dny cesty.

„Zatracená řeka,“ zahučel. To již stál před náčelníkem M’Tolim, jenž ho přivítal s hrdostí mu vrozenou.

„Vidím a poznávám tě, pane.“

„I já tebe, náčelníku a králi,“ řekl s úsměvem Greene.

„Tvůj příchod je šťastný a tvoje tvář je veselá. Mé srdce však truchlí, ó pane.“

„Proč, M’Toli?“ podivil se poručík.

„Protože jsme letos chudší než loni, ó pane.“

„Jak to? Což jste nezaseli dost obilí a lidé nepracovali tak, aby uživili sebe a rodiny?“

„Pracovali, ale bohové nebyli štědří.“

„Co to slyším, králi? Slyším slova o bozích, pokud vím, ty a tvůj lid jste přijali víru nového a jediného Boha, jehož srdce je plné lásky a spravedlnosti.“

„To je pravda, pane. Máme nového Boha, vašeho. Nebylo by však dobré, abychom na sebe uvalili hněv našich bohů, kteří tak dobře sloužili našim předkům.“

Greene neodpověděl. Švihl rákoskou, rozhlédl se kolem a se zjevným přemáháním začal vlídně: „Pověst tvrdí, že jsi chytrý, M’Toli. Já té pověsti věřím, a chci jí věřit i nadále. Vždycky, když jsem k tobě přišel, byl jsem přivítán vážnými obličeji, ale bez nenávisti. Dnes jsem spatřil v očích některých tvých lidí nenávist. Tam, kde černí lidé nechají hovořit nenávist, tam já nechávám hovořit svůj hněv. To je jedna věc. Druhá věc probouzející můj hněv je přivítání, jehož se mi dnes dostalo. I když tvůj národ byl vždycky chudý, nikdy nezapomněl na pohostinství. Dnes nejen, že nevidím připravenou povinnou celoroční daň, ale ani misku se solí na ochutnání, nepodáváš mi ani ořechy kola. Co to má znamenat?“

„Tvá slova mě rmoutí a stydím se. Jenomže tvůj příchod uvalil na mou hlavu nezměrnou hanbu a v mém srdci se usídlil velký zármutek. Je to zlé, věř mi, pane.“

„Proto, že nemáš připravenou daň?“

„Ne, pane.“

Greene byl překvapený. Stalo se určitě něco vážného.

„Co tě trápí?“ ptal se zvědavě a předem se obával odpovědi. Neměl rád, když se objevovaly na jeho cestě potíže, z kterých většinou byly velké nepříjemnosti. Pořekadlo – malé příčiny, veliké následky – mělo v Africe daleko větší oprávnění než v Evropě.

Když M’Toli mlčel, naléhal: „Tak pověz, co tě trápí?“

„Pojď do mé chaty a dovíš se, proč jsem smutný.“

Greene dal svým průvodcům znamení, aby byli pozorní – od doby, kdy ho jistý náčelník z jihu pozval do chaty, kde se ho pokusil zabít, měl k návštěvám domorodých chat značný odpor. Nevěřil sice, že by ho M’Toli chtěl přelstít, ale byl opatrný.

V chatě se dověděl, jaké neštěstí potkalo chytrého a statečného krále a věštce M’Toliho.

„A to jsem byl právě na cestě?“ otázal se, když náčelník skončil.

„Oznámil jsem svému lidu, že nebude platit daně, a ještě od bílých pánů dostane zaplaceno. Můj lid se radoval, a právě končil své radostné veselí, když buben ohlásil tvůj příchod. Lidé se zachmuřili a v jejich srdcích se usadil hněv na mne i na tebe.“

„To je zlé, M’Toli.“

„Velmi zlé. Teď už víš, proč nebyla připravena daň a proč jsi četl v očích nenávist. A já se ptám, jak je to možné, že má věštba zklamala. Vždyť už otec mého otce byl jedním z největších kouzelníků a věštců mezi Velkými vodami. Já mám po nich schopnost vidět do budoucna. Moje proroctví ještě nikdy nezklamala, až nyní.“

Poručík přátelsky poklepal náčelníkovi na rameno a pak vážně řekl: „Tvé srdce se může radovat, králi, protože jsem tentokrát nepřišel pro daň.“

„Ó pane,“ vydechl překvapeně náčelník.

„Dej svolat shromážděnu“

M’Toli vyšel z chaty, vydal rozkaz a vrátil se k svému hostu. Za chvíli se ozval hlas táborového bubnu.

„A nyní ti, M’Toli, něco řeknu. Jak víš, můj nejvyšší pán a vládce Džordži, jak vy říkáte anglickému králi, mě ustanovil nejvyšším pánem všech náčelníků a králů v kraji mezi Velkými vodami. Dbám na to, aby ve svěřeném mně kraji byl pořádek. Daň měla být připravena již před několika dny, a věz, že dřív neodejdu, dokud tuto daň neuvidím připravenou k naložení.“

M’Tolimu blýsklo zlobně v očích. Pak vybuchl: „Tvůj jazyk se změnil, pane.“

„Jak to?“

„V dřívějších dobách byl jenom jeden a nyní je rozdvojený jako u hada ichoriho.“

Bylo to hrozné obvinění, a nikdo jiný z národa Džipe by se ho neodvážil říci do očí muže, jehož moc v tomto kraji byla neomezená.

„M’Toli, tvá záda budou truchlit, protože tvá ústa drze mluví.“

„Jsem spravedlivý, pane.“

„I já jsem. Proto budu mluvit před shromážděním.“

Bylo to veliké shromáždění. Naslouchající se třásli strachy i zlobou, když Greene skončil svou řeč slovy: „Buď každý z vás přinese povinnou daň, nebo zde zůstanu se svými vojáky a veslaři, a vy se o nás budete starat tak dlouho, dokud nebude daň vybrána. Porada je skončena.“

Účinek hrozby byl ták úspěšný, že během dvou hodin byla povinná daň složena na poradním prostranství. Vesničané hleděli smutně na balíky, koše a pytle, zlobně na náčelníka a nenávistně na poručíka. Ten se v duchu bavil a předem vychutnával reakci, která nastane po jeho další řeči, k níž se chystal. Lidé si mezi sebou šuškali a čím dál více se ozývaly nespokojené hlasy. Situace se mohla stát nebezpečnou. Poručík si včas připomněl moudrost „o malých příčinách a velkých nesnázích“. Zamával paží a zvolal: „Mužové… Mužové budou mluvit!“

Teprve na M’Toliho příkaz došlo k jakémusi uklidnění. Greene dále nečekal.

Mužové, v mém srdci hovořil hněv, když jsem poznal, že není připravena daň. Pokud vím, můj král a váš nejvyšší pán, Džordži, byl k vám vždycky spravedlivý a nezaslouží si, aby mu bylo odepřeno to, co mu patří. Řeč náčelníka a vašeho krále usmířila můj hněv. Vidím, že mluvil pravdu, když tvrdil, že jste chudí. Sám jsem poznal vaši pracovitost, a přesto máte ve svých chatách nedostatek. Nemáte tolik, kolík můj král potřebuje, a proto jsem přišel s dobrým poselstvím. Z rozkazu mého krále mám vám říci toto:

Zanedlouho přijdou bílí muži stavět široké a dlouhé cesty pod Velikou horou. K těmto stavbám bude zapotřebí mladých, statečných, silných a pracovitých mužů. Jediným národem, který má tyto vlastnosti, je v celém kraji mezi Velkými vodami národ Džipe. Mužové, kteří půjdou pomáhat stavět nové cesty, dostanou mnoho kovových a dobrých peněz. Za ně si rozšíří stáda koz, ovcí a přikoupí novou půdu. V době, kdy budou pracovat, budou osvobozeni od daní. Ten, kdo bude natolik statečný, aby odešel do kraje, jenž kdysi patřil jeho předkům, odejde pod velením M’Toliho, chytrého a moudrého krále, v den, který určí můj král.“.

Jeho řeč způsobila rozruch. M’Toliho obličej se rozzářil štěstím. Přece jenom byla jeho věštba dobrá. Splnila se.

Greene byl s výsledkem spokojený. Sehnat v tuto dobu dělnictvo bylo velkým uměním.

„Nuže, mužové, slyšeli jste poselství mého pána a já se vás ptám je pravda, že národ Džipe má muže statečné?“

„Ndongin.“

„Pracovité?“

„Ndongin.“

„‚Budou všichni muži, kteří nejsou mladší patnáct a nejsou starší čtyřiceti let, ochotni pracovat?“

Jeden ze starších rádců zvedl ruku a prohlásil: „Máme svá stáda, pole a rodiny. Všichni nemohou jít pracovat. Musíme se poradit. Svolej palaver, králi.“

Byl to požadavek nanejvýš rozumný. Porady trvaly celý týden. Greene z vládních prostředků kupoval denně tučné berany, palmové vlno i prosné pivo.

Po týdenních únavných jednáních si konečně Greene oddechl. Odplouval domorodou lodicí se smlouvou v kapse. Nepatrné zchudnutí státní pokladny bylo bohatě nahrazeno čtyřmi sty dělníky, kteří podléhali přímým rozkazům krále M‘Toliho. Navíc měli dělníci povoleno vzít s sebou své zbraně.

Když se poručíkova loď ztrácela v ohybu řeky, propukli všichni v jásot. Půjdou pod vedením svého náčelníka se zbraní v ruce do krajů, které v kala-kala době patřily jejich předkům. Džipeové pevně věřili, že se vyplní i druhá část M’Toliho věštby – dostanou se až k jezeru Manyara, na jehož březích svedou bitvu, v které porazí nenáviděný národ Kurumaniů. Pod vlivem vypitého palmového vína se před jejich očima začala zjevovat spravedlnost.

5

Montéři firmy Škoda byli v městě Tanga postaveni před těžký úkol. Měli potíže s pracovními silami. Nezřídka se stávalo, že černý pomocný dělník po první týdenní výplatě další týden odpočíval, dokud peníze neutratil. Stalo se také, že už nepřišel vůbec. Konečně se po dlouhých měsících podařilo dokončit zařízení přádelny. Další práce je čekala v Moshi, v pohoří Paré, kam vedla z Tangy železnice. Zde měly být postaveny dva mosty přes reku Pangani a její přítoky. Všichni se na Moshi těšili – z vyprávění zkušených kolonistů si ve svých představách vykouzlili z onoho kraje ráj.

Město Moshi leží na hranicích Keni, na úpatí nejvyšší hory Kilimandžáro. Úchvatný je pohled na zasněženého velikána v záři tropického slunce, jehož žár je zmírněn vysokou polohou a čerstvým mořským vzduchem, proudícím sem od východu, mezi pohořím Paré a horou Kadiaro. S horou Kilimandžáro sousedí na západě hora Meru, 4565 m vysoká, jejíž rudé zabarvení je v kontrastu se zasněženými vrcholky afrického velikána. Pohádkovou krásu hor dokresluje výhled na věčně zelenou Masajskou step, rozkládající se na jih od Moshi. Kdo jednou navštívil kouzelná místa v tomto kraji, tomu jejich krása nikdy nevymizí z paměti.

Z Moshi do Arushe, kam byla projektována železnice, měli škodováci vyměnit všechny dřevěné konstrukce mostů za ocelové. Byla to opravdu náročná práce i pro zkušené techniky. Navíc odborní vedoucí museli, být dobrými psychology, neboť s černými dělníky bylo často svízelné jednání. Bylo to pochopitelné, vždyť černí vesničané nevěděli nic o technice, moderních strojích, o nutnosti rozšiřování komunikační sítě. Proto dost dobře nechápali smysl konaného díla. Mnozí z nich spatřili bělochy poprvé, a práce pod jejich vedením byla pro ně prvním stykem se vzdálenou civilizací. Většina z nich byla přestrašená vírou v duchy, ďábly a tajemné mocnosti. Inženýru Hronovi dalo opravdu velkou práci přesvědčit několik z nich, že v takových automatických nýtovačkách nesídlí zlý duch, který třese zemí. Když poprvé montéři spustili nýtovačky na plné obrátky, dali se černí dělníci na hromadný útěk. Pouze nejstatečnější vytrvali. K těm patřil i náčelník M’Toli. On to rovněž byl, kdo vzal první nýtovačku do rukou a statečně u ní vydržel. Dal tak příklad některým mladíkům, kterým se nakonec práce s nýtovačkou velmi zalíbila.

Jedno se však inženýru Hronovi přece jen nepodařilo. Na řece Kibo, přítoku řeky Pangani, došlo k vážnému nedorozumění. Černoši chtěli utéci pro zdánlivě směšnou příčinu. Tak se alespoň jevil případ Evropanům, kteří prakticky nic nevěděli o síle a vlivu animistického náboženství2 na prostou mysl místních dobrosrdečných lidí. U jednoho starého, dřevěného mostu stála skupina věkovitých stromů. Stromy byly před dávným časem vysázeny do pravidelného kruhu. Ve středu kruhu vystupoval ze země veliký, zčernalý balvan, uhlazený nesčíslnými tropickými lijáky. Kámen i se stromy měl být odstraněn. Černí dělníci byli vyzváni, aby velký kámen podkopali. Pod něj měla být vložena nálož, která by balvan odstranila. Nutné rozhodnutí mělo vzápětí neblahé následky. Černí dělníci zaujali hrozivý postoj, sevřeli pevněji své lopaty a krumpáče, s kterými se teprve učili správně zacházet, a rozčileně křičeli. Vypadalo to opravdu vážně.

Inženýr Hron začal vysvětlovat v jazyce svahili náčelníku M’Tolimu, který byl „parťákem“ svého lidu, že kámen překáží při stavbě nového mostu, proto ho dělníci musí odstranit.

Když náčelník tlumočil svým lidem Hronova slova, odhodili nářadí, padli na kolena, klaněli se směrem k balvanu a pak se sborem ozvalo kvílivé volání. Po skončení podivné modlitby se začali tlačit kolem kamene a bojovým halekáním přivolali další dělníky z národa Džipe. Inženýr Hron opřel dlaň o pouzdro své pistole a s obavou čekal, co z toho vzejde. Pak promluvil M’Toli.

„Pane, s tím kamenem se nesmí hýbat, musí zůstat na svém místě.“

„Proč?“ otázal se překvapený inženýr.

„Proto, ó pane. Tento kámen je obětní a leží zde již kala-kala dobu. Už otec mého otce, největší kouzelník mezí Velkými vodami, říkal, že až se tento kámen ze svého místa odvalí, přijde na celý národ pod Velikou horou neštěstí.“

Inženýr Hron byl tímto sdělením zmaten. Věc byla vážná. Co však s kamenem? Nezanechá přece pro domorodou pověru stavby mostu, a ani nemůže čekat, až přijedou na inspekci angličtí inženýři. Jít však v tomto okamžiku proti zdejší tradici, to znamenalo vážně ohrozit práci, která, vzhledem k malé výkonnosti a nezkušenosti černých dělníků, postupovala až příliš pomalu. Každý ztracený den byl velkou ztrátou v neprospěch mateřské firmy. Zkusil vyjednávat.

„Dobrá, M’Toli, věřím tomu, Cos povídal. Nesmíš ale zapomínat, že vaši bohové, v které jste tenkrát věřili, z tohoto kraje už odešli. Proto se vám nemůže nic stát a na tvůj lid nepřijde neštěstí. S misionáři k vám přišel nový Bůh, který každého chrání. Sám říkáš, že jsi křesťan, a to, co nám tady povídáš, je pověra. Víš, pověra je tvrzení o událostech, které se nikdy nestanou. Proto nemusíš mít ty, ani tvůj lid, strach z neštěstí.“

M’Toli byl zjevně netrpělivý. Okřikl nespokojeně mručící poddané a začal vážně vysvětlovat.

„Pane, ty mluvíš stejně jako misionáři, kteří nám vzali naše bohy a nutí nás, abychom se klaněli cizímu Bohu. Bílí otcové k nám zavítají málokdy, ale vždy vykládají našim dětem o muži na kříži, božím Synu, jenž vstal z mrtvých. Říkají, že každého z nás spasí a ochraňuje. Tomu ani já dodnes nerozumím. Naši bohové a džu-džu neměli nikdy děti, a řekni sám, jak mí může pomocí někdo, kdo visí přibitý na kříži. Bílí otcové tvrdí, že váš Bůh je nejmocnější. Proč tedy nepomohl vlastnímu synu, když se zlí lidé rozhodli ho zabít? Máme-li vašemu vyprávění, vašemu Bohu a jeho Synu věřit, proč vy zase nevěříte nám? Naši bohové byli vždycky tak silní, že jim nikdy nemohl člověk ublížit. Vždyť i ty, pane, schováváš se před hněvem našeho velikého Gambiho, boha ohně a hluku. Proto já, imani svého kmene, nedovolím, aby obětní kámen našich předků byl odstraněn. K němu chodí jednou za svůj život každý Džipe, aby se poklonil a uctil památku svých předků.“

Hron nenalezl odpověď. Pohledem žádal svého kolegu Pecku o pomoc. Ten se na něho, přes vážnost situace, vesele smál.

„Co tomu říkáš, Vašku?“

„Co bych říkal, nic.“

„Proč se vlastně šklebíš? Kdybys raději přemýšlel, jak to zařídit, aby se vlk nažral a koza zůstala celá.“

Hronovo rozhorlení zřejmě působilo Peckovi velkou legraci. Svou veselost odůvodnil dlouhým výkladem.

„Honzíku, musím se smát M’Toliho mazanosti. On si klidně řekne, že ten, kdo je jednou mrtev, nemůže nikomu pomoci. Jejich bůh ohně, blesk, žije dosud. Může každému ublížit, tedy i tobě, i když jsi pod ochranou kříže. Tak a teď zaváděj s tak mazaným chlapem polemiku o náboženství. On svého boha viděl při práci a našeho stále nečinně viset na kříži. Já bych tady nechtěl dělat misionáře ani za zlaté tele. Takových žáků mít několik, no nazdar. Nemohu ti poradit, jsem s rozumem stejně v koncích, právě tak jako ty.“

Po této řeči si Pecka sedl a zvědavě pozoroval rokující černé dělníky.

„Pane inženýre, co se s nimi budeme bavit. Já tam fouknu nálož a uvidíte, jak se odtud posypou, až to zapálím. Kdepak na ně v rukavičkách,“ ozval se montér Kalina.

„To nejde, Kalino. Nejsme zde doma a nevíme, jaké by to mohlo mít následky. Co když si M’Toli bude stěžovat? Vždyť je to stále královský potomek, a navíc, spoléháme se jenom na jeho pracovní síly. Kde seženeme další? Víte, že nám bylo vřele doporučeno, abychom se nemíchali do jejich náboženských zvyků. Jakékoliv vměšování by prý mohlo v těchhle končinách vyvolat lidové hnutí. Za to by se nám Angličani asi nepoděkovali a náš závod určitě také ne.“

„Co se bojíte? Cožpak si myslíte, že se Angličani s nimi mažou? Já to viděl několikrát, jak si dovedou získat respekt a.,.“

„My nejsme Angličani,“ přerušil ho Hron.

„Promluvím s nimi sám, ano?“ vmísil se do hovoru Karel Rys. Za dosavadního pobytu v Africe se dobře naučil svahilštině a docela obstojně ovládal nářečí Džipeů. Nečekal ani na svolení, oslovil M’Toliho, přičemž luskl po domorodém způsobu prsty.

Potomek králů odpověděl též lusknutím a vyzval Rysa:

„Řekni, co chceš říci.“

„Jsi veliký náčelník, M’Toli. Mnoho se vypráví o tvé moudrosti, o níž jsme se sami přesvědčili. Tvrdíš, a jistě právem, že ten posvátný kámen nesmí být odstraněn ze svého místa, jinak by na tvůj lid přišlo neštěstí. Snad máš, podle víry svých otců, pravdu. A nyní mi pověz, nebyla u tvého lidu nikdy nemoc mongo? Neseslali vaši bohové na lid pod Velikou horou nikdy svůj hněv? Neuhynul nikdy váš dobytek a neumírali lidé hadím jedem nebo kousnutím dravé zvěře? Nedělo se tak, než se narodil otec tvého otce a po jeho smrti zase? Odpověz mi, M’Toli.“

„To všechno se dělo, pane.“

„Jak se to mohlo dít, když zde byl tento posvátný kámen? Proč neochránil lid pod Velikou horou?“

M’Toli rozpačitě přešlápl. Rys pokračoval: „Vidím, M’Toli, že si nemůžeš dobře odpovědět. Odpovím tedy za tebe. Vaši duchové se odtud odstěhovali před hlukem našich strojů. Možná že se vašim bohům a džu-džu teď stýská po posvátném kamenu a rádi by ho měli za Velikou vodou, kam se jistě odstěhovali. Určitě byste si své bohy naklonili, kdybyste kámen poslali za nimi. My jsme spoutali sílu vašeho boha hřmotu a ohně, velikého Gambiho, do špiček kovových holí, jež připevňujeme na střechy svých domů. Gambi nám nemůže ublížit. Právě tak v této patroně je ukryt bratr vašeho boha ohně a hřmotu. Podívej se, dám ji pod váš posvátný kámen za chvíli vyšlehne blesk. Souhlasíš, M’Toli?“

Karel Rys se zájmem vyčkával, jaký účinek bude mít jeho nesmyslná řeč. Montéři se pochechtávali a M’Toli vážně přemýšlel. Pak se ozval: „Železné tyče, o kterých jsi mluvil, pane, jsem viděl v Arushi. To je veliké kouzlo. Snad je i pravda, že se naši džu-džu odstěhovali z kraje, jinak byste se nevrtali v zemi jako krtci a nestahovali ji drátem. Jedno ti však řeknu, v té patroně není bratr našeho boha. Toho nelze směstnat do patrony, ani spoutat lidskýma rukama. Musíte-li kámen našich otců odstranit, pak ho nesmíš rozbít patronou, ve které je dynamit. Poznal jsem už v dětství sílu patron. Tenkrát pracoval za Velikými vodami Bula Matari, Lamač kamenů. Stejnými patronami vyhazoval do vzduchu balvany stokrát větší, než je tento.“

Rys měl na sebe pořádný dopal. Udělal ze sebe dokonalého hlupáka. Hovoří tu před černochem narozeným v divočině o kouzlech zakletých do patrony, a toto dítě přírody vědělo o dynamitu dřív, než se Rys narodil. Nevzdál se však.

„Vidím, M’Toli, že hodně víš. Ale jak chceš jiným způsobem odstranit tak těžký kámen?“

„To je vaše věc. Myslím, že jste chytřejší než lidé Džordžiho. Nenosíte rákosku, ani bič. Mluvíte jinou řečí než ostatní bílí muži. Co jsem ti řekl, je pravda, a my jí věříme. Bílí otcové tvrdí, že se všichni lidé mají navzájem milovat a nemají si škodit. A vy byste nám chtěli škodit?“

Rys poznal nezlomnou víru náčelníka v náboženskou tradicí. Pověra? Báchorky? Vzpomněl si na dobu, kdy jako kluk čítával Staré pověsti české – Blaník, odkud vyjedou zachránci národa. Mnohokrát slyšel řadu pověr, pověrčivých pořekadel, a přitom byl příslušníkem vzdělaného národa. Co může vytýkat lidem zrozeným v pustinách, kteří nikdy neviděli Školu.

Co si počít? V zájmu celého podniku se nemohla tak choulostivá věc řešit násilím. Musel se uchýlit k diplomacii.

„Náčelníku, jistá věc je, že vám nebudeme škodit. Chceme být spravedliví, a proto otázku odstranění kamenu necháme dnes stranou. Poradíme se, jak bychom zařídili, aby kámen nepřekážel a přitom mohl zůstat na místě. Odpoledne bude velká porada, její výsledek ti ohlásím při západu slunce. Zatím můžeš své lidi ujistit, že kámen zůstane tam, kde je.“

Daný slib M’Toliho uklidnil, řekl prostě: „Věřím ti, pane.“

Rysovo jednání komentoval inženýr Hron s kyselým úsměvem.

„Vzal jste to hezky diplomaticky do rukou, jen co je pravda. Teď mně řekněte, jak to chcete zařídit, aby kámen zmizel a zůstal přitom na svém místě. Vždyť je to pustý nesmysl.“

„Já vím, že bych se nehodil do diplomatických služeb, ale řekněte sám, co jsem měl dělat. S prostými lidmi se těžko vyhrávají hádky. Přece jenom něco musíme vymyslet. Co bychom si počali, kdyby nám dělníci opravdu utekli, nebo, nedej bůh, se vzbouřili?“

Hron chvíli mlčel a pak se obrátil na anglického zeměměřiče pana Greye, který s dvěma svými pomocníky byl členem kolektivu.

„Co tomu říkáte, pane Greyi?“

„Spráskat a je to odbyto. Sleduji to vaše bezúčelné vyjednávání a řeknu vám, že za tu dobu už bychom měli kámen z cesty. S těmi lidmi se nesmíte mazlit. Jak poznají trochu vaši slabost, stanou se z nich okamžitě vyděrači. Kdyby si kolonisté měli počínat tak jako vy. kde bychom dneska byli? Teď jsem zvědav, jak to vyřešíte.“

Vytáhl z kapsy lulku, pomalu ji nacpával a útrpně se usmíval nad nerozhodností českých lidí. U Angličanů muselo jít vždycky všechno rázně.

„Co říkáš, Karle, neměli bychom jim ještě promluvit do duše? Snad si nakonec dají říct,“ ulehčil své mysli montér Racek.

Každý něco navrhoval, ale nevedlo to k ničemu. Nakonec převládl názor, že nejlepší by přece jenom byl dynamit. Začalo, se. již o návrhu hlasovat. Vtom se ozval inženýr Pecka.

„Tak si myslím, že už byste těch řečí mohli nechat. Vůbec se divím, že nikdo z vás nepřišel na jediné možné řešení, které uspokojí obě strany. Přineste sem, Karle, plán mostu.“ Pak začal Pecka vysvětlovat: „Náš most má být o tři metry širší a o patnáct metrů delší, než byl starý. Břeh a nosná plocha mostu se musí betonovat. Je tu celkem křehká opuka. Proto bych rád věděl, proč bychom neměli při stavbě využít tohoto kamene. Použijeme ho k zesílení základů. Nynější cesta dělá kvůli balvanu zákrut, a my se toho zákrutu zbavíme tím, že kámen dostatečně podkopeme, abychom ho dostali tam, kde ho chceme mít. Tak kámen bohů zůstane na svém místě, a bude navíc pro nás užitečný. Když černým dělníkům vysvětlíme svůj úmysl, nebudou pravděpodobně nic namítat. Nakonec, na několika hodinách práce navíc v téhle divočině vůbec nezáleží. Zavolejte sem černé veličenstvo.“

Dopadlo to opravdu dobře. M’Tolimu vysvětlili plán a tvářil se při tom spokojeně. Nemohl a dobře nepochopil, jak se kámen dostane, do základů, a proto mu podal Rys obšírnější výklad. Kámen budou dělníci postupně podkopávat, budou ho podepírat mohutnými kmeny a nakonec pod ním vyhloubí dostatečnou jámu. Lešení, podpírající kámen, potom zapálí a balvan se nakonec zřítí do připravené prohlubně.

„… a tak se stane, M’Tolí, že váš posvátný kámen boha ohně a ostatních bohů se ponoří do země. Bude to ve stejném místě, kde nyní stojí, a zůstane v něm navěky. A nikdy ho nikdo neodvalí. Ujisti proto své lidi, že nikdy na ně nepřijdou větší rány a soužení, než dosud chodily, dokud byl kámen na povrchu země.“

Náčelník souhlasně kývl hlavou a pak prohlásil: „Věděl jsem, že ti, kteří nepoužívají rákosky, jsou lidé moudří.“

6

Neděle, v níž se Karel Rys rozhodl pro dlouhou procházku po okolí, patřila mezi ony výjimečné africké dny, kdy příroda přímo láká k cestě za poznáním. Toulky nespoutanou přírodou ve chvílích volna se staly nepostradatelnou součástí jeho života v Africe.

Už jako chlapec byl vášnivým čtenářem cestopisů a dobrodružných knih. Často sníval o vzdálených zemích a toužil po jejich poznání. Ve své bujné chlapecké fantazii spřádal svá budoucí dobrodružství. Když se probouzel ze svého snění, litoval, že se jeho sny těžko splní. Bláhový a nedosažitelný sen se však uskutečnil. Byl v zemi, o které tolik četl a kterou si představoval jako kouzelnou zahradu, překypující nepřebernou směsicí barev.

Jeho představa se mu splnila. Připlul do Afriky krátce po deštivém období, kdy příroda přímo hýří svými dary. Přivítaly ho zelené savany, řídké lesy, potemnělá zeleň pralesů, azurová obloha, zrcadlící se v obrovských vodních jezerech, a zanechaly v něm nesmazatelný dojem.

Stejně hluboce na něho zapůsobily africké noci. Dešťové mraky odplouvaly daleko do vnitrozemí severozápadním směrem a zanechaly nad sebou vymytou oblohu, měnící se v noci v tmavý koberec posetý hvězdnými diamanty. Jejich třpyt jen pozvolna ustupoval tokům měsíčních úplňků, které svým třpytem měnily celé okolí v pohádkově stříbrný kraj.

Za krásných večerů sedával na zápraži prostorného karavanseraje a obdivoval se nejen hvězdně obloze a měsíčním světlem postříbřené krajině, ale i zvukům noční africké přírody. Poznal, že je nepřebernou pokladnicí ostrých i jemných kontrastujících změn.

V hustých pralesích byly mohutné stromy ověšeny liánovou spletí. Skrývaly v stínu obrovských korun bohatý a nikdy neutuchající život, hlavně tam, kde se stýkaly s řidšími lesy nebo travnatou stepí. Ptáci všeho druhu se hlásili k životu štěbetáním i zpěvem. Křik opičích tlup, jejich hravost a fantastické skoky z větve na větev byly součástí lesního života stejně jako nepřeberné bohatství podivuhodných motýlů, třepotavě a tichounce poletujících z květu na květ, sami podobni květům. Lesem zněla nebezpečná symfonie miliónů hmyzích křidel, na nichž se vznášeli největší nepřátelé člověka. Svými sosáčky roznášeli malárii, žlutou zimnici a spavou nemoc.

Lesy však nezvučely jen přírodním hlasem. Ozývaly se v nich i tupé údery klínových seker nahatých dřevařů. Káceli vzácné stromy pro mamutí akciové společnosti či soukromé podnikatele. Největší zisk měli podnikatelé z tvrdého dřeva mahagonu a ebenu.

V řídkých lesích, jejichž výběžky se zakusovaly do savan jako pravidelné geometrické obrazce, rostl cedr, různé druhy palem, gumovník, chininovník a mangovník s výtečnými a osvěžujícími plody. Ořeší kola vroubilo břehy bohatě zarybněných potoků a řek. Pod povrchem jejich hladin odpočívali krokodýlové a hroši.

Karel Rys se svými spolupracovníky mohli obdivovat na rozhraní savan a lesů zvěř, která byla v Evropě pouze v zoologických zahradách. Ve velkém množství se volně pohybovaly různé druhy vysoké zvěře, od zaječích antilop po nádherné sajky. Při výjimečném štěstí spatřili žirafy, a dokonce shluk sloního stáda. Nad jeho bezpečím bděl statný samec, jehož kly znamenaly pro chudého černého lovce celé jmění. Ve vysoké, svěží trávě se potulovala hejna perliček a koroptví, které byly občas vyplašeny hravými zajíci. Vlaštovky s hrdličkami závodily ve vzdušné akrobacii v honbě za potravou. Skřivani zpívali své nenapodobitelné písně a málo dbali o supy, létající neslyšně nad krajem v úloze africké zdravotní policie.

Ano, to byla ta ohromující a přitom dojímavá krása africké země, které Karel Rys propadl navždy. Proto tak rád vyhledával ve chvílích volna samotu. Přes veškeré varování přátel i zkušeného kolonisty Greye, vydával se sám na stále delší pěší túry. Odmítal i černého průvodce.

V časných nedělních hodinách se vydal na procházku podél řeky Pangani. Slunce ještě nepálilo, proto nesl Karel tropickou helmu v ruce. Druhou rukou se pohodlně opíral o revolverové pouzdro, připnuté k pasu. Musel mít revolver. Z karavanseráje by ho neozbrojeného na samotnou procházku nepustili.

Vesele si vykračoval, pohvizdoval si a co chvíli se musel rozběhnout, aby přeskočil některý z četných potůčků, vlévajících se do řeky. Les byl po období dešťů nasycen vodou na několik příštích týdnů.

Karel se musel obdivovat přírodě a vzpomínal na domov. Na minulost neměl právě nejlepší vzpomínky. Ani nevěřil, že se může život mladého člověka během krátké doby tak podstatně změnit.

Doma vystudoval průmyslovou školu a nastoupil místo v malé továrničce v okresním městě. Jeho zaměstnání nespočívalo Jen v řízení práce v jedné z malých dílen a u rýsovacího prkna, musel se také starat o účetnictví, nákupy materiálu a rozpočty. Nebyl dobrým hospodářem, navíc se zamiloval do náročného děvčete a začal utrácet víc, než vydělal. Došlo k neodvratnému pádu. Pro špatné hospodaření dostal malý, podmíněný trest. Navíc začala vzrůstat nezaměstnanost, a kdoví jak by to s ním dopadlo, nebýt bývalého zaměstnavatele, který mu jeho chybu po čase prominul. Věřil v jeho odborné schopnosti a postaral se, aby ho přijali v plzeňské Škodovce. Byla to záchrana v pravý čas, protože nicnedělání, a navíc zklamání nad rozchodem s nevěrným děvčetem Karlovi na duševním klidu nepřidalo. Práce byla jediným lékem v jeho těžké situaci. Příbuzenstvo se na něho dívalo jako na černou ovci rodiny, ztratil přátele.

Práce a čas mnohé zahojily, a k úplnému vyléčení přispěla africká cesta.

Karel se zastavil na břehu řeky a pozoroval nádherné ledňáčky, poletující nad rákosím jako různobarevné diamanty. Ano, tohle byl život, po kterém vždy toužil – poznávat, učit se, zvídat a nalézat. Stále nalézat něco nového, zajímavého, ohromujícího, krásného i poučného. To všechno mu dává Afrika a černí lidé. Je těžké se k nim přiblížit a pochopit je. Jedno však věděl, dají-li něco, dávají ze srdce.

Rys právě sahal do kapsy pro lulku, když nedaleko zašustilo v lesním podrostu. Rychle vymrštil ruku k revolverovému pouzdru. Nebyl natolik zkušený, aby podle zvuků lesa rozeznal, zda se blíží nebezpečí. Navíc měl velký odpor a strach z hadů. Viděl umírat člověka uštknutého hadem, byl to strašný pohled. Ani rychlý zákrok domorodého kouzelníka-ranhojiče nepomohl.

V křoví znovu zašustilo a Rys už třímal v ruce revolver, když se za jeho zády ozvalo klidně: „Vidím a poznávám tě, pane.“

Karel se rychlé otočil. Před ním stál potomek králů M’Toli.

„I já tě vidím,“ opáčil Rys, „co děláš v těchto místech, M‘Toli?“

„Šel jsem za tebou.“

„Za mnou? Proč? Chceš mi něco říct?“

„Ne, pane, šel jsem za tebou, protože není dobře, když lidé jako ty chodí samotní pralesem.“

„Proč myslíš, náčelníku?“ zeptal se s úsměvem Karel.

„Protože v pralese se dějí věci, o kterých není vždycky dobré hovořit,“ řekl M’Toli vážně.

„Skutečně? To je zajímavé. Mohl bys mně, náčelníku, vyprávět o pralese a o své zemi?“

„Nu, určitě mohu, protože jsem se. v pralese narodil. Znám ho stejně jako každý z mého lidu. Máme ho rádi a bojíme se ho.“

Karel byl udivený. Čekal všechno možné – pokroucené a přehnané příběhy, jimiž černí lidé a kolonisté tak rádi častují nové příchozí do Afriky. Místo toho se dítě pralesa přiznává nejen k lásce, ale i k strachu ze svých lesů.

„Slyším dobře, náčelníku? Ty se přece nemůžeš bát pralesa.“

S úsměvem na tváři řekl M’Toli prostě: „Mohu. Narodil jsem se v něm, žiji v něm, a přesto ho dobře neznám. Prales je podivnější než žena. Nestárne. Je příliš starý, aby stárnul. Je moudrý, protože chrání své tajemství. Je krásný, divoký a neúprosný, když je často milosrdný. Ke mně byl zatím vždycky milosrdný.“

„Já ho obdivuji, M’Toli. Ale neřekl jsi mi, proč se pralesa bojíš?“

„Nenechal jsi mě domluvit. Ty znáš prales pouze v jeho okrajích. Kdybys putoval do jeho středu, propadneš zoufalství z ticha. Ticho je ono veliké tajemství pralesa. Je vždycky nebezpečné, neboť přináší s sebou smrt.“

M’Toli se otřásl a jeho tmavá tvář trochu pošedla. Zřejmě mu byla zmínka o smrti nepříjemná.

Karel s úsměvem odporoval: „Myslím, náčelníku, že v pralese, kde na každém kroku číhá na člověka nějaké nebezpečí, je ticho neomylnou známkou bezpečí a…“

„Mýlíš se, pane,“ nenechal ho domluvit náčelník. „Hodně se mýlíš. Putuješ za pralesním tichem jako za velkým tajemstvím, ale skutečným tajemstvím, jak nás učili staří lidé, je život. Vidíš ho a slyšíš všude kolem, tady na okrajích lesa, ve volných hájích, palmových lesích a na plantážích. Vnímáš ho na úpatí vysokých hor, u břehů řek a jezer. Tento život v pralese postrádáš. Ticho v hloubi lesa se zdá kouzelné, ale je nebezpečné. Může člověka připravit o život, protože je velice snadné v srdci pralesa zemřít hladem, nenajdeš-li včas cestu ke slunci. Znám tohle všechno od chvíle, kdy jako chlapec jsem se vydával do okrajů lesa na lov drobných zvířat.“

M’Toli šel po Rysově boku a vyprávěl o svém dětství, o svých chlapeckých dobrodružstvích a o slavnosti dospělosti. Kráčeli spolu podél řeky, a když se konečně M’Toli vyzpovídal ze svých vzpomínek, zmlkli. Ticho bylo přerušované pouze kročeji obou mužů a zvuky okolní přírody. Po dlouhé přestávce se ozval Karel.

„Žiješ v krásné zemi, M’Toli. Jsem rád, že jsem přijel do tvé země. Mohu vidět všechno, o čem jsem doma čítával už jako malý chlapec. Poznávám, co z toho bylo pravdivé a co nikoli. Tys o mé zemi v dětství nikdy neslyšel, já o tvé ano. Už tenkrát jsem věděl, jak vypadá, aniž bych ji navštívil.“

„Je divné, co říkáš. Viděl jsi do budoucna. I já mohu vidět budoucnost. Krátce před příchodem vašich lidí z vaší země jsem věštil svému národu. A ta věštba se vyplnila.“

„Jaká to byla věštba?“

M’Toli se rozpovídal o výročním dnu. Když se dostal k místu, kdy se ozvaly bubny, ohlašující příchod poručíka Greena, zmlkl a nečekaně pravou rukou uhodil Rysa do ramene, až se zapotácel. Rysovi tím pravděpodobně zachránil život, protože nad místem, kde původně stál, prolétl tenký oštěp a hluboko se zabodl do protějšího stromu. Než se Rysovi podařilo vyjmout z pouzdra pistoli, vyslal M’Toli ze svého luku rychle za sebou dva šípy. Pak odhodil luk, popadl těžký sekáč, visící mu u pasu, a vrhl se do nedalekého houští, odkud se vzápětí ozval hluk zápasu. Než mohl Karel přispěchat M‘Tolimu na pomoc, přiváděl již náčelník zajatce. M’Toli s vítězným úsměvem na rtech prohlásil: „Druzí dva odešli na dalekou cestu bez návratu.“

„Na dalekou cestu bez návratu?“ podivil se Karel.

„Ano, za otci svých otců.“

Pochopil, M’Toliho šípy nalezly svůj cíl. Zamrazilo ho. Zlostně se podíval na černocha. M’Toliho prsty svíraly jako kleště zápěstí zajatcovy pravé ruky, zkroucené za zády.

„Ke kterému kmeni patříš?“ zeptal se v místním nářečí.

„Gambari,“ prohlásil hrdě zajatec.

„Proč jsi mě chtěl zabít?“

„Byl to zákon.“

„Zákon?“

„Ano, náš kouzelník nás poslal do tohoto kraje. Šli jsme, abychom splnili jeho příkaz. Měli jsme zabíjet bělochy, které uvidíme. Čekala nás potom veliká sláva a naše jména by nebyla na poradních prostranstvích našich měst a vesnic nikdy zapomenuta.“

„Proč jste měli zabíjet?“

„Nevím, to není naše věc.“

„Gambari, jaký je to kmen?“

„Není to kmen, ale veliký národ. Má tolik oštěpů, že jejich stín zakryje i slunce, a tolik odvahy, co je vody ve Veliké vodě.“

„Mfu pana – zatraceně,“ zaklel M’Toli. Pak vybuchl: „Jaké psí způsoby má ten váš kouzelník. Gambari je malý kmen a patří k velkému národu Kurumaniů. Ti jsou sice velcí, ale také hodně proradní a zlí. Naši zem ukradli, a ještě posílají mladé ztřeštěnce, aby zabíjeli ze zálohy naše bílé hosty. V kterém zapadlém a hnijícím koutě za Velikou vodou žije tvůj zbabělý kmen?“

„Nejsme zbabělí a… auuu!“ zaječel, protože v tom okamžiku mu M‘Toli zkroutil ruku až k lopatce.

„Ječíš. Zbabělec ječí a také zabíjí ze zálohy. Jak dlouho jste byli na cestě?

„Deset dní,“ zavrčel zajatec.

M‘Toli se obrátil na Rysa a prohlásil anglicky: „Teď budeme hovořit řečí bělochů. Řeknu ti, jé to zlé, když ti nadutci Kurumaniové posílají muže do takové dálky jenom proto, aby zabíjeli. Gambariové dovedou být zlí jako vzteklé hyeny. Už můj otec říkával, že se v lese potká raději s poraněnou gorilou než s jedním Gambarim. Tenhle se nesmí nikdy vrátit. Zabiju ho.“

„Zajatce nesmíš zabíjet. Podíváme se na ty dva…“

„Nikam nechoď, pane. Je to zbytečné, jsou mrtví jak se patří. Moji lidé je pohřbí. Kdybys byl ty jejich zajatcem, pomalu by tě umučili. Možná že jejich kouzelník by snědl tvá játra a tvé krve by použil k čarování.“

Rys vytřeštil na M’Toliho oči a stěží vydechl: „Co to povídáš?“

„Pravdu, pane. Na to mají kouzelníci právo. Vždycky tomu tak bylo.“

Karel byl zmatený. Nikdy nevěřil historkám o kouzelnických čárech a lidských obětech. Považoval je za pouhé povídačky, a nyní, v srdci africké přírody, mu vážený náčelník tvrdí, že něco podobného je možné. Uvědomil si, že africká příroda není jen krásná, ale také krutá a nemilosrdná. Její děti mnohé z oné krutosti a nedostatku milosrdenství převzaly. Znovu ho zamrazilo a náhle prudce zatoužil po společnosti krajanů.

„Dobrá, M’Toli. Toho muže vezmeme s sebou a v táboře uvidíme, co bude dál.“

Moji lidé ho budou soudit. Dnes večer uspořádáme velikou slavnost zabíjení a pozvu náčelníky z okolních vesnic. Nejlepší bubeníci budou bubnovat a nejhezčí tanečnice budou tančit na počest všech Džipeů, protože já, jejích nejvyšší náčelník, jsem dosáhl velikého vítězství. Krev tohoto muže dostane kouzelník a…“.

M’Toli se náhle odmlčel. Karel ho udiveně pozoroval, pak ho vybídl: „Dopověz!“

Náčelník rozpačitě přešlápl, neochotně a pomalu koktal: „Hni… totiž… nu, krev si vezmu já… jsem také nejvyšším kouzelníkem svého národa.“

Karel měl pocit, jako by se opil palmovým vínem. Okolní stromy se mu rozkymácely před očima a zem se houpala pod nohama. M’Toliho přiznání ho zdrtilo. Tedy i tenhle úslužný a klidný M’Toli je schopný umučit svého zajatce a jeho krev použít k čarování. Uvědomoval si, že krutost tohoto kontinentu převládá nad krásou. Vzpamatoval se. „Jdeme,“ řekl krátce a s pistolí v ruce spěšně vykročil na zpáteční cestu.

Náčelník sebral svůj luk, aniž by povolil sevření zajatcova zápěstí, a prohlásil: „Teď půjdeš za bílým pánem. Já jdu za tebou a pří prvním pokusu o útěk ti rozpoltím hlavu. Rozumíš?“

Zajatec neodpověděl, pouze si odplivl a zaklel. Chvíli šli mlčky. Pak si začal M’Toli prozpěvovat verše o své statečnosti. Zpíval vychloubačnou píseň, plnou obdivu nad vlastní odvahou. Zajatec si znovu odplivl a vztekle prohlásil: „Měla-li tvoje matka tolik let, co ty máš chlubných slov, musela to být ošklivá stará čarodějnice.“

M’Toli ho přetáhl přes záda plochou stranou sekáče a odsekl: „Nadávej rychle, zbývá ti už málo času.“

Zbytek cesty do tábora ušli muži mlčky.

Jejich příchod přivítali lidé z kmene Džipe válečným pokřikem. Vždyť posledního zajatce viděli před lety snad jenom jejich otcové. Když pak M’Toli prohlásil, že v ohbí řeky, kde rostou křoviny ve velkém shluku, leží dva zabití z kmene Gambari, chápali se muži svých oštěpů a luků, aby se rozběhli k místu šarvátky a postarali se o mrtvé.

Škodováci byli Rysovou příhodou zneklidněni. Uvědomili si totéž co on. Afrika je dosud značně nebezpečná. K nebezpečí, jež jim připravovala africká příroda, se přidružilo další – lidé. Lidé, které nikdy neviděli a kterým nic neudělali. Kdesi v dálce, za jezerem Manyara, si neznámý kouzelník vzpomene, začne věštit a pak rozkáže: „Jděte a zabíjejte.“ Lidé jdou a zabíjejí. Kouzelníkův rozkaz je pro ně zákonem. Jak tohle všechno dopadne?

Výslechu zajatce se ujal zkušený Grey. Zajatec jménem Samba o sobě prohlásil, že patří mezi nejvyhlášenější běžce a výtečníky svého kmene. Na námitku, že na takovou počtu je ještě příliš mladý, se posupně ušklíbl a prohlásil:

„Každý z nás je velký slon, jenž myši, jako jsi ty a ti druzí, zašlápne, aniž to zpozoroval.“

Vzápětí své drzé odpovědi litoval, protože karabáč z buvolí kůže byl těžký a Greyova paže neobyčejně silná.

Celý výslech byl namáhavý. Když zajatce přivázali ke čtyřem kůlům po domorodém způsobu – nataženého zády k zemi a přivázaného s roztaženými údy ke kůlům, aby nemohl utéci – proklel svého vyšetřovatele. Seslal na něho tolik neštěstí, kolik si jich narychlo dovedl vymyslet. Končil slovy: „Běloch nechal hovořit svůj bič, ale přijde čas, kdy se objevím s mnoha Gambarii a pak nechám hovořit svůj oštěp.“

„Ha, Sambo, jak bys mohl jednou přijít s mnoha bojovníky, když se už zítra budeš houpat na větvi nejvyššího stromu?“ vysmíval se Grey.

„Nerozumím ti, muži.“

„Pane!“ rozkřikl se Grey.

„Muži,“ zavrčel Samba.

Greyova ruka sjela k pouzdru s pistolí. „Pane!“ zasyčel.

„Pane,“ vydechl s velkým přemáháním Samba. Mnohokrát už slyšel, jaký neblahý účinek mají na život lidí malé zbraně v kožených pouzdrech.

Grey se zašklebil. Patřil mezi lidi, kteří si poslušnost dovedou vynutit za každou cenu, a spíš po zlém než po dobrém. Přišel do Afriky, aby z ní vyzískal pro sebe pokud možno nejvíce. Neznal jakékoli výčitky. Podle něho jediná rasa, která má právo ovládat barevné lidi, je rasa anglosaská. K té se počítal a rád se chlubil tím, že jeho dědeček patřil mezi průkopníky, kteří v první polovině 18. století dobývali Divoký západ v Americe.

„Tak je to dobře. Pamatuj si, že každý černoch je povinen poslouchat rozkazy a plnit přání svých bílých pánů. Ty už si to nemusíš pamatovat dlouho, zítra tě nechám oběsit.“

Grey svou pravomoc trochu přehnal. Hrdelní šlechtické právo v Anglii už dávno zaniklo. Vykonání samovolného rozsudku smrti se rovná vraždě. A na tu byl v tehdejší době v Anglii trest smrti oběšením. Samosoudce by se dostal do stejného postavení jako jím odsouzený nešťastník.

Zajatec si znovu odplivl. Tentokrát tak mistrně, že slina dopadla na špičku Greyovy boty. Ten kopl vztekle do jeho bosého chodidla a odešel. Nebyl sám se sebou spokojený. Veškerý křik a bití vyznělo naprázdno. Kouzelník poslal mladé bojovníky zabíjet a oni poslechli. Proč měli zabíjet, se nevysvětlilo. Rovněž veškeré dotazy, zda se chystá mezikmenová válka nebo válka proti bělochům, byly bezvýsledné. Zajatec‘ zarytě mlčel. Navíc se impulsivní Grey mrzel na sebe, že se před škodováky zesměšnil svým rozhodováním o životě a smrti. Neměl pravomoc, nemohl dát rozkaz k Sambově popravě. Byl civilní zaměstnanec, a ne krajský komisař, odpovědný za pořádek v oblasti. I komisař musel posílat provinilce před řádný soud, jenže v odlehlých krajích bylo k vratům soudních budov příliš daleko, a tak často spravedlnost opírající se o zákony brala za své.

Večer se skutečně konala slavnost. Zajatec však mučen nebyl a jeho krve nebylo použito k čarování. Muži ho odvázali od kůlů a odvedli ho do černošské chatrče, kde ho vsedě přivázali k palandě a před chatou postavili stráž. Druhý den ho měla doprovodit eskorta z kmene Džipe do sídla poručíka Greena.

Kolem velikého ohně sedělo několik hudebníků, pištců i hráčů na dva balafóny. Svou hudbou doprovázeli muže, kteří předváděli zapomínané už válečné tance kmene Džipe. Kalebasy, plné prosného piva a palmového vína, naznačovaly, že v zítřejší pracovní den budou lidé tak unaveni, že se nebude nikomu stýskat po práci.

Ke Karlu Rysovi si přisedl rozzářený a mnohomluvný M’Toli.

„Slyšel jsi, pane, řeč velikého Greye? Říkal, že jsme vašimi sluhy.“

„Slyšel, M’Toli, neměl však pravdu. To si jen někteří lidé přisuzují nad vámi moc, ale nemají na to právo.“

„Mají, pane. Mají, protože jsou silnější. Znám je už dlouho, vždycky jsme byli sluhy a vždycky jsme museli poslouchat. Když jsme se někdy vzepřeli, navštívila nás bída a bolest. Proto raději posloucháme a sloužíme. Kdyby byli všichni takoví jako vy, kteří nehovoříte anglicky, bylo by to snazší. Já ti chci říci, že bych chtěl být opravdu tvým sluhou. Dovolíš?“

„Nedovolím, M’Toli. Jsi náčelník svého lidu, potomek králů, a proto nemůžeš být sluhou. Navíc jsi mi zachránil život, jsem ti velice zavázán. Kdybys však chtěl, mohli bychom se stát přáteli.“

M’Toli se usmál, díval se na Rysa, jehož tvář bledla a rudla intenzitou šlehajících plamenů, a pak prohlásil:

„Budu ti obojím. Budu ti sluhou i přítelem. Spi dobře.“

Zvedl se a odešel za karavanseráj, kde byly postaveny domorodé chatrče a několik stanů patřících k výpravě.

Bubny ještě zněly, když se Karel ukládal na polní lůžko pod verandou karavanseráje. Přes hluk bubnů a sílu sborového zpěvu se mu začala klížit víčka. Náhle procitl, zdálo se mu totiž, že se někdo potichu plíží podél podezdívky verandy. V krátkém okamžiku se na verandě objevila postava. Prudce sebou trhl a sáhl po pistoli. Než mohl něco učinit, postava byla stržena nazad. Slyšel těžké nárazy padajícího těla na nízkém schodišti. Vyskočil, vyběhl ke schodišti a v měsíčním svitu spatřil dvě postavy. Jedna, ležící na zemi v podivně zkroucené pozici, patřila zajatci Sambovi. Jeho pravice dosud svírala nůž. Sambo byl mrtvý. Nad ním stál M’Toli, v jehož pravici se rovněž leskl nůž.

„Ó pane, černý sluha M’Toli bdí nad životem svého přítele,“ řekl nenuceně náčelník, a Rys pohnutím nemohl odpovědět.

7

„Hej rup, hej rup!“ znělo v pravidelných přestávkách na břehu řeky Pangani.

Povzbudivé volání pracovního tempa se ozývalo z úst inženýra Pecky, jenž s rukama v kapsách a s tropickou přilbou posunutou v týl“ řídil práci. Černí dělníci tahali svými svalnatými pažemi za provazy, na nichž bylo zavěšeno těžké beranidlo. Po každé výzvě dopadlo beranidlo na konec široké piloty, jejíž okovaný hrot se vždy zabořil o několik centimetrů hlouběji do písečného dna řeky.

„Hej rup, hej rup,“ znělo bez ustání a neslo se s duněním dopadajícího beranidla po okolí a vyrušovalo celou přírodu. Z černochů se pot jen lil, a dva běloši na tom nebyli o nic lépe, i když byli ušetřeni namáhavé práce v prudkém slunečním žáru.

Poslední dobou se zdálo, že se příroda vzbouřila proti rušitelům svého klidu. Začalo to asi před čtrnácti dny. Několik montérů bylo při práci postiženo náhlou nevolností. Ohlašovaly se první záchvaty malárie. Anglický lékař pracovního týmu měl plné ruce práce. Postižení, rozpáleni horečkami a zalití potem, s nechutí brali chininové tablety, chutnající odporně hořce. Lékař dělal, co mohl, ploužil se pracovním táborem jako stín a nakonec sám ulehl vedle svých pacientů.

Samaritánské služby se ujal inženýr Hron. Pracovní tábor se stále více měnil v lazaret, a když po několika dnech přijel z Moshi na motocyklu lékař-misionář na zdravotnickou inspekci, rozhodl, že všichni pacienti musí být převezeni do misijní nemocnice.

Nákladní vůz řízený montérem Kalinou se změnil v sanitku. Drkotal po špatně udržované cestě do Moshi, kde se sedm nemocných škodováků mělo podrobit důkladné léčbě.

Pecka, jenž převzal řízení práce se několikrát denně přistihl, jak nepokrytě nadává na Afriku. Měl pro to důvod. Nemoc dobrých pracovníků přišla právě v době největších přípravných prací, v době, kdy přibližující se období dešťů ohrožovalo dokončení prozatímních základů mostu.

„Hej rup, hej rup!“ ozvalo se jasněji. Pecka vzpomínal na nemocné kamarády a mrzel se na Afriku a na její záludnosti. Onemocněli nejen kvalifikovaní pracovníci, nýbrž i řada domorodých dělníků. Měl dopal na potíže, které se s dělnictvem vyskytovaly stále častěji. Černí lidé, kteří po příchodu škodováků neměli o technice a evropském tempu práce ponětí, nemohli podat takovou výkonnost, jako by si každý stavbyvedoucí přál. Všemu je museli učit, všechno se jim muselo mnohokrát vysvětlovat a pobízet je k rychlejšímu tempu práce. V Africe, kromě polních prací, lidé nikdy s jinou prací nespěchali. Nebyla to jejích vina, ale vina celého afrického prostředí, kterému se zákonitě přizpůsobovali. Věděli, že období dešťů by okamžitě základní práce na mostu přerušilo. Po prvních tornádech začaly vždycky hladiny afrických řek stoupat, a někdy takovou rychlostí, že se mnohdy osvědčené brody přes noc změnily v hluboké tůně. Přesto jejich pracovní výkon nestoupal.

„Hej rup, hej rup!“ znělo v pravidelném tempu. Černí dělníci tahali za provazy a v duchu si mysleli, že kdyby jim do pracovního tempa zaznívaly údery tamtamů, byla by práce veselejší, jenomže u bubnů musí být bubeníci, a ti nyní byli, když řada pracovníků byla nemocná, zařazeni k normální práci. Přijímali Peckový hlasité pobídky jako slabou náhražku za lahodící a tolik povzbuzující zvuk bubnů.

Přestože práce nepostupovala vytouženým tempem, byl Pecka vcelku s najatými dělníky spokojen, jaký to byl rozdíl, když srovnával metody kolonialistů s metodami, jichž používali škodováci. Bez velkého křiku, bez pohrůžek, bez tvrdých slov pracovali lidé na řece Pangani stejně výkonně, a rozhodně s větší chutí než v pracovním táboře v Moshi, vedeném Angličany. Bylo nesporné, že bílí kolonialisté vládli černým dělníkům neomezeně z pozice síly.

Tvrdili, že jinak nelze postupovat.

Pecka došel k poznání, že zkostnatělost v názorech i udržování zastaralých koloniálních metod pracovní výchově černých dělníků rozhodně neprospávají. Vždyť přece doby otrokářství, kdy černoši byli vyváženi na práce do zámoří, dávno minuly.

Mnohokrát si vzpomněl na příhodu s posvátným kamenem kmene Džípe. Kdyby tenkrát použili škodováci rady geometra Greye, kdo ví, kde by dnes byli. Naopak, od té příhody se černí dělníci chovali ke škodovákům zcela jinak než k Angličanům. Zatímco před nimi byli plaší, nejistí a poslouchali jejich rozkazy s váhavostí, někdy i s viditelnou nechutí, od škodováků si dali vždycky říci. Zvláštní však bylo jejich chování k Rysovi.

Karel Rys od své diplomatické rozmluvy s náčelníkem M’Tolim získal u domorodých dělníků velkou vážnost a popularitu, která postupem času vzrůstala. Došlo-li k nějakým neshodám, a ty se vždycky někde vyskytly, byl to on, jenž byl pověřen jejich urovnáním. Když nedávno došlo k vážné neshodě mezi geometrem Greyem a jedním z jeho černých pomocníků, ukázalo se, že Rysova autorita je větší než autorita kteréhokoli oblíbeného misionáře.

Ztratil se svitek pásmové míry. Grey uhodil na černého sluhu a žádal ho o její okamžité vrácení. Svou žádost podpořil pádnou ranou. Pomocník M’Bongi, s legračním přídomkem Archibald, popíral, že by o pásmu něco věděl. Bylo hodně křiku, dokonce zasvištěla i rákoska, a lidé začínali mručet. V pravou chvíli zakročil Rys. Požádal M’Toliho o rozmluvu a Greye vyzval, aby chvíli na ztracené pásmo nemyslel a M’Bongiho nechal na pokoji.

Rys pak vzal M‘Toliho přátelsky za paži a vyzval ho ke krátké procházce. Před zevlujícími dělníky to odůvodnil hlasitými slovy:

„Musím s tebou hovořit, králi. Jak víš, mezi námi jsou veliká pouta, a proto spolu velmi často musíme hovořit o věcech, které nejsou určeny všem uším.“

Tím dal najevo, že jejich rokování bude tajné, proto musí být před ostatními skryto. Takové malé průpovídky vždycky přidají na vážnosti těm, kterých se to týká.

Když bylí z doslechu zvědavců, zeptal se Rys: „Řekni mi, náčelníku, stále si ještě myslíš, že jsem spravedlivý?“

„Nikdy jsem o tom nepochyboval.“

„To mě těší. Jenomže teď se stala ta nepříjemnost s pásmovou mírou. Geometr Grey zuří, a já se mu vůbec nedivím. Ty víš velmi dobře, že je škoda každé věci, kterou při práci potřebujeme. Naposled měl pásmo Archibald, bylo mu svěřené stejně jako ostatní věci, a najednou není k nalezení. Neříkám, že by Archibald kradl, ale pásmo s kličkou, kterým lze měřit notný kousek země, je pro něho i pro každého z vás vzácností. Neříkám také, že se ztratilo jeho vinou, ale najít se musí. Když s ním, M’Toli promluvíš, možná že se pásmo najde. Ne možná, ale určitě. Je to nutné, protože kdyby si M’Bongi nevzpomněl nebo nevěděl, kdo se pásma ujal, bylo by to pro vás všechny špatné. Víš přece dobře, jak dovedou Angličani zvyšovat pokuty za nevýkonnost. Ztrátu pásma vlastně mnohonásobně zaplatíte a ty přijdeš o týdenní výkonnostní příspěvek.“

„Myslíš?“ zeptal se pochybovačně M’Toli.

„Kdybych věděl všechno tak určitě jako tohle, byl bych docela šťastný člověk,“ řekl s úsměvem Karel.

„Zatracenej černoch! On už mu pomůže karabáčem k paměti. Já mu ukážu!“ zaláteřil náčelník.

„Počkej, ne tak zhurta. Já myslím, že M’Bongimu rány paměť neprobudí. Myslím, že domluva bude stačit. Promluv s ním, a když si vzpomene, kde je míra, dostane ode mne balíček dobrého tabáku. Jinak by to s ním dopadlo špatně. Jsi člověk rozumný a tví lidé si tě opravdu váží. Vždyť jsi jejich král ze starého a slavného rodu. Rozhodně bude stačit tvoje domluva k tomu, aby se probudil zapomnětlivý mozek M’Bongiho.“

„Určitě, moje domluva postačí. Mravenčí mozek M’Bongiho si vzpomene nebo…“

M’Toli zakroutil zuřivě očima a Rys měl co dělat, aby nevyprskl smíchy.

Náčelník si došel pro Archibalda, popadl ho za rameno a beze slova ho odváděl do lesního porostu. Asi za hodinu se oba vrátili. Náčelník se spokojeně usmíval, zatímco Archlbald byl posedlý strachem. Náčelníkova domluva musela být důkladná, a jistě, jako první kouzelník kmene Džípe, použil různých zaklínadel a výhrůžek, jimiž přiměl M’Bongiho k vydání ztraceného kotouče.

M’Toli došel k Rysovi, podával mu pásmo a hlasitě oznamoval: „Pane, když jsme se mezi sebou dohodli o vzájemné veliké moci a ty jsi vyzval mou moudrost k boji s M’Bongiho zapomnětlivostí, věděl jsem, že jeho paměť probudím. Míra ležela na místě, kde bílý pán včera měřil zem. Váš dobrý Bůh měl asi strach, aby se neztratila, a proto ji uložil do dutého stromu u cesty.“

Rys měl co dělat, aby se nesmál. S velkým sebezapřením vážně prohlásil: „Říkáš mně opravdu podivné věci, protože náš Bůh neukrývá věci neopatrných lidí a…“

„Pak to byl některý z naších bohů, pane,“ přerušil ho náčelník.

„Snad, ale nebudeme se o tom dohadovat, jsi opravdu velký a rozumný muž. A ty, M’Bongi, že sis vzpomněl, dostaneš ode mne slíbený tabák. Kdybys však zase někdy byl zapomnětlivý, mohl bys dostat darem pořádný provaz. Na to nezapomeň.“

Když mu Rys dával tabák, Archibald neměl ani čas po něm vztáhnout ruku, protože M’Toli byl rychlejší. Na udivený Karlův pohled prohlásil: „Pane, ujímám se toho daru, Bylo by nespravedlivé, aby byl obdarován někdo, kdo vzbuzuje hněv. Má být obdarován ten, kdo hněv zapuzuje. Nesluší se, aby si M’Bongi bral tabák, ale také se nesluší pohrdat dary, proto si ho beru sám.“

„Ale králi, vždyť jsem ho slíbil M’Bongiinu,“ protestoval Rys.

„Nevadí, pane, M’Bongi se raduje, že mám tabák já. Že se raduješ?“

M’Bongi pouze pokrčil rameny a odevzdaně šel po své.

Inženýr Pecka vzpomínal na tuto příhodu s úsměvem. Nikdo se nikdy nedověděl, co se tehdy v porostu přihodilo. Pouze černí dělníci si vzrušeně vyprávěli, že M’Toli zavolal neznámé džu-džu, které se náhle před M’Bongim objevilo a nařídilo mu, aby okamžitě ztracenou míru vrátil. Co se skutečně mezi nimi odehrálo, nikdo nevěděl. Jisté bylo, že M’Toliho vážnost stoupla u jeho poddaných ještě víc a že M’Bongi v následujících dnech bral pásmové míry do rukou s velikou úctou.

Pecka volal dál své „hej rup“, rozhlížel se po pracovišti, když náhle nad jeho hlavou zapraskalo. Na osmimetrovém lešení pracoval montér Kalina, a tu se najednou dalo celé lešení do pohybu – pobřežní půda se sesouvala. Nové zapraskání, pak Kalinův skok do měkkého bahna, a lešení se zřítilo. Unikl-li Kalina, Pecka už svému osudu neunikl. Instinktivně vztáhl ruce nad hlavu, vzápětí slyšel kolem sebe rachot, do úst a nosu mu vnikl zvířený prach, ucítil tupou ránu do hlavy a jako ve snách viděl poděšené obličeje černochů, které se měnily v rozmazané černé masky, až je pomalu pohltila temnota.

Když se podařilo společnému úsilí dělníků přivést Pecku k vědomí, rozhlédl se nechápavě kolem sebe a pak ze sebe pracně vypravil: „Co u čerta… au! Hrome, to je bolest. To byla rána. Stalo se někomu něco?“

„Nikomu, ale jak se zdá, vy jste hodně potlučený,“ odpovídal zablácený a umáčený Kalina.

Pecka, s tváří bolestně staženou, protestoval.

„Hlouposti, potlučený. No, nějakou jsem dostal, ale to nic není. Hned se jede dál.“

Práce ale dál nepokračovala, Pecka měl zlomenou nohu.

„Bože, to je neštěstí, pane inženýre. Okamžitě vás naložím a dovezu do Moshi,“ ujišťoval Kalina a chystal se, že nastartuje auto.

„Počkejte, Kalino. Nemůžete hodit inženýra Pecku jen tak do auta, musíme mu poskytnout nejnutnější pomoc. Doktor je však v nemocnici a Grey, který se v tom trochu vyzná, je dvacet kilometrů daleko. Vyměřuje u kopců nad Arushou, a autem se tam nedá jet. Zeptáme se náčelníka. Haló, M’Toli, vidíš, co se stalo?“ obrátil se Rys na náčelníka, který přispěchal k místu neštěstí.

„Můžeš něco udělat pro inženýra Pecku?“

M’Toli neodpověděl, poklekl vedle zraněného, prohlížel bedlivě jeho oděrky, boule a modřiny, kterých bylo víc než dost, a bručel: „To nic, to také nic, to je dobré, tohle se spraví a tohle bude hodně bolet.“

Při důkladné prohlídce nohy nespokojeně mlaskal, uplivoval do stran, aby zahnal zlé duchy, a nakonec prohlásil: „Já tu nohu spravím.“

Po půlhodině zlomenou nohu vzorně ošetřil, obložil ji nasbíranými rostlinami, ovinul navíc velkými listy a pak utáhl bílým obvazem. Když montéři chtěli dát zlomenou nohu do primitivních dlah, začal se M’Toli zuřivě bránit.

„Ne, nedělejte to. Já už spravil nohy a ruce mnohým lidem a vždycky takhle. Jeden z nejlepších běžců našeho kmene měl zlomenou nohu po pádu ze stromu. Já mu jí spravil a dnes je stále naším nejlepším běžcem. Tak je to dobré… tak je to dobré,“ pochvaloval svou práci.

Když posmutnělí škodováci nakládali Pecku do auta, loučil se s nimi naoko vesele:

„Tak, kamarádi, žádné pohřební obličeje. Mám smůlu, to je všechno. V nemocnici už jich leží sedm a já budu osmý. Je vás tady ještě dost, aby práce moc nevázla. Ke konci týdne přivezou nákladní auta montážní materiál. Doufám, že se příští týden už zase vrátí inženýr Hron s ostatními. Vždyť ta malárie netrvá snad věčně. Dalším řízením práce pověřuji Karla Rysa. Já vím, jsou mezí vámi starší, ale Rys je nejen schopný pracovník, nýbrž si i dobře rozumí s náčelníkem M’Tolim. To hodně znamená. Určitě budu za čtrnáct dní zase zpět, tak se toho nebojte. Pokud to půjde, nedejte se zdržovat. A ještě něco, teď někdy mají přijet ti panáci, co mají nad námi dozor. Tak se k nim chovejte slušně. Ahoj, kamarádi. Kalino, jeď opatrně, cesta Je mizerná. Kdo by to řekl, že zlomenina může tak bolet.“

Auto s pacientem bylo sotva půl hodiny pryč a nad řekou se znovu ozývaly ostré nabádavé povely.

„Hej rup, hej rup!“

Těmito prvními povely se Karel Rys ujal vedení práce.

8

Rys seděl na skládací židli pod velikým mangovníkem a se zájmem pozoroval opičky skotačící v jeho větvích. Už v dětství se rád díval na opice v zoologické zahradě. Jejich hry mu vždycky působily veliké potěšení. Nyní měl příležitost vidět jejích přirozeně počínání ve volné přírodě. Opice chované za mřížemi byly zkažené lidmi. Převzaly hodně z lidských grimas a škodolibost.

Pozoroval hravé opičky a přirovnával je k veverkám. Ty také byly nadmíru čiperné a dokázaly ze stromu na strom skoky, za které se ani opice nemusela stydět.

Vzpomínka na veverky mu připomněla domov. Dva roky už nebyl doma, byl vlastně jeden z mála starých pracovníků Škodovky, kteří před dvěma lety připluli do Afriky. Montéři se po celoroční práci vystřídali a ze starých, kromě inženýrského kolektivu, zůstal pouze montér Kalina.

Kalinu měl opravdu rád. Byl to člověk s neutuchajícím humorem, dobrák, který si oblíbil černé dělníky a s příkladnou trpělivostí je zasvěcoval do základních znalostí montáže mostních konstrukcí.

Za dvouletého afrického pobytu si své dobré postavení u firmy upevnil. Včera dostal od závodu přípis, ze kterého měl velkou radost. Firma ho jmenovala závodním inženýrem. Byl šťastný, věděl, že poctu dostal za svou práci. Pravda, titul platil pouze pro továrnu, avšak pro Karla měl snad větší cenu než titul získaný studiemi. Byl ověřen praxí za velmi těžkých podmínek.

Když byli oba inženýři v nemocnici, vedl stavbu dočasně on. Firma odpověděla na telegram inženýra Pecky, že souhlasí s Jeho pověřením stavebním dozorem do té doby, než se nemocní znovu vrátí na svá místa. Jenomže Pecka zůstal v nemocnici déle, než předpokládal – k zlomenině nohy se přidala ještě úplavice, jeho rekonvalescence se pak značně prodloužila. Odjel na zotavenou do hor pod Kilimandžárem, protože kategoricky zamítl léčení v Evropě.

Horší to měl hlavní inženýr Hron, který po překonání těžkých malarických záchvatů musel na příkaz misijního lékaře odplout nejbližším parníkem do Evropy. Podnebí Tanganiky bylo pro něho vražedné.

Dopadlo to tak, že Rys zůstal vedoucím stavby až do dokončení mostní konstrukce. Práce na ní byla hodně náročná. Anglický inženýr, jenž přijel na inspekci před předáním hotového díla, se vyjádřil pochvalně o provedené práci a všem škodovákům poděkoval. Doložil, že nemá námitky oficiálnímu převzetí mostu. Proto tedy ten příjemný firemní dopis.

Rys se usmíval nejen na opičky dovádějící ve větvích, ale také při vzpomínce na další překvapení. Kalina před několika dny odjel do Moshi a dnes časně ráno se vrátil s uzdraveným inženýrem Peckou. Bylo srdečné vítání, pořádný doušek dobré slivovice, při které mu inženýr oznámil brzký příjezd inspekce v nejvyšším složení – provozní ředitel Škodovky, ředitel východoafrické železniční společnosti a první tajemník guvernérského úřadu z Dáresalámu. Pecka ohlásil příjezd velmi lakonicky.

„Přijde starej, a ještě několik potentátů. Jo, abych nezapomněl, ohol se. Náš provozní nemá rád, když našinci mají na tvářích strniště.“

„Tady v divočině snad…“

„To je mu jedno. Divočina nebo salón. Papula musí být jako měsíček, ale sám nosí bradku. Snad aby se od nás odlišil. Alespoň si to myslím.“

„Proč sem vlastně jedou?“ vyzvídal Rys.

„Proč ne?“ vmísil se do hovoru Kalina. „Cožpak sem nedojedou vozem? Když to já dokážu s tím starým hadrem, proč by to oni nedokázali se svými bouráky? Nebýt tady inženýra Pecky, přijeli jsme s nimi. Jenomže panu inženýru se podařilo našeho starýho přesvědčit, že musí všechno připravit k jejich příjezdu. A tak jsme jeli dřív.“

Rys měl tedy brzy předstoupit se svým pracovním vyúčtováním před jednoho z mocných z mateřského závodu.

Vstal ze židle, několikrát zatleskal v důvěře, že vyplaší opičky. Zavřeštěly a jedna z nich po něm hodila dozrávající mango. Chytil lahodné ovoce do dlaní, pitvorně se uklonil a vesele poděkoval. Byl nejvyšší čas, aby se převlékl a oholil. Věřil, že budoucí setkání bude v jeho životě určitým mezníkem.

Oholený, v sněhobílé košili, uspořádal pracovní stůl, srovnal plány a výkazy a vydal se na obhlídku pracoviště. Při obchůzce ho zastavil anglický inženýr Hall, který přijel z oblasti Manyara, kde byl na průzkumu budoucí železniční trasy. Hovořil právě s geometrem Greyem, který ho již informoval o očekávané návštěvě. Hall se vždycky choval k Rysovi s protektorskou laskavostí.

„Haló, pane kolego, jak vidím, připravil jste se už na návštěvu. Abych řekl pravdu, co to ty vaše pány napadlo, jet sem v téhle roční době! Období dešťů přijde co nevidět. Já se na našeho guvernérského šťouru právě příliš netěším. Zase z toho bude nějaký nový plán. Pokud vím, v posledních pěti letech byla předpokládaná trasa už třikrát měněna. Vědělo se, že budou chtít prodloužit trasu z Arushe až do Leileley a odtud až k Viktoriínu jezeru, ale že budou měnit stanovené plány, to jsem netušil. Mám té naši společnosti až po krk a celé Afriky taky. Nu, řekněte sám, co byste takové katanské práci říkal vy?“

‚ Karel se usmál. Znal Hallovy nářky a věděl, že nejdou od srdce, ale od plic. Hall byl z těch nezmarů, kteří musí hubovat jenom proto, že chtějí zůstat. Neopustil by Afriku ani za cenu nejlákavějšího místa v Evropě.

„Byl bych docela rád, kdyby trasu prodloužili, mně se tady práce líbí.“

„Řečičky, kamaráde, řečičky. Až tu budete tak dlouho jako já a proděláte spoustu nemocí, budete mluvit jinak. V těchhle horách je jeden z nejkrásnějších koutů tropického pásma, ale počkejte, až se dostanete k břehům velkých jezer a do bažinatých pralesů, pak budete mluvit jinak.

Milióny komárů, hady, šelmy, škorpióny, které občas vytřepete ze spacího pytle, nebezpečí a nedůvěřivé lidi v zapadlých vesnicích – to všechno vám poskytne Afrika. Poznal jsem ji ze všech stran, a proto vám. říkám, že kdyby přišli potentáti s nějakým novým nápadem, jako byl před lety ten, když se vyměřovala trať z Nyakonda na hranicích Konga do Tabora, od hodiny se vším praštím.

Nechci vás nijak zrazovat od vašeho nadšení, ale teď, i když jste svou práci tady dokončil, seberte si své věci a co nejrychleji ujíždějte do Evropy. Bože, když si vzpomenu na kavárny, ‚divadla, biografy a ženy… hrome.

Jemná, kultivovaná žena se zlatými vlasy, elegantně oblečená a… a dost, zase sním. Afrika je peklo a někdy se modlím, abych ji měl už za sebou.“

Hall skončil s brunátnou tváří a s povzdechem si velkým šátkem stíral pot. Ani si nevšiml úsměvu mladého posluchače.

„Víte, pane Halle, já se vám divím, že jste v té nenáviděné Africe vydržel už osm let. Já na vašem místě bych nečekal a první lodí bych odjel domů. Proč to neuděláte?“

„Proč to neudělám? Když já… já si prostě na Afriku zvykl. Nadávám na ni a mám ji přitom rád. Propadl jsem jejímu kouzlu, proto se snažím vás přimět k odjezdu dřív – než bude pozdě. Ještě nějaký čas, a budete na tom stejně jako já. Jestli se dostanete po letech života v této zemi zpátky do civilizovaných krajů, budete stále toužit po návratu. Odjeďte, jednou se vám může stát, že půjdete za povinností nebo za zábavou a už se nevrátíte. Stanete se obětí jedovatého hada, šelmy, a snad i člověka. Dovedete si představit smrt na dně močálu nebo v pardálím žaludku? Řekněte, máte to ve svém mládí zapotřebí?“

Karel se hlasitě smál. Hall, vážící kolem 110 kilogramů, věčně nespokojený, hubující a neustále se potící, byl velmi zajímavý člověk. Jeho košile byly po obléknutí v krátké chvíli propoceny. Přes vydatný pot jeho tělesné hmotnosti neubývalo. Kapsy jeho kalhot byly nadité velkými barevnými kapesníky, jimiž stíral vytrvalý pot. Stačilo, aby si několikrát přetřel obličej kapesníkem, a mohl ho ždímat. Když pracoval, podobalo se jeho nejbližší okolí sušárně. Promočené kapesníky věšel na větvičky křovin, pokládal je na stanové dílce nebo na trávník. Za pochodu je sušil on i jeho sluha tak, že nesli přes rameno dlouhé pruty a na nich vlály barevné kapesníky. Přes toto osobní trápení by neopustil Afriku zanic, jak sám prohlásil, propadl jejímu kouzlu.

Proklínal podnebí, černochy, které si oblíbil, proklínal vládu, komáry, nadřízené, sám sebe, ale přese všecko zůstával.

Přes svou zjevnou popudlivost a nespokojenost byl dobrosrdečný, obětavý a statečný. Vyprávělo se o něm, že v provincii Tanaland v Keni, na řece Tana, bojoval se dvěma přáteli proti zákeřnému přepadu loupeživého kmene. Jeho dva druzi byli těžce zraněni. S velkou námahou je dovlekl do domorodé lodice a prchal s nimi po rozvodněné řece, pronásledován válečnou loupeživou lodicí. Vzdoroval pronásledovatelům na trase dlouhé třicet kilometrů. Do vesnice Borati, kde býval stálým hostem, připlul smrtelně vyčerpán. Jeho druzi, uzdraveni místním kouzelníkem, vyprávěli, že odmítl zanechat Je jejich osudu. Celou cestu se bránil pronásledovatelům vytrvalou střelbou, dokud mu náboje stačily.

Na této divoké cestě mu vlasy téměř zbělely. A nebylo divu. V té době panovaly u některých kmenů prapodivné zvyky, které měly pro zajatce neblahé následky. Stahování kůže zaživa nebo tanec ve žhavém popelu s tělem omotaným fáči prosáklými olejem, až nešťastník začal hořet jako pochodeň, patřily k strašlivým koncům zajatce.

Kdokoli se později Halla zeptal na přestálé dobrodružství, vztekle poznamenal: „Toužíte-li po dobrodružství, zajděte si za ním sám.“

Tento statečný a věčně hubující člověk si Karla Rysa oblíbil. Rys si uvědomoval, že mnoho věcí udělal podle jeho rady, a vždycky to jeho práci prospělo. Hall měl vzácnou vlastnost. Šikovně přivedl přemýšlivého člověka na dobrý nápad tak, že dotyčný měl nakonec dojem, že je to jeho vlastní myšlenka.

Karel na poslední Hal lovu otázku, zda má zapotřebí zemřít v Africe, se smíchem odpověděl:

„Co se má stát, to se stane. Bude-li to něco zlého, jistě si občas na mne někdo vzpomene. Například vy, pane Halle.“

„Já, já že bych měl na vás nějak vzpomínat? Vy jste dobrý, eh… hm… snad ano, ale jedině tehdy, abych vás ostatním mladým bláznům dával za odstrašující příklad.“

Oba muži by pravděpodobně pokračovali ve vzájemném škádlení, kdyby se u vchodu tábora neobjevil černý běžec. Zastavil se před Rysem zaprášený, upocený a vydechl: „Vozy bez koní!“

Bylo jasné, že tím mínil automobily. Příslušníci kmene Džipe si těžko zvykali na název – automobil. Pro ně byl výraz „vozy bez koní“ přijatelnější, i když kůň v těchto oblastech bylo zvíře nadmíru vzácné.

Běžec konečně popadl dech a s živou gestikulaci překotně vykládal: „Vozy bez koní, pane. Hodně vozů.“

„Kde jsou, Lapine?“ zeptal se Karel.

Lapin byl jakýmsi pošťákem, naprosto spolehlivým. Bylo pro něho maličkostí uběhnout se vzkazem třeba šedesát kilometrů za den. Jedině zvuk telegrafních bubnů byl rychlejší než jeho štíhlé nohy. Bubny však nemohou doručovat psaní, proto byl Lapin nepostradatelným pomocníkem.

„Viděl jsem je z návrší. Jely v místech, kde je silnice ještě mladá.“

Rys začal pískat na píšťalku a táborový buben začal vysílat výzvu k shromáždění v okamžiku, kdy se u vchodu do tábora zvířil prach pod koly prvního přijíždějícího vozu. Do tábora vjela čtyři auta, řízená černými šoféry. Jejich obleky, před odjezdem bezvadně bílé, nesly stopy načervenalého lateritového prachu. Jízda sto patnáct kilometrů po špatných afrických cestách zanechá vždy znatelné stopy nejen na obleku, ale i na tvářích, rukou a vozech.

Z prvního vozu vystoupil starší prošedivělý muž, energického vzezření. Rys měl dojem, že už ho někde viděl, když se vedle něho ozval Peckův hlas: „Hrome, to je starej, jdi k němu, Karle!“

Výzva probudila novopečeného továrního Inženýra k životu. Rázně vykročil, aby hosty přivítal.

Pecka ho představil hlavnímu provoznímu inženýrovi, který sem přijel až z Plzně na inspekční návštěvu. V očích provozního bleskly ohníčky zájmu. Podal Rysovi ruku, pátravě se zahleděl do jeho očí a prohlásil: „Těší mě, že vám mohu jménem vedení továrny poděkovat za dobrou práci. Domnívám se, že oficiální gratulace se k vám dostala už před mou návštěvou. Seznamte se, prosím, s dalšími pány a pak nám ukážete své království.“ Jeho hlas byl trochu roztřesený a nejistý.

„Ano, pane inženýre.“

„Chtěl jsem se vás zeptat, nemáte v táboře nakažlivou nemoc? Neptám se kvůli sobě, ale vzhledem k našim hostům.“

„Nikdo tu ještě neumřel,“ prohlásil Rys úsečně.

Oficiální představování bylo malou společenskou komedií. Jména se vyslovovala, aby byla rychle zapomenuta, a Rys měl dojem, že si ho přítomní prohlížejí jako neznámý druh cizokrajného zvířete.

Rys byl představen panu Edenovi, komisaři železnic a dopravy v Tanganice. Byl to vysoký úřad, přestože na celém území byla zatím postavena jedna železnice, a to ještě nedokončená. Dále několika hodnostářům, jejichž hodnost se měřila podle majetku a peněz, pak zástupci guvernéra z Dáresalámu, panu Priceovi, a konečně Američanovi s českým jménem Marek, který byl přítelem guvernéra a v Tanganice byl v jakési polooficiální záležitosti. Jak se později ukázalo, byli předkové pana Marka opravdu Češi, ale on sám nedovedl jediné české slovo. Další návštěvníci byli dva úředníci koloniálního úřadu, kteří byli stejně černí jako sluhové vysokých hodnostářů.

Když bylo vzájemné představování skončeno, vybídl Pecka Rysa: „Podejte malé občerstvení a potom hned ukažte zájemcům dokončený most. Sám jsem ho ještě neviděl, jsem na něj hrozně zvědav.“

K občerstvení byly podány láhve whisky se sodou, dobře vychlazené v přenosné petrolejové lednici, a miniaturní kuřata, výtečně osmažená po africkém způsobu.

Konečně přišel okamžik, kdy komise prohlížela dokončený most. Karel, pyšný na vykonanou práci, s napětím čekal na vyjádření. V místnosti karavanseráje byly připraveny veškeré podklady, plány, rozpočty a výkazy o vyplacených mzdách. Prostě všechno, na co je každá komise zvědavá. Most „seděl“ a Rys poznal, že Pecka je spokojený.

„Dobrý. Uvidíme, co na tom udělají ty zatracené mašiny. Moc dobrý,“ chválili nadšeně.

Představení chodili, pokyvovali hlavami a něco si Šeptali. Konečně se pan Eden zeptal: „Měl jste, pane inženýre, nějaké zvláštní potíže?“

„Nemohu říci, myslím, že ani ne,“ prohlásil Rys stručně.

Náhle a nečekaně se ozval Hall: „Promiňte, sire, potíže byly dost velké, že jsem ani nedoufal v časné dostavění mostu. Nemluvím o technických obtížích v době dešťů, ale o potížích mnohem závažnějších. Dvě stávky černých dělníků ohrozily práci. První, když dva dělníci byli strženi proudem při zabezpečovacích pracích a utonuli, druhá, když po nešťastném výbuchu dynamitové patrony bylo usmrceno osm lidí. Výbuch zavinili ovšem sami. Bylo nebezpečí vzpoury, ale panu Rysovi, který je osobním přítelem černého krále, se podařilo všechny nepříjemnosti zažehnat. V jednání se zdejšími lidmi je pan Rys úplný, fenomén. To mohu klidně potvrdit.“

„Děkuji vám za informace, pane Halle. A vy, pane Ryse, proč jste oba případy nehlásil?“

„Domníval jsem se… zatěžování úřadů… komise..

„Které mají všichni pracovníci ve vnitrozemí tak úžasně rádi, že? Chápu, ale nás už musíte přijmout, jsme tady. Nu, půjdeme prostudovat materiály a zůstaneme zde několik dní. Přišly nové dispozice,“ prohlásil pan Eden.

Zástupce Škodovky se usmál, přistoupil k Rysoví a prostě řekl: „Prozatím vám blahopřeji. Uvidíme na poradě.“

Když Hall zaslechl zmínku o nových dispozicích, sepjal ruce, zvedl oči k obloze a rozhořčeně šeptal Greyovi: „Od rána jsem čekal smůlu, a je tady. Sny mě nikdy nezklamaly.“

„Co se vám zdálo?“

„Odjížděl jsem do Evropy. V mém případě to vždycky znamená smůlu, mám to vyzkoušené. Uvidíte, Greyi, že po téhle poradě tu zůstanu v tomhle vedru ještě několik let.“

Hall si vzal z kapsy silný doutník, vztekle ukousl špičku a vyplivl ji, jako by zaháněl domorodé duchy.

9

V kanceláři britského komisaře v Moshi mělo několik mužů důležitou poradu. Anglické ministerstvo kolonií se rozhodlo uskutečnit plán, kterým se už dlouho zabývalo. Šlo o řádné vybudování železniční sítě do všech tanganíckých oblastí.

Vědecká výprava geologů objevila na svěřeném území Tanganiky veliká naleziště nerostů a surovin všeho druhu. Tak velké bohatství si Angličané nemohli nechat ujít. Angličané, ohromení nalezišti nerostů a obrovského bohatství na Urale, Sibiři a v Baku, vítali nálezy svých geologů v touze udržet primát v surovinovém bohatství.

V hornatém kraji Tanganiky, na západ od Arushe, mezi jezery Manyara a Eyasi, kde sídlily kmeny národa Kurumaníů, byly nalezeny měď, nikl, cín, mangan, kobalt a zlato.

Ministerstvo kolonií žádalo předběžné vypracování rozpočtu finančního i časového pro případ, že by železnice byla prodloužena z Arushe přes Leileley a Gombai do Rubugua, které leželo na železnici, vedoucí z Dáresalámu do Udžidži. Byl to úsek v délce pěti set kilometrů, a mohl by se zkrátit nejméně o sto padesát kilometrů, kdyby železnice vedla přes neprobádané území z Arushe přímo k jezeru Manyara.

Společnost mužů, debatujících v komisařově kanceláři, byla pověřena sestavením a uskutečněním výzkumné výpravy, která měla najít vyhovující cestu pro budoucí železnici. Hledání nové trasy znamenalo vybudovat sto kilometrů dlouhou silnici k jezeru Manyara.

Porady se zúčastnili nejvyšší správní představitelé z Dáresalámu a Mombasy, rovněž sir Eden, komisař pro dopravu v Tanganice, a řada dalších odborníků a administrativních úředníků. Přítomný byl také inženýr Hall, starý průkopník afrických železnic. Seděl mezi Peckou a Rysem, zaměstnával své barevné kapesníky a ještě před zahájením porady si postěžoval:

„Já to tušil, hrome, já věděl, že budu mít smůlu. Když se přihrnuli do Arushe, už jsem věděl, že je zle, přijedou si a řeknou – tam a tam se našlo to a to, a my to potřebujeme. Pánové, vy jste inženýři, jste za práci mizerně placeni, tak nám postavte k tomu přírodnímu bohatství cestu. My z toho budeme mít zisk a vy malárii. Vždycky je to tak.“

Škodováci, zvyklí na jeho humorné nářky, velmi dobře věděli, Že Hall je vidinou na příští práci přímo nadšen. Vždyť Hallovým snem bylo, aby za sebou zanechal v Africe velkolepou památku v nekonečných kilometrech ocelových kolejnic.

Komisař pro dopravu hovořil o budoucích úkolech. Sdělil, že podle materiálů, které má k dispozici guvernérský úřad, je železniční trasa přes území Masai a Turan teoreticky dobře volena. Úřední místa mají k dispozici hlášení zkušených lovců a misionářů i ambulantních obchodníků, kteří zmíněnými oblastmi prošlí nebo některé jejich části navštívili. Rovněž mají několik leteckých snímků.3 Podle těchto písemných materiálů a fotografií byla trasa předem přibližně určena. Jaké jsou možnosti jejího uskutečnění, musí zjistit průzkumná výprava složená z většiny přítomných odborníků.

„Byli bychom rádi, kdyby se výprava vydala na cestu 17. března. Navrhujeme, aby vedoucím výpravy byl jeden z nejzkušenějších. Volba padla na pana Kingsleyho Halla…, prosím chvíli strpení,“ žádal sir Eden Halla, který přes svou tloušťku neobyčejně rychle vyskočil a chtěl otestovat.

„Nuže, předpokládejme, že vedoucím je pan Hall. Ve výpravě budou odborníci na mostní konstrukce: inženýr Wood a zástupce firmy Škoda, která doporučuje pana Rysa. Další členové výpravy budou vybíráni podle potřeby stanovených úkolů. Výpravě bude přidělen vojenský doprovod pod velením poručíka Greena. Lékařskou službu zajistíme. Spojení s výpravou bude zajišťovat vysílačka a občas průzkumné letadlo. Počet nosičů a technické vybavení výpravy určí její vedoucí.

Musím se ještě zmínit, že výpravu bude doprovázet jako pozorovatel pan Marek, který je správní radou Kanadského ocelářského trustu zplnomocněn zastupovat jeho zájmy. Tyto zájmy jsou vytyčeny obapolnou investorskou smlouvou.

Tím bych pro dnešek skončil. Další jednání bude zítra v devět hodin. Prosím o připomínky.“ – Samozřejmě že první připomínku měl designovaný velitel, inženýr Hall.

Poděkoval za čest, které se mu dostalo, otíral si kapesníkem zátylek, co chvíli upíjel chlazenou whisky se sodou a po dlouhém úvodu, ve kterém vyslovil svůj názor na délku trvání výpravy a finanční náklady na ni, rozhovořil se o poměrech, které panují na území, jímž výprava půjde.

„Je pravda, že několik statečných a zkušených jednotlivců územím prošlo. Sám jsem se tam také zatoulal, a z vlastní zkušenosti musím říci, že pro velkou výpravu tam rozhodně nejsou příznivé podmínky.

V první řadě je to věc zásobování. Víte velmi dobře, že při pěší výpravě, i když budeme mít k dispozici jeden nebo dva terénní vozy, je zapotřebí hodně nosičů. Norma počítá s osmi nosiči na jednoho člena výpravy.

Počítám-li s výpravou kolem dvou set lidí, nemůžeme rozhodně vyžadovat od místních obyvatel pohostinství. Domnívám se, že Masajové nás spíš budou považovat za nepřátele než za hosty, k nimž, podle místních zvyků, mají úctu. Když ale uvážíme, že dva lovci budou obstarávat denně čerstvé maso pro dvě stě lidí, nesmíme se divit, že nás Masajové budou pokládat za vetřelce, kteří zasahují do jejich nejvlastnějších loveckých práv.

Průchod výpravy budeme muset vykupovat dary. Náčelníci dovedou být nejen sveřepí, ale s určitostí se budou také opírat o nepsaný zákon výhradního vlastnictví na ulovenou zvěř na svém území. Rovněž s najatými nosiči budou potíže. Tamní lidé je budou považovat za vetřelce, protože většina kmenů v této oblasti je znepřátelena. Proto se bez ozbrojeného průvodu neobejdeme. Je pravda, že finanční náklady na výpravu vynaložené nebudou mít při celkovém rozpočtu v projektu podstatnou úlohu. Horší už je míra odpovědnosti za členy výpravy. A toho se trochu bojím. Člověk nikdy neví.“

Kingsley Hall rozhodil ruce v předstírané bezmocnosti. Sir Eden se usmíval. Domníval se, že Hallovy pochyby mají dopomoci k předběžnému odstranění potíží a překážek, které se vždycky při plánovaných výpravách vyskytnou ze strany byrokratické administrativy. Jistě starý a zkušený Afrikán zmíněné potíže úmyslně zvětšuje, aby administrativa byla povolnější k jeho požadavkům.

„Jsem přesvědčen, že vy tohle všechno zvládnete. Jste přece jedním z nejzkušenějších lidí v této oblasti a…“

„A to není pravda,“ nenechal ho domluvit tlouštík. „To neznamená, že když jsem tu prožil s úspěchem několik let, že jsem kouzelník. Nemám žádný recept, ani kouzelnickou hůl, abych jimi zabránil potížím. Opravdu, nedomnívejte se, že chystaná výprava bude lehkou záležitostí, anebo že všechno vyřeší četa vojáků. To bychom se daleko nedostali.

Osobně jsem se setkal jenom s několika příslušníky vnitrozemských kmenů vyznačené oblasti a mohu říci, že kmen Turu nepatří mezi nejpříjemnější. Jak předpokládám, nikdo z nás nezná řeč Turuů, i když najdeme mezi zdejšími lidmi muže, kteří ji ovládají, nebude nám to mnoho platné, protože budeme odkázáni na libovůli překladatelů. Mám takovou zkušenost, že v okamžiku, kdy se průvodci s navštívenými náčelníky shodnou, bývá to obyčejně na úkor cestovatele.

Nejvyšší komisař pokrčil rameny: „S tím už musíte počítat. Jiného vám nezbývá než si najmout od zdejších náčelníků lidi. Musíme doufat, že vám během cesty neutečou i se zavazadly. Byl by to ostatně pro takové ptáčky nebezpečný podnik, poručík Greene si dovede udržet kázeň. Musíte prostě na zdejších náčelnících vyzískat, co se dá. Jiné řešení nevidím.“

Hall třepal odmítavě rukou a téměř zanaříkal: „Zdejší náčelnici! Všichni jsou spříznění. Jedinými dělníky, na které je trochu spolehnutí, jsou Džipeové. Jejich náčelník je drží královskou i kouzelnickou mocí. Je to také jediný kmen, který nepatří do velkého společenství Kurumaniů. Ti ostatní? Hanba mluvit. Náčelníci stále požadují dary a své požadavky v posledních týdnech neúměrně zvýšili. Dobře vědí, že jsme na ně ve všem odkázáni, a to jsme se tu zabydleli, zatímco pro kmeny za stepní oblastí budeme nevítanými cizinci. Potom na zdejší nosiče nebude spolehnutí.“

„Nedá se nic dělat. Dostanete tolik vojáků, kolik bude zapotřebí. Trasu najdete, vytyčíte a za pomoci černých dělníků postavíte silnici, i kdyby se všichni náčelníci proti tomu vzbouřili. V Africe tomu bylo vždycky tak, napřed veliké dohadování a potom konečný úspěch. Velmi dobře víte, že chceme-li v této zemi něco vykonat, chceme-li zdejším zbožňovatelům fetišů a duchů přinést kousíček civilizace a osvěty, musíme být tvrdí, třeba i proti vlastní vůli.

Máte své zkušenosti, jistě si poradíte. Poručík Greene je má také, pomůže vám. Má ještě někdo připomínky?“

Marek, zástupce kanadského trustu, prohlásil, že zcela chápe Hallovy obavy, ale doufá, že všechno projde bez podstatnějších potíží. Rozpovídal se o úspěších, kterých bylo v Africe už dosaženo. Nakonec se nechal unést vlastní fantazií.

„Za měsíc nebo dva odtud vyjde výprava. Podle mého názoru nebude jejím jediným úkolem postavení cesty pro vybudování budoucí železnice, ale musí být také nositelem kultury. Přál bych si, aby si všichni její pracovníci bedlivě všímali věcí, které by mohly prospět celku. Hledejte vhodná místa pro stavbu elektráren, letišť a

rozhlasových stanic. Dnes se moje slova zdají utopií, ale budoucnost ukáže, že se Afrika stane mocným odběratelem technických vymožeností.

Budovat tyto vymožeností civilizovaného světa bude záležitost několika desítek let. Je to pochopitelné, protože většina afrického obyvatelstva nemá ani setinu základního školního vzdělání. Velké plány potřebují nejen veliké lidi, ale také velké množství levných pracovních sil. Zdejší lidé neznají zatím cenu peněz, když hodně vydělají, nevědí, co s nimi.

Buďte ubezpečeni, že u mne najdete porozumění. Mám zájem na vašich úspěších a rozhodně nebudu brzdit váš pracovní elán.“

Zástupce kanadských podnikatelů byl zřejmě sám se sebou spokojený. Méně už byli spokojeni někteří jeho posluchači. Uvědomili si, že investoři budou chtít šetřit na mzdách dělníků. Zkušený Hall se obával, že přijdou další rozpočtová omezení na pracovní síly. Proto se hned ohradil:

„Pracovní síly rozhodně nemohou být levnější, než stanoví zákon o koloniálních námezdních silách. Musím vás upozornit, že zákon nemůže být dodržován, protože náčelníci odmítají pronajmout své lidi za stanovenou peněžní odměnu. Navíc musíte dát náčelníkům za každého získaného dělníka značnou osobní odměnu. Konečně, nemůžeme požadovat od pracovníků, kteří nemají o řemesle a o jakékoli odbornosti ani zdání, účinnou výkonnost. Na papíře se dá vypočítat všechno, ale praxe je jiná.

Říkáte elektrárny, letiště a rozhlasové stanice. Taky věřím, že to jednou bude, jenomže to bude v téhle divočině stavět bůhvíkolikátá generace. Dnes se píše rok 1924, i když věřím, že za padesát let bude Afrika o hodný kus dál, rozhodně bude její technický rozvoj mnohem pomalejší než v kulturních zemích. Ale to sem nepatří.

Chtěl bych ještě podotknout, že musíme určit vedoucího černých oddílů výpravy. Musí to být člověk, který má dobrý vztah k místním lidem a kterého přijímají bez odporu a zatrpklosti.“

„Máte takového člověka? Vždyť jsem řekl, že poručík Greene bude…“

Hall nenechal komisaře Edena domluvit, někdy se choval opravdu nezdvořile.

„Poručík Greene… poručík Greene… dobrá, ale je to voják. Černoši vidí v našich vojácích utlačovatele. Rozhodně pro nás neudělají víc, než k čemu budou donuceni smlouvou svých náčelníků. S takovými lidmi musí jednat ten, kdo jim rozumí, a my takového člověka máme. Poslední dva roky to dokázaly,“ řekl přesvědčivě.

„Kdo je ten zajímavý muž?“

„Pan Rys, sedí vedle mne. Navrhuji, aby prostředníkem a rozhodujícím vyjednavatelem se zdejšími lidmi byl ustanoven Karel Rys. Nesmíme zapomínat, že ve styku s příslušníky národa Kurumaniů bude třeba hodně diplomacie.“

Karel Rys rozpaky zrudl, tohle nečekal. Sir Eden souhlasně přikývl a mladý škodovák se stal jednatelem výpravy.

Nikdo se ho neptal na souhlas.

Ve chvíli, kdy Hall mluvil o potížích při najímání nosičů pro výpravu, napadla ho myšlenka, kterou se teď odhodlal svěřit přítomným.

„Nevím, zda nabízenou funkci zastanu, avšak pokud jde o potíže s budoucím najímáním nosičů, je tu jedno schůdné řešení. Proč bychom najímali lidi od místních náčelníků, když jsme před třemi měsíci prodloužili nájemní smlouvu pracovních sil s náčelníkem kmene Džipe? Tady je prakticky práce skončená a bylo by škoda propustit najaté dělníky. Je na ně dostatečné spolehnutí a myslím, že by M’Toli neměl nic proti tomu, aby zůstal dál se svými lidmi v našich službách. Budeme mít nosiče, případně i bojovníky, protože Džipeové nejsou s národem Kurumani zadobře. Pokud jsem z M’Toliho vyprávění vyrozuměl, hodně mladých mužů by se rádo podívalo do kraje, z kterého se kdysi museli vystěhovat. Jejich snem je jezero Manyara.“

„Výborný nápad, výborný nápad,“ nadchl se Marek, „ale nyní vás musím všechny požádat za prominutí. Pojedu na dráhu, čekám návštěvu,“ dodal s úsměvem.

„Jako by těch potentátů bylo tady málo,“ bručel Pecka.

Někdo z kanadského trustu?“ zeptal se komisař.

„Ano a ne. Trochu je s trustem spřízněná. Je to moje dcera.“

„Slečna dcera přijede na návštěvu sem?“ vyzvídal inženýr Wood.

„Ano a ne. Slíbil jsem jí totiž, že půjde-li výprava do vnitrozemí, vezmu ji s sebou.“

„Cože?“ vybuchl Hall.

„Vezmu ji s sebou, máte snad něco proti tomu?“ podivil se Marek.

„Mám-li něco proti tomu? Prokristapána, to je otázka. Samozřejmě že mám. Já vaši dceru neznám, ale rozhodně na takoví výpravě nemůžeme ženu potřebovat, natož aby šla s námi pěšky. To nemyslíte vážně?

„Myslím,“ usmál se Kanaďan sebevědomě.

„To nejde. Jako vedoucí výpravy to nemohu dovolit, a také nedovolím. Víte vůbec, co se může stát? To si na svědomí nevezmu.“

Kanaďan se přestal usmívat, nebyl zvyklý, aby se někdo stavěl proti jeho rozhodnutí.

„Inu, pane Halle, vaše starosti mě těší, ale obávám se, Je na této věci se nedá nic změnit. Dcera si usmyslela, že se podívá do temné Afriky, a proti tomu není odvolání.“

„To by bylo pěkné. Zkrátka to nedovolím, jako vedoucí výpravy za ni neberu odpovědnost.“

„Pane Halle, bude dobře, když to řeknete mojí dceři sám.“

„Také že povím,“ ujistil ho Hall a pak dodal: „Tak nasedat, na dráhu je to pěkný kus, když dojedeme v pořádku, budeme-rádi.“

Hall celou cestu k nádraží vykládal o povinnostech vedoucího výpravy, ale z přítomných ho nikdo neposlouchal. Všichni muži, kteří se s okolní přírodou rvali několik měsíců, zabývali se v myšlenkách představami o dívce, kterou zanedlouho spatří.

Vlak přisupěl s dvouhodinovým zpožděním. Vlakvedoucí s ebenovou tváří prohlásil, že se mu na třicátém kilometru před Moshi na koleje položilo stádo slonů, které z dlouhé chvíle vytrhávalo ze země sloupy, jako by to byla párátka. Telegrafické spojení tím bude několik dní přerušené. Pro administrativní úřady to byla skutečnost velmi nepříjemná.

Vlak přivezl málo cestujících. Z otevřených vozů vystupovali Černoši, oblečení na polovic po evropsku. Tomu, kdo měl kalhoty, obyčejně chybělo sako, a naopak muži v saku měli pod ním osvědčený domorodý pás s plátěnou suknicí. Jeden z nich vypadal zvlášť důstojně: cylindr, žaket a k tomu sportovní kalhoty pumpky. Bosé nohy vězely v domorodých sandálech. Pohled na něj budil veselost. N’Gombi, tak se jmenoval, byl nejzámožnější černoch v okolí. Na úřadě byl však zapsán občanským jménem Martin Grifit. Běloši s ním jednali jako se sobě rovným, však si jeho obrovské bavlníkové plantáže a velké jmění vynucovaly přímo úctu.

Když se již zdálo, že očekávaná mladá dáma nepřijela, objevil se ve dveřích posledního, krytého vozu kufr, pod kterým se prohýbal černý sluha v livreji. Postavil zavazadlo na zem a vrátil se do vozu. To se několikrát opakovalo, až na zemi stála hromada kufrů, kufříčků a množství krabíc.

Pak se na schůdkách vagónu objevil džentlmen s japonským pinčem pod paží. Marek se při jeho spatřeni zachmuřil a brumlal pro sebe: „James Baden, čert aby ho vzal.“

Zachmuřená tvář se rázem vyjasnila a objevil se na ní úsměv v okamžiku, kdy ze schůdků vagónu seskočila dívka v lehoučkém kostýmu z tropika.

„Moje dcera, pánové!“

Kanaďan nečekal na své společníky a spěchal přivítat své dítě.

„Táto!“ zvolala dívka a vběhla do jeho otevřené náruče. Po vzájemném radostném přivítání ji Marek představil nedočkavě čekajícím průkopníkům civilizace. Už způsob, jakým podávala každému ruku, svědčil o sportovně založené dívce. Dovedla pravicemi skutečně bodře potřást a rozhodně nečekala na políbení ruky.

Karel Rys jí podával ruku jako ve snách. Měl před sebou asi dvacetiletou dívku, urostlou, zdravě opálenou, se spoustou plavých vlasů. Pěkně modelované rty. se zdravými, drobnými zuby se na něho usmívaly. Nejhezčí však byly její velké, šedé oči. Při pohledu do nich ztrácel Karel sebedůvěru, jejich výraz, zkoumavý až ostrý, jako by pronikal do myšlenek druhého a četl v nich.

Rys se vzpamatoval, pustil dívčinu ruku zdánlivě bez zájmu. Kratičké seznámení v něm však zanechalo hluboký dojem.

Potom bylí přítomní představeni mladému džentlmenovi. Marek ho nazýval drahým Jamesem.

Obličej Jamese Badena by dělal čest nejednomu oblíbenému herci tehdejší doby. Byl elegantně oblečený, měl pěstěné nehty, na prostředníku levé ruky se skvěl drahý prsten, zdobený diamantem. Jeho zjev byl doprovázen jemnou vůní drahé kolínské vody. Dokonalý lev salónů s pěknou postavou, sportovními rameny a nebojácným pohledem. Do okolního rámce přírody se rozhodně nehodil.

Na otázku pána Marka, za co děkuje tak vzácné návštěvě, mladý muž prohlásil: „Rozhodl jsem se, že Lýdii doprovodím do Afriky. Nemohu ji přece nechat bloudit v téhle divočině samotnou. Nikdy bych si neodpustil, kdyby se jí něco stalo. Lýdii už jsem své mínění řekl. Má to nějaký smysl, táhnout se z Kanady až sem? Řekněte sám.“

„Vymlouvat něco dceři to nemá smysl. Jak se daří otci?“

Zřejmě se otci Jamese Badena dařilo dobře,“ protože mladý muž pokrčil rameny a prohlásil: „Jako obvykle.“

Mladík se o svého otce staral obyčejně tehdy, potřeboval-li novou šekovou knížku. Obdržel ji vždycky bez nesnází, protože senioru Badenovi, velikému průmyslníku, na několika tisících dolarech mnoho nezáleželo, šlo-li o jeho syna.

Společnost došla pod nádražní verandu a James se ihned sháněl po whisky se sodou, dle vlastního tvrzení měl v ústech jako na Sahaře. Posadil se do proutěného křesla s nedbalou elegancí člověka velikého světa a vůbec se nesnažil zapříst rozhovor s přítomnými. Pozornost věnoval jenom Markovi a komisaři pro dopravu Edenovi. To byli pro něho nejvyšší společenští činitelé. Ostatní byli zaměstnanci, a proto lidé na nižším společenském žebříčku, které je třeba přehlížet.

Všichni přítomní to vycítili, avšak Halla, který nebyl zvyklý držet jazyk za zuby, když se mu něco nelíbilo, to dopálilo. Přes chlácholivé pohledy spolupracovníků zaútočil: „Eh, vážený pane, řekl jste, že jste přijel jako ochránce. Mohu se vás zeptat, co víte o Africe?“

Džentlmen se blahosklonně usmál a prohlásil: „Světadíl, zanedbaná země, odkud pocházejí naši sluhové. Hemží se to tu hmyzem, hady, šelmami, misionáři, zlodějskými Černochy a… inženýry,“ dodal neomaleně.

Hall si otřel kapesníkem zátylek a pobaveně potvrdil, že tomu tak skutečně je. Dovolil si připomínku, že je tu rovněž nebezpečí, hlavně pro nováčky, a dodal kousavě: „A vy nováček jste, i když si to možná neuvědomujete.“

James se zasmál, mávl rukou a sebevědomě prohlásil, že není bojácný a nebezpečí pro něho neexistuje.

„Byl jsem nejlepší boxer naší univerzity. Pocházím totiž z Ameriky.“

Tenhle dodatek náramně hrdě zdůraznil.

Hall vyprskl smíchy. Ironický smích vehnal mladému Američanu krev do tváří. Trhl zlostně rameny, ale neodpověděl, protože se do rozhovoru vmísila Lýdie Marková.

„Pane Halle, proč se smějete mému snoubenci? Já sama v tom nevidím nic směšného, když někdo dokáže zneškodnit útočníka pěstí.“

„Promiňte, promiňte,“ omlouval se tlouštík. „Já se nesměju panu Badenovi, ale představě, co by asi udělal, kdyby se ocitl náhle před několika bojovníky ze zdejších kmenů nebo dravou zvěří. Rozhodně nepodceňuji jeho statečnost, ale v takovém případě je boxerské umění k ničemu.

Raději toho nechme. Rád bych se vás, slečno, zeptal, co máte tam v tom?“ ukázal na kupu zavazadel, která černoši nakládali do velikého auta.

„Své věci – šaty, prádlo, toaletní potřeby a… proč se ptáte?“

„Chci jenom vědět, co s tím vším tady chcete dělat?“

„Vezmu své věci přeci s sebou na cestu,“ udiveně odpověděla Lýdie.

Kingsley Hall zbrunátněl. Chvílí spoustu zavazadel odhadoval a pak zlostně řekl: „Mladá dámo, máte-li něco podobného v úmyslu, dám vám jedinou radu. Seberte svá zavazadla, pejska a odjeďte pod ochranou pana Badena zpět do Kanady. Čím dřív to uděláte, tím to bude lepší.“

Ruměnec na dívčiných tvářích byl předzvěstí výbuchu. Prudce se obrátila na otce.

„Co to má znamenat, tatí!“

Marek se pobaveně usmíval a klidně odpověděl: „Pan Hall je vedoucím chystané výpravy. Jeho funkce se rovná funkci kapitána lodi. Řekne-li pan Hall – to a to se nesmí stát, pak není proti jeho rozhodnutí odvolání.“

Dívka pohlédla nechápavě na otce. Baden přerušil chvilku mlčení, aby projevil svou vůli.

„Snad panuje takový zvyk, ale ten nebude platit pro nás. Lýdie si vezme s sebou všechno, co bude potřebovat. Nevidím v jejích zavazadlech žádnou překážku,“ pronesl s vyzývavým pohledem.

Hall pobledl, Pecka rozpačitě mlčel, Wood zuřivě kousal do doutníku, Marek se usmíval a povzbudivě mrkl na Rysa, aby promluvil. Rys oslovil Badena.

„Pane Badene, co jste teď řekl, se snad hodí pro Ameriku, ale ne sem. Mám v této výpravě na starosti černé nosiče a domorodé dělníky. Budeme mít málo nosičů a nemůžeme jich mnoho postrádat. Nemůžeme jich obětovat víc na slečnina zavazadla, než je bezpodmínečně nutné. Slečna zajisté uzná, že v boji s přírodou se bude muset zříci pohodlí městského života, na jaké je zvyklá. Chce-li jít s námi, musí jít jako každý z nás. Osobně jsem proti její účasti. Námaha bude příliš velká a mohou se vyskytnout nepředvídané potíže, s kterými všichni počítáme. Kromě toho každý člen výpravy musí pomáhat podle svých sil a schopností. Rozhodne-li se nás slečna doprovázet, bude třeba, aby nám pomáhala, a nikoli překážela. Proto s sebou vezme to nejnutnější: sportovní košile, jezdecké kalhoty a boty. Jinak bych jí musel požádat, aby náš pochod nezdržovala.“

Lýdie pobaveně pozorovala Rysa, potom prohlásila: „Buďte bez starosti, rozhodně nebudu pochod výpravy zdržovat a…“

„Lýdie, vy jste anděl. Věděl jsem, že se na ty pralesy vykašlete. Co to bylo za nápad, chvátat do Afriky, uhnat si spavou nemoc nebo zimnici. Já…“

Nenechala ho domluvit.

„Vy si, Jamesi, dělejte, co chcete, a příště mě nepřerušujte. Chtěla jsem říci, že nebudu pochod zdržovat a že se zařídím podle rady pana Rysa.“

„Lýdie… jak… vážně?“

„Vážně, a doufám, že půjdete s námi.“

„Zajisté, přece vás nenechám napospas osudu. Na mne se můžete spolehnout. Pánové, prohlašuji, že budu výpravě nápomocný podle svých sil. Kdybyste si někdy nevěděli rady, můžete se na mne s důvěrou obrátit. Jsem dokonale obeznámen s koloniální otázkou.“

„Tak tohle je gól,“ řekl Pecka šťastně se usmívajícímu Rysoví.

10

Karel Rys seděl u svého stolu a horlivě psal. Dával si na psaní záležet jeho otec neměl rád neupravené dopisy. Nepsal často. Za ta dvě léta neodeslal do Evropy ani tucet dopisů. Předsevzal si psát jenom tehdy, když bude moci oznámit úspěch nebo radostnou novinu. Proto při svém povýšení v návalu radosti poslal otci telegram.

Před třemi dny přišla od otce odpověď: Karla nesmírně potěšilo otcovo blahopřání ke jmenování a slova plná otcovské lásky a víry v něho, že ho nezklamal a jde cestou poctivosti a práce.

Kromě toho byla v dopise rada do dalšího života: „Bylo by dobře, kdyby ses po návratu domů věnoval studiu a složil inženýrské zkoušky. Peníze na to budeš mít, podle toho, co si necháváš posílat domů, nemáš malé příjmy. Děkuji ti, že se o mne staráš, ale já opravdu nic nepotřebuji. To, co posíláš mně, budeš mít doma schované. Budeš to rozhodně potřebovat. Jenom posílej stále.“

Pod dojmem otcova dopisu Karel psal, pero běželo po papíře a on vypisoval otci vše, co v poslední době zažil a co bude dělat v příštích měsících.

Zalepil dopis, unaveně položil hlavu do dlaní a oddal se myšlenkám. Přes veškerou píli a namáhavou práci, jež mu často nedovolovala si ani pořádně odpočinout, se cítil nesčíslněkrát osamělý.

Netrpěl tím pocitem sám. Měla ho celá česká kolonie, jejíž pracovníci byli v současné době roztroušeni na rozloze několika tisíc čtverečních kilometrů, Africké klima působilo na mysl Evropanů stále negativněji.

Teprve od chvíle, kdy přijela Lýdie Marková, začal si Karel uvědomovat, že je sám. Vzpomínka na bývalou lásku už přebolela, přesto si při pohledu na dopis adresovaný otci uvědomil, jak by bylo příjemné, kdyby vedle něho ležel další, adresovaný milované ženě.

Snažil se zapudit tuto myšlenku a hlasitě vzdychl.

„Proč vzdycháte?“

Překvapeně sebou trhl a vzápětí vyskočil. Vedle něho stála Lýdie.

„Dobrý den, slečno. Vaší návštěvu jsem rozhodně nečekal. Prosím, posaďte se.“

Přisunul jí židli.

Vděčně se na něho usmála a omlouvala se: „Promiňte, že vás ruším. Byl jste tak zamyšlený, že jste ani neslyšel, že přicházím.“

„Ano, přemýšlel jsem. Spíš vzpomínal. Mohu vám něčím prospět?“

„Můžete, proto jsem přišla. Prosím vás, povězte mi něco o téhle tajemné zemi. Je tu krásně, hotová botanická zahrada. Pouze vzduch je tu dýchatelnější. V botanických zahradách je nepříjemné tropické vlhko, asi jako v rozpařené prádelně. Teď jsem ve skutečných tropech a to typické vlhko botanických zahrad tu postrádám.“

„Raději po něm netoužete. Zažijete ho v deštivém období. Pak tu bude rozhodně daleko nepříjemněji než v botanické zahradě. A budete prožívat tropické podnebí se všemi nepříjemnostmi – mouchy, komáři a tak.“

„Docela se těším. Jsem tady čtrnáct dní a kromě nudného městečka a věčně stejných černochů jsem tu neviděla nic, co by stálo za zmínku. Je pravda, okolí je pěkné, Kilimandžáro se hezky vyjímá, ale není to to pravé, co jsem čekala.“

„Rád vám budu vyprávět, i když toho není mnoho. Myslím, že inženýr Hall by vám mohl říci daleko víc.“

„Ó vy muži! Abyste věděl, přicházím právě od pana Halla. Což jsem opravdu tak nepříjemná, ‚že se mne kouká každý zbavit? Vždyť se zde nudím!“

Dívka netrpělivě podupávala do hliněné podlahy.

Byla roztomilá v jezdeckých kalhotách, lehkých vysokých botách a lehoučké blůzičce. Zpod tropické helmy se jí draly husté vlasy. Opět ten pohled jejích očí. Karel cítil, že ztrácí klid. Zrozpačitěl.

„Ne, opravdu ne, toho se nebojte. Vaše přítomnost osvěžuje, ale na omluvu nás všech mohu říci jenom tolik, že za ten čas, strávený v Africe, jsme si snad všichni odvykli společenské uhlazenosti, na kterou máte jistě právo. Všichni vás rádi vidíme a jsem přesvědčen, že vás Hall ke mně poslal jediné proto, že se bál, aby se nudným vyprávěním nezesměšnil ve vašich očích. O Africe vám mohu říci jenom tolik, že je to země plná překvapení a kouzel. Až budeme na pochodu, jistě se vám bude líbit. Ovšem…“

„Ovšem?“

„Ovšem, bude-li k tomu dost důvodů. Obávám se, že pro samé trampoty a obtíže, které při cestě nastanou, nebudete mít dost příležitosti k obdivu. Pochod po upravené cestě a pochod v naprosté divočině, to je veliký rozdíl. Osobně to nemohu posoudit, protože jsem dosud nešel neprobádaným krajem. Vím to pouze z vyprávění zkušených.“

„Proč mi chcete všichni brát chuť k dobrodružství? Chci jít a to stačí. Není to od vás hezké, že se mě chcete právě tak rychle zbavit jako pan Hall.“

„Proboha, to ne. Naopak, budu šťastný, když několik okamžiků budu moci zůstat ve vaši společností a…“

„… a nyní začínáte být nudný a banální. Nic takového nechci. Tohoj si doma užila dost a nemusela jsem si pro to jezdit do Afriky.“

„Slečno, poraďte mi, co mám dělat, abych nebyl banální. Budu-li hovořit o Africe, rozhodně jím budu.“

„Vyprávějte mi tedy o své práci.“

Vyprávěl. Zpočátku pomalu, pak s větší chutí a nakonec s nadšením. Rozhovořil se o přípravných pracích, konstrukcích a o potížích. Dostal se ve vyprávění k černým dělníkům, jejich zvykům a popisu jejich vesnic. Ani si neuvědomil, že vypráví přesně to, co chtěla Lýdie slyšet.

Žertovně líčil domorodce, kteří napodobovali bělochy oděvem i chováním. Některým se až příliš dobře podařilo napodobit chování bělochů.

„Je to tak. V Africe, jak jsem měl příležitost poznat, chovají se mnozí běloši, úředníci, a hlavně plantážnicí, způsobem, který je vzdělaného člověka nedůstojný. Jsou arogantní, nafoukaní a mají chorobný pocit nadřazenosti. Na černochy se dívají jako na méněcenné. Jedině bohatí černoši ze starých feudálních rodů mají u nich trochu ceny. Přitom zapomínají, že bohatství nabyli a stále ho zvětšují špatně placenou prací těch, jimiž opovrhují.

Měl jsem příležitost hovořit s některými misionáři. Většina z nich prožila v Africe celý život. V mnohém mají pravdu. Vysvětlují svým černým ovečkám pojem křesťanské lásky k bližnímu, a když se jim to v mnoha případech podaří, stačí několik lahví zakázané kořalky, prodané bílým obchodníkem, a všechna jejich práce je zmařená. Je smutné, když plantážníci při najímání dělníků opíjí náčelníky nebo černé parťáky. Většina starousedlíků, s nimiž jsem se setkal, věří víc biči než dobrým slovům. Prapodivná výchova,“ horlil.

Dívala se na něho nechápavě. Hovořil o věcech, které jí byly vzdálené.

„Máte pozoruhodné názory. Přece nemůžete přirovnávat nás vzdělance k zdejším lidem. Určitě my, kteří žijeme za velikou louží, máme na barevné rasy jiný názor. Vždyť je to pochopitelné, máme u nás černé sluhy, kteří sice Afriku neviděli, ale jsou to potomci bývalých otroků. I kdybychom jim dali možnosti, nikdy nebudou mít tolik tvůrčího elánu a nápaditosti jako my. O tom jsem přesvědčená.“

Zamyslel se, vybavoval si všechny černé lidí, s kterými se setkal, a přirovnával jejich prostoduché, ale většinou upřímné jednání s jednáním zúčastněných bělochů. Před ním stála příslušnice horních deseti tisíc, jejíž otec byl mezi těmi, kteří tvořili dějiny technického rozvoje dvacátého století. Jediný jeho podpis na jediný šek by zahnal bídu desítek černošských vesnic. Proti Lýdii stál on, syn z chudé, ale pracovité rodiny. Věděl, že se vždycky jejich názory na černou rasu budou rozcházet. Pro Lýdii byla většina černých lidí sluhy, pro něho dělníky.

„Na to, co jste řekla, vám můžu těžko odpovědět. Naše rozdíly tkví ve výchově. Domnívám se, že černoši…“

Mávl rukou, jako by si uvědomoval marnost svého přesvědčování, a dodal: „Prostě, snažím se s nimi vyjít v dobrém. Ani ten nejbohatší trust, podnikatel a bankéř zde nic nevykonají, nebudou-li mít černé pracovníky. Tuto skutečnost nelze popřít.“

Zkoumavě si ho prohlížela a usmála se.

„Slyšela jsem, že umíte s černochy obdivuhodně jednat.“

„Snažím se s nimi vyjít po dobrém.“

„A jak budeme vycházet spolu?“ podívala se koketně.

Špičky ušních boltců mu znatelně zčervenaly a s přemáháním zdánlivě lhostejně řekl: „Myslím, že dobře. Proč se ptáte?“

„Jen tak, abych věděla, zda budete mít se mnou trpělivost. Jsem vždycky strašně moc zvědavá.“

„Rád vám odpovím, budu-li znát odpověď.“

„Vždycky?“

„Rozhodně.“

„Nuže, co soudíte o mně?“

Pobaveně se zasmál: „To je jedna z otázek, na kterou neumím odpovědět. Za těch čtrnáct dní jsme se viděli zřídka, neznám vás. Mohu jen říci, že jste určitě tvrdohlavá. Snad se domníváte, že je to pevná vůle, ale já bych spíš řekl, že vás rozmazlovali. Vytrucujete si všechno a vytrucovala jste si i Afriku. Jinak nevím, co bych ještě dodal.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Kdybych však měl soudit pouze podle vašeho vzhledu, prohlásila byste, že jsem banální. Chápete?“

„Chcete říci, že byste se mně dvořil?“

„Přiznávám se, ano. Na to ale nemám právo.“

„Jak to, každý muž má přece právo dvořit se ženě, nemyslíte?“ stávala se útočnou.

Znovu se zasmál: „Snad na to mají právo všichni muži. Záleží ovšem, vůči komu. Já to právo vůči vám nemám a…“

„Proč?“ V její otázce nebyla jenom zvědavost, ale vycítil v ní i zlomyslnost. Hovořila s ním z pouhého rozmaru a nudy.

„Vážená slečno, nechme toho. Obdivuji se vám, jste velice hezká, a snad i odvážná. Krásu a odvahu dovede ocenit každý muž.

Doufám, že na výpravě poznáte Afriku, jaká vskutku je. Až bude naše práce skončená, snad si najdeme chvíli, abychom jeden druhému řekli, co o sobě soudíme. Na cestě se rozhodně důkladněji poznáme. Budu šťastný, když…“

Nedověděla se, proč bude šťastný, ve dveřích stál James Baden.

„Lýdie, drahoušku, konečně jsem vás našel. Vy se tu bavíte a já čekám u kávy. Měli jsme schůzku už před hodinou.“

Lýdie se to nepříjemně dotklo, chystala se k jedné ze svých ironických odpovědí. Předešel ji však Rys.

„Slečna se zdržela nechtěně. Informovala se o Africe a já se trochu rozpovídal. Jistě mi to odpustí.“

Pohledy mužů se střetly. Byl to pohled dvou mužů, mezi které vstoupila žena. Lýdie to postřehla a pocítila velké uspokojení. Dva muži budou o ni soupeřit. Vítěze znala předem – James Baden.

„Jamesi, odpusťte, zapomněla jsem na čas. Vám, pane Ryse, děkuji za informace. Pojďte, Jamesi.“

Zamračeně se díval za odcházejícími a zaťaté pěsti strčil hluboko do plátěných kalhot.

„Nakonec si bude s tím panákem dělat ze mne blázny. Moje sice nikdy nebudeš, ale oba poznáte, kdo je to Karel Rys.“

11

„Co jsme komu udělali, že nás zdejší duchové trestají takovým způsobem,“ vzdychal Hall a utíral si pot, řinoucí se mu po tvářích a zátylku.

Šel vedle Rysa a nepřestával hubovat. Rys mu neodpovídal, obával se, aby se k jeho nářkům nepřidal. Důvod k nim měli nejen všichni běloši, ale i černí nosiči.

Výprava byla na pochodu už šestnáctý den. Postupovala pomalu přes step Masai směrem k jezeru Manyara. Cestu ztížily tornádové bouře. Netrvaly dlouho, ale přinášely s sebou lijavce, které proměnily planiny v bezedné bláto a vyschlé výmoly v prudce tekoucí bystřiny. Po každém lijáku začalo slunce pražit s tvrdošíjností tropického pásma. Výprava se ještě nedostala k přímému okraji pralesů, a Rys si vzpomněl na Lýdii, teď už si rozhodně nemůže stěžovat na nedostatek skleníkového vlhka.

Nejnepříjemnější byla hejna komárů a protivných ovádů. V blátě se objevovaly dešťovky a ploché pijavice. Všichni byli malátní, polykali pravidelně chinin, pili teplou vodu, páchnoucí kozinou z kožených měchů.

Vyslaní zvědové kmene Džipe přišli se zprávou, že hrozí nebezpečí ze strany kmenů obývajících východní pobřeží jezera Manyara. Zpráva byla až příliš pravdivá.

Začalo to před dvěma dny. Výprava postupovala hustými bambusovými a trnovníkovými háji, které byly před vojem řídkého, zazvěřeného lesa. Náhle dva z nosičů upustili náklad a klesli bez hlesu. Když jim ostatní chtěli pomoci, byli již oba postižení mrtvi. Jejich hrdla byla probodnuta tenkými Šípy. Někteří nosiči v náhlé panice zahodili zavazadla a dali se na útěk, zatímco se jíní docela rozumně vrhli do bambusových a trnovníkových houštin s ostrými tesáky v rukou.

Tedy první varování proti výpravě. Místní kmeny tak početnou výpravu považovaly za nepřátelskou, a proto začaly jednat. Byla to strašná výstraha – hroty šípů se zelenavě leskly. Doktor Klug, Němec, doprovázející výpravu, zbledl a zašeptal: „Jed.“

Pobřežní kmeny od jezera Manyara použily proti lidem jedu, kterého používaly jedině při lovech na slony.

„Kdyby to byli lidé z pralesů, to bych chápal, ale ze stepí? Je to neuvěřitelné,“ vysvětloval.

Dva zákeřně zabití byli předzvěstí budoucích potíží, které čekaly výpravu. Zákeřní střelci dopadeni nebyli. Pronásledování zkušených lovců ve změti bambusových houštin nebylo úspěšné. Poručík Greene se svými vojáky několikrát vystřelil nazdařbůh do houštin a výprava postupovala dál.

Výprava se rozdělila na přední, střední a zadní voj. U každého oddílu bylo několik vojáků. M’Toliho lidé, kteří nesporně měli bojového ducha, se vzájemně ujišťovali, jak své nepřátele zaženou do hlubokých lesů a bažin.

Avšak druhý den zabil nový zákeřný šíp jednoho černého vojáka. Vrah opět nebyl dopaden a Greene zuřil. Měl hodně starostí o lidi, kteří mu byli svěřeni a o jejichž přítomnost vůbec nestál. Kdyby byli ve výpravě vládní úředníci, najatí technici, montéři, nesli by své riziko. Jsou zde za svým povoláním. Starat se však o bezpečnost lidí, jakými byli Marek, jeho dcera a Baden, to bylo něco jiného. V duchu lál komisaři pro dopravu Edenovi, že svolil k jejich účasti ve výpravě.

Chování Lýdie Markové bylo čistě ženské, i když trochu zvláštní. Při první dvojnásobné vraždě a zprávě o jedu se hystericky rozeštkala. Při zabití vojáka byla už klidnější. Večer se cvičila ve střelbě z revolveru, a Greerte ji ujistil, že na nehybné terče střílí docela dobře.

Při pochodu byla stále v blízkosti některého vojáka nebo zkušeného Afrikána. Baden šel spokojeně vedle ní, těšil ho její nezájem o Karla Rysa. Lýdie se s Karlem stýkala velmi málo, ale bedlivě ho pozorovala, jako by odhadovala jeho schopnosti, odolnost a statečnost.

Hall vzdychal od časného rána. Šlapal s Rysem v předvoji, podle svého zvyku proklínal okamžik, kdy zase jednou zmeškal nástup na dovolenou. Zastavil se na okamžik, aby si zapálil doutník. Toho využil Karel, aby si nacpal lulku. Vtom se v křovinách před nimi ozvalo táhlé bojové zaječení: „Ndigiijijijijííííí!“

Hrozné ječení vycházelo z několika desítek hrdel. Po něm se ozval ostrý povel v jazyce turu:

„Nga – záb!“

Vzápětí vyletělo z houštin několik desítek šípů. Naštěstí dopadly daleko od předvoje, protože vzdálenost střelců od napadených byla příliš velká.

První se vzpamatoval náčelník M’Toli. Na jeho ostrý rozkaz odhodili jeho lidé zavazadla a chopili se nožů a sekáčů. Nemuseli jich použít, ježto Hall, Rys a přítomní vojáci vystřelili do houštin. Ozval se dvojí bolestný nářek. Dalšího zákroku nebylo třeba, útočníci se dali na útěk. Bylo slyšet pouze praskot větví, který prchající působili.

Hall si setřel pot, zamlaskal a pochvaloval si: „Pane, ti měli naspěch. Jsme surovci, nedali jsme jim příležitost k zabíjení. Pro ně je to pravděpodobně nejmilejší sport.“

Náčelník M’Toli hleděl starostlivě do houští, rozhlížel se po okolí a nakonec prohlásil: „Nechtěli zabíjet. Určitě nás chtěli jenom zastrašit. Nechtějí, abychom pokračovali v cestě.“

„Ale my chceme, musíme jít dál,“ řekl zneklidněný

M’Toli se na něho dlouze podíval.

„Snad půjdete, pane, ale musíš vyjednávat. Musíš se poklonit jejich králi a jejich nejvyššímu kouzelníku, nebo nedojdeš. To není dobrá cesta, pane.“

„Myslíš, že…“

Nedomluvil, za nimi se z dálky ozvaly výstřely a slabý válečný pokřik.

„Zpátky!“ velel Hall.

Džipeové nechali ležet zavazadla a úprkem se vraceli k střednímu voji. Mezi prvními běžci běžel Karel Rys. „Srdce se mu svíralo při pomyšlení na Lýdii. Jen aby se jí nic nestalo… Nechtěl ani domyslet. Po jeho pravé straně běžel M’Toli, po levici dva černí vojáci a za sebou slyšel supět Halla. Navzdory své tloušťce byl zdatný běžec.

Čím víc se přibližovali k jádru výpravy, tím řidčeji se výstřely ozývaly. Když konečně přiběhli k místu přepadení, naskytl se jim neradostný pohled. Na zemi seděli nebo leželi ranění, několik vojáků a černých nosičů se pralo s cizími bojovníky, které se snažili zajmout. Většina útočníků se stáhla pod ochranu bambusových a trnovníkových houštin, do kterých přepadení stříleli.

Karel zahlédl Lýdii. V pravé ruce držela pistoli a levou přidržovala Jamese Badena. Z paže mu tekla krev. Kanadský zástupce Marek kroužil kolem dvojice s pistolí v ruce, jako by ji chtěl bránit proti útoku ze všech stran. Poručík Greene sáhl do brašny jednoho zraněného vojáka, vyňal z ní ruční granát, odjistil a hodil ho do bambusové spleti. Vzápětí se ozval výbuch. Daleko v křovinách se ozvalo válečné zaječení Turuů. Potom vzdálené halekání a volání v téže řeči.

Útočníci, kteří se až dosud zuřivě bránili zajetí, přestali klást odpor, když zaslechli volání.

Na místě přepadení zůstali tři mrtví – dva útočníci a jeden Džipe. Zranění nebyla životu nebezpečná, nedostaví-li se ovšem infekce. Doktor Kluge si po prohlídce raněných a zběžném ošetření zjevně oddechl.

Tentokrát měli napadení štěstí, šlo o normální zbraně.

Hall nedůvěřivě vrtěl hlavou a brumlal: „Tomu se divím. Zaútočí a hned se stáhnou. Že by měl M’Toli pravdu?“

„Poslyš, králi, napadnou také zadní voj?“

„Už ne, pane, ti tamhle přibíhají,“ ukazoval přitom na planinu, odkud se rychle blížil zbytek výpravy.

„Budeme vyslýchat zajatce. Kdo z vás dobře zná jejich jazyk?“ tázal se Hall.

Přihlásili se tři 4erní průvodci z Moshi. Zatímco se Kluge a Lýdie za účinné pomoci Marka a sanitního poddůstojníka zabývali důkladněji raněnými, byl zahájen výslech.

Vyšlo najevo, že král Turuů dal příkaz k zastavení výpravy a k získání kořisti. Výprava měla být zbavena všech zavazadel, bez nichž by nemohla pokračovat v cestě, a tak by opustila území jeho národa.

„Pane, náš král je mocný. Když kráčí planinou, třesou se před ním sloní stáda a lev se kryje v houští. Rozkázal – jděte a zastavte je. Plnili jsme jeho rozkaz.“

Vyslýchaný to řekl s prostou samozřejmostí.

„Kdo je tvým králem?“

„Veliký Iba Ngun. Do boje nás vedl jeho bratr.“

„Je mezí raněnými?“

„Patři mezi nezranitelné. Je velkým čarodějem. Dovede se změnit v libovolné zvíře. Jednou je z něho malá muška, jindy zase pardál nebo mohutný slon.“

Hall i Greene se usmívali. Oba až příliš dobře znali pověrčivou hrůzu černých lidí před mocí samozvaných čarodějů. „V co se proměnil teď?“

„To nevím, ale byl to jeho hlas, který na nás z dálky volal.“

„Co, řekni rychle.“

Tlumočník se znovu ujal svého úkolu a v jeho hlase byla znatelná úleva, když překládal.

„Král Iba Ngun je ochotný přijmout poselstvo bílých mužů pod podmínkou, že výprava zůstane na místě do té doby, než bude jednání skončené.“

„Zeptej se, kde je teď jeho král.“

„Ve svém vesnickém sídle, a cesta do jeho vesnice trvá celý den.“

Víc už ze zajatých nedostali. Nabídka byla jasná. Král určitě bude chtít značné poplatky za přechod jeho územím, jak bylo tehdy zvykem v celé Africe.

V narychlo postaveném velkém stanu se konala porada. Všichni byli zajedno – přijmout nabídku místního krále. Byla to, jak M’Toli říkal, ta nejschůdnější cesta. Zarážející však byla podmínka, že výprava musí zůstat na místě. Bylo nemyslitelné, aby delegace výpravy šla bez ozbrojeného doprovodu. Vyjednavači, Hall, Greene, Wood a Rys, se měli vydat na cestu hned za ranního rozbřesku v doprovodu deseti vojáků. Na místě pak měli zůstat zbývající běloši, a jejích současným vedoucím se stal Marek. Všichni černoši byli svěřeni pod rozkazy černého rotmistra a náčelníka M’Toliho.

Žádost Lýdie, aby se mohla zúčastnit jednání, byla Hallem zamítnuta.

„To není věc ženských. Když muži mluví, tak se do toho nemají ženské plést. Kdybyste se objevila na poradním prostranství před králem, zesměšnili bychom se. Tady mají jiný názor na ženy, musíte se starat o svého boxera. Ukázal, že dovede víc než jenom šermovat pěstmi.“

Lýdie se mračila, měla dopal. Stále častěji poznávala, že svou tvrdohlavostí mezi těmito muži ničeho nezmůže.

Proto měla docela zlomyslnou radost z toho, když udýchaný nosič, který byl poslán s jinými pro zapomenutá zavazadla předního voje, přiběhl s nepříjemnou zprávou.

Zastavil se před M‘Tolim a vydechl: „Králi, mocní duchové si odnesli balíky, které jsme ráno nesli.“

„Co říkáš?“

„Říkám, pane, všechno je pryč… nic tam není… nic,“ přitom rozhodil beznadějně ruce.

Jeho zprávu potvrdili ostatní nosiči. Zavazadla zmizela. Hall se divoce rozesmál, a když se utišil, prohlásil:

„Ten zdejší král bude nějaký vykuk. Vzal si už napřed zálohu na výpalné. Podfoukli nás tedy znamenitě. Udělali trochu kraválu a několik tisíc dolarů je pryč. Jak tohle vyúčtuju, bůhsuď.“

12

Po jednodenním pochodu dorazili poslové výpravy bez úhony do královského města kmene Turu. Byli překvapeni přivítáním. Už v časném odpoledni zaslechli velké kožené bubny – kabaly, svolávající okolní náčelníky a starosty rodů k velikému palaveru s výzvou, aby přichystali dary pro cizí vyjednavače.

Pro zkušeně Afrikány, Halla, Greena a Wooda, to bylo překvapením, a zároveň dobrým znamením.

„Není-li to léčka, máme nadějí na úspěch. Co to bude stát, nevím, ale myslím, že každá suma se vyplatí. Musíme ale smlouvat. Bez handli není mandlí,“ informoval všechny Hall.

„A je-li to léčka?“ otázal se Rys:

„Potom už tu cestu nevyměříme, a já už nikdy neuvidím Evropu.“

„Máme vojenský doprovod.“

Hall se na Rysa útrpně podíval a povzdychl: „Párkrát vystřelí a bude po legraci. Mám dojem, že přijdeme do tisícového města.“

Nemýlil se. Už z dálky viděli střechy nespočetných chatrčí. Na okrajích města byly chaty nižší a méně výstavné. Uvnitř města už byly vyšší, prostornější a bytelnější. V samém středu města stál hliněný a bambusový palác, spojený podloubími s mnoha jinými chatami. Celá stavba byla obehnána bambusovou palisádou, vysokou několik metrů. Špičky bambusových tyčí byly osekány do tvaru oštěpových hrotů.

„Tak tohle jsem ještě neviděl,“ vydechl Greene v okamžiku, kdy jim v ústrety přicházelo několik hodnostářů ve Splývavých, bohatě vyšívaných oděvech. Vyšívané čepičky kosého tvaru jim zdobily kudrnaté vlasy. Všichni drželi v levé ruce vějíře z pštrosích per a v pravé náčelnické hole, vyjadřující jejich hodnost.

„Místní vítací poselstvo,“ sdělil tlumočník a mlaskl údivem.

„Takové pocty se prokazují pouze králům,“ dodal, když se ozvala místní kapela.

Hudebníci, hrající na bubny, balafóny, píšťaly, hudební oblouky a volské rohy, vyluzovali ze svých nástrojů v divokém rytmu podivuhodnou melodii, kterou doprovázel sborový zpěv několika desítek zpěváků. Všichni kráčeli za hodnostáři.

Před velkým prostranstvím se průvod zastavil. Jeden z náčelníků zvedl hůl, a hudba i zpěv rázem utichly. Potom pronesl řeč:

„Já, Kaisa Loboli, z nařízení velikého a mocného krále Iby Nguna, vykazuji cizím poslům prostorné a ohrazené chaty pro hosty. Nevítám je jako hosty, ale jsou pod královou ochranou do doby, kdy skončí jednání.

Zítra, až vyjde slunce a stíny budou stejně dlouhé jako věci a lidé, dojde k velikému rokování. Jídlo, vodu, palmově víno a prosné pivo dostánou všichni podle zvyku. Od chvíle, kdy zazáří na východě veliká hvězda, nikdo z vás neopustí ochrannou hradbu chat pro hosty. Také zbraně všech poslů zůstanou v klidu.

Vidím tebe i všechny ostatní,“ mluvil ke Greenovi, který byl v uniformě, a tím podle jeho mínění, také nejdůležitější.

Vítání bylo skončené, poslové i jejich doprovod bylí odvedeni do ohrazeného dvora, kde stálo v kruhu šest prostorných chat. V jejich středu byl slaměný přístřešek s ohništěm, u kterého dvě ženy udržovaly oheň. Na rohožích stálo několik hrnců a vedle rožně na otepí prosné slámy ležel stažený a vykuchaný beran, připravený k opékáni.

„Bude hostina a bude pití,“ nepříliš nadšeně pronesl Hall. „To si dám líbit, kdyby to zítra špatně dopadlo a král si pohostinnost rozmyslel, nepůjdu na dalekou cestu bez návratu s prázdným žaludkem.“

„Snad jsme měli za uvítání poděkovat,“ ozval se Rys.

„To by byla ta největší chyba. Výslovné řekl, že nás nevitá jako hosty. Víte, co to znamená? Jsme jejich zajatci. Ráno uvidíme, když to dobře dopadne, bude sláva. Když ne, tak také, ale ne pro nás.“

Krátce před půlnocí byl beran upečen a zakrátko zmizel v žaludcích černých vojáků i průvodců. Bílá část poselstva příliš chuť k jídlu neměla. Přestože se všichni tvářili statečně, byla ve všech jejich rozhovorech, plánech a jednáních znát úzkost z budoucího dne. Nejvíce je zaráželo, že proti všem domorodým zvykům bylo velké město neobvykle tiché. Žádné tamtamy, které se denně ozývají v každé vesnici dlouho do noci, žádné zpěvy, tleskání a tance nerušily noční klid. Vypadalo to tak, jako když v domě leží nebožtík.

Když zazněla ranní bubnová výzva, oznamující nový den –a burcující lidi k povinnostem, byli všichni členové poselstva už vzhůru.

Co jim asi přinese nový den v neznámém městě? Jaké bude jednání? Nechystá na ně král Iba Ngun, o kterém do předvčerejška nikdy nic neslyšeli, léčku? Jak asi vypadá?

Mnoho podobných myšlenek jim vířilo v hlavách.

Konečně stáli na velkém prostranství před králem. Seděl na své královské stolici, vyřezávané z mahagonu, zdobené zlatými cvočky a slonovou kostí. Byla to jedna z oněch domorodých prací lidového výtvarného umění, za kterou by mnohá muzea s ochotou zaplatila jakoukoli cenu. Těchto královských křesel bylo ve dvacátých letech našeho století v Africe už poskrovnu, a kmen, který vlastnil podobné křeslo, by se raději nechal vyhubit, než by ho vydal.

Král Iba Ngun měl přes ramena přehozeny dvě pardálí kožešiny upravené tak, že hlavy ležely na jeho prsou a byly sepnuty velkou sponou ze slonové kosti. Jeho hlavu zdobila péřová čelenka, v níž převládala pštrosí péra. V ruce držel královskou hůl, stejně starou a vzácnou jako stolice.

Odznaky jeho hodnosti byly sice královské, ale on sám ten dojem nebudil. Poselstvu výpravy připadal jako zakřiknutý mužíček, přikrčený na trůně a ztrácející se v pardálích kožešinách. Jeho pohled byl těkavý, nejistý a jakoby vystrašený.

Vedle něho, opřený o opěradlo nižšího křesla, stál středně vysoký muž, oblečený do splývavého oděvu, který byl na prsou a na rukávech bohatě červeně a zeleně vyšívaný. Neměl čelenku, ale čepici podobnou biskupské mitře. Střídaly se na ní neobvyklé černé a bílé vzory. Celé vzezření vznešeně oblečeného muže odpovídalo jeho hodnosti nejvyššího kouzelníka kmene Turu.

Po obou stranách královských bratří stáli náčelníci kmenů a starostové osad. Významní mužové města tvořili v uctivé vzdálenosti tři velké polokruhy. Vzadu za hodnostáři stáli ostatní muži kmene. Všichni byli opřeni o dlouhé oštěpy. Neměli štíty a to bylo dobré znamení. Muž bez štítu není považován za bojovníka, i když třímá v ruce oštěp.

Mezí přítomnými nebyla jediná žena.

Bílí vyslanci stáli v řadě před trůnem ve vzdálenosti asi deseti kroků. Deset vojáků se na příkaz poručíka Greena postavilo do řady bokem k trůnu jakoby k přehlídce. Vedle Evropanů stáli dva tlumočníci. Na jejich tvářích, stejně jako na tvářích vojáků, byl patrný strach. Nebylo divu, vždyť všichni byli z kmenů, které byly znepřáteleny s kmenem Turu.

Když se poselstvo postavilo před trůn, hlasitý hovor, který je vítal, se měnil v šepot, až nakonec nastalo naprosté ticho. Tu se jeden z tlumočníků prosebně podíval na poručíka a řekl:

„Pane, s králi se mluví vkleče.“

Sám pak okamžitě i se svým druhem dal příklad, jak vzdát patřičnou úctu.

Poručík se dovedl rychle rozhodovat. Vystoupil před poselstvo, postavil se čelem k doprovázejícímu vojenskému družstvu a ostře zavelel: „Pozor…, k poctě zbraň!“

Pak se postavil čelem k trůnu a zasalutoval. Jeho tři druzi ho napodobili.

Přesně provedený vojenský cvik a pozdrav bílých vyslanců byly účinné. Obojí vyjadřovalo úctu královskému majestátu a zároveň hrdost vyslanců, kterou zdůrazňovali tlumočníci, klečící v prachu.

„Králi, přišli jsme na tvou výzvu,“ řekl poručík řízně. Pak spustil ruku od tropické helmy a vyzval jednoho klečícího tlumočníka: „Vstaň a přelož mu to!“

Tlumočník neochotně vstal, ale k překladu se nedostal. K překvapení všech se ozval kouzelník podivně znějící angličtinou:

„Kleč před králem a buď zticha. Já dobře dělám anglicky. Já vidět Daresalám, já vidět Káhira a Chartúm. Ty mluvit ke mně,“ obrátil se k poručíkovi, „a já mluvit s bratr král. Já Buru Mana, vysoká kouzelník.“

Tak se představil muž, jenž před dvěma dny vedl své lidi do útoku proti výpravě.

Greene se otočil k vojákům a řízně zavelel: „K noze zbraň… pohov!“

Pažby deseti pušek zaduněly o zem, vojáci ztratili svou strnulost. Toto jejich uvolnění bylo jakýmsi pokynem pro všeobecné uvolnění, i když král, mžourající v slunečním světle, se dosud nepohnul.

Znovu se Greene postavil čelem k trůnu a odpověděl kouzelníkovi:

„Jsem Grenii, nejvyšší vyslanec svého krále, jehož moc obepíná celý svět. Tobě, králi, a všemu lidu kmene Turu jsme před chvílí vzdali nejvyšší poctu.“

Kouzelník se naklonil ke králi a polohlasem k němu hovořil.

„Poslouchej dobře,“ řekl spěšně poručík tlumočníkovi. Tlumočník po chvilce pokynul hlavou na znamení, že překlad byl správný. Král se napřímil, jeho pohled byl najednou pevný a jeho málo odulé rty se pootevřely, a aniž se podíval na svého bratra, rychle hovořil. Buru Mana králova slova vyjádřil v kostrbatých anglických větách.

„Neznát tvůj král, ale znát běloch. Běloch brát zem, a nechtít platit. Běloch lovit, a nechtít platit, běloch brát voda, a nechtít platit. Král chtít, aby běloch platit.“

Kouzelník byl diplomat. Neřekl, že král, když běloch neplatit, tak běloch zabít.

„Bude mluvit další vyslanec našeho krále,“ řekl stručně Greene a pokynul Hallovi.

Kingsley Hall zafuněl, vyndal jeden ze svých strakatých kapesníků, zamával jím před obličejem, jak měl ve zvyku, a začal si stírat pot. Jeho úkon byl všemi přítomnými pozorován s napětím. Snad se domnívali, že po tomto neobvyklém úvodu dojde k veliké řeči. Byli však zklamáni, Hall, napodobuje výslovnost kouzelníkovu, se stroze zeptal:

„Ty ptát, za co chtít král platit.“ Kouzelník spokojeně pokývl. Tohle byla angličtina, jakou znal a jakou hovořili dělníci ve městech, která navštívil. Kdyby Hall ovládal jazyk Turu, byl by rozhodně překvapen.

Buru, nakloněný ke králi, říkal tlumočníkům: „Vy budete zticha, a ty, bratře, nech mluvit mne. Tenhle běloch je mocný, protože hovoří stejně znamenitě jazykem cizinců jako já. Bude to dlouhé a obtížné jednání. Vím, co chceš, všechno jsme promyslili. Běloši budou moc a moc platit, až jednání skončí. A vás, klečící, za mlčenlivost milostivě obdaruji.“

Pak se obrátil k Hallovi se slovy: „Král chtít platit za všechno.“

„Co je to za všechno?“

„Všechno je voda, zem, vzduch, zvěř. Po zemi vy chodit. voda pít, vzduch dýchat, zvěř zabíjet. Bez plat král nepustit.“

Tak začalo obtížné jednání, které na africké poměry trvalo kupodivu krátkou dobu. Za čtyři dny byla sjednána konečnou platností dohoda.

Na sklonku únavného dne bylí bílí vyslanci nuceni se dívat několik hodin na bojové tance, uspořádané na jejich počest, a pak pod záminkou pozornosti byli doprovázeni mnoha ozbrojenými muži do vykázaných chatrčí, kde je u ohniště znovu čekal skopec.

Čtyři dny trvalo jednání, čtyři dny byly slavnostní tance, a netančili už jenom muži, ale i ženy ukazovaly své svůdné taneční umění. A čtyři dny královští bratři, náčelníci, podnáčelníci, starostové a tanečníci jedli a pili na účet bílých vyjednávačů. Proti tomuto vydírání nemohli vyslanci nic namítat.

Čtvrtého dne, těsně před západem slunce, byla zpečetěna dohoda. Král se ústy svého bratra zavazoval, že dá výpravě volný průchod, a navíc výpravě pronájme průvodce a potřebné nosiče. Dále, a to byl králův návrh, bude výpravu doprovázet sto bojovníků kmene Turu, kteří budou dbát o její bezpečnost a budou pro ni lovit potřebné maso. Chtě nechtě musel Hall nabídku přijmout, protože by jinak potíže nepřestávaly. Za všechno požadoval král malé jmění, které se nakonec podařilo usmlouvat na desetinu požadované ceny pod podmínkou, že král a kouzelník dostanou obzvlášť bohaté dary. Dary v krájí nevídané – kapesní hodinky. I tahle podmínka byla splněna.

Než začala poslední a největší veselice na účet vyslanců, rozezvučely se městské telegrafní bubny, aby ohlásily zprávu, že v královském městě Turu král Iba Ngun a kouzelník Buru Mana uzavřeli smlouvu s bílými vyslanci o volném průchodu územím, pod ochranou královského vojska.

Tuhle zprávu nejradostněji přivítali členové výpravy, čekající na své vyslance.

„A je to v suchu,“ liboval Si Karel Rys, když popíjel na zdar budoucího pochodu. „Doufám, že anglická vláda nezchudne. Nakonec, je to pakatel, takové poplatky.“

Hall, kterému svítily oči pod vlivem palmového vína, pokyvoval hlavou a bručel: „Jo, pakatel. Zapomínáte, že jim zůstalo za nehtama třicet balíků výstroje a výzbroje. Pár tisíc liber. Nakonec nám je nabídnou k odkoupení, uvidíte.“

13

Od jezera do údolí, rozloženého pod rozeklanými skalami, kráčel statný muž. Pletený štít na levém předloktí, dlouhý, ostře nabroušený oštěp, vlasy sčesané do kužele a vyztužené krunýřem z červené hlíny svědčily o bojovníku jdoucím po válečné stezce.

Občas se zastavil a chvíli pozorně naslouchal vzdálenému klepotání telegrafního dřevěného bubnu. Pokaždé souhlasně pokývl hlavou, zamlaskal a znovu pokračoval v cestě. Šel rychle, spěchal s nepříjemnou zprávou, které se chtěl co nejdříve zprostit. Byl krajně nespokojený. Proč právě on, Ghari, veliký náčelník kmene Gombari, byl vyvolen za špatného posla?

Gombari byli podřízeni národu Kurumani, jejichž král D’Limini dokázal být při špatných zprávách krajně nepřívětivý. Pravda, zvuk bubnů ho dávno předejde, ale on bude muset odpovídat na královy nepříjemné dotazy. D’Limini byl prchlivý, a člověk nemohl nikdy předem vědět, co král učiní.

Již před delší dobou přicházely od jezera Manyara podivné a zmatené zvěsti o velikém nebezpečí, pozvolna vnikajícím do odlehlého kraje, který ovládal národ Kurumani. Na sluneční stranu jezera se přistěhovalo mnoho lidí z cizích kmenů, kteří pracovali pro bílé muže. Brodili se ve vodách jezera, lopotili se s mohutnými železnými trámy, obskakovali nevídané, hlučící stroje, které zvedaly obrovské náklady se zázračnou lehkostí. Jiná zpráva říkala, že přes severní cíp jezera je budována veliká zeď, zabraňující odtoku vody do řeky Bubu, která z jezera vyvěrala a jejíž vody se ztrácely v bažinách Mojaga Ugago, – daleko na severu.

Tyto zprávy se nepříjemně dotkly krále D’Liminiho. Do té doby se nikdo nestaral o to, zda jeho zem je, či není pod něčím mandátem. Nikdy ještě neodvedl daň z hlavy a nikdy ho nenavštívil bílý důstojník a vojáci. Jediní běloši, kteří bez úhony opustili D’Liminiho území, byli geologové, jejichž kolegu zasáhl králův šíp při přechodu řeky. Král nepřestával litovat, že se na radu kouzelníka D’Fariho nedopustil na odcházejících hromadného násilí.

Později ohlásily bubny, že v místech, kde končí planina, došlo k střetnutí mezi kmenem Turu a bělochy, kteří také pronikali k jezeru. Tato bitva nakonec skončila smírem, při kterém král kmene Turu nabídl bělochům lidi, aby je ochraňovali, lovili pro ně zvěř a nosili jim břemena. Pro D’Liminiho to bylo nepochopitelné otroctví.

Po těchto zprávách si tehdy král zavolal kouzelníka D’Fariho a rozkázal mu, aby předpověděl budoucnost vetřelců.

D’Fariho věhlas začal upadat. V sousední vesnici se totiž za nového a mocného čaroděje prohlásil mladý muž jménem Lami, který o sobě neskromně prohlašoval, že dovede vyléčit všechny nemoci a dovede zahnat nebo přivolat zlé duchy a ďábly. Proto D’Fari přivítal královu výzvu s vírou, že opět upevní své věštecké umění, a tím svou moc.

Po příslušných přípravách a zapálení tří velkých ohňů, do jejichž plamenů házeli jeho pomocníci vonné byliny, a po obětování tří kohoutů, jejichž krve použil k čarování, zahleděl se do kalebasu s kouzelnou vodou a začal věštit.

„Vidím bílé muže, hodně mužů. Mají u sebe mocné kouzlo, kterým omámili babské náčelníky na sluneční straně jezera. Tito mužové se nikdy nedostanou do kraje „ národa Kurumani.“

Král se po tomto úvodu příjemně zatvářil a všetečně se zeptal: „Odejdou od Veliké vody?“

„Nikam neodejdou.“

„Co se s nimi stane?“

„Voda, kterou chtějí překročit, je pohltí.“

„Jejich mocné kouzlo, o kterém jsi hovořil, jim nepomůže?“

„Nepomůže, protože jejich kouzlo nemá nad vodou.“

„Za jak dlouho zahynou?“

Pro D’Fariho to byla nebezpečná otázka. Rychle přemýšlel. Běloši, kteří před časem měnili zem ve vařící se hmotu, se zdrželi přes dva měsíční úplňky a…

„Přejdou čtyři měsíční úplňky,“ prohlásil nazdařbůh.

„Čtyři úplňky, říkáš. Hm, dlouhá doba, ale počkám. Do té doby budeš žít ve stínu mé chaty, a splní-li se tvá věštba, bohatě tě odměním.“

Na důkaz své přízně dal odnést do D’Fariho chaty několik svazků mosazných prutů, čtyři pytlíky solí, a navíc mu okázale daroval dva stříbrné tereziánské tolary, které s mnoha jinými kdysi zabavil jednomu misionáři dříve, než sluha boží vypustil duši pod noži králových katů.

O tom všem se dozvěděl samozvaný kouzelník Lami ze sousední vesnice. Při palaveru mužů s jistotou prohlásil, že D’Fariho kouzlo je nemocně nemoci mongo.

„Každý přece ví, že D’Fari je nemohoucí hlupák, který nepomůže ani nemocným kozám. Kdo to kdy slyšel, aby se bílí mužové nechali zastavit takovou maličkostí, jako je voda.“

Na otázku jednoho starce, jakým způsobem lze bělochy zastavit, prohlásil sebevědomě:

„Naše oštěpy je zastaví. Mám veliké kouzlo, které způsobí, že žádný z našich oštěpů a šípů se nemine cíle.“

O tomto palaveru se dozvěděl D’Limini a vzkázal pro nadějného proroka. Ten se dostavil a mezi dvěma kouzelníky došlo k výměně názorů. Drsná a prudká slova se drala do uší naslouchajících diváků, a celý spor chytře rozřešil král., Od této chvíle budou oba kouzelníci bydlet v královských chatách, každý dostane osobní stráž, až do uplynutí čtyř měsíčních úplňků. Zklame-li kouzlo D’Fariho, dostane se ke slovu Lami, a mladí mužové budou brousit své zbraně.

Král pak vybídl náčelníky poddaných kmenů, které obývaly území hraničící s jezerem, aby vyslali své zvědy a podali zprávu o skutečném stavu věcí. Jedním ze zvědů byl také Ghari.

Na velikém poradním prostranství města Limi se sešly davy zvědavců. Před několika hodinami ohlásil buben ze vzdálené vesnice, že přichází veliký posel Ghai. Mocný král si tentokrát pospíšil. Seděl pod slaměným baldachýnem na své vyřezávané stoličce a po obou stranách mu znepřátelení kouzelníci dělali čestnou stráž. Mladý kouzelník Lami byl celý nesvůj, zato D’Fariho obličej zářil štěstím. Starý kouzelník nepochyboval, že Ghari přináší dobré zprávy o zkáze bělochů. Vítězně hleděl na svého soupeře a s povděkem přijímal pohledy svého krále,

V davu, zašumělo, Ghari přicházel. Důležitě procházel úzkou uličkou mezi lidmi, aniž by někomu věnoval jediný pohled. Zastavil se před baldachýnem, padl tváří do prachu a čekal, dokud ho král milostivě nevybídl: „Mluv!“

Ghari podle předpisu prohlásil: „Jsem tvůj pes, ó králi.“

„To vím, mluví“

„Já, Ghari, pán času a cest z kmene Gambari, přináším zprávu o zkáze, kterou jsem viděl, a vím, že dnes uvidím druhou.“

D’Fari se rozzářil, obličej Lamiho pošedl a král se blaženě usmál.

„Splnila se D’Fariho předpověď a bílí mužové zahynuli?“

„D’Fariho kouzlo je nemocné a staré, ó králi.“

Dav zahučel a D’Fari byl najednou docela malý a nepatrný, zatímco Lami se vítězoslavně napřímil.

„Mluví“ vykřikl zlostně král.

Ghari potvrdil pověsti o nevídaných kouzlech, velikých strojích, o zdi, vyrůstající nad hladinou jezera v místech, kde vyvěrá řeka Bubu, o dlouhých železných hadech, položených na vysokých hrázích.

„To všechno jsem viděl, veliký králi, protože jsem bojovník s bystrýma očima,“ končil své poselství.

Krutost v králově pohledu byla výmluvná.

„Přiveďte mi ty, kteří to dělají dobře!“ prohlásil.

Když se mistři popravčí dostavili, otočil se k třesoucímu se D’Farimu.

„Teď už nejsi kouzelníkem, zavolej své džu-džu, ať neztratíš cestu, z které není návratu.“

„Moje cesta je ztracená, králi,“ zalkal odsouzený.

Byla to poslední slova, která D’Fari v životě pronesl. Veliký a krutý král měl katy, kteří rozuměli svému řemeslu.

14

Blížilo se svítání a pracovní tábor kromě stráží spal. Pod temnou oblohou, v bledém světle hvězd se rýsovaly stíny vysokých jeřábů, beranidel a kladkostrojů, které zdvihaly své konstrukce uprostřed divočiny na severovýchodním břehu jezera Manyara. Od výzkumné výpravy vedené inženýrem Hallem, uplynul rok a za tu krátkou dobu se ráz krajiny změnil k nepoznání. Před dvěma měsíci byla dostavěna provizorní železnice z Arushe až do tábora. Denně přijížděl vlak s potřebným stavebním a konstrukčním materiálem.

Práce pokračovala rychlým tempem, i když od příchodu prvních dělníků se přihodilo mnoho nepříjemných věcí. Napřed došlo k několika drobným přepadům ze strany pobřežních kmenů, jejichž náčelníci, oddaní králi D’Liminimu, se nechtěli smířit s přítomností vetřelců. Potom začala dělnictvo i Evropany sužovat malárie, protože okolní bažiny byly plné nebezpečných komárů. Vyskytly se i četné případy žluté zimnice. Spavá nemoc se naštěstí neobjevila.

Bojovní náčelnici byli získáni dary a někteří, zvlášť výbojní, byli z moci úřední sesazeni ze svých hodností poručíkem Greenem, který se stal v kraji představitelem koloniálního řádu a nejvyšším vojenským pánem. Jeho metody nebyly nikdy vybíravé a odbojníci často truchlili nad svými zády, která je náramně bolela po poručíkových fyzických domluvách.

Ovšem, kdyby měla být práce svěřena neskoleným a bezradným námezdním černým dělníkům, nikdy by nedošlo v kraji tak rychle ke změně. K břehům jezera přijížděli zkušení stavbaři a montéři, kteří byli najímáni železniční společností v různých evropských zemích. O takové lidi nebyla nikdy nouze, vždycky se najdou lidé, kteří jsou ochotni obětovat zdraví za dobrou mzdu i dobrodružství. Proto se tábor Na vyhlídce, jak byl pojmenován, začal podobat malému Babylónu.

Kromě Angličanů zde pracovalo několik Italů, tři těžkopádní Bavoři, dva Jihoslované, dvě desítky Francouzů a Maďarů, a celým táborem se zhusta ozývala čeština. Od chvíle, kdy byly zahájeny přípravné práce k přemostění severního Cípu jezera a k stavbě malé přehrady, která měla být základnou pro budoucí elektrárnu, bylo zapotřebí každé odborné ruky. Na těchto pracích měli škodováci značný podíl.

Tomuto lidskému mraveništi vládlo několik mužů: Kingsley Hall, poručík Greene, francouzský inženýr Leroux, který stavěl železnici v Kongu a Senegalu a měl bohaté zkušenosti, a konečně Karel Rys, jenž měl na starosti mostní konstrukce.

Karel Rys, který se vrátil z Čech z tříměsíční dovolené, se pustil s velkou chutí do práce. Věděl, že se na montéry mateřského závodu může spolehnout. Když se před rokem, po skončení výpravy, loučil v Mombase s předsedou Kanadského trustu Markem, jeho dcerou Lýdií a navoněným džentlmenem Jamesem Badenem, kteří odplouvali do Kanady, bylo mu smutno. Uvědomoval si, že už nikdy nespatří dívku, která na něho udělala tak mocný dojem. Nejen proto, že byla hezká, ale také proto, že během výpravy dokázala svou statečnost a vytrvalost. Často vzpomínal na vzájemné loučení. Když mu podávala ruku, řekla s notnou dávkou koketérie:

„Byla jsem tou cestou i vaším chováním nadšená. Už jsem přemýšlela o tom, že se budu muset podívat do vaší vlasti. Umíte o ní tak pěkně vypravovat. Byl jste jistě velmi dobrým průvodcem. Vrátíte se sem?“

„Pravděpodobně ano,“ přisvědčil. „Záleží to ovšem na vedení našeho podniku. Zatím jedu na dovolenou.“

„Tu jste si určitě za ty dva roky, co jste tady, zasloužil. Řekněte upřímně, opravdu máte chuť po všech trampotách, které jste tu prožil, znovu se vrátit?“

„Mám. Já si Afriku zamiloval.“

Zasmála se, tleskala údivem dlaněmi a nedůvěřivě se zeptala: „Skutečně?“

„Opravdu.“

„Pak jsme na tom stejně. Tahle moje cesta nebyla jistě poslední. Mám v úmyslu vrátit se a je docela možné, že se sejdeme. Rozhodně by mně to bylo milé.“

Tenkrát měl Karel chuť skákat radostí. Pokazil mu ji snoubenec Lýdie, James Baden, který rezolutně prohlásil:“

„A nepojedete sem sama. Je to čertovsky zajímavá země, proto jsem se rozhodl, že u nás zorganizuji badatelskou a loveckou výpravu. Vydáme se do neprobádaných krajů z místa, kde bude končit technika. To bude můj přínos vědě. Jednou se o tom bude hodně mluvit.“

Rys společensky poznamenal, že to bude zajímavé, a nakonec se s milionářskou trojicí rozloučil frázemi.

Pobyt doma ho znamenitě osvěžil. Navíc se mu od firmy dostalo skvělého uznání a po třech měsících znovu odjížděl na své africké pracoviště.

Starostí přibývalo, i když se o ně dělili za škodováky Pecka, Rys a několik předních montérů. Rys si v duchu představoval dokončenou přehradu, železnici i elektrárnu. Těšilo ho, že škodováci budou mít na moderní výstavbě velký podíl. Jednou odevzdají dílo, se kterým bude navždycky spojeno i jeho jméno. Při těchto představách měl vždycky pocit lehkého mrazení.

Když se se svými pocity svěřoval Peckovi a inženýru Kočerovi, kteří byli jmenováni inspektory pro škodovácký úsek, pobaveně se usmívali.

„Víš, Karle,“ řekl mu jednou Pecka, „jsem starý kozák a mohl bych ti dělat tátu. Řeknu ti, že se mi tvoje nadšení líbí. Já byl také nápaditý, když mi bylo třicet. Dokončíme-li všechno v pořádku, bude to jistě veliká sláva jak pro tebe, tak pro nás všechny. Jenom jsem zvědav, dokončíme-li ve zdraví. Už mě to začíná zmáhat.“

„Dokončíme, musíme dokončit, a ve zdraví…,“ tišeji pak dodal, „já jim ukážu.“

Pecka se na něho pozorně zadíval, zavrtěl hlavou a podotkl: „Tak mám dojem, že ti ta Kanaďanka nejde z hlavy. Pozor, Karlíčku, to je pro tebe moc vysoká zvěř. Naštěstí pro tebe je odtud hodně daleko. Možná že už je vdaná.“

Rys zčervenal a rozpačitě přitakal: „Já vím, máš pravdu, a vdaná už asi také bude. Ten Baden byl docela slušný chlapík.“

Od tohoto rozhovoru už nikdy nepadla zmínka o Lýdii, ale ve vzpomínkách se k ní stále vracel. Vtírala se do jeho myšlení s neodbytnou vytrvalostí.

Karel seděl za tiché, hvězdné noci na složených traverzách, naslouchal tolik známým zvukům probouzející se noci a vzpomínal na Lýdii, když se v dáli ozval hlas telegrafního bubnu. Vždycky, když se ozvala vzdálená koktavá řeč dřevěných bubnů, ovládaných mistrně místními bubeníky, uvědomoval si exotické kouzlo africké minulosti. Tyhle bubny to byly, které odnepaměti ohlašovaly veškeré dění, odehrávající se ve vesnicích, v pralesích i na planinách. Ony to byly, které ohlašovaly po staletí pronikání cizinců do hloubi neprobádaných krajů. Zvuk bubnů provázel cestovatele slavných jmen a zapisoval je podivnou řečí do historie Afriky. Karel byl zvyklý na jejich zvuk, bez kterého by si Afriku nedovedl představit, a přesto ho jejich hlas znovu silně vzrušoval. Nerozuměl sice jejich řeči, ale ovládalo ho jejich kouzlo.

Vstal a rozhlédl se. Na východě se začalo nepatrně jasnit, a v náznaku nesmělého svítání mu připadaly konstrukce jeřábů jako železní kostlivci pohádkového světa. U jednoho jeřábu stál bez hnutí vysoký ramenatý muž, s hlavou nachýlenou k levému ramenu. Zřejmě pozorně naslouchal vysílané zprávě.

Karel šel k němu. Muž se otočil a Karel poznal potomka králů M’Toliho, který mu byl upřímně oddán.

„Vidím tě, pane.“

„I já tebe, králi. Proč nespíš?“

Král, jenž se během měsíců změnil ve velmi rozumného „parťáka“ svého lidu, pokrčil rameny.

„Těžko spát, když hovoří lokali.“

„Co říká buben?“

„Nevím, je to v řeči, kterou neznám. Bude to důležitá zpráva. Přichází z veliké dálky, přes Velikou vodu. Z území těch hrdlořezů, z národa Kurumani.“

„Co myslíš, o čem tak mohou hovořit?“

„Nevím, ale myslím, že hovoří zle. Ach, tihle Kurumaniové. Zlý a zatrpklý lid je to. Všechno chce vždycky pohltit. Už otec mého otce říkal… ale nechme toho. Už jsem ti to vyprávěl. Půjdeme za bubeníkem Limpim. Ten zná jejich řeč i tajnou řeč bubeníků.“

Limpi byl zručný bubeník. V táboře byl „mužem pro všechno“. Znal nářečí všech okolních kmenů, proto nikdy nechyběl při nakupování dobytka, mouky, prosa a kukuřice. Někteří lidé kmene Turu tvrdili, že je spřízněn nejen s kurumanskými náčelníky, ale že mu slouží i řada podivných a neznámých ďáblů, které posílá za bezměsíční noci na zvědy.

„Pojď, pane, Limpi bude určitě u svého bubnu,“ vybídl Karla M’Toli.

Limpi u velikého dřevěného bubnu skutečně byl. Opíral se o něj pravou rukou, v levé držel obě paličky, jimiž vysílal své zprávy, a pozorně poslouchal. Když vzdálený buben zmlkl, vzal paličky a začal vysílat na dřevěné okraje bubnu v divokém sledu svou bubenickou výzvu. Bylo jeho povinností poslat zprávu dál.

Bubnoval dlouho v neznámé, tajné řeči, která pro obyčejné smrtelníky byla tabu. To znamenalo, že Limpi patřil do tajného náboženského bratrstva afrických bubeníků. Byl tedy významnějším mužem, než se všichni domnívali. Konečně skončil a obrátil se k čekajícím s povýšeným úsměvem zasvěceného člověka.

„Co hovoří buben?“ zeptal se M’Toli.

„Zlá zpráva, králi.“ Slůvko králi znělo trochu posměšně.

„Mluv“

„Veliký král D’Limini nechal včera při západu slunce zemřít kouzelníka D’Fariho.“

„Proč?“

„Protože kouzlo D’Fariho bylo slabší než kouzlo nového kouzelníka Lamího, a proto špatně předpovídalo.“

„Co předpovídalo?“

„Že po čtyřech měsíčních úplňcích zahynou bílí lidé ve vodách jezera.“

Rys zneklidněl.

„Jak je to dlouho, kdy byla vyřčena předpověď?“ zeptal se rychle.

„Včera se narodil pátý měsíc.“

„Co ještě říkaly bubny?“

„Nic, pane.“

To neměl Limpi nikdy říkat. Neměl zamlčet zprávu o svolání válečného palaveru, namířeného proti pracovnímu táboru. Limpi byl stejně dobrý bubeník jako lhář.

15

„Smrt bloudí kolem, pane.“

M’Toli se při sdělení otřásl. Mluví-li černý člověk o smrti nebo o něčem tajemném, nařizuje mu náboženský zvyk, aby tak učinil.

„Kdo zase zemřel!“ vykřikl Rys.

„Přišel posel, pane. Včera zemřelo několik mých lidí na druhém břehu jezera. Byli to mí lidé, kteří doprovázeli pána kamenných pěstí, Badiiho,“ řekl M’Toli a přikrčil se, jako by očekával ránu.

Karel zbledl. Když se před čtrnácti dny ozvala zpráva o smrti vzdáleného kouzelníka, očekával spoustu nepříjemností, avšak skutečnost předstihla očekávání.

Druhý den po zachycení zprávy byli v okolí tábora nalezeni dva Džipeové s proříznutými hrdly. Po třech dnech byl nalezen nový mrtvý z kmene Turu. Ke všemu do neklidu. jenž se lidem usadil v myslích, přišli do tábora bez ohlášeni návštěvníci. Přijel James Baden v čele budoucí lovecké a badatelské výpravy, kterou zorganizoval v Americe. Kromě Badena výpravu tvořilo sedm sportovně založených a odhodlaných mužů, které zachvátila touha po loveckém i jiném dobrodružství. V jejich šekových knížkách byly neomezené možnosti.

Nákladní vlak je dopravil k jezeru se spoustou zavazadel, moderní výstrojí a s neméně moderními zbraněmi. Všichni hořeli touhou po poznání a hned třetí den po příjezdu začali shánět nosiče a průvodce na cestu kolem jezera, aby se seznámili s okolím.

Hall s ostatními se proti jejich plánu ohradili. Bylo jím řečeno, že jsou svobodnými americkými občany a mohou se tedy rozhodovat podle svého. Poručík Greene, jenž byl prakticky vojenským velitelem oblasti, jim zamýšlenou výpravu stroze zakázal. Došlo k ostré výměně názorů, po které tři z budoucích cestovatelů byli ochotni vzdát se plánu do doby, než bude upevněna vojenská moc i na druhé straně jezera. Avšak Baden se čtyřmi společníky nechtěl ustoupit. Nakonec podepsali poručíkovi prohlášení, které ho zbavovalo odpovědnosti za jejich bezpečnost.

Po týdenních přípravách byla malá lovecká výprava pana Badena připravena na cestu. Měla být doprovázena osmi bojovníky kmene Džipe, dvěma muži z kmene Turu a za vůdce výpravy i tlumočníka si vybrala znamenitého bubeníka Limpiho, který se zaručil za bezpečnost výpravy. Vzhledem k jeho jazykovým schopnostem a znalosti území ho Baden přijal s otevřenou náručí.

Nic nebyly platné zákazy a varováni. Baden se znalecky usmíval a lehkomyslně tvrdil:

„Buďte bez starosti. Všechno je v pořádku. Uděláme jenom malou průzkumnou cestu, za čtrnáct dní budeme zpátky, abychom připravili pořádnou výpravu. Naši tři kolegové se zatím budou seznamovat s Afrikou pod vaši ochranou.“

„Nemůžeme vám dát nosiče. Potřebujeme všechny lidi,“ namítal Hall.

„Limpi mě ujistil, že nosiče snadno najdeme u kmene Gambari. Zná se s tamními starosty.“

Hall tiše hvízdl, utřel si pot a kousavě řekl:

„Zatraceně jste si se vším pospíšil, mladý pane. Tak proč tedy jenom na čtrnáct dní? Když už, tak ať se to vyplatí.“

„Těch čtrnáct dní zatím postačí. Chci obhlédnout okolí, do kterého se naše velká výprava vydá po příjezdu mé snoubenky Lýdie Markové.“

„Cože?!“ vyštěkl Greene.

„Ano, po příjezdu slečny Markové. Rozhodně chce být při tom. Přijede s mým budoucím tchánem příští měsíci

„Čert vás vem, hrom aby do vás…,“ zaburácel Hall „Ještě nám do té šlamastiky tahejte ženskou. Ono je málo starostí s vámi.“

James Baden se docela přirozeně urazil, a ani nezpozoroval, jak Karel Rys při té zprávě vzrušením zbledl.

Malá výprava odplula druhý den v štíhlých lodicích které se za tři dny vrátily. Veslaři oznamovali, že výprava vystoupila v místech, kde stojí velké baobaby ve třecí velkých kruzích, a byla slavnostně přivítána rybáři z kmene Gambari.

Teď najednou přichází M’Toli se zdrcující zprávou, 6e Džipeové, kteří výpravu vedli, byli zabiti.

„A bílí muži, ti… ti… co se s nimi stalo?!“ výkřik zděšeně Rys.

„Nebyli zabiti, ale zajali je lidé krále D’Liminiho.“

„Kde je ten posel?“

„Přivázaný za nohy v jedné chatrči, můj člověk ho hlídá. Je to otrok kmene Gambari. Lidé krále D’Liminiho táhnou krajem. Utekl před nimi.“

„Přiveď ho do velikého stanu. Bude palaver.“

M’Toli měl ve zvyku dělat všechno důkladně. Poslal své lidi, aby ze stavby odvolali všechny bílé muže a sehnali poručíka Greenea, který byl kdesi v okolí tábora.

Po necelé hodině byli všichni shromážděni ve velkém stanu.

„Zatracená Afrika a hrom do těch mladých bláznů,“ zuřil Hall a byl by pokračoval v láteření, kdyby nevstoupil M’Toli se zadrženým poslem. Ten se rozhlížel ustrašeně kolem. Bál se snad bělochů ještě více než svých pánů Gambariů. Uprchl-li černý otrok z moci černého kmene, v němž otroci byli počítáni k majetku náčelníka, nebylo to pro něho při dopadení nikdy lehké. Otrok nebyl člověk, i kdyby se narodil ve stejném kmenu už v třetím pokolení. Předci byli otroci, a to stačilo, aby ho i nejmenší dítě smělo pohanět.

„Jak se jmenuješ, muži?“ zeptal se Greene ve svahilštině. Otrok nerozuměl. M’Toli se ujal překladu. Na jeho dotaz odpověděl přestrašený chlapík tiše.

„Říkají mi Mkoba, protože jsem nejrychlejším běžcem na druhé straně Veliké vody.“

„Otrok?“

„Rodiče byli. I já jsem.“

„Nevydáme tě,“ uchlácholil ho Greene.

„Děkuji, Mkoba nebyl dlouho živ. Chce ještě žít.“

„Budeš,“ ujistil ho Greene a pobídl ho k hovoru.

Mkoba vyprávěl o zprávě, která hlásila, že u pobřežních rybářů se objevili bílí lidé a že jdou do královského města ke králi Ikomovi. Líčil, jak byli tito lidé Ikomou slavnostně přijati. Král si nechal dlouze vysvětlovat, jak se zachází s nevídanými zbraněmi. Když byli všichni běloši po veliké slavnosti unaveni pitím a ženy jim byly dány k obsluze, navštívil Ikomu vysoký černoch, který výpravu vedl, a dlouho spolu rokovali.

Ráno, když se výprava rozloučila, byla v hustém lese přepadena královými lidmi a po krátkém zápase přemožena, Černí ozbrojenci byli zabiti. Vysoký černoch mezi nimi nebyl. Bělochům nebylo ublíženo, přestože v boji zabili několik bojovníků. Byl to rozkaz samotného D’Liminiho. Běloši k němu musí být přivedeni živí a budou obětováni za veliké slávy.

„Proč mají bílí lidé zemřít?“ zeptal se Hall.

„Protože dělají veliká kouzla ve vodě a chtějí se zmocnit kurumanské země.“

„Proč jsi k nám utekl s poselstvím?“

Mkoba zoufale rozhodil ruce, zakroutil několikrát hlavou, zvedl oči a pak těžce vzdychl.

„Po takovém vítězství je vždycky velká sláva, a protože bělochům nesmělo být ublíženo, musel být obětován někdo jiný. Proč by měl zemřít některý Gambari, když jediný otrok v královském městě jsem já?“

Hall se nepříjemně zasmál. Něco věděl o podivných zvycích pobřežních kmenů, a nebylo toho málo. Kdyby se tenhle otrok nebál o život, nikdy by se nedověděli o osudu malé výpravy.

„Neboj se, nikdo tě neobětuje. Teď nám ale řekni, zda jsi rozuměl zprávě bubnů o smrti kouzelníka D’Fariho?“

„Rozuměl! Už moji předkové tajnou řeč znali.“

„Co všechno v té zprávě bylo? Vzpomínej dobře, nebo tě vydáme lidem kmene Gambari.“

Chlapík se viditelně zachvěl. Dlouho přemýšlel a pak řekl: „D’Fari zemřel pro špatnou předpověď na jezeře. Zpráva také říkala, že král D’Limini svolává veliký válečný palaver, protože chystá boj proti bílým kouzelníkům.“

„Nemýlíš se?“

„Ne,“ řekl vyslýchaný s určitostí.

„Tak tohle, pánové,“ řekl Rys, „tohle nám Limpi zamlčel. Je D’Liminiho člověk, a tenhle zrádce se nabídl jako průvodce pana Badena a jeho druhů. Přepadení bylo tedy připravené. To bych rád věděl, kde teď Limpi je?“

„Zde stojí Limpi, pane.“

Překvapení bylo dokonalé. U vchodu do stanu opravdu stál Limpi, zaprášený, unavený, s poškrábanými rameny, jako by se nedávno uhýbal šípům a oštěpům. Díval se unaveně na shromážděné a chvatně začal:

„Přináším zlé zprávy, velice zlé zprávy, a mně samotnému se podařilo doručit je po velikém boji.“

Pak se udiveně rozhlédl, protože se nikdo neozval. Rozpačitě přešlápl, pohladil si zakrvácenou bradu a pokračoval: „Zlé kouzlo seslalo na bílé pány neštěstí.“

„Zlé kouzlo přineslo neštěstí také tobě, Limpi, protože ještě dnes se tvá životní pouť skončí, a ty půjdeš na dalekou cestu bez návratu,“ řekl suše poručík Greene.

Pak pokročil k otroku, jenž stál k Limpimu zády, otočil ho a zeptal se:

„Znáš toho muže, Limpi?“

Limpi zneklidněl. Náhle se jeho oči rozšířily – pochopil. Posléze stěží vykoktal: „Nikdy jsem ho neviděl, pane.“

„Ale viděl jsi ho, nečekal jsi ho však tady.“

„Nevím, o čem hovoříš?“

„Dovíš se to. Mkoba ví o přepadení bílých mužů, které jsi vedl. Ví o zabití černých bojovníků, kteří je doprovázeli. Ví také o tvém jednání s králem Ikomou. Pověděl nám o válečném palaveru, jejž svolal král D’Limini a který jsi nám zamlčel. Jsi muž D’Liminiho, a proto zemřeš.“

„To nemyslíš vážně, bělochu,“ řekl vztekle Limpi.

„Myslím, černochu,“ neméně zlostně odpověděl Greene.

„Mám-li zemřít, chci zemřít rychle,“ řekl odevzdaně Limpi. Poznal, že prohrál svůj život.

„To ti mohu slíbit. Odveďte toho muže,“ nařídil Greene.

Stalo se, jak si Limpi přál, a přibližně v tutéž dobu, kdy vojáci za táborem přikrývali hlínou tělo, na jehož krku byl uříznutý provaz, dala se na cestu záchranná výprava. Skládala se z patnácti vojáků se strojní puškou a ručními granáty, z deseti dobrovolníků bílé kolonie a z padesáti M’Toliho bojovníků, kteří zářili nadšením. Konečně se splnil jejich dávný sen – šli do velikého boje za velení svého krále proti dávno nenáviděným nepřátelům. Proti národu Kurumaniů.

V záchranné výpravě byli kromě poručíka Halla také Rys a Pecka, kteří se nikdy nevyhýbali dobrodružství. Neblahý posel Mkoba šel s nimi, i když zoufale naříkal, že bude po návratu do královského města Gambarii obětován.

16

„Přicházejí běloši, pane,“ řekl pokorně udýchaný posel.

Ikoma, náčelník kmene Gambari, zneklidněl. Dostavilo se, čeho se obával. Na královském palaveru, jemuž předsedal D’Limini, král všech Kurumaniů a podřízených kmenů, se Ikoma bránil proti otevřenému nepřátelství vůči bílým mužům, a byl jediný ze všech přítomných.

Ke svým námitkám měl závažnou příčinu – jeho kmen byl v případě nepřátelství první, který stál vládním vojákům v cestě. Ikoma už před lety získal neblahé zkušenosti se střelnými zbraněmi, které po vzoru všech zapadlých kmenů nazýval zbraněmi ha-ha. Snad proto, že jejich kratičké třesknutí se vysmívalo životu.

Tehdy s třiceti poddanými napadl dva bílé cestovatele. Přepadení nepřineslo útočníkům užitek, ale smutnou zkušenost, z třiceti bojovníků mu jich zůstalo šest, a on sám musel s bolestí pracně vytahovat dvě revolverové kulky ze své paže, jež už nikdy nezískala bývalou sílu. To byl jeden důvod jeho nechuti k příštímu boji. Druhý důvod byl pro něho ještě závažnější.

Ikoma byl ctižádostivý. Kdysi, se doslechl, že náčelníci a králové, kteří spolupracují s bělochy, získávají veliké poety. Často se zabýval myšlenkou, zda by nebylo vhodnější spojit se s bělochy proti utlačovatelskému národu Kurumaniů a tím proti mocnému a krutému D’Liminimu. Jeho kmen by takové řešení určitě přivítal. Vždyť musel D’Liminimu ročně odvádět mnoho koz, pytlů soli, sloní uši na štíty a sloní kly pro královský poklad. D’Limini se jim odměňoval tím, že při přepadech slabších kmenů nechal umírat pro své zájmy gambarské bojovníky.

Ikoma se opíjel podobnými, myšlenkami, ale měl z D’Liminiho velký strach. Proto také na jeho rozkaz zajal několik bílých mužů, kteří přišli neprozřetelně na jeho území, a za spolehlivého doprovodu je poslal D’Liminimu.

A nyní přichází zpráva o příchodu dalších bílých mužů., Ikoma byl přesvědčen, že přicházejí s obávanými ha-ha zbraněmi, a při tom pomyšlení se mu dělalo špatně.

Chvíli uvažoval a pak dal svolat všechny obyvatele svého města.

Když se shromáždili, aby s ohavami vyslechli králova slova, otázal se jich:

„Řekněte mi, šli tudy zajatí bílí muži? Kdo je viděl, ať se přihlásí.“

Nikdo se neozval, i když všichni zajaté viděli. A přece, ve shromáždění se zvedla ruka. Vetchý stařec Gasi odvážlivě prohlásil:

„Já viděl bílé! muže.“ náčelníku.“

„Lžeš!“ vzkřikl Ikoma. – Vytrhl oštěp, zaražený do země, a dobře mířenou ranou, odsoudil starce k věčnému mlčení. Rak klidně prohlásil:

„Gasi byl starý a jeho myšlenky vycházely ústy. Běloši tudy nikdy nešli. Nebo snad šli?“

„Nešli,“ zahučelo kolem.

„Dobrá. Přijdou sem jiní běloši. Jsou našimi nepřáteli, a přesto jim nabídnu sůl, slepici a palmově víno. Nezapomeňte však, že tu nikdo neprošel.“

„Nezapomeneme.“

Shromáždění se na pokyn náčelníka rozešlo a dva muži odnášeli tělo nešťastného Gasiho. Ze dveří hleděla nenávistně na Ikomu mladá žena Ndalé, vnučka zabitého.

V noci, když všechno utichlo, vytratil se z města stín, který ani nejlepší strážci nezahlédli, a kdyby snad přece, domnívali by se, že mladá žena jde na tajné zálety.

Záchranná výprava, která se vydala před dvěma dny na rychlý pochod z tábora Na vyhlídce, odpočívala na břehu jezera. Běloši s M’Tolim pili právě kávu, když přišel jeden z jeho lidí a šeptem mu sděloval jakýsi vzkaz. Náčelník pokojně posla vyslechl a pak přikročil k Rysovi a sdělil mu zprávu. Ten oznámil společníkům:

„Přišla jakási černošská dívka se zprávou o našich zajatých lidech. Bojí se jít sem, protože viděla mezi našimi lidmi otroka Mkobu. Nechce být prozrazena. Pojďte, pánové.“

Stranou od táborového ohně seděla unavená dívka a jedla nabídnuté banány. Po dlouhém dohadování se od ní dověděli, co se všechno přihodilo v hlavním městě kmene Gambari.

„Přišla jsem vám říct, že i když Ikoma bělochy přátelsky přijme, zabije je, aby se zavděčil D’Liminimu. Je krutý, a přitom zbabělý.“

„Řekni té ženě, ať se vrátí stejně tajně, jako odešla. Až přijdeme, nikoho z nás nezná. Smrt jejího děda bude pomstěna,“ vybídl Greene náčelníka.

M’Toli všechno poctivě přeložil, ale z vlastního popudu ke vzkazu dodal spoustu zaklínání, čímž děvče jaksepatří vystrašil. Také se tím nezapomněl pochlubit.

„Proč jsi ji tak vystrašil?“ tázal se Rys.

„Pane, ženská mlčí jedině tehdy, když má strach, jinak si z mužského dělá legraci.“

Po tomto vysvětlení se Hall zasmál.

„Zaplaťpánbůh, že jsem svobodný.“

Druhý den, když stálo slunce vysoko na obloze, došla výprava do města. Její počet překvapil místní obyvatele, kteří ji podle Ikomova příkazu vítali duněním tamtamů a ječením píšťal.

Na vyvýšeném místě seděl na královské stolici Ikoma. Když se účastníci výpravy přiblížili, s přehnanou ochotou a radostí vstal, aby je přivítal:.

„Vidím a poznávám tebe… a tebe… všechny.“

„My tebe nevidíme,“ odpověděl Greene podivnou směsicí bantuských jazyků a úmyslně dodal:

„Mkobo, přelož mu to.“

Mkoba nic překládat nemohl, sám nerozuměl, ale tím, že ho poručík oslovil, byla na něho upoutána pozornost všech přítomných. Ikomovi se zlostí naduly tváře a zaječel:

„To je můj otrok!“

„Máš pravdu, sám nám to řekl. Proto tě nikdo z nás nevidí, náčelníku Ikomo, krutý a usmrcující.“

Překlad tlumočil černoch z kmene Turu, a byl naprosto přesný.

Proti všemu očekávání se Ikoma usmál a žalostně prohlásil:

„Působíš mi bolest, muži.“

„Způsobím ti ji opravdu, protože jsem se přišel zeptat, kde jsou bílí lidé, které jsi zajal.“

„Udivuje mě tvá otázka, nevím, o čem mluvíš.“

„O lidech, které jsi se svými muži přepadl, zajal a poslal králi D’Liminimu.“

„Jsi zvláštní, pane. Sníš, a přitom nespíš. Neviděl jsem zde nikoho, ani můj lid nikoho nespatřil. Můžeš se zeptat, každý ti řekne totéž.“

„Nebudu se ptát nikoho. Mkobo, opakuj, co jsi nám řekl!“

Mkoba ustrašeně a pracně ze sebe vyrážel jednotlivá slova, ale nakonec se mu přece jenom podařilo podat ucelené svědectví.

„Ten muž lže. Je to otrok, a proto nemůže svědčit. Zabiji ho, takový je zákon.“

Mkoba zešedl strachy. Nevzdával se však naděje, protože poručík prohlásil:

„Nikoho zabíjet nebudeš. Mkoba je pod mou ochranou. Můj král Džordži neuznává otroctví. Miluje černé lidi a i miluje černé krále a náčelníky, kteří jsou dobři a spravedliví a kteří nelžou. Jsem vyslanec svého krále a moji lidé mají tolik oštěpů a zbraní, že jim žádný protivník neodolá, ani všechna vojska D’Liminiho jehož jdu potrestat. Chci vědět pravdu, Ikomo, protože národ Kurumaniů bude v několika dnech bez krále. Co tomu říkáš?“

Náčelník přehlédl skrytou nabídku královského trůnu, který mu Greene v náznaku nabízel za případnou přátelskou politiku k zástupci Anglie. Nevědomky zahodil velkou příležitost, o které tak často snil.

„To všechno je možné, ale jsi-li tak mocný, proč se mne ptáš na věci, o kterých nic nevím. Mocní mužové mají mocná kouzla, zeptej se tedy svého kouzla, jistě ti pomůže a řekne ti pravdu.“

Byl to drzý výsměch. Ikoma nabýval sebevědomí. Greene hned na začátku výpravy nemohl riskovat otevřený boj, proto se uchýlil k úskoku. Usmál se, rozhlédl se kolem, aby všichni přítomní viděli jeho sebevědomý úsměv, a pak řekl:

„Zeptám se, králi a náčelníku. Dovím se, kde je pravda, ale už předem vím, že dnešní den ti štěstí nepřinese.“

Vyňal z pouzdra dalekohled, přidržel si ho u očí a začal se točit dokola. Shromáždění lidé si pudově začali zakrývat tváře a Ikoma viditelně zneklidněl. Pak se Greene sklonil k zemi a dlouho se nepohnul. Když se konečně napřímil a dalekohled dal do pouzdra, hlasitě oznamoval:

„Mé kouzlo mi říká velice špatné věci. Viděl jsem smrt starého muže, jenž zemřel proto, že mluvil pravdu. Jmenoval se Gasi. Byl to muž starý, ale rozumný. Zůstala zde po něm příbuzná, vnučka Ndalé. Gasi zemřel tvou rukou, králi.“

Shromážděním proběhla vlna úžasu a hrůzy. Tak mocné kouzlo neměl snad žádný kouzelník mezi Velkými vodami. Jak mohou potom černí lidé bojovat proti tak mocným kouzlům? To si asi uvědomil mladý muž, který vyběhl z kruhu přihlížejících, postavil se před krále a zaburácel hromovým hlasem:

„Ikomo, co řeklo kouzlo bílého pána, je správné. Zakázal jsi mluvit o bílých zajatcích, ale Gasi tvrdil, že je viděl, a proto jsi ho zabil. Jsi, Ikomo, špatný král. Zabil jsi mnoho našich lidí, proto od dnešního dne já, Irangi, veliký bojovník, jenž miluje bílé pány, tě přestávám poslouchat. Budu poslouchat bílé pány a jejich veliké a mocné kouzlo.“

Užaslý dav obdivně zahučel nad statečností mladého bojovníka: Hall mrkl na své společníky.

„Legrace začíná, ten mladý žvanil je možná ještě větší lump než Ikoma, ale poznal svou příležitost a chopil se příležitosti.“

Greene se znovu ozval.

„Slyšel jsi, Ikomo, obžalobu. Mé kouzlo hovořilo pravdu, a proto přestáváš být náčelníkem kmene Gambari. Za to, že jsi zajal bílé muže a zabil Gasiho, zemřeš!“

„Nezemřu, ty se však zeptej svého kouzla na dalekou cestu,“ řekl král neobvykle mírně. Neočekávaně se jeho pravá ruka vymrštila, ale z její dlaně už nevyletí nůž ndo4. Prsty pravé ruky se pomalu rozevřely, nůž ndo vypadl z královy dlaně a on sám se sesul ze svého trůnu s tichým zaúpěním. Poručíkovy střely ze služební pistole byly rychlejší a zasáhly přesně cíl. Ikoma dožil.

Greene se obrátil k davu:

„Dnes, dříve než slunce skončí svou pouť, pohřbíte Ikomu, a to s královskými poctami, přestože to byl proradný král. Teď bude velký palaver, na kterém rozhodnu o vašem novém náčelníku.“

Po půlhodině a krátké poradě bylo rozhodnuto, bez účasti místních hodnostářů. Všichni se dověděli z poručíkových úst hotovou věc.

„Bojovníci a všichni lidé kmene Gambari. Měli jste špatného krále Ikomu a máte ještě nejvyššího krále D’Liminiho, kterému odvádíte poplatky. Ten je horší, než byl Ikoma, a proto za krátkou dobu už králem mezi Velkými vodami nebude. Teď vám dávám nového náčelníka. Je jím statečný Irangi, jenž je povinný mě poslouchat, a vy zase budete poslouchat jeho. Kdybych se dověděl, že neplníte můj příkaz, přijdu s dvakrát tolik bojovníky, než je všech Gambariů, a naše zbraně budou hlasitě hovořit. Pak by z celého kmene zůstaly pouze ženy a děti, aby pro vás měl kdo truchlit.“

Ještě předtím než záchranná výprava odešla, začal nově jmenovaný náčelník úřadovat. Smutné tváře některých mužů prozrazovaly, že Irangi bude energickým vládcem a v první řadě si vyřídí osobní účty se svými bývalými i současnými odpůrci.

Nejveselejším obyvatelem města byla dívka Ndalé. Smála se chytrosti bělochů, protože jediná znala pravdu. Byla by sama proti sobě, kdyby se jen slůvkem někomu zmínila o své zradě, vždyť nový náčelník se měl stát jejím mužem.

17

„Dám šekovou knížku za cigaretu,“ řekl chraptivě James Baden. Nabídka byla nanejvýš pozoruhodná, ale nikdo na ni neodpověděl.

Nebylo divu, už několik dní měl Baden se svými čtyřmi společníky svázány ruce za zády. Všichni byli vyčerpáni rychlými pochody a zoufale toužili po odpočinku. Snili o chladné místnosti a spánku, který zahaluje trudné myšlenky. Konečně se ozval Mortimer Glyne.

„Jste směšný, Jamesi. Byl by to pro nás velmi výhodný obchod a vy to víte. Není to od vás hezké, že chcete ošidit přátele, kteří nemají možnost oplatit vám vaše pirátské obchodní metody. Šekovou knížku za cigaretu.

K smíchu, člověče, příteli, já bych kouřil, až bych plakal. Ti naháči mně všechno vzali. Možná že cigaretami okoření polévku, kterou z nás uvaří. Není to směšné? Smějte se přece,“ dodal zoufale. Byl zřejmě na pokraji svých psychických sil.

To vystihl Black a spěšně se vmísil do hovoru. „Je to směšné, Morti, ale já jsem toho názoru, že na tomhle obchodu by Baden prodělal.“

„Hlouposti.“

„Ale ano, já osobně bych si šekovou knížku vyplnil takovým způsobem, že by starého pana Badena ranila mrtvice.“

„A kdypak byste to učinil?“

„Jakmile bych došel k první bance.“

„Pak zůstane starý pan Baden dlouho živ, pochybuji, že ještě nějakou banku spatříte. Pokud je mi známo, tihle naháči nemají o bankovnictví ani potuchy.“

Všichni zajatí věděli, že tyto hovory ze zoufalství mají zaplašit neveselé myšlenky, které je během únavného pochodu trápily. Báli se budoucích chvil. Co jim přinesou okamžiky, až budou stát před krutým králem D’Liminim?

Pozdě večer byli přivedeni do velikého města, kde jim jakýsi muž, pravděpodobně vysoký hodnostář, oznámil nemožnou angličtinou:

„Vy zítra král. Pak smrt.“

Po neveselé noci byli přivedeni před krále. Město bylo plné bojovníků. Všichni měli štíty, kopí, luky, mlaty, sekáče, nože na házení a byli pestře pomalovaní červenou a bílou hlinkou. Městem neustále duněly válečné bubny, král se halil do své důstojnosti a jeho pohled prozrazoval divokou radost. K jejich velikému překvapení si před ně stoupl urostlý, starší černoch, který prohlásil obstojnou angličtinou:

„Jsem veliký rádce Dabola. Budu tlumočit. Vedl jsem dvakrát bělochy.“

Na rozkaz velitele stráží byli zajatci násilím přinuceni pokleknout do prachu před královským trůnem. Nato začal král pomalu hovořit. Dával si na každém slovu záležet. Když skončil, pokynul Dabolovi, aby překládal.

„Král říká – Konečně jsem chytil bílé kouzelníky, kteří jimi už dlouho nebudou. Dnes večer bude D’Limini šťastně usínat, protože až zítra slunce probudí zemi, bude veliká slavnost na usmíření našich bohů. Až skončí slavnost, vydají se moji bojovníci pod mým vedením k Veliké vodě a zničí bělochy i jejich kouzla. Nikdy nešel národ Kurumani do boje v tak velkém počtu jako tentokrát.“

Zajatci zbledli. Nejenže zítřejší den bude jejich poslední. ale navíc se tisíce bojovníků vydají na cestu zkázy. Nikdo z pracovního tábora Na vyhlídce se nezachrání. Stroje a veškerá práce budou zničeny.

„Pověz tomu lumpovi D’Liminimu, že zítřejší den bude pro nás plný radosti, protože to bude jeho poslední den,“ ze zoufalství nazdařbůh promluvil Baden.

Král se nepříjemně zasmál, a když promluvil, kladl důraz na každé slovo. Tlumočník poctivě překládal:

„D’Limini tvrdí, že jsi lhář. Žádné kouzlo není tak mocné. aby zahubilo všechny naše oštěpy, které vidíš kolem. Zítra zemřete, a zemřete po dlouhých a nevídaných mukách, aby se váš nářek donesl až k Veliké vodě.“

Zajatci byli zoufalí. Kdyby měli zemřít v boji, přijali by to jako neodvratnou skutečnost která tak často čeká na bojovníky. Ten, kdo zachází se zbraní, musí počítat se smrtí. Prodali by své životy co nejdráž, avšak pomyšlení na příští muka jim bralo zbytek odvahy. První se ozval Glyne:

„Můj bože, co jsme jim udělali? Bojím se toho.“ K velikému překvapení všech se ozval Garry Taylor, muž, jehož mlčenlivost byla příslovečná. Sám o sobě nikdy nemluvil, a proto o něm kolovalo mnoho historek, které ani nepopíral, ani nepotvrdil. Vyprávělo se o něm, že byl za zlatem na Aljašce, za orchidejemi v Brazílii, za diamanty v Indii. Prožil prý nebezpečná dobrodružství a vždy z nich vyvázl zdráv. Jediné, co věděli určitě o něm všichni, bylo, že má dost peněz, aby žil do smrti pohodlným životem dobrodruha-milionáře, a že je mu 38 let. Od chvíle přepadení, kdy mu přemožitelé svázali ruce za zády, téměř nepromluvil, až teprve nyní:

„Přátelé, nemyslete na umírání, dokud žijete. V podobných situacích jsem byl několikrát a domnívám se, že divocí amazonští Indiáni jsou daleko horší než tihle černí naháči. Jsem přesvědčený, že to pro nás dobře dopadne, i když třeba záchrana přijde v posledním okamžiku. Myslím, že se všichni Na vyhlídce už o našem přepadeni dověděli. Půjdou nám na pomoc. Určitě se vrátíte, uvidíte.“

„Tak počkat, příteli, jste hodný, že nás utěšujete, ale proč mluvíte jenom o našem návratu. Cožpak vy se nechcete vrátit?“

„Inu, to máte tak, Badene. Chtěl bych, a jak…, ale cítím, že to nepůjde. Kdysi mi v Indii jasnovidec předpověděl, že až se setkám s černým mužem oblečeným v královský háv a majícím na krku drahý kov, prožiji svou poslední noc. Na to jsem si vzpomněl v okamžiku, kdy mě svazovali. Jak vidíte, proroctví se začíná plnit, protože ten kruťas na trůně vypadá přesně tak, jak mi ho indický jasnovidec popsal. Ale s určitostí mohu tvrdit, že vy se z toho dostanete.“

„Prosím vás, Garry, snad nechcete tvrdit, že věříte proroctví nějakého barevného podvodníka,“ namítal Black.

„Věřím… a teď ty, Dabolo,“ poslední slova platila tlumočníkovi, „řekneš králi mé proroctví. Řekni mu, že nás nemůže usmrtit, protože naše duše jsou nesmrtelné. Zítra, než slunce vystoupí na vrchol oblohy, zemře on, a to rukou bílého muže. Pověz mu, že jsem veliký kouzelník, který zná budoucnost.“

Dabola se ušklíbl – dobře slyšel, co si zajatci říkali. Přesto začal se zřejmou škodolibostí královi překládat. D’Limini zneklidněl, pak vybuchl:

„Bílí mužové jsou jako hadi ichori, a já je zašlápnu.“ Pak dal posunkem znamení, aby zajatci byli odvedeni.

Když se ocitli v dobytčí, ohradě, kde je hlídali, opustila je strojená odvaha. Jediný, kdo zachoval klid, byl Garry. Stál, mlčel a na jeho rtech pohrával úsměv.

„Proboha, Garry, čemu se smějete? Snad tomu, že máte být zítra umučen?“

„Tomu se nesměji, milý Jamesi. U nás v Sanoře se říká španělsky quién sabe? V angličtině – kdo ví? Směji se představě, jakou nepokojnou noc asi prožívá ten královský šašek. Pokud vím, všichni jsou hrozně pověrčiví, a já mu na zítřek slíbil smrt. Kéž by ho ze strachu ranila mrtvice. Bylo by na chvíli po starostech.“

18

„Haló, kamaráde, co je to s vámi?“ Pecka třepal ramenem neklidně spícího Rysa, který úzkostlivě volal ze spaní.

Když se spáč konečně probral, zeptal se ho: „Co se vám zdálo?“

„Brr, to byl sen. Zdálo se mi, že jsou zajatci mučeni. Viděl jsem spoustu neznámých a stareckých tváří. Byly v mlze. Potom se začalo jasnit, až jsem nakonec viděl hlavu M’Toliho. Sama se pohybovala a hovořila. Měl jsem tlakový dojem, jako by všechny tváře, ztrácející se v mlze, patřily mrtvým kouzelníkům, ještě teď mi z toho běhá mráz po zádech.“

Rys vyprávěl svůj sen anglicky a Hall, který se rovněž probudil, pozorně naslouchal. Pak se vzrušeně zeptal:

„Pamatujete si, co vám ta hlava povídala?“

„To je právě to, čemu se divím. Hlas zněl z veliké dálky – Pane, probuď se a pospěš za mnou, dokud je čas. Až se ozve hlas bubnů, bude pozdě. Zvláštní, co?“

„Zvláštní, a možná pravdivé poselství. Hned se přesvědčíme,“

Hall vyhlédl ze stanu a hlasitě zvolal do probouzejícího se dne:

„M’Toli, přijď do stanu.“

Vzápětí přiběhl jeden z M’Toliho lidí a hlásil:

„Pane, M’Toli nemůže přijít, protože odešel krátce po setmění.“

„Kam?“

„V tu stranu, kde slunce zapadá. Napřed nás zavolal a řekl, že bílí lidé jsou unavení a nemůžou jít dál, ale že zajatí jsou ve velikém nebezpečí, a proto musí jít s dvaceti bojovníky napřed. Řekl, že včas zavolá Rysiho. Jakmile tak učiní, máme se všichni okamžitě dát po jeho stopě. Navíc poslal dva z našich lidí zpět ke kmeni Gambázi s poselstvím pro nového náčelníka Irangiho.“

„Proč?“

„To nevím. Slyšel jsi snad, pane, M’Toliho volání?“

„Slyšel,“ vydechl překvapený Rys.

„Tak musíme spěchat. M’Toliho myšlenky dovedou létat hodně daleko.“

Všichni byli překvapeni, kromě Halla, který rezolutně prohlásil:

„Pánové, rychle balit a na pochod. Tihle kouzelníci mají často vynikající telepatické schopnosti. S jejich uměním jsem se setkal už několikrát. Pospěšme si!“

Vyběhl ze stanu, rychle udílel rozkazy a za čtvrt hodiny se záchranná výprava vydala na pochod.

„Je konec, Garry. Včera jste tvrdil, že to dobře dopadne, a teď jsme slyšeli rozsudek. Bojím se,“ zcela otevřeně se přiznal Baden.

Nebylo divu. Dabola jim lámanou angličtinou vysvětlil vše, co je čeká. Budou celí omotáni dlouhými pruhy látky, pouze hlava zůstane volná. Látka bude prosáklá olejem a včelím voskem. Pak je kati zaženou na řeřavý popel, kde pomalu vzplanou jako živé hořící pochodně. Vůkol byl hlučící dav, těšící se na dlouho nevídanou podívanou.

Zajatcům bylo hrozně, navíc se museli dívat na přípravné práce svých katů, kteří si dávali záležet, aby pruhy látky byly dobře prosyceny hořlavinou. Za chvíli zajatcům strhnou šaty a pak… pak už nastane hrůzný konec.

Garry Taylor se už delší dobu díval na skupinku divoce pomalovaných bojovníků, kteří se jistě z velké dálky přišli podívat na krutou slavnost. Zaprášeni a unavení bojovníci měli tváře a paže pomalovány červenou a bílou barvou jako ostatní mužové. Byli rovněž stejně ozbrojení, a přesto byl na nich znatelný rozdíl. Byli vyšší, jako bývají černoši z planin.

Garry se podíval k slunci. Do posledních hodin, kdy mělo být na nejvyšším bodě a kdy měla začít poprava zajatých, chyběly ještě asi dvě hodiny.

„I já mám strach,“ pronesl tiše, „takový konec jsem přece jenom nečekal, ale zbývají ještě asi dvě hodiny a za dvě hodiny se může leccos stát.“

„Zázrak?“

„Nevím, snad. Poslouchejte – musím šeptat, Dabola by nás mohl slyšet – podívejte se nenápadně na skupinu černochů, která stojí mezi dvěma skupinami seřazených bojovníků. Ten velký černoch se mi zdá povědomý, přestože mě ta barevná maškaráda trochu mate“

Zajatci poslechli a po několika minutách Baden vydechl:

„Ať mě hrom… vypadá jako ten nám oddaný černý král. Prokristapána, je-li to on…“

„Tiše, buďte klidný.“

Baden po chvilce znovu pohlédl na zaprášenou skupinu a pak se divoce zaradoval. Vysoký bojovník posunul stranou štít, zakrývající mu hruď, a Baden bezpečně poznal M’Toliho talisman: dva kančí tesáky, zavěšené na náhrdelníku z klokočí. M’Toli mu kdysi řekl, že to je posvátné kouzlo, které kdysi zdědil po otci. Nosil ho vždycky pod splývavým šatem. Tentokrát však byl do půli těla obnažen jako všichni bojovníci národa Kurumani.

„Je to M’Toli,“ šeptal, přemáhaje radostné zavýsknuť!.

Garry Taylor se pozorně zahleděl na vysokého bojovníka a nepatrně pokývl hlavou. Jeho pohyb byl opětován, a navíc mezi odulými rty bleskly v úsměvu bělostné zuby.

„A je to, přátelé. Žádné smažení na ohni nebude.“

Nejmladší člen nešťastné lovecké výpravy Black se rozčilením rozškytal a Glyne šťastně prohlásil:

„Prohrál jsem hodně partií karet, ale tuhle asi vyhraji, když jsou esa po ruce.“

Trochu se všem ulevilo, přestože neměli ponětí, jak se situace bude vyvíjet dál. Blacka náhle napadla strašná myšlenka:

„Což je-li ten chlap s nimi spolčen?“

„Nemalujte čerta na zeď. Uvidíte, že nám přišel se svými lidmi na pomoc. Všechno skončí, jak jsem říkal. Cítím to, vím to.“

Poslední slova div nevykřikl radostí, protože na M’Toliho tváři se tentokrát objevil přátelský a povzbudivý úsměv. Všimli si ho i ostatní a stálo je to mnoho přemáhání, aby se nerozveselili. Džipeové měli určitě svůj plán, a každá neopatrnost nebo změna v chování zajatců by ho mohla pokazit.

Na poradním prostranství se za zvuků místí kapely dostavil s celým svým průvodem král D’Limini. Přítomný lid při jeho příchodu padl na kolena. M’Toli a dvě desítky jeho druhů klekali poslední s viditelnou nechutí.

Na králův rozkaz přistoupili dva strážci k Taylorovi a strhli mu z těla košili. K dalšímu se nedostali, od skupinky zaprášených bojovníků se ozvalo několik slov. Kdo promluvil, nedalo se zjistit. Král milostivě pokynul rukou na souhlas.

„Můžeš mluvit, než umřeš. Lid si to žádá, chce se bavit,“ tlumočil Dabola a sám roztáhl ústa od ucha k uchu a srdečně se rozesmál.

„Budu mluvit,“ řekl hezky hlasitě Tailor, „ale nesluší se, aby při mých slovech bojovníci klečeli.

M’Toli se po těchto slovech vztyčil, ale vzápětí padl znovu na kolena. Zřejmě si uvědomil svou chybu. Naštěstí si nikdo jeho impulzivního pohybu nevšiml. Všichni se soustředili na pozorování zajatců.

Taylor se zeširoka rozkročil a čekal. Konečně vydal král rozkaz, aby diváci vstali. Sám se těšil na zpestření programu.

„Řekni svému králi, že mé včerejší proroctví platí,!“ vyzval Taylor Dabolu. Ten chvíli váhal a pak vzkaz přeložil. Král na trůně zlostí povyskočil.

„Řekni mu, že jsme neporazitelní. Náš konec dnes nenastane, protože dojde k velkému boji. Směji se D’Liminimu, vždyť je to nejhloupější král, jakého jsem kdy potkal.“ Král zlostí bez sebe vykřikl vztekle rozkaz, na který odpovědělo zahučení velkého táborového bubnu, jenž ohlašoval začátek slavnosti. Několik černochů se postavilo s pruhy navoskovaného plátna před zajatce, zatímco jiní jim strhávali šaty. Před královským trůnem pak zapálili hromadu dřevěného uhlí. Za půl hodiny tu bude veliké řeřavé kolo, a tanec živých pochodní může začít.

Tři bojovníci s bambusovými holemi skočili k Taylorovi s úmyslem potrestat ho za drzost, které se dopustil vůči králi. Zajatec uskočil, vyhnul se ráně a volal: „Zkáza se blíží.“

Spatřil totiž, jak M’Toli vysoko zvedl oštěp nad hlavu. Pochopil, že to je pro jeho bojovníky znamení k zahájení útoku.

Tentokrát zasáhla bambusová hůl Taylora do hlavy, ale další rána už nedopadla. Otočník se podivně zkroutil, hůl mu vypadla z ruky a on se pomalu sesul k zemi. Vzápětí se ozval výstřel a hned za ním další a další.

Shromáždění strnulo. Širokou ulicí pádilo několik bělochů a řada černých vojáků i prostých bojovníků k poradnímu prostranství jako vichřice. Kdo jim neuhnul z cesty, padl.

„Zabte zajatce,“ zařval D’Limini.

Na splnění rozkazu nezbyl čas. Na poradní prostranství se před královskými zraky vyřítilo dvacet lidí pomalovaných slavnostními barvami kmene Kurumani, a všichni ječeli válečný pokřik kmene Džipe. V ruce vysokého náčelníka a jeho dvou lidí se objevily pistole, které s třeskotem ohlašovaly smrt.

„Zrada!“ ječel D’Limini.

V nastalém zmatku M’Toli a jeho lidé přeřezali zajatcům pouta a třem z nich dali své pistole, které vzali na noční výpravu bez dovolení ze zbrojířovy bedny. K jejich nemalému údivu se Baden sehnul, utrhl pruh navoskovaného plátna, který mu ležel u nohou, a omluvně křičel na své druhy:

„Hned se do toho dám. To víte, sběratelská vášeň.“

Zastrčil plátno za pás u kalhot, popadl pistolí a několikrát vystřelil. Poručík Greene křičel svůj rozkaz:

„Nazpět, obezřetně ustupovat tam na to návrší!“

Po pravé straně města bylo nevelké návrší s několika roztroušenými balvany a křovisky. Tam byla jediná záchrana. Nebylo myslitelné bojovat v městě plném bojovníků. Panika za chvíli pomine, neboť okamžik překvapení ztratí účinnost, a pak by bylo s bývalými zajatci i jejich zachránci zle.

Plán se podařil. Než se D’Liminiho bojovníci i on sám vzpamatovali, měli útočníci poslední chatrče města za sebou. Vojáci poručíka Greena kryli ústup.

Doběhli na návrší právě včas, když se za nimi ozval válečný pokřik. Z postranních uliček města se na volné prostranství města vyřítilo několik set rozvášněných bojovníků zuřících nad pokaženou slavností obětování. Neměli však tušení o kulometu skrytém za jedním balvanem. Ten rozezpíval svou zabijáckou písničku v okamžiku, kdy útočníci doběhli do poloviny návrší. Výsledek byl pro útočníky žalostný, s takovou zbraní se ještě nikdo z nich nesetkal. Za strašlivého křiku se dali na ústup.

„Pánové, teď není čas na vysvětlování, musíme se připravit na nový útok, a zároveň pomýšlet na ústup, já ho se svou četou budu krýt. Ať se děje cokoli, nevracejte se nám na pomoc. Starejte se, abyste byli odtud co nejdál. Doufám, že to nakonec obstojně dopadne i pro nás. Oštěpy proti kulometu, to není legrace. Myslím, že toho ti zuřivci brzy nechají.“

Karel Rys, stojící vedle udýchaného Pecky, bystře pozoroval ustoupivšího nepřítele a pak poznamenal:

„Zatím na to nemají chuť. Začínají se formovat, a na neštěstí pro nás, dost šikovně. Podívejte se, poručíku.“

Výprava se dočkala nepříjemného překvapení. Tisíce bojovníků, rojících se ze všech stran, se začalo řadit do pravidelných útvarů. Na rozkaz krále se dva proudy pustily podle úpatí návrší, aby ho obklíčily z obou stran. Jádro D’Liminiho vojska bylo zřejmě určeno k přímému útoku. Král nebyl špatný stratég.

Poručík Greene se zle mračil a nevrle řekl:

„Na ústup se už nedá pomýšlet. Víte, pánové,“ obrátil se k Američanům, „jsem rád, že jsme vás mohli zachránit před umučením, ale teď… zažijeme horké chvíle… nevím, nevím, kdo z nás se zachrání. Máme asi tak pětinu nábojů, než je nepřátel.“

„Pecko, dej mi cigaretu. Ta se dává i odsouzencům k smrti při posledním přání,“ žádal Rys hlasem, chvějícím se rozčilením.

Pecka se ušklíbl a naoko klidně řekl:

„To tedy máš pravdu, ale také ji chce obyčejně ten, komu se podařilo zachránit se. Nabídnu také zachráněným, jistě si užili svoje. Hej, pánové,“ zvolal anglicky, „právě otvírám první trafiku v kraji Kurumani. Na zahájení obsluhuji zadarmo,“ při řeči nabízel ze svého pouzdra na cigarety.

První si vzal Baden a Black si neodpustil poznámku:

„Pozor, inženýre, nehazardujte. Máte příležitost stát se boháčem, ještě včera Baden nabízel za cigaretu svou šekovou knížku. Prodávejte zadarmo až zítra.“

„Jste škodolibý, Blacku, ale co jsem řekl včera, platí i dnes. Bože, to je slast,“ dodal Baden po prvním vdechnutí kouře a labužnicky ho vypouštěl ústy i nosem.

„Pozor, zdá se, že to začíná,“ varoval Rys.

Útok opravdu začal. Hlavní voj postupoval po návrší. Muži šli v sevřených řadách s oštěpy pozvednutými nad pravými rameny, se štíty přitisknutými na prsa. Šli mlčky plíživým, houpavým krokem ostražitých lovců. Jejich mlčení bylo pro obránce daleko horší než válečný pokřik.

Byl to útok na jejich nervy.

Obránci návrší pozorovali blížící se hradby lidských těl a byli stále nepokojnější.

„Proč nestřílíme?“ zvolal čísi hlas.

Greene pohybem paže žádal o klid. Útočníci pomalu přidávali do kroku.

„No tak!“ volal netrpělivě Pecka. „Přijdou moc blízko a dostanou se nám na tělo.“

Místo odpovědi odvelel Greene asi dvacet lidí z přední linie. Poslal je na obě strany návrší, které měli krýt z boku, až voje D’Liminiho, pokoušející se o obchvat, zahájí útok.

Mlčící hradba těl začala do návrší klusat. Klus se zrychloval a náhle, asi sto kroků od obránců, útočníci zaječeli, zdvihli oštěpy a vrhli se tryskem vpřed. Vtom zaznělo ostré: „Pal!“

Kulomet se nepříjemně rozezpíval, výstřely z pušek a pistolí zapraskaly. Útočníci klesali pod zásahy a štíty, kopí, sekáče se válely na zemi vedle raněných a mrtvých.

Zadní řady zakolísaly a pak začaly ustupovat. Přidávali se další útočníci, až se nakonec všichni dali na útěk.

M’Toliho lidé se vítězně smáli a zpívali bojovou píseň svého kmene. Běloši se navzájem poklepávali po zádech a zapalovali si cigarety. Hall, který ostražitě bděl nad každým pohybem nepřítele, k údivu všech rychle pokazil dobrou náladu.

„Haló, pánové, radujete se předčasně. Já to znám, utekli a zatím už asi budeme mít nepřítele v zádech. Uvidíte, co nevidět to začne. A pak…“

„Co pak?“ otázal se rychle Rys.

„Nechci sýčkovat, ale pak ať při nás stojí pánbůh a všichni svatí. Tanec teprve začne, co říkáte, Greene?“

„Totéž, co vy. Bude škoda každého náboje, který půjde vedle. Kdyby snad došlo k nejhoršímu, musí si každý z nás uchovat poslední náboj pro sebe. I odtud vidím to žhavé kolo dřevěného uhlí. Nechtěl bych stát v jeho středu, to mi věřte.“

Všichni zmlkli. Nebyla to rozhodně povzbudivá slova. Ticho přerušil omluvný hlas Jamese Badena.

„Pánové, ať už to všechno dopadne jakkoli, odpusťte mi. Jsem vlastně příčinou neštěstí vás všech. Kdybych tušil, co se stane, nikdy bych nebyl tak neústupný. Strašně toho lituji.“

„Výborně, Badene. Omluvu bereme na vědomí,“ přehnaně bodře řekl Hall a pak dodal: „Nezapomeňte – poslední náboj pro sebe, a bojovat do posledního dechu. Pak sem po nás nastoupí civilizace. Pacifikace Afriky vždycky vyžaduje oběti.“

„Oboustranné,“ dodal hodně hlasitě Rys. „Také máte pravdu. Ale pozor, už to začíná.“

„Pane, pane,“ volal M’Toli na Rysa. „Tohle bude veliký boj a já ti radím, ať se děje cokoli, střílejte, stále střílejte, dokud to půjde. Já se svými lidmi budu čekat na poslední chvíli. Když vydržíme ještě půl hodiny nebo hodinu, budeme zachráněni.“

„Jak to myslíš, králi?“

„Nemyslím, ale vím to. Vím, že přijde pomoc. Jsem veliký kouzelník,“ volal M’Toli.

Karel si vzpomněl na podivný sen a najednou byl skálopevně přesvědčený, že pomoc se blíží. Odkud, to nevěděl, na zázraky nevěřil, ale věřil bezvýhradně M’Tolimu.

Tentokrát se válečné zaječení na úpatí návrší ozvalo dřív, než Kurumani zahájili útok. Pak obhájci strnuli – totéž zaječení se ozvalo z obou stran.

„Huíííííí… huíííííf… huííííííl“ ozývalo se ze tří stran.

„Střílejte a dobře miřte. Tentokrát nesmíme nechat bojovníky přiblížit. Rys velí levému křídlu, Hall pravému,“ volal Greene.

K překvapení všech se bojovníci Kurumani zastavili ve vzdálenosti asi tři sta kroků. Napřed poklekli a pak zalehli na zem a skýtali tak nepatrný cíl.

„Palbu zastavit… palbu zastavit!“ křičel Pecka, a když Ho nikdo neposlechl, běžel k poručíkovi.

„Zastavte to, u sta hromů, což nevidíte, že čekají, až vystřílíme všechny náboje? Pak s námi bude opravdu konec.“

Poručík to uznal a jeho píšťala pronikavě přehlušila střelbu. Když výstřely pozvolna utichaly, rozkázal:

„Nestřílet dřív, dokud nepřijdou na vzdálenost asi sto kroků. Šetřte náboje.“

Byl to příkaz v pravý čas. Kulometčík hlásil, že má poslední dva pásy nábojů. To bylo zlé, a útočníci, jako by to tušili, rozvinuli akci ze všech stran. Obhájci byli úplně obklíčeni. Na poručíkův rozkaz rychle vytvořili kruh, jehož články neměly naději na záchranu.

Garry Taylor se náhle vzpřímil, zaclonil si rukou oči a pak zavrčel:

„Nemýlím se, je to ten strašák. Toho tak dostat, určitě by bylo po boji. Poslyšte, poručíku, zdá se, že Jeho Jasnost D’Limini se aktivně zúčastní boje. Vidím jeho plášť a péřovou čelenku.“

D’Limíni skutečně stál v čele svého hlavního voje. Zvedl královský kyj a útočníci se znovu dali na pochod. Králova přítomnost pro ně byla velikou posilou.

„Máte ruční granáty?“ otázal se Taylor.

„Tak zaútočíme. Trochu rámusu škodit nebude. Musím krále D’Límintho dostat. Jistě budete chtít nastolit nového náčelníka, a D’Liminiho smrt může vyřešit všechno: konec boje i nastolení náčelníka. Co říkáte?“

„Není to špatný nápad, a nic jiného nám nezbývá. Zkusíme to. Je to lepší než se nechat zmasakrovat.“

Rozkaz k útoku letěl od úst k ústům. Kulometčík a několik střelců měli zadržet útočníky, kteří uskutečnili obchvat. V několika minutách byli všichni připraveni.

„Huráááál“

Běloši první zahájili útok. Za nimi se řítili M’Toliho lidé, kteří se k nim pohotově přidali svým křikem.

Nenadálý útok byl pro oblehatele překvapením, a než se vzpamatovali, dopadly do jejich řad první ruční granáty.

Taylor měl oči jen pro královský háv. Umínil si, že se ke králi probojuje i za cenu vlastního života. Bleskla mu hlavou vzpomínka na předpověď z Indie. Snad zemře, ale krutého krále vezme s sebou. Znenadání, k úžasu všech, ozval se hromový válečný pokřik za zády obléhatelů.

„Evivivivivi – jíííííí!“

„Jsme zachráněni,“ jásal M’Toli, „moji poslové dostihli Irangiho město!“

Karlovi se rozjasnilo. Proto M’Toli s takovou určitostí hovoří o pomoci. Sám si ji objednal.

Nastal boj muže proti muži. Taylor se probil ke králi a třikrát po něm vystřelil z pistole, než sám klesl zasažen oštěpem králova pobočníka.

V tom okamžiku se splnila dvě proroctví: indického mága vůči Taylorovi a Taylorovo vůči D’Liminimu.

„D’Limini padl… D’Limini padl,“ ozval se zděšený pokřik, a Kurumaniové zahazovali zbraně, když se na ně přiřítili jako vichřice Irangiho lidé. Z krutých nepřátel se rázem stávali zajatci. Boj byl dobojován.

„Každý muž, každá žena a dítě z národa Kurumani a jim podřízené kmeny budou poslouchat můj zákon. Měli jste špatného krále. Dosazuji vám prozatím nového náčelníka – Irangiho, z kmene Gambari. Budete ho poslouchat, jinak bych přišel, spálil vaše město a muže odvedl na nucené práce. Moji vojáci zde zůstanou na ochranu zákona.

Dnes večer se všichni náčelníci, podnáčelníci a rádcové sejdou k veliké poradě, na níž bude stanovena cena za naše zabité. Od této chvíle bude vaším nejvyšším králem můj král Džordži, kterému budete napříště odvádět daň. Rokování je skončeno.“

Greene domluvil, zvedl oči k obloze a hluboce si oddechl. Pak zabručel:.

„Kdyby byla spravedlnost, musel by všechno zaplatit ten americký milionář. Stejně to všechno spískal.“

19

Po návratu záchranné výpravy se život v táboře Na vyhlídce vrátil do obvyklého pracovního rytmu. Poručík Greene, inženýr Hall a Rys s Peckou vypracovali zprávu o průběhu a výsledcích záchranné výpravy. Odpovědnost za všechno, co se stalo, připsali zcela právem skupině amerických turistů, kteří se přes několikeré varování vojenského velitele oblasti vydali do neprobádaného kraje. Nejsmutnějším odstavcem ve zprávě bylo hlášení o počtu obětí. Výprava zanechala za sebou patnáct hrobů. Ve dvou byli pohřbeni běloši: Američan Garry Taylor a italský dělník Telesio, jenž šel se záchrannou výpravou jako dobrovolník.

Když si zachránění po několika dnech odpočinku v táboře Na vyhlídce uklidnili otřesené nervy, pomýšleli na odjezd, avšak dopis adresovaný Jamesu Badenovi jejich odjezd oddálil. Byl od Lýdie Markové a ta v něm svému snoubenci oznamovala svůj příjezd.

Lýdie po čtrnácti dnech opravdu přijela. Již během cesty do tábora se dověděla od lidí z administrativy o událostech v kraji Kurumani. Znovu zaslechla jména mužů, která znala, ale hlavně pozorně naslouchala zmínkám o Karlu Rysovi. Naposled ho viděla před několika měsíci při loučení v Mombase. Znovu si teď připomínala jeho vzhled, tvář, hlas i jednání. Pro ni byl člověkem, který opravdu stál za trochu přemýšlení.

Pravda, Rys byl muž průměrného zjevu, bez domýšlivé elegance, ale překvapivě přitažlivý. Už při společné výpravě do vnitrozemí poznala, že je statečný, dovede jednat s lidmi a že se za každou cenu snaží špinit, co slíbil. Tenkrát byla k němu přitahována zcela pudově. Nejvíc ji mrzelo, že se jí nedvořil, i když k tomu měl nejednu příležitost. Po pravdě řečeno, sama ony příležitosti vyhledávala za hvězdných nocí. Kolikrát se jejich ramena dotýkala, ale nikdy ji neobjal. Jistě jenom proto, že s výpravou byl její snoubenec. Lýdie tak přísná měřítka neměla.

Když se po svém příjezdu a po přivítání s Badenem setkala s Rysem, měla v pohledu obdiv a na rtech přátelský‘ úsměv. Vzrušoval-li ji před měsíci, cítila nyní, jak její neklid vzrůstá. Viděla v něm zkušeného dobyvatele neznáma, vyzbrojeného odvahou a železnou vůlí. Takoví asi byli v minulosti ti, kteří procházeli neznámými kraji a objevovali pro civilizovaný svět jejich tajemství. Napadlo ji, že takových lidí, jako je Rys, nebude v Africe nikdy dost.

Po několika dnech se konečně dověděla o uplynulých událostech plnou pravdu. Greene, Hall, Rys, Pecka jen stručně odpovídali na její dotazy. Nejnevrlejší byl Hall, kdykoli se ho Lýdie ptala na podrobnosti, mával rukou, utíral si pot, bručel, a nakonec jí doporučoval, aby si Badena, až se za něho provdá, ho vychovala k poslušností.

„Sama vidíte, jak draho přijde neukázněnost a tvrdohlavost,“ končil s trpkým úsměvem.

Jedinými informátory, kteří hovořili souvisleji, byli právě zachránění. Ale ani těm příliš do hovoru nebylo. Stále cítili tíhu odpovědnosti za vše, co se stalo.

„Ale jak je tohle možné? Což nepíšeme rok 1928? Pravda, ti černí naháči jsou negramoti, ale že by chtěli z lidí udělat živé pochodně? To nikdy nepochopím,“ prohlásila, když jí snoubenec ukazoval útržek látky prosáknuté hořlavinou.

Poručík Greene, přítomný hovoru, řekl s kyselým úsměvem:

„Hm, říkáte rok 1926. Milá slečno, na tomto kontinentě v hlubokých lesích a v odlehlých planinách žijí kmeny, které snadno můžeme naučit číst a psát i mnoho jiných užitečných věcí, když jim postavíme školy a dáme učitele. Některým misionářským stanicím se to daří, a dokonce se některým misionářům podařilo pokřtít potomky lidožroutů. Jedno se jim však nedaří, vymýtit z jejich myslí pověru, z jejich srdcí strach před duchy a ďábly a z jejích zvyků krvavé oběti. Možná že se s lidskými oběťmi setkáme v odlehlých místech ještě za padesát let. Tahle animistická náboženství… eh, darmo mluvit.“ Mávl rukou a zapálil si cigaretu.

„Důkazy, máte důkazy, že se něco podobného děje?“ tázala se Lýdie nedůvěřivě.

„Až budete mít chvilku čas, zastavte se v Mombase u administrátora. Podá vám tolik důkazů, přímo statistiku rituálních obětí, že budete celá zkoprnělá. Věřte tomu, že co připravoval nebožtík D’Limini, nebylo divadlo. Váš snoubenec mohl být jedním číslem v té odporné statistice. A nechme toho, nemá to cenu,“ skončil nezdvořilé.

James Baden přikyvoval.

„Máte pravdu, poručíku. Víte, Lýdie, byly to hrozné okamžiky, a jsem dokonale vyléčen z touhy po afrických dobrodružstvích. Když si uvědomím, že za záchranu vlastně vděčím snu Karla Rysa, v němž ho M’Toli vyzval k rychlému pochodu, je mi nanic. Černoch svou myšlenkou pošle vzkaz spícímu vzdělanci, ten ho poslechne, a nakonec to všechno vyjde. O něčem takovém jsem se na univerzitě neučil.

A když už jsme u toho českého inženýra, musím říci, že je statečný a… zrovna přichází. Pozval jsem ho na skleničku.“

„Z vděčnosti, nebo z povinnosti?“

„Z obou pohnutek, ale jste nespravedlivá. Někdy mám dojem, že mi nepřisuzujete jedinou dobrou vlastnost. Jenomže zdání klame, však to při naší společné cestě poznáte. Jsem rozený podnikatel, a proto pevná záštita americké rodiny. Navíc mohu vyhovět nejnáročnějším rozmarům milované ženy. To není k zahození.“

Lýdie přikývla. Napadlo ji, že Rys by jejím rozmarům vyhovět nemohl. Škoda že se nenarodil jako syn podnikatele a milionáře. Byl by to ideální manžel.

Asi jsem se zamilovala, pomyslila si – a hluboce vzdychla.

Než mohla odpovědět, vstoupil Rys. Byl přítomnými. srdečně přivítán.

„Jsem rád, že vás vidím, slečno. Rád jsem přijal pozvání pana Badena, ale mohu zůstat jen chviličku na pár slov a na skleničku. Budeme mít za chvíli pracovní poradu u přehrady. Blíží se období dešťů, a příští rok musíme odevzdat práci podle smlouvy,“ omlouval se Rys předem.

„Stále jste v plné práci, pane Ryse. Snad byste si mohl udělat několik dní volna a zajet s námi do Mombasy, do evropského klubu. Trochu posezení, hudby a tance by nikomu z nás neškodilo. Obzvlášť po všem, co jste prožili. Navíc se tam mám setkat s tatínkem. Odplul na týden do Zanzibaru a máme ujednáno, že navštívíme Kapské Město, kde má také obchodní jednání. Teď, když se už neuskuteční lovecká a průzkumná výprava, nechci, aby se zdržoval.“

Karel zneklidněl, nabídka byla až příliš lákavá. Umožnila by mu žít několik dní ve společnosti dívky, kterou tajně miloval. Tolik by si to přál, a tolik se toho bál. K čemu by to vedlo? Lýdie nebyla stvořená pro něho, žila v jiném světě, jiným způsobem života než on. S velikým úsilím klidně odpověděl:

„Rád bych, opravdu rád, ale mé povinnosti…“

„Nebo nechuť,“ přerušila ho Lýdie. „Nejsem dost dobrá. společnice?“

Baden se zasmál, hrozil prstem a namítal:

„No tak, copak je to. Pan Rys zřejmě nemůže, a proto ho nesvádějte. Vidím, že budeme muset co nejdřív vplout do manželského přístavu. Čím dřív odplujeme z Afriky, tím líp. Je nebezpečí, že tu každému popletete hlavu. Nemám pravdu, pane Ryse?“

„To nebezpečí je opravdu veliké,“ odpověděl s úsměvem Karel.

Pak vzal skleničku, kterou černý sluha naplnil až po okraj, a se značným přemáháním řekl:

„Když už zde byla zmínka o manželství, dovolte, abych připil na vaši společnou šťastnou cestu životem.“

Po těchto slovech se na něho Lýdie podívala pohledem, který ho uvedl ve zmatek. Trochu zčervenal a chystal se k bezvýznamné společenské lichotce, když se objevil M’Toli.

„Máš jít na vodní zeď, pane,“ ohlásil stručně. „Hned jdu, M’Toli,“ a s omluvným úsměvem k ostatním dodal, „vidíte, nedopřejí mi ani chvilku posezení s vámi, natož několik dní společenského povyražení v Mombase.“

Podal Badenovi a Greenovi ruku, když tiskl ruku Lýdii, uvedl ho pohled jejích krásných očí do rozpaků. Postřehl v něm znovu němou výzvu k odvaze.

M’Toli, jenž dvojici bedlivě pozoroval, se usmál lišácky a tajemně, jak to dovedl jenom on. Když vyšli do slunečního jasu, řekl náčelník znenadání: „Je to moc pěkná žena, pane.“

Rys se na něho překvapeně podíval. „Tobě se líbí?“

„Jsem král, a králům se ženy vždycky líbí. Čím jich má víc, tím je mocnější a bohatší. Já jsem chudý král, mám doma jenom čtyři ženy. Ale opravdu, ta paní je moc hezká, a zasévá neklid do myslí mužů.“

„Tolik rozumíš ženám? Co o nich víš?“

„Hodně, pane. Dnes bude hvězdná noc. Přijď večer k vodní zdi, a něco se o ženách dovíš, ovšem, budeš-li chtít,“ prohlásil potutelně.

Karel se vesele zasmál, plácl M’Toliho po rameně a prohlásil:

„Určitě přijdu, třeba až se hvězdný muž na obloze otočí o čtvrtinu svého těla.“

„Tedy v devět hodin,“ řekl věcně M‘Toli. Hvězdným mužem na obloze bylo myšleno souhvězdí Orión a otočení o čtvrtinu těla znamená přibližně dvě hodiny. A protože v této oblasti byla v sedm hodin už naprostá tma, byl odhad devíti hodin správný.

Náčelník doprovodil Rysa k velikému stanu, ve kterém se měla konat porada, a pak pomalým krokem zamyšleně zamířil k obrovitým stromům na břehu řeky Bubu. Sedl si pod rozložitý mangovník, sebral ze země jedno spadlé lahodné mango, dosud zdravými zuby oloupal jeho tuhou a dužnatou slupku a zakousl se do osvěžujícího ovoce. Řezáky měl, podle tradice Džipeů, připilovány do špičky. I u jeho kmene byly v době jeho otců lidské oběti.

Seděl, přemýšlel a pak se poťouchle zasmál. Rozhodl se, že večer provede kouzlo, které někomu způsobí radost.

Lýdie se šla po večeři trochu projít. Procházky večerní africkou přírodou si oblíbila od své poslední návštěvy černého kontinentu a nic nedala na varování přátel. Nikdy se jí nic nepřihodilo, a proto její důvěra v africkou tmu nebyla otřesena.

Šla zvolna, naslouchajíc hlasům večerní přírody, když se k jejímu úleku znenadání před ní objevil vysoký stín muže a než mohla rozpoznat, komu patří, ozval se známý hlas.

„Je tmavá noc, paní.“

„Ano, M’Toli, ale proč mi to říkáš?“

„V takové noci může M’Toli předpovídat budoucnost. Kouzlo M’Toliho je mocné, paní.“

„Vím, králi.“

„Nezlobíš se, paní, že tě ruším?“

„Nezlobím. Tolik jsi nám všem prospěl. Všichni tě mají rádi.“

Zdálo se, že vysoká náčelníkova postava po jejích slovech ještě více povyrostla.

„Děkuji ti, paní. Chceš, aby ti M’Toli, největší kouzelník kraje, předpověděl budoucnost?“

Mlčela, a M’Toli naléhal: „Paní, ty odejdeš z této země a nikdy se už nesejdeme… Není dobré neposlouchat dobré kouzlo.“

„Čekám na něj,“ řekla odevzdaně.

„Paní,“ řekl vemlouvavě, „mé kouzlo ti předpovídá šťastnou budoucnost, protože se ti vyplní tvá nejtajnější přání.“

„Jaké je mé přání?“ usmála se.

„Chtěla bys žít ve společné chatě s mužem, který není ani z mého, ani z tvého národa. Jeho národ bydlí na půlnoční stráně.“

Lýdie téměř zašeptala: „Jak se ten muž jmenuje?“

M’Toli dlouho pozoroval hvězdy, které se zdály být na dosah ruky, a konečně řekl:

„Mé kouzlo mlčí, a přesto hovoří. Je to zvláštní, říká mi zcela jinou věc, než na kterou jsem se ptal.“

„Co říká tvé kouzlo?“ otázala se nedočkavě.

„Že můj pán a přítel Rysii, kterému Džipeové říkají Spravedlivý, stojí u vodní zdi a srdce ho bolí.“

Pak se otřásl, jako by shazoval těžké břímě, a skončil věštbu slovy:

„Musím jít, poznávám tě, paní.“

Než se mohla vzpamatovat, M’Toli neslyšně zmizel a jí se divoce rozbušilo srdce. K rozestavěné přehradě bylo pět minut cesty – kdyby se šla podívat, přesvědčit se… Šla.

Opravdu ho spatřila. Stál u jezerního břehu a pozoroval třepotající se hvězdy, které matně ozařovaly jeřábní konstrukce. Uvědomila si, že vznikající vodní dílo, veškerá práce zde vykonaná Jsou jeho životní náplní.

„Krásná noc, viďte?“

Prudce se otočil a překvapeně vyhrkl: „To jste vy?“

„Vás jsem se tu nenadála,“ zalhala.

„Já vás rovněž ne, ale vadí-li vám moje přítomnost…“

„Jak jste protivný. Naopak, jsem ráda, že milujete ty krásné noci. Vždycky na ně budu ráda vzpomínat. Bude se vám po této poutavé, kouzelné a vábivé divočině stýskat, až se vrátíte domů?“

„Určitě, ale nechtěl bych být k této zemi natolik připoután jako výtečný přítel Hall. Beru si jeho radu k srdci. Vracejte se, říká, ale z domova. Kdo tu zůstane příliš dlouho, pro toho není návratu. Rád bych se vracel, ale obávám se, že až skončím svou práci, nikdy už se sem nedostanu. Zbudou jen vzpomínky.“

„Totéž cítím i já,“ řekla tiše. Pak vemlouvavě dodala: „A nejsou pěkné vzpomínky krásné?“

„Myslím, že ano.“

„Tatínek říká totéž, jenomže on asi při svých starostech o obchody nemá na vzpomínky mnoho času. A proč, vlastně stojíme? Sedněte si,“ vybídla ho, sama už sedící v hebké trávě.

Sedl si vedle ní a zmocnil se ho neklid z její přítomnosti. Až příliš často na ni myslel od prvního setkání, a teď ji má tak blízko sebe. Seděli pod africkým nebem posetým hvězdami. Na jihu zářil Jižní kříž, téměř až na jižním obzoru, daleko na severu se rýsovala souhvězdí Velkého a Malého vozu a nad hlavou byl široce rozkročen bájný Orión. Voda v jezeře a pod nekonečnou přehradou šuměla, prales se vemlouval do sluchu svými nespočetnými hlasy. Afrika kouzlila kolem nich své nenapodobitelné prostředí.

Dlouhé mlčení náhle přerušila Lýdie:

„Nádherná noc, líbí se mi v této zemi. Škoda že musí přijít rozloučení. Bude se mi stýskat po vás,“ dodala a dlouze se na něho zadívala.

„Opravdu, slečno Lýdie… jak jsem… já…,“ rozpačitě koktal.

Šibalsky se zasmála a požádala ho, podávajíc mu obě ruce:

„Pomozte mi vstát, už je pozdě.“

Vstal, vzal ji za ruce, a aniž věděl, jak se to stalo, ucítil její rty na svých. Přivinula se k němu s tichými slovy:

„Ach, jakými dětmi jste vy silní muži.“

A chvilkové, pomíjivé štěstí dvou mladých lidí splynulo s nocí.

M’Toli, nedaleký svědek, spokojeně zasykl a odplížil se od nevidoucí a neslyšící dvojice. Když se mu vzdálenost zdála dostatečná, sedl si na paty a hlídal prchavé štěstí svého pána. Teprve, když hvězdy začaly blednout, opustil své stanoviště. Nevracel se do tábora, ale zašel do podrostu a při ranním rozbřesku zastřelil perličku, aby ji obětoval svému kouzlu. Musel si usmířit své džu-džu, neboť jeho jménem bílé paní lhal.

Společnost vedoucích pracovníků z tábora Na vyhlídce stála na malém nástupišti stanice Arusha a loučila se s hosty ze zámoří. Zachránění Američané, Lýdie a její otec se loučili s územím, které se k některým z nich zachovalo macešsky.

V Arushi bylo poslední rozloučení, i když Lýdie naléhala, aby se konalo v evropském klubu v Mombase. Pracovní povinnosti nedovolovaly stavitelům vodního díla a elektrárny delší nepřítomnost. Naštěstí černý přednosta stanice vlastnil petrolejovou lednici, ve které se šampaňské vychladilo stejně dobře jako v nádobě s ledem.

Konečně došlo k posledním stiskům rukou, k poslednímu ujišťování o neskonalé vděčnosti ze strany zachráněných.

Lýdie už byla ve svém oddělení, když krátce před odjezdem vyběhla na schůdky a zavolala:

„Pane Ryse, pane Ryse!“

Dychtivě přispěchal. Dlouze se na něho zadívala, smutně se usmála, podala mu ještě jednou ruku a srdečně řekla: „Ještě jednou vám děkuji, drahý příteli. Všechno, co jste pro mého snoubence a pro mne vykonal, zůstane pro mne trvalou a krásnou vzpomínkou. Buďte hodně zdráv a mnoho štěstí. A občas si vzpomeňte.“

Pak se sklonila a políbila ho na tvář. James Baden, vyhlížející z okna vozu, se společensky usmál a kývl s porozuměním hlavou.

Hall při této scéně prohodil k vedle stojícímu poručíku Greenovi:

„Tak mám dojem, že nejšťastnější ze všech odjíždějících je Baden. Rys pro něho znamenal čertovské nebezpečí.“

Když vlak zmizel z dohledu, pocítil Karel podivnou prázdnotu. Dokud byla Lýdie v jeho blízkosti, cítil se šťastný. Teď už bylo všemu konec.

Při odchodu z nádraží se k němu přitočil M’Toli, pozvaný také na slavnostní rozloučení. Chvíli si zamlklého Rysa prohlížel a pak mu připomněl:

„Vzpomínáš, jak ses ptal, mám-li zkušenosti se ženami? Tehdy jsem ti řekl, že jsem chudý král a že mám jenom čtyři ženy. Z těch čtyř jenom jedna je z mého národa, a řeknu ti, že s tou vycházím nejlépe. Jednou budeš mít zdravé syny a dcery, ale měj je se ženou ze svého národa, jinak si až do stáří přičaruješ veliké trampoty, protože děti jdou vždycky za hlasem své matky.“

Karel se na něho zadíval, pak se usmál, nakonec vesele třepí náčelníka po rameně a prohlásil: „Pak cestovatelé po Africe tvrdí, že africká žena je otrokem svého muže, ale jak slyším, i samotný král má se ženami starosti.“

M’Toli se zazubil a řekl filozoficky:

„Aspoň vím, že žiji.“

20

Nadešel slavný den. Dělníci, mistři, inženýři, zástupci zúčastněných firem, koloniální administrativy i vlády stáli na velkém prostranství u přehrady na jezeře Manyara. Na stožárech vlály anglické vlajky a hudba skončila hymnu. Tvůrci přehrady, elektrárny a železnice odevzdávali své dílo, i když na něm bude ještě hodně práce.

Sjeli se sem lidé, kteří s vykonaným dílem neměli nic společného, kromě balíků akcií, které si včas zakoupili.

Když skončil řeč zástupce koloniální vlády, jenž nešetřil chválou a dokonce, což bylo proti koloniálním zvyklostem, chválil neškolené černé dělníky, ozvalo se po překladu do svahilštiny souhlasné mručení.

A protože Karel Rys měl na starosti styk s domorodými dělníky, ujal se slova jejich jménem. Nemluvil dlouho, ale zato jeho řeč byla na tehdejší koloniální africké poměry pozoruhodná.

„Všichni, kteří na této stavbě pracovali, využili všech svých schopností, aby vybudovali dílo, které v této oblasti je svým způsobem průkopnickým činem. Pro příští generace bude dokladem vyspělosti současné techniky, znalosti a pracovitosti dělníků bez rozdílů národností a ras.

Při této stavbě jsem se naučil vážit si černých dělníků. Zatímco v hustých lesích a na vzdálených planinách ještě vládnou stejné zvyky jako před staletími, ovládané pověrou, je toto dílo důkazem, že Afrika a její lid mají před sebou velikou budoucnost za předpokladu, že vzdělaný a pokrokový svět splní vůči černému lidu Afriky svou povinnost.

Tito lidé začali s námi stavět od základů a s námi dílo budovali. Proto my, kteří jsme stále s nimi žili, poznali jsme je a věříme v jejich schopnosti, jim za jejich píli děkujeme.“

Zatímco oficiální osobnosti po Karlově řeči krátce a z povinnosti zatleskaly, utvořili mnozí dělníci taneční kruhy, ozvaly se tamtamy, píšťaly i balafóny. Africký lid děkoval mluvčímu po svém.

Když Rys sestoupil z malé tribuny, uchopil ho Hall pod paží a uvedl ho ke skupině hostů. Cestou mu šeptal:

„Namíchl jste je pořádně, cožpak ti panáci mohou tohle pochopit? Nic platné, začne oficiální podávání rukou. Musíte do toho jít.“

Povinné stisky rukou, nucené úsměvy, u některých nepokrytý údiv nad nepochopitelnou řečí i slova chvály i uznání, to všechno vyplnilo téměř půlhodinu. Potom teprve se Karlovi podařilo vytratit se na chvíli do kanceláře. Byl unavený a toužil po odpočinku. Večer měl být v táboře Na vyhlídce banket, na němž, soudě podle počtu dovezených beden, bude hojnost pití i jídla. Guvernér z Dáressalámu dovedl být dobrým hostitelem.

Zapaloval si právě cigaretu, když ho vyrušil M’Toli.

„Copak mi neseš, králi?“ ptal se s úsměvem.

„Jsem smutný, pane. Vím, že se budeme muset rozejít.“

„Tak už to v životě chodí, když muž vykoná svou práci, musí jít dál za novým cílem. Rozejdeme se, ale nikdy na tebe, tvůj lid a kraj nezapomenu. Vážím si tě, vždycky jsi byl poctivý v jednání, věrný a mnoho jsi vykonal při málo slovech. Odejdu, ale chci se sem jednou vrátit.“

„Na tohle se zeptám svého kouzla, pane. Přišel jsem ti ještě něco říci jménem svého lidu,“ potomek králů rozpačitě přešlápl a pak začal rychle hovořit, jako by toužil, aby svou řeč měl co nejrychleji za sebou.

„Přicházím, pane, abych ti jménem svého lidu vzdal poctu. Dnes večer bude veliký palaver, kde budeš přijat do našeho rodu a budeš náčelníkem mého národa. Takový je zvyk a pocta pro ty, kteří jsou spravedliví. Hovořil jsi před všemi cizími muži, že jsme si všichni rovni, jsme-li dobří. Tvoje řeč byla tou největší řečí, jaká byla mezi Velkými vodami vyslovena. Všichni černí lidé se dnes stali tvými přáteli, i když někteří bílí páni stali se tvými nepřáteli. Poznávám tě, pane.“

M’Toli z kanceláře přímo vyběhl a málem vrazil do obtloustlého inženýra Halla, kterého doprovázel zjevně rozčilený geometr Wood.

„Tak jsme přišli, abychom se napili něčeho ostrého. Po dnešní túře si to zasloužíme,“ halasil Hall.

Geometr Wood se obrátil na Karla se slovy:

„Co vás to napadlo, stavět černochy na stejnou úroveň s bělochy? Víte, co jste spískal? Ta černá čeládka se teď bude nafukovat, div nepraskne. Taková novina se rozkřikne během několika dní po celém území. Když tak mluví misionáři, je to celkem v pořádku. Ti mluví o rovnosti všech lidí před Bohem. Tak, jak jste to říkal vy, to byla veliká chyba.“

„Ale já nechápu…“

„Opravdu nechápete?“ vybuchl Wood. „Pro ty černé kůže zůstanete navždy Rysiím – Spravedlivým. Bude-li teď v budoucnu na nich někdo něco chtít jinak, než jste to dělal vy, začnou s povídáním, že před kala-kala dobou byl u jezera Manyara Rysií – Spravedlivý, který byl velikým přítelem M’Toliho, a ten tvrdil, že lidé jsou si rovni bez ohledu na barvu kůže. Černoši na některé věci velmi rychle zapomínají, ale na toto vaše tvrzení nikdy nezapomenou. To vám musím jako Angličan vytknout.

Ale teď už nalejte, ať zapijeme tu slávu. Přes vaši neprozřetelnost vás mám docela rád. Vždycky jste si věděl rady a v mnohém jste nám pomohl v jednání s černochy. Tak na zdraví.“

Popíjeli, hovořili, kolik práce je ještě zapotřebí udělat a jak bude práce pokračovat. Hall mával svými barevnými kapesníky a zakončil debatu rázným: „Tak už dost. My jsme tady skončili a po nás sem přijdou jiní odbornici.“

„To znamená, že si konečně vyberete svou dovolenou. Pojedeme do Evropy stejným parníkem?“ zeptal se Rys.

„Vidíte, dovolená Evropa… parník… nu, toť se ví, že se tam jednou pojedu podívat. Vždyť bych se v téhle zemi nakonec dočista vypařil. Woode, dopijeme a půjdeme, večer na nás čeká spousta tlachání. Musím se na to trochu vyspat. Přišla vám pošta, příteli. Z druhého konce světa,“ dodal potutelně a při odchodu podával Karlovi podlouhlou obálku.

Když odešli, podíval se Rys na obálku. Dopis byl odeslán z Kanady. Rozřízl obálku. Zaraženě a s trochou smutku četl svatební oznámení Lýdie Markové a Jamese Badena. Na jeho druhé straně byl pozdrav s přáním hodně úspěchů i se srdečným. pozváním k novomanželům, zavítá-li někdy do Kanady.

Karel si zapálil cigaretu, vdechl kouř a pak přiložil hořící zápalku k rohu oznámení a díval se, jak ho stravují plameny. Zbytek zašlápl na betonové podlaze.

Vyšel před kancelář, dlouho hleděl na hladinu jezera a pak jeho pohled zabloudil k severním horám. Daleko za nimi, tisíce kilometrů, byla jeho zem a jeho lid, k němuž patřil. Podivný stesk a nevýslovná touha po domově mu vehnaly slzy do očí.