Václav Šolc

Jsem Indián

KAPITOLA 1

Nojo, amigo1, tak vy chcete vědět, jak jsem se dostal až sem. To je dlouhatánská historie. Když ji ale chcete slyšet, máte ji mít! Sale, carajo!2 Zatracená potvora – jak se to řekne česky? No přece had, že? Co sem leze právě teď, žejo? Okamžíček, já ho plácnu. No, už se hrabe pryč. Tady teď nemá co dělat. Tady má bejt až večír, na noc. Víte, máme ho tady na hlídání dětí, těch malejch, co ještě neumí moc běhat a jen lezou po čtyřech. Tyhle veliký hadi jsou dobráci, když je máte doma odmalička a krmíte je. Stočí se do velikýho kruhu a tam pak posadíte toho svýho prcka. A ten had mu nedovolí z toho kola vylízt. Ale teď, když jste mi sem zabloudil vy, českej krajan, až z naší zlatý Prahy, až sem, do našich pralesů v Chaku3, a máme před sebou veliký povídání, tak ať mi sem neleze!

Tak dobrá, pokračujem. Hergót, to je už dávno, co to všechno začalo! Páni, hezkejch pár roků! To by se mělo spočítat. Hele, krajane, kterej je teď vlastně rok? Že sedumdesát? To to utíká! Hernajs, to mi teda je už osumdesát, když jsem se narodil v devadesátým roce. Uteklo to, uteklo. Jo, tady dole v pralesích, tady nemáme kalendáře a taky se bez nich obejdem, klidně. Řekněte, na co by nám byly? Tady potřebujeme akorát vědět, kdy máme sejt a sázet, kdy zrejpat ty naše políčka, aby bylo co do huby. A jak čas běží, to vidíme podle doby dešťů, podle toho, kdy se začnou houfovat papoušci a křičet, až uši zaléhají, a párovat se. To vám jsou divný ptáci. Když se spárujou, tak to spolu vydrží až do smrti, tak jsou věrný ne jako lidi. To je tedy jaro, a aby to bylo potvrzený, tak rozkvítá kebračo4 a paratodo, to je vám nádhera, zlatý kalichy, radost se kouknout.

Jak jsem řekl, uteklo to, uteklo! Ani jsem neměl nějak moc času pozorovat, jak to uteklo, a že to utíká, hehe! To víte, já měl pořád co dělat. To, nebo něco jinýho, ať to bylo co chtělo, jen když mě to chytlo. A když mě to bavilo – jo, to je to správný český slovíčko! A můžu říct, že jsem za svůj celej život, a byl dost dlouhej, že jsem namouduši nikdy neměl dlouhou chvíli. Teda byly chvíle, kdy jsem se parádně otravoval, ale to byly vždycky jen chvíle, to nikdy netrvalo dýl než tak nějakou hodinu, nejvejš půlden.

Jo, krajane, teď se musím smát! Proč? Ale, vzpomněl jsem si, že tam ve městech, tady v Jižní Americe, nebo tam za mořem, ve starý dobrý Evropě, mají lidi všude hodiny. Na věžích kostelů, na fabrikách, na radnicích, doma na zdi, na stolku u postele, nebo v kapsičce u vesty, na řetěze, jak jsme říkali, na klaničníku. A pořád se na ty všelijaký hodiny koukají a říkají – už je půl osmý, to abych mazal do práce – mám hlad, to už bude dvanáct? A tak to jde dokola, od samýho rána do večera, od novýho roku do vánoc a zase znova, rok za rokem. Člověk tam venku je votrokem těch potvoř s ručičkama.

Taky jsem měl jeden čas hodinky, do kapsičky ve vestě, a byl jsem na ně hrozně hrdej a pořád jsem je vytahoval a otvíral a díval se, kolik je hodin – to všechno hlavně proto, aby lidi okolo viděli, že je mám! A za čas jsem o ně přišel a už jsem zůstal bez nich. Trhla bída, neměl jsem co do huby – myslím, že to bylo až tady v Bolívii, ba ne, bylo to ještě v Argentině! Nebylo co do huby a žaludek přímo zpíval, co říkám, že zpíval, on přímo vyl a řval jako ďas, že to už nevydrží, bejt tak dlouho prázdnej, a tak jsem je prodal. U nás doma by se asi řeklo, že jsem je střelil. Nový jsem si už nikdy nepořídil a tady je člověk nepotřebuje. Jíme a spíme, kdy máme chuť a podle sluníčka.

Krajane, caramba5, vždyť to je hrůza, no se enofe, jak se to řekne zase česky, jo, nenamíchněte se! Já už z tý češtiny hrozně moc zapomněl, jak je vidět. Taková doba, co jsem neslyšel česky kromě sama sebe ani slovíčko, to se zapomene, to je přece claro6, to je jasný, ne? A počkejte, vlastně to tak docela přesně nebylo. Já jsem slyšel česky, a dokonce tady nedaleko, snad dobrou hodinu jsem se tady jednou bavil s Čechem, ale to už je taky hrozně dávno, snad čtyřicet let. To sem teď ale nepatří, když mám vypravovat hezky popořádku. Taky na to ale dojde!

Tak teda od začátku! Jak jsem už řekl, narodil jsem se v devadesátým roce v Praze, pod Vyšehradem. Znáte to tam? Jo? Tak teda bydleli jsme ve Vratislavově ulici, to si pamatuju. Můj táta byl šíťař7, ploul na šífech, vozili kámen, písek a všechno možný. Byl to skvělej chlap, já se na něj koukal jako na svatýho. Velkej, urostlej, sílu měl jako kůň, chodil ve vysokejch botách – faldovačkách, kalhoty hamburačky. kostkovanou kazajku, na krku modrej šátek s bílejma puntíkama a čepici bekovku s kšiltem. Tak vám ho vidím dodneška před sebou, když zavřu oči nebo když se mi o něm a o mámě tu a tam zdá.

Já ho měl hrozně rád a poslechl jsem ho na slovíčko, nebo jen na mrknutí. Ani nemusel zapráskat tím svým knírem a vyndat fajfku klimbačku z pusy. Moc řečí nenadělal, ale co řekl, to sedělo, že nemohlo sedět líp. A měl nás rád, moc rád, mámu i mne, to bylo vidět na první pohled. Neměli jsme se špatně. Táta uměl makat a vydělal zlatky. Jíst jsme měli vždycky co a pěkný oblečení taky, na všední den i na neděli a svátek. A mámě koupil táta dokonce zlatej řetízek s pozlaceným křížkem. Vypadalo to na tom mámině bílým krku moc a moc hezky.

A žili jsme si pěkně, opravdu moc pěkně. V neděli odpoledne jíme si dokonce i někam vyšlápli, třeba přes Vyšehrad do Podola, tam byla pod hradbama taková pěkná hospoda se zahradou, kde v neděli kouleli kuželky a hrála muzika, nebo do Prahy, jako do města, na Václavský náměstí. Táta mi tam ukazoval Muzeum, nebo jsme šli na Staroměstský náměstí, kouknout se na orloj s apoštolama a táta mi vykládal, jak tam, u radnice, byli po bitvě na Bílý hoře – taky Jsem si tam asi třikrát zašel, když jsem byl větší, na tu Bílou horu – popravený ti čeští pánové. Říkal mi taky, kolik jich tehdá bylo, ale to jsem už zapomněl.

A snad právě proto, že jsme byli až moc spokojený a šťastný, snad právě proto nám do tý pohody najednou, zničehonic, bacil hrom. Takovej už život bejvá, potvora! Bylo to v zimě, pěkně mrzlo. Tehdy jsem chodil do třetí třídy a byl jsem na to hrozně hrdej. Učil jsem se dost dobře, dneska ale vidím, že to mohlo bejt ještě o hodně lepší, kdyby nebylo toho, že jsem byl právej podskalskéj kluk, kterej musel vědět o všem, co se kde šustlo, a mít prsty v každým darebáctví, malým, nebo větším. Právě proto mi na učení nikdy nezbejvalo moc času, pan učitel mě ale tou svou rákoskou ani nemusel častěji napomínat, skoro vždycky Jsem uměl, aspoň něco.

V tý zimě jsem šel jednou takhle ze školy domů a na cestě jsem – bylo to skoro už u našeho domu – potkal starou tetu Pácovou. Byla celá ubrečená a s nářkem se na mě vrhla:

„Tak ty chudáčku malej, chudáčku malej, tak vy tu už jste s mámou sami, samotinký! Ty i Maruška!“ a slzy se jí kutálely jako hráchy po tvářích.

„Teta, co se děje, co se stalo?“ vyhrkl jsem.

„Tvůj táta, hochu, tvůj táta je po smrti!“ vyrazila ze žalem sevřeného hrdla a běžela dál. A bylo to tak. Táta s ostatníma podskalskejma ledoval, sekali ze zamrzlý Vltavy led pro hospody, řezníky a pivovary, vysekanej kus se pod ním prolomil a proud ho stáhnul pod celistvej led. No, utopil se, ten můj zlatej, skvělej táta! Když řeknu, že jsem ho hrozně obrečel, tak to je málo. A jeho funus, to je nejsmutnější vzpomínka z mýho dětství, namouduši.

Když chlapi z Podskalí – kamarádi z tátovy party – spustili na tom vyšehradským hřbitově tátu do hrobu, stáli jsme tam s mámou uprostřed a brečeli. Lidi, známí, kamarádi a přátelé, který přišli tátu doprovodit na tý poslední cestě, podávali mámě ruce a říkali: „Potěš vás pámbu, Stoková, vás i s dětmi.“ A nás hladili po hlavách a ubrečenejch tvářích. Vidíte, málem jsem vám zapomněl povědít, že jsem měl sestru, naši Marušku. Byla o čtyři roky starší, moc hodná holka, daleko lepší než já, pomáhala mámě a dohlídla i na mě, abych nechodil z těch svejch alotrií rozškubanej jako vandrák. Co myslíte, mohla by být ještě naživu? Asi sotva. Ale ne, co by nebyla, to není tak moc, bylo by jí čtyřiaosmdesát, já jsem přece taky naživu a nic mi dohromady není. Naší prababičce z máminy strany bylo prej jedenadevadesát, když umřela, a nebylo to věkem, ale na zápal plic.

Ale abysme se hnuli dál. Po tátově odchodu – vidíte, už taky nerad říkám „po smrti“, jako tady ty moji Indiáni. O smrti se hrozně neradi baví, říkají, že o mrtvejch se nemá vůbec mluvit, to je pro ně jedno z nejšpatnějších kouzel vůbec, mrtví jsou pryč, a basta, živí dělají, jako by tu tamti vůbec nikdy nebyli. A na hrob jim taky nejdou, to není jako tam u nás; třeba o Dušičkách, když byl vyšehradskej hřbitov samý kytky a světýlka. Tady umřeš, a tím jsi pro celej svět zmizel, z očí z hlavy. A co, snad je to tak lepší…

Tak tedy po tátově odchodu to u nás nebylo nejlehčí, Nějakou tu zlatku měla máma schovanou v punčoše, to se ale dost rychle vytahalo, na oblečení a takové věci, a tak se měla, chudák, co ohánět, aby bylo co do huby. Zle nebylo nikdy, to ne, v Podskalí byl přece Vltavan, dělnickej spolek plavců a vůbec lidí okolo tý naší milý Vltavěnky – třeba mí to nebudete věřit, ale mně se o Vltavě, právě o Vltavě, dost často zdá, častějc než o mámě a tátovi. A ten Vltavan měl za jeden z hlavních úkolů neopustit vdovy a děti po svejch členech. A tak zase nějaká tá zlatka přibyla. Nevíte náhodou, jestli ten Vltavan tam ještě je? Že je? No, to je krásný. Potom už bylo Maruši patnáct a dostala se do hospody Na Přemyslovce jako pomoc do kuchyně, k mytí nádobí, krájet cibuli, maso a skočit semhle a támhle. Najedla se tam, a ještě přinesla mámě nějakej ten krejcar.

A víte vůbec, kde ta hospoda byla? Měl byste to vědět, byla to přece známá a slavná hospoda. No přece ze Slupi do ní vedl můstek přes náš slavnej potok Botič. Co to bylo za ulici? jo, to vám, estimado seňor compatriota8, už nepovím. Jednak si to už nepamatuju, a za druhý, opravdickejch ulic tam u nás moc nebylo. Vratislavovu, tu si patnatuju, to byla naše ulice, vedla z náměstíčka před radnicí nahoru, k pevnostní bráně. A ten náš Vyšehrad, to bylo stejně moc málo opravdovejch ulic, tam byly spíš samý zákoutí a slepý uličky. Pak jsem pomalu docházel i školu a byly zase starosti, co se mnou dál, co budu dělat potom. Já jsem si s tím hlavu nelámal. Koukal jsem, abych užuž byl ze školy venku, moc mě to tam stejně nebavilo, sedět jako pecka a muset dávat pozor na to, co nám pan učitel vykládal. Ještě míň jsem měl rád jeho rákosku, asi právě proto, že jsme spolu měli občas co dělat. Jakžtakž jsem se zajímal o dějiny, taky jsem měl rád zeměpis a zpěv, počty jsem rád neměl a k smrti jsem nenáviděl krasopis. Máma a strejda Štěpánků, její bratr, mi nestačili říkat: „Ty kluku jeden pitomá, koukej se ve škole učit, ať z toho něco máš pro život a ať nejsi hloupej, s takovým hovádkem božím si pak každej dělá co chce.“ Jenomže tohle vykládání šlo jedním uchem tam a druhým zase hned ven, a někdy ani to ne, ty dobře míněný řeči šly jenom kolem tý mý střapatý makovice.

Já sám jsem věděl moc dobře, co bych chtěl dělat. Lákala mě ta naše Vltava, chtěl jsem bejt plavcem, jako byl táta. Na vodu, na šíf nebo na vorovej pramen, plaveckou kajdu, kalhoty hamburačky – bůhmilejví, proč se jim tak říkalo – fáldovačky na nohy a čepici s kšiltem, veslo nebo sochor do ruky a správně makat a zahoukat si po plavecku! To byl můj ráj, vysněnej. Jenomže tu byla máma a ta nechtěla o práci na vodě ani slyšet, hlavně po tom, co se Stalo tátovi: Zatrhla mi dokonce i moje přátelení s přívozníkem u vyšehradský skály. Já k němu strašně rád chodil. Bydlel v takovým pěkným domečku přilepeným pod vyšehradskou skálu a měl okna plný kytek.

Ploul jsem s ním na pramici, když převážel lidi na druhou stranu a sedal jsem s ním před chaloupkou, když víznul. Že nevíte, co to je víznout? No přece že vázal, plet sítě pro rybáře, když měl volno a nikdo nechtěl přívoz. Vidíte; krajane, když se člověk zavzpomíná a dá se do řeči o tom, co měl rád, hned se mu ten jazyk v rodný řeči líp ohýbá a slova jdou sama, jak mají jít. A ten přívozník – ani už nevím, jak se jmenoval, říkal jsem mu pane Václav – mi vyprávěl spoustu věcí. Znal hromadu pověstí, o vodníkovi pod tou naší skalou, kterej prej hlídá ve skále uzavřený rytíře do doby, kdy bude český zemi nejhůř, o Horymírovi, jak skočil z vyšehradský skály do řeky, o Libuši, o Ctiradovi a Šárce, o Karlovi Čtvrtým, o Žižkovi a spoustu dalších ze starejch dob. A nejen to, vykládal mi o Bílý hoře a tom, jak jsme spadli do toho pitomýho Rakouska pod císaře pána, a vůbec nejraději povídal o tom, jak v osumačtyřicátým roce9 Podskaláci bojovali na barikádách a slavně uhájili přechod přes Vltavu. To bylo jeho nejmilejší, v tom byl jeho táta. A taky rád povídal o tom, jak ploul jednou na vorovým pramenu z Prahy až do Němec, až k moři, do Hamburku. Byl na to hrozně hrdej, že se dostal až ták daleko, že viděl takovej kus světa.

Že jsem potom myslel jen a jen na práci na vodě, to jistě není divu. Když jsem pak doma řekl, že bych byl rád vorařem, nebo šífařem, dala se máma do hroznýho křiku, ať mi to ani nenapadne, že by doma uschla strachy, že zajdu podobně jako náš táta. A já že jinak nedám, že na vodu chci a půjdu na ni. A vzdoroval jsem, i když jsem dostával pohlavků jako houžví v pramenu. Jenomže pák máma ztichla, zmlkla, zadumala se a já koukám, má hlavu v dlaních a mezi prsty těch upracovanejch rukou – tečou spodem slzy. A máma tam jen tak seděla, hlásku nevydala, nezavzlykala, ale ty slzy tekly dál.

Tohle bylo na mě už moc, koukat se na ty máminy tichý slzy jsem nevydržel. Měl jsem ji hrozně rád a dělat jí bolest, to jsem přece jen nechtěl a nedokázal. A tak jsem jí rukoudáním a na sto hříchů slíbil, že teda na vodu nepůjdu, že nebudu ani šífařem, ani vorařem, ani jiným plavcem, ani přívozníkem, ani pískařem, nebo pobřežným, že nebudu ledovat a nebudu dělat nic, co by mě přivedlo na vodu. Bylo mi to hrozně líto, loučil jsem se se svým prvním vážným snem. Co jsem měl ale dělat proti těm tichým, tak strašně silným máminým slzám?

A tak jsem povolil. Měl jsem odjakživa rád dřevo a jeho vůni, hlavně toho smolnýho. Jako kluk jsem si vždycky nejraději hrál u vody, kde to dřevo vonělo z ohrad, běhali jsme po uvázanejch vorech a pramenech, houpali se na klapačkách10, dělali si lodičky z kůry a dívali se, jak se rozvazujou vory a vytahujou klády a polena do ohrad. Tam dřevo vonělo nejvíc, hlavně takhle v létě, po teplým dešti. Těch ohrad s dřevem tam u nás byla celá řada, od Vyšehradu až po tu poslední, Bubeníčkovu, nad Šítkovskou náplavkou.11 To byla nejkrásnější místa mýho dětství, na to se nezapomíná.

Pro tu lásku k dřevu a k jeho vůni jsem se teda rozhodl, že budu dřevařem. Takovým, jakým byl strejda Musil, Vocílka, nebo Doubek. Ten Doubek byl dokonce ochotnej to se mnou zkusit, vzít mě do svý party, abych napřed pomáhal v tom nejlehčím a mohl okoukat všechny ty fígle a kumšty okolo správný dřevařský práce. V Praze se spotřebovala spousta dříví, a to byla právě starost dřevařů.

Taková dřevařská parta, to nebylo jen tak něco. Vy to už nemůžete znát, ono to v tej naší Praze dneska určitě chodí jinak. V tý době, když jsem se dostal do Doubkovy party, to vypadalo asi takhle. K takový dřevařině patřil v první řadě vůz s párem dobrejch koní. Jo, koně, ty jsem měl vždycky rád a ty mi tady chybějí. Víte, krajane, tady se koňům nedaří, tady nevydrží. Snad je koušou ty potvory bichos12, jak je to česky? Jo, insekti, ale ne, to taky není dobře česky, jak to říkáte? Hmyz? Jo, to je to správný slovo, hmyz. Ale zpátky do Prahy! K tomu vozu s koňma – tím se to dřevo rozváželo, polenový, z podskalskejch ohrad. Parťák dostával zakázky, každej už měl svoje stálý zákazníky po městě a nosil v hlavě, kdy by tak komu mohlo dřevo docházet, a to pak zašel k těm lidem a připomenul, že bude třeba dovézt nový, doplnit zásobu.

Bylo to tak trochu postaru, v mnoha domácnostech se už topilo víc uhlím a k tomu dováželi uhlíři i dřevo na rozdělání ohně, už na štípaný a svázaný drátem do takovejch kol – ale to zas bylo záležitostí jinejch dřevařů, z podskalskejch takový kola dělal například starej Matouš. Bylo to pohodlnější, byl si u tý práce pěkně doma; když bylo hezky, tak na dvorku, a když pršelo, tak v kůlničce. Matouš už byl starej, a tak mu to vyhovovalo, i když byl vejdělek menší.

Tak teda ráno se fůra naložila, pěkný polena, a jelo se. S parťákem bejvali dohromady tři mužský, jeden šel s pilou a dva se sekerama na ramenou. K partě patřily ještě dvě, nebo i tři ženský na odnášení nařezanýho a naštípanýho dřeva, do sklepa nebo do kůlniček. Fůra zastavila před barákem, kde si dřevo objednali, chlapi polena shodili z vozu a kočí s fůrou odjel, většinou pro nový dřevo. Pak se začalo dělat. Napřed se polena štěpila. Dřevař si poleno postavil a těžkou sekyrou ho naráz, nebo nejvejš natřikrát rozštip a pak štípal dál na tenčí štěpiny, který ten s pilou řezal nakrátko, pilu opřenou o zem a o břicho, zubama nahoru. A ženský to odnášely v nůších. To byste koukal, jak nám to šlo od ruky! A já? Podával jsem, držel, nosil s ženskejma a tak, na co jsem stačil. A skoro vždycky kápla i nějaká ta diškrece.

Jestli se mi to líbilo? Ze začátku dost a dost, byla při tom legrace, povídalo se, každou chvíli jsme byli jinde, a to bylo moje. Vídal jsem pořád něco novýho, na pražskejch ulicích se v jednom kuse něco dělo, tuhle pochodovali vojáci, nejraději jsme měli benedáky, osumadvacátý, s tou jejich vojenskou kapelou, a to byla, panečku, nějaká muzika! A jinýho bylo k vidění taky dost.

Nějakej čas to bylo dobrý, ale pak mi to začalo nebejt dost akorát. Potkávali jsme kluky – učedníky od různejch řemesel – a ti se u nás zastavovali, chvíli se koukali, jak a co děláme, a to víte, některej hodil poznámku, něco jako v tom smyslu, že dělám ženskou práci, jinej, že to není žádný pořádný řemeslo, že to je jen a jen docela obyčejná nádeničina. No a já, jakej jsem tehdy byl – a vydrželo mi to pak hodně dlouho – jsem se nafouk, a že to dělat nebudu, že chci bejt řemeslník, a ne nádeník.

Od dřeva jsem ale nešel, to ne! Naše Maruška už byla jako velká, bylo jí devatenáct, zapalovaly se jí lejtka a chodila tancovat, jako ostatní holky z Vyšehradu a z Podskalí, k Palmům, nebo k Poduškům a tam se seznámila s jedním klukem, nějakým Honzou, tovaryšem truhlářskýho řemesla. Slovo dalo slovo, ten Honza měl zase známý v celý hromadě truhlářskejch dílen, ten věděl tohle a támhleten zase něco jinýho, a tak se stalo, že jsem od novýho roku nastupoval jako učedník truhlářskýho kumštu u mistra Antonína Kuliše v Plavecký ulici.

KAPITOLA 2

Napřed jsem byl na to svý učednictví hrozně pyšnej. Truhlařina je krásná práce, dřevo je podle mýho jen nejfajnovější materiál, a právě ze dřeva se dají dělat snad ty nejkrásnější věci na světě, aspoň já si to myslím. A to ještě kdyby naši mistři mohli dělat z takovejch nádhernejch dřev, jaký rostou tady, v těch našich pralesích a na březích týhle naší řeky Pilcomaya! To by koukali! Já ty stromy tady ani neumím česky pojmenovat, znám je jen těma indiánskejma jménama, jak to tady už přes čtyřicet let slyším, a to by vám nic neřeklo. Já ale vím, že se tu jednou budou tyhle krásný dřeva porážet a dovážet do měst. Podívejte se, tohle je například dřevo dvoubarevný, světlý a tmavý v jednom kuse. To budou mít tam v městech mistři truhláři radost, až to uvidí, to si pište!

Kde jsem to přestal? Jo, že jsem byl hrozně pyšnej na to svý nový učednictví a na to, že za pár let budu tovaryš, že budu machr, a když budu mít trochu štěstí, že ze mne může bejt i samostatnej a váženej pan mistr. Jo, byly to krásný klukovský sny…

Probuzení bylo dost tvrdý. Za pár tejdnů jsem se rozkoukal a bylo po pohádce. To jsem už poznal, že se nadarmo neříká, že učedník je mučedník. Ani by mi tak moc nevadilo, že tam u Kulišů nebyla o pohlavek nikdy nouze, od pana mistra, paní mistrové i od dvou našich tovaryšů. To jak se komu ruka utrhla, ale řekněte, na to přece tam u nás vždycky učedník byl. Něco jako hromosvod. Pan tovaryš si vrazil třísku do prstu a učedník dostal pohlavek. Paní mistrová něco v kuchyni připálila a Honza, to jest já, učedník, dostal pohlavek. A tak to šlo dokola.

Mně ale vadilo, že jsem se vlastně nedostal k tý pravý truhlářský práci, až na nějaký drobnosti. To bylo pořád to samý: „Honzo“ – paní mistrová mi říkala Hanzi – „podej mi tohle, nebo támhleto, Honzo, skoč k železníkovi pro šroubky, či kování takový a takový, Hanzi, seber se a plav k hokynáři za pět pro kvasnice, ale už ať si tady, ty lenochu a nemehlo! Honzo, tumáš džbánek a syp k Bastlům pro pivo, mám nějak sucho v krku! A ne abys cestou upíjel, nebo tě přerazím!“ A stejně jsem si loknul! A houby poznali, všichni dohromady! Znáte tu hospodu, krajane! Že ji neznáte? Víte, ta U Bastlů byla na rohu Podskalský a Kočičí ulice.

S mistrem to celkem šlo, byl to dobrák a machr. Sakra, ten to s dřevem uměl! Tehdá byl v módě docela pěknej nábytek, takovej lehčí, ale v pražskejch domácnostech byla ještě spousta toho těžkýho neohrabanýho „méblu“, kterýmu se říkalo „altdajč“, jako staroněmeckej. Ten jsem z hloubí duše nenáviděl. Bylo to těžký jako hrom a samá hrana, kdo se s tím měl tahat. Co se ale dalo dělat, pan mistr přece nemohl zákazníkovi říct, že takovej krám opravovat nebude. To nešlo, to by přišel o kšeft a pan mistr si považoval každýho zákazníka.

A paní mistrová? Ta byla na krejcar jako čert na hříšnou duši a pro zlatku by si snad dala vrtat obě kolena.

A Češka byla mizerná, říkala, že na to nekouká, jestli je ta která zlatka od Čecha nebo od Němce, obě že mají sto krejcarů. A dělala si legraci, potvora, z vlastenectví, a že ona chce nejdříve prodat, udělat slušnej kšeft, a pak jí teprve půjde o to, jestli s Čechem, nebo s Němcem. A do všeho strkala nos, baba jedna. Ta když měla na někoho vztek, tak jí to vydrželo hezky dlouho. To náš mistr ne, ten za den za dva o ničem nevěděl, ale ona, ta to dala znát ve všem, hlavně u jídla. To člověk dostal hned míň polívky a knedlíků a z masa jen tak kousek flaksy, a ještě mu to očernila, že neví, proč by měla živit nějakou línou holotu a pakáž, jinak dělníkům neřekla.

Hrozně dobrý to měl u ní ten, kdo jí políbil občas ruku, to předla zrovna blahem jako – kočka, ale jinak se hrdlovala s každým o každej šesták, s mistrem, s našima tovaryšema i se zákazníkem.

Velikej cirkus bejval každej pátek, kdy k nám a po Praze vůbec chodilo nejvíc žebráků. Podělovala je sama, dávala jím po troníku, ale za to jí musel každej z těch chudáků říct: „Rukulíbám, milostpaničko“, a hezky políbit ruku, až to mlasklo, jako když se rozšlápne tučnej šváb. Oni to ti chudáci měli v tý době zatraceně těžký. Ještě tak nejlíp na tom byl ten, kdo se dostal do chudobince, k svatýmu Bartoloměji. Ten chudobinec bejval ve Vyšehradský ulici, ale to musel ten chudák moc prosit pražskou obec, aby mu tam laskavě přidělila skromný místečko. Tyhle lepší chudáky jste mohl vídat na Karlově náměstí, kam si chodili sedat na lavičky, na sluníčko a popovídat si.

Pan mistr nejraději opravoval starej vykládanej nábytek, to si dělal skoro všechno sám a nerad k tomu pouštěl jinýho. A pravdu, co říkáte? Já jsem měl později, už jako tovaryš taky ten vykládanej nejraději, byla to krásná práce. Dělali jsme tehdy dost pro nějakého Rosenberga, kterej měl se starožitným nábytkem obchod, na Františkově nábřeží, hned vedle Lažanskýho paláce, prej tam měl snad na to celý poschodí. Vím to moc dobře, vozil jsem na našem dvoukoláku často poškozený kusy odtamtud a opravený zase od nás tam.

Když jsem byl v druhým roce učení, přišla změna. Najednou se nám do dílny začala hrnout práce – nevím ani pořádně proč, snad že mistr Kuliš vždycky koukal, aby se odvádělo pořádný dílo. Bylo jí tolik, že si musel vzít jednoho tovaryše navíc, a mělo to vliv i na mne. Právě pro ten náramnej nával práce jsem už nesměl běhat paní mistrový pro tohle či támdleto, mistr jí vzal k ruce holku, služtičku odněkud z venkova, a já jsem se konečně dostal k opravdový práci. Z dílny ani krok, Honzo, podrž tohle, udělej támhleto, hlídej klíh, aby nepřetekl, zkrátka byl jsem každej den rád, když byl večer, abych mohl jít domů, něco sníst a hajdy do postele!

Ptáte se, jestli mě řemeslo bavilo? Asi no más, taktak, ze začátku dost, já jsem už byl taková povaha, že jsem se vždycky na začátku do každý nový věci jaksepatří zakousnul, ale pak se mi to přejedlo a já koukal, jak bych si našel nějakou změnu. To víte, mladej kluk, hned zapálenéj, hned zase přiotrávenej. Ale vyučil jsem se tu truhlařinu, to ano, ale jak jsem už řekl, nijak nadšenej jsem tím právě nebyl. Po vyučení jsem zůstal u Kulíše ještě pár měsíců a potom jsem přešel k většímu mistrovi, na Karlovo náměstí. To už byla naše Maruš vdaná, vzala si moc hodnýho mužskýho, Karla Troufala, plavce. To víte, že máma zase vyváděla, ale Maruš se nedala, že prej každej, kdo dělá na vodě, se přece nemusí utopit a Karel že je machr, rozumí vodě a vydělá krásný peníze, jinde by mu to dalo sotva tolik. A tak máma nakonec povolila a do roka po svatbě jim už vrněl v kolíbce malej Vašík. Tím si mámu docela koupili, když tomu prckovi malýmu dali jméno po našem tátovi.

V tom novým místě jsem si nijak moc nepomohl. Práce bylo habaděj, ani jsme ji nemohli stačit, novej pan mistr si ji uměl vždycky sehnat a do tý rachoty nás dovedl honit jako čert. To bylo samý: „Hejbejte se, chlapi, dělejte, za co vás platím? Tohle musí bejt do večera hotový, Honzo, zůstaneš tu dneska dýl a doděláš to! A nechci nic slyšet!“ Ale na penězích to bylo mizerný, byla to bída, tak akorát aby člověk neměl hlad a aby se mohl slušně oblíct.

A já jsem chtěl chodit slušně oblíkanej! Přišel jsem do let, kdy se mi začaly líbit hezký holky, naučil jsem se tancovat a docházel jsem pilně k Šárymu u Emauz, k Palmům i k Poduškům. K těm posledním nejmíň, tam totiž chodili hlavně vojáci, a ty já nikdy neměl a nemám dodneška rád. To víte, chtěl jsem si taky koupit nějakou tu holbičku piva, nebo kalíšek halánkový žitný a svý tanečnici taky skleničku něčeho slušnýho, co tak holky rády, a to byla bída. Když jsem dal z vejplaty mámě, co potřebovala, tak mi zbylo pár krejcarů.

Snad jsem měl přece jen tehdá mámu neposlechnout a jít dělat na řeku. Tam měli správnej dělnickej spolek Vltavan, kterej se nebál, a třeba i stávkama si dovedl vymoci svý, co plavcům patřilo za jejich práci. A tam, u tý truhlařiny, aby se člověk bál otevřít hubu a říct si o svý, aspoň o těch pár krejcarů za práci přesčas. Pan mistr by se zlobil, pan mistr by se mohl rozzlobit tak, že by mohl člověka i vyhodit z práce. A to by bylo zlý! Páni mistři se mezi sebou v takovém případě pěkně domluvili a vyhozenej tovaryš pak mohl klepat na dveře, u kterýho chtěl mistra, a všude jen slyšel: „Jó, milej zlatej hochu, pro vás práci nemám!“ Ta dvě slovíčka – pro vás – ta byla vždycky vyslovena trochu důrazněji.

Zatím jsem se držel, poctivě makal a nekoukal na nějakou tu hodinku práce navíc. A proč? jo, milej krajane, já nevím, jak to tam u vás chodí teď, máte republiku a svobodu, a to je něco jinýho, než jak bejvalo za mejch mladejch let v tom pitomým Rakousku! Hrozila mi vojna, rakušácká vojna, a tam se pochopitelně nikomu nechtělo. A právě proto, že se tam nechtělo ani mně, tak jsem držel hubu – i když mě moc často parádně svrběla – a makal. On totiž náš pan mistr měl dlouhý prstíčky, měl svý známý a dovedl si zařídit, aby jeho lidi, dělníky z jeho podniků, u odvodu šetřili. Dokázal to, i když jsem šel k asentu, k odvodu, já. Co vám mám povídat, klepal jsem se jako ratlík, když jsem šel nahatej před tu komis vojenskejch pánů.

„Štok Johan?“ povídal ten jeden tlustej pán v uniformě, s knírama jako tureckej sultán. „Štok? Abtreten – untauglich!13“ a zatvářil se tak otráveně, jako kdyby viděl nějakýho zkriplenýho mrzáka, a ne docela pěknýho, dobře rostlýho mladýho kluka. Až jsem se z tý radosti málem zbláznil blahem, když jsem ten ortel v ouřední němčině slyšel. A vypadl jsem tak rychle, jak to jen šlo, a uháněl jsem do práce, políbit za to panu mistrovi ruku. Já, trouba, jsem si namlouval, že to náš pan mistr zařídil proto, že mě měl rád, z čistý lásky křesťanský.

Vojna mi tedy prozatím přestala hrozit a já z vděčnosti zase makal jako divej, jen abych se pánovi odvděčil. Prokouknul jsem teprve za čas. Bylo to takhle v neděli, to jsem si skoro vždycky zašel se švagrem do hospody, k Hejdukům na Výtoň, do Podskalí, na odpolední skleničku. Taky přišla řeč na odvody a já se vytasil s dobrotou našeho pana mistra. Seděl tam s námi u stolu takovej kolohnát v plaveckým oblečení, nějakej Pružina – nebo to byl Páca, to už teď přesně nevím, jen si vzpomínám, že měl ty svý pazoury jako lopaty, takový, že v nich sklenice s pivem vypadala jako štamprdle. A ten chlap, když to slyšel, tak se dal do ukrutnýho řehotu: „Jó, milej Honzo, teď by tě měl slyšet tvůj táta! Počítám, že by ti řek, že seš trouba, a možná, že by ti i nějakou vrazil pro poučení. Pamatuj si, páni skoro nikdy nic nedělaj z lásky křesťanský a pro krásný voči dělnýho lidu, ale vždycky, vždycky pro svoji kapsu. Potřebuje tě, to je ten celej kumšt, ty troubo!“ A vyložil mi pěkně po plavecku, jak to vlastně chodí, když je člověk u někoho zaměstnanej a když panstvo, který poroučí, drží pěkně pohromadě proti těm, kdo mají právo jen pracovat a poslouchat.

Od tý chvíle jsem se na tyhle věci začal koukat jinak, docela jinak. Najednou jsem viděl, jak panu mistrovi tečou do kapes prachy a jak on z nich nechává jen tak trochu ukapávat do našich kapes, ale tak opatrně, abysme z toho nezbujněli. A ve mně se to začínalo pomaloučku vařit. A vařilo se to čím dál tím rychleji, když jsem o tom všem, co jsem slyšel a viděl okolo sebe, pořádně přemejšlel. Když jsem přišel na něco, čemu jsem nerozuměl, zašel jsem si na Výtoň, k Hejdukům, a tam mi to vždycky někdo vysvětlil. Taky mi půjčili jejich plaveckej časopis, Plavec se to, tuším, jmenovalo, jo, přesně tak, a tam jsem našel další věci k přemejšlení.

Potom jsem to už nevydržel. Nestačilo mi bavit se o tom nespravedlivým světě, nespravedlivým pro dělníka a tovaryše, o tom, jak se dřem, aby si jinej mastil kapsy jen proto, že má firmu, že je majitelem podniku nebo aspoň dílny, a já nebo támhle Lojza že máme jen ty svý ruce. Nestačilo mi bavit se o těhle věcech jen někde v hospodě nebo s Podskalákama u řeky. Začal jsem u nás v dílně a musím říct, že mě chlapi poslouchali a jen kejvali hlavama v souhlasu. Vždycky se našla nějaká chvilka, kdy v dílně nebyl pan mistr, ani starej Růžička, co byl jeho pravá ruka a byl taky z nás daleko nejlíp placenej – za to, že na nás dohlídnul. Před ním se s takovejma řečma nesměj o ven, to byl hned oheň na střeše – kuš, kluku pitomá, takovýhle řečičky si nech a buď rád, že máš práci!

Pak se k nám do dílny dostal nějakej Pepík, už nevím a snad jsem ani nevěděl, jak se dál jmenoval, jen si pamatuju, že byl ze židovský čtvrti, ze Židů, jak se říkalo, poněvadž si hrozně rád zpíval písničku:

Já jsem Pepík, ze Židů fláma, každá cihla je mi tam známa…

Vidíte, krajane, já dokonce umím ještě i tu notu tý písničky! Ono tu bude svatá pravda, jak říkával můj dědeček, že starej člověk si nepamatuje, co bylo včera a předevčírem, ale pamatuje si moc a moc dobře každou maličkost a kdejakou hloupost ze svýho dětství a z mladejch let. Je to tak, náš dědeček měl pravdu.

Jo, a ten Pepík, ten určitě rachotu nevynášel. Ne že by tu truhlařinu neuměl, to teda uměl, a docela fajnově, proto si ho taky náš pan mistr vzal do práce, ale holt často se mu nechtělo dělat, radši seděl a povídal a jeho heslem bylo: Práce nás neživí, na tu nejsem štěnice! Někdy taky nepřišel do práce skoro celý dopoledne, když vyspával nějakej ten flám se spoustou pití. Jednou dokonce nepřišel celej den – bylo pondělí – a když se do něj druhej den ráno mistr pustil, že jak si to představuje, a že ho vyhodí, milej Pepík se jen zasmál, pošoupnul si čepici víc na stranu a povídá: „Vědí co, mistr? Já teda pudu! Stejně se mi tady už nelíbí. Dělají si sám! Myslej si, že jsem na světě jenom a jenom proto, abych se rachotou pro nich udřel? Tůhle!“ A nadzvedl si prstem špičku nosu, otočil se na patě, prásknul dveřma a byl pryč.

Mistr nám pak udělal dlouhý kázáni o tom, jak se u něho báječně máme a jak si toho musíme vážit, že nám dává práci a vejdělek. Přidala se i paní mistrová s tím, jak nám vyvařuje a že bysme jim měli každej den říkat zaplať pánbůh a políbit ruku za to, jak si žijetn, a v takový fajnový dílně, kde nám nic, ale zhola nic nechybí.

A tady to bouchlo! Já už to nedokázal poslouchat, a tak jsem si omočil. Před celou dílou a hezky nahlas. Že to s tím blahobytem u nich není tak světoborný, jak se nám tu snažej namluvit, že nás mizerně platí a že by za to chtěli ještě olizovat ruce. Že nemáme nic, vůbec nic zadarmo a že si každou tu zlatku musíme setsakra vydřít. A s tím jídlem že to není taky slavný. Dostáváme tu v poledne oběd, to dostáváme, jinde ho mají taky, ale nic valnýho. Pařený starý housky, politý horkým mlíkem a omaštěný, to máme dvakrát do tejdna! A nejmíň jednou do tejdna slavnou panádlovou polívku, taky ze starýho ztvrdlýho pečiva, co zbylo u pana mistra. Kousíček nějakýho masa, nic zvláštního, tak jednou, nejvejš dvakrát do tejdne a krajíčky chleba na dojedení tak tenký, že je skrz ně vidět až na Hradčana!

„Tak dost, Johan!“ zařval konečně mistr a byl celej fialověj vztekem. „Tak dost, ty holomku! Nějak ti je líto toho klacka ze Židů, co?“

A paní mistrová: „Nějak tě pálí dobrý místo, Johan, že? Víš co, starouši, když je mu toho Pepíka líto a stejská se mu po něm, tak ať si jde za ním!“

„Máš docela pravdu, Matyldo, já ho tedy vyrazím. Hele Johan, koukej mazat domů, nebo kam chceš, jseš vyhozenej z práce a už mi sem nechoď! A nepros, to ti houby pomůže!“

„Já prosit nechci a nebudu, pane mistr, já tu nemusím bejt, já si najdu něco jinýho. Ale…“

„Jakýpak ale,“ skočil mi mistr do řeči, „zejtra se tu zastav, dám ti tvoji tovaryšskou knížku a zaplatím ti, co ti patří, ani o krejcar víc.“

„Taky víc nechci, pane mistr, a jdu. Jsou tu spánembohem, i s tou jejich slavnou panádlovou polívkou!“

A poprvé ve svým životě jsem za sebou prásknul pořádně dveřma, a s gustem!

Můžu vám říct, váženej krajane, že jsem byl v tomhle okamžiku hrozně spokojenej a hrdej na sebe samýho. A šel jsem si sedinout tam na Karlák na lavičku, k těm starejm chudákům od svatýho Bartoloměje, a povídal jsem si tam s nima až do doby, kdy by mi v práci padla. Pak jsem šel domů, jakoby nic, mámě ani slovo. A měl byste vidět druhej den, když jsem si zašel do dílny pro tu svou knížku a pár krejcarů! Chlapi na mě koukali tak nějak s ouctou, za to, že jsem se vzbouřil a hodil panu mistrovi práci na hlavu. Ten mi tu mou knížku dával trochu pomaloučku a pak mi odpočítával mzdu taky hrozně pomalu. Snad mi dával čas, abych ho mohl odprosit, že by mi tu mou rebelii asi odpustil a vzal mě zase do práce, jako by se nic nestalo. Ale já dělal, jako že to nevidím, sebral jsem knížku i prachy a vypadnul.

Tak jsem byl najednou bez práce! Říct to mámě, to se mi nechtělo, hrozně by lamentovala, že jsem uličník a že ze mě nikdy nic pořádnýho nebude. No, pár dní to nějak vydržím, řekl jsem si, budu zatím dělat, jako bych chodil do práce, a budu si něco hledat. Hned druhej den jsem se dal do obcházení truhlářskejch mistrů a jako na potvoru nikde tovaryše nepotřebovali. Tak jsem si začal shánět aspoň nějakou nádeničinu a dvakrát třikrát se mi to povedlo. Pomáhal jsem při skládání a nakládání beden u jednoho špeditéra, taky na nádraží se nějakej ten melouch našel, ale nic pořádnýho a natrvalo.

Zato jsem měl možnost rozhlídnout se pořádně po Praze, teď jsem na to měl dost a dost času. Podíval jsem se na pražský trhy, na Uhelnej, Zelnej, Ovocnej i Vaječnej, důkladně jsem prolezl novoměstský masný krámy v Lazarský ulici – tam se často něco malýho našlo, jako pomoct při něčem, a byla za to třeba dršťková polívka – hergot, krajane, je na světě něco lepšího než taková fajnová dršťková a k tomu jedno plzeňský? Jídlo nebylo v Praze drahý, když člověk věděl, jak na to. Takovej Hotel Kandelábr, nebo Kavárna v nůši – stánky pod podloubím, báby s kamínkama na dřevěný uhlí – vařily tam kafe, polívky, nudle s mákem nebo tvarohem, šťouchaný brambory, jahelník. Lžíci jste ale musel mít svojí! Za dva na dlaň! Nebo něco lepšího? V podloubí byly k máni lívance, karbanátky, a dokonce i husa, porce za čtrnáct krejcarů! Kafe bylo za tři a byly tam i kotle, kam jste si mohl za čtyři nový hrábnout naběračkou, a co jste si vylovil, to bylo vaše, směl jste ale hrábnout jen jednou. V hospodách to bylo dražší, tam stál oběd třicet až padesát krejcarů, a na to jsem neměl, ono dalo někdy práci sehnat i ty čtyři na to hrábnutí.

Jednou jsem zase zabloudil do hospody, na Vejtoň, mezi Podskaláky, bylo to takhle v neděli. Přišel jsem brzy, skoro nikdo tam ještě nebyl a ze známých vůbec nikdo. Tak jsem si vzal noviny a četl jsem si. Všechno možné, jak to tak v novinách bejvá, aby mi utekl čas. A najednou jsem tam našel něco, co se mi stalo osudným, na celej můj život! Něco, co znamenalo začátek mýho velkýho cestování, z té naší matičky Prahy až sem, do bolivijskýho Chaka, i když jsem o tom tehdy ještě nevěděl.

Tam v těch novinách jsem našel článek o tom, že se vrátil do Prahy náš mladičkej cestovatel, pan Alberto Vojtěch Frič, z Jižní Ameriky, od Indiánů, a že si s sebou přivezl pravýho, nefalšovanýho, živýho Idiána z brazilskej pralesů. Ten Indián – dodnes si to pamatuju, krajane – ten Indián se jmenoval Čeruiš Piošad Mendoza! Sakra, s tím panem Fričem bych se hrozně rád seznámil! To musí bejt něco ohromnýho, myslel jsem si tehdy, žít tak někde v pralesích, kde je pořád teplo, kde lezou po stromech opice a kde řvou tygři, plazí se tam veliký hadi a žijou Indiáni. To musí bejt báječný, tam se asi nedá ani umřít hlady, tam člověk nepotřebuje vydělávat krejcary. Jo, krajane, tehdy jsem si to myslel. Ne, teď si to už nemyslím, tady to nebylo a není špatný, ale to víte, makat, makat se musí i tady. Co ale naděláte s mladým bláznem?

Teď jsem měl plnou hlavu toho pana Friče. V těch novinách nebylo, kde bydlí, a nikdo ze známejch to taky nevěděl. O jednom Fričovi jsem ale přece jen věděl, to možná budete taky znát, víte, ten, jak měl v Praze obchod v tý ulici, co byla Měšťanská beseda. Takovej malej krámek, kde prodával vycpaný opice, ptáky, tuleně a všelijaký kameny z cizejch zemí, motejly, brouky, a co já vím, co ještě. Dlouho jsem se nerozmejšlel a vypravil jsem se tam k němu.

Ten pan Frič, jako ten obchodník, mě docela hezky přijal, a tak jsem rovnou vylezl na světlo boží s tím, co jsem měl na srdci. Zeptal jsem se ho, jestli zná toho pana Friče, co se vrátil nedávno z Ameriky s tím Indiánem. A on, co prej mu chci, co bych rád. Vysvětlil jsem mu, že bych si s ním hrozně rád popovídal o tý Americe, jak to tam vypadá a tak. Jo, vidíte, krajane, zapomněl jsem vám říct, docela jsem zapomněl, že v tý době už něco v Praze o Americe bylo. Objevovali se tam občas něco jako verbíří, takoví zvláštní chlapi, a chodili za lidma třeba do hospod a tam jim vykládali, jak je to v tý Americe báječný, že tam je všechno, nač si jen kdo vzpomene, že tam každej najde hned moc dobře placenou práci v tom, co umí, ti od sedlačiny že můžou dostat od státu skoro úplně zadarmo pořádnej kus půdy, hromadu korců, akorát tak na pěknej statek.

Vykládali, že se tam jede od nás z Čech vlakem k moři, do nějakýho německýho přístavu, tam si lidi sednou na loď a plujou přes moře do Ameriky. Zaplatí si tu cestu, není to ani moc drahý, všehovšudy nějakou tu stovku zlatejch, a za to že budou dostávat jídlo a pití po celou dobu cesty, budou tam všude lidi, který se o ně budou starat, a tak se dostanou do Ameriky, a ani o tom nebudou skoro vědět. Žádná starost a pak už jen vydělávat prachy, nebo hospodařit na svým jako mohovitej sedlák. Jeden takovej verbíř byl i u nás, v Podskalí, v hospodě, ale chlapi se mu tam vysmáli do očí, že to nemají zapotřebí, že je Vltava a plavečina taky dobře uživí, tak proč by do tej Ameriky lezli. A skoro ho z hospody vyhodili.

Taky jsem na tohle nějakej čas tak trochu myslel, ale tehdy jsem měl ještě svou práci, a tak mě to ani moc nezajímalo. Začal jsem o tom víc přemejšlet, až když mě mistr vyhodil, ale to už tam ti verbíři nebyli a já nevěděl, jak do toho. Až když jsem četl a slyšel o tom panu Fričovi, tak jsem si zase na to vzpomněl. Ne že by se mi nějak zvlášť chtělo někam do neznámý země, za moře, to ne, já měl Prahu hrozně rád, ale už se mi zajídalo všelijak ten život flikovat a pořád cejtit, že tu je ten spolek pánů mistrů a ti že se dohodli, že mi práci v mým řemesle nedají, protože jsem rebelant. A já jsem chtěl, hrozně chtěl dělat to svoje řemeslo, ruce se mi jen klepaly na hoblík, pilu, dláto nebo jinej truhlářskej vercajk.

No, a ten pan Frič, ten obchodník, se mě vyptal, co jsem zač, a když slyšel, že jsem truhlářskej a bez práce, tak mi řekl: „Heledte se, mladej muži, víte, kde je Náplavní ulice?“ Jak bych nevěděl! „Tak tam zajděte, není tak dlouhá a tam uvidíte řadu oken bez záclon.“

„Jo, vy myslíte tam, co má bejt ta nová kavárna?“

„Ano, přesně tam. Ta kavárna tam ale prej nebude, ouřady ji nepovolily nebo co. Ty místnosti má najmutý právě ten pan Frič, kterýho hledáte. Jděte tam, najděte si ho a řekněte mu, že vás posílám. Vy jste přece truhlář. Chtěl byste mu trochu pomoct? On by vám už řekl v čem – a bylo by to za peníze. A při tý práci mu pěkně vyložte, co máte na srdci.“

Jak to dopadlo? Šel jsem tam a toho pana Friče našel. Byl mladej, jak to psali v novinách, o nějakej ten rok starší než já, všehovšudy. Ale byl skvělej, daleko lepší, než jak jsem si ho představoval. Hrozně se mi líbil, a tak jsem mu pěkně zgruntu vyložil všechno, co jsem měl na srdci. A že jsem teď zrovna bez práce a tak že bych mu mohl v ledačems pomoct, kdyby chtěl, že ten druhej pan Frič říkal, že by mohl nějakýho pomocníka potřebovat.

Zasmál se jako kluk a zavedl mě dovnitř. Ten pohled stál za to! Tak tohle měla bejt kavárna! Bylo to dost velký, teď si už ale nevzpomenu, Jestli to byly tří nebo čtyři místností. Ale to je přece docela fuk! Ty místnosti, to byl takovéj herberk, takoyej zmatek a nepořádek, že si to nedovedete představit. Plno beden a bedniček, Škatulí, nějaká tráva či co, rozsázená, kam jste se jen kouknul, a v tom plno takovejch všelijakejch věcí a věciček z kožešin, ze dřeva, z nádherně barevnýho peří, a co já vím. Hlavně ta zelená barva toho peří byla prima, kam se na ně hrabaly chocholy na kloboukách pražskejch policajtů.

Z toho koukaly nějaký oštěpy nebo kopí, zase okrášlený barevným peřím, luky, šípy, nějaké hrnce z hlíny, ozdobený všelijakou parádou, sušený tykve, taky vyparáděný, a další krámy. Co já vím, co to všechno bylo. Abych vám to řekl jednoduše a jasně. Pan Frič si přivezl do Prahy prostě to, co vidíte tady okolo sebe v mým domě a tady u nás ve vsi – i když to bylo trochu jiný, protože to bylo od různejch Indiánů, nejen tady od našeho Pilcomaya – on byl ale jen na dolním toku týhle naší řeky, ale taky, jak jsem se později od něho dověděl, z Paraguaye a z Brazílie.

Tak jsem u něj zůstal. Byl jsem tam od rána do večera, domů jsem se chodil jen vyspat: Najedl jsem se u něho a nějakou tu zlatku mi taky dal, abych ji mohl dát mámě. Ale já bych u něho zůstal, i kdyby mi nedával nic, ani krejcar. Byl to skvělej člověk, rovnej jako prut. Co si myslel, to taky řekl a nebral si žádný servítky, když mu něco nejelo pod fousy, ať to byl, kdo chtěl. A všichni tři jsme si pořádně zamakali.

Kdo že byl ten třetí? No přece ten Indián, Červuiš Piosád Mendoza, ale pan Frič mu říkal jen Červíčku, a tak já taky. Vidíte, málem bych byl na něj zapomněl, jo, přece jen už mám tu svou hlavu moc starou a děravou. Byl takovej pomenší, ale svalnatej a dost silnej. Moc řečí nenadělal a mluvil jen s panem Fričem, protože jenom on s ním uměl mluvit. Já jeho kmen neznám, Červíček byl zdaleka, až z brazilskejch pralesů, z míst, kam jsem se nikdy nedostal. Byl tichej a klidnej, ale někdy ho to popadlo a něco vyvedl. Tak třeba jednou ráno, když k nám přišel listonoš s nějakým psaním, milej Červíček popadl jednu z těch indiánskejch seker s kamennou čepelí a hnal se po něm jako čert. Ten pošťák utekl na ulici, ale Indián za ním se zdviženou sekerou. Taktak, že jsme ho dohonili a chytili, jinak by ho určitě zabil.

Odvedli jsme si ho domů a tam si s panem Fričem dlouho brebentili. Vysvětloval mu, co se vlastně stalo, nebo mělo stát. Pan Frič mi to pak vypravoval, když jsme šli do železářství pro hřebíky a šrouby nebo pro co. Víte, to proto, aby u toho ten Červíček nebyl, protože se pan Frič při tom hrozně řehtal a já pak taky a Indián by mohl uhádnout, o čem byla řeč a mohl by se urazit. A víte, o co šlo? Tomu Indiánovi se v nocí zdálo, že listonoš je pro něj špatný kouzlo. Špatný kouzlo, to je pro Indiána moc zlá věc, a tak se rozhodl stejně, jako by to udělal tam doma, v brazilskejch pralesích. Šel by, a to kouzlo nebo jeho nositele by prostě zabil, aby měl pokoj. Tehdy mi to bylo moc a moc divný, vrtalo mi to hlavou a nevěděl jsem, jak si to mám pořádně vysvětlit. Jo, dneska, když tu žiju mezi svými Indiány už přes čtyřicet let, je to jasný, docela jasný – jako facka, jak se říkalo tam u nás, v Praze. Když budete chtít, někdy vám to vyložím.

Jak tedy vidíte, nebyla to u pana Fríče otrava. To rozhodně ne! A co jsem tam vlastně dělal? Zařizoval jsem jim dvěma domácnost. Ty světnice byly prázdný, nikde ani kousek nábytku. Oba dva spali na hromádkách tý trávy z beden, přikrytejch dekama. Jedlo se na bedně, sedělo se na bedýnkách a vařilo se na lihovým vařiči. Ty Indiánský věci z beden se čistily a pan Frič si to sortýroval, třídil na hromady a hromádky, podle kmenů, od kterejch si ty věcí přivezl.

Moje práce byla udělat z těch beden a bedýnek a z prken a prkýnek bytový zařízení. Ptáte se, proč si pan Frič těch pár potřebnejch kousků nábytků prostě nekoupil? Nekoupil. Říkal, že za pár měsíců stejně zase odjede do Ameriky, a co by pak s tím vším dělal? On sám že na pohodlí moc nekouká, že na to není stejně zvyklej a že mu tohle, co vyrobím, bude docela stačit. A já, jsem to dělal rád. Víte, co to je za zábavu pro truhláře, kterej doposavád dělal nebo opravoval jen ten nejfajnovější nábytek, vykládanej, vyřezávanej, vycpávanej, lakovanej, leštěnej, udělanéj z těch nejkrásnějších dřev? A k tomu jsem si mohl svobodně vymejšlet! Tak jsem vyrobil z těch beden dva jednoduchý kavalce s polštářováním z trávy a dřevitý vlny a potáhl jsem je pytlovinou, dále jsem udělal docela slušnej, pevnej stůl a tři sedačky k němu – dokonce měly opěradla –, pak almaru na šaty a prádlo a z toho ostatního materiálu police, poličky a regály na ty indiánský věci, co pan Frič přivezl. Stejně ty věci pak přišly do Náprstkova muzea.

Bohužel, ta práce u pana Friče netrvala dlouho. Ale i tak jsem se od něho hodně naučil toho, co mi později bylo dobrý. A vlastně – tam, v Náplavní ulici, začala ta moje velká cesta, která skončila až tady, na horním toku řeky Pilcomayo, v dosud ne právě moc známý končině Bolívie, v bolivijský části Gran Chaka, zvaný Chaco Boreal14. Víte, tam u něho jsem dostal náramnou chuť vypravit se do světa, do tý jeho Jižní Ameriky. Bylo to ohromný, poslouchat jeho vyprávění o těch končinách, o nádhernejch pralesích a řekách, o těch barevnejch ptácích, o jaguárech, dravejch rybách a hadech a o všem dalším, co tady žije. Ale nejvíc se mi zamlouvalo, když mluvil o lidech, o Indiánech, který ještě nevědí, co je to podvod, zlodějna a lež, o tom, jak to vypadá, když je člověk svobodnej a volnéj, když mu do všeho nezasahujou a nemluvěj nějaký ouřady, předpisy, zákony – kromě těch pravidel a zákonů, který si tam ti lidi mezi sebou dobrovolně umluvili a dohodli a který poctivě dodržujou.

KAPITOLA 3

Ta chuť odjet se mnou přímo lomcovala. V Praze mě ale držela máma, moje milá maminka; sestra Maruš – ta už zatím měla dvě dětičky, tříletýho kluka Vašíka a roční holčičku Andulku. Mezitím se mi podařilo zase najít práci, pomohl mi pan Frič, vlastně jeho tatínek, pan doktor Frič, kterej byl v Praze hned po primátorovi, ani nevím, jak se to česky jmenovalo, moc důležitá osoba. Dělal jsem zase truhlařinu u dost velký firmy na Starým Městě, ale moc se mi to už nelíbilo, vyráběli jsme tam samý nezajímavý kusy, takový samý obyčejný nábytky pro lidi, který nemají moc peněz, a musí přece mít postele, aby se vyspali, a stůl se židlema, aby si měli kam položit talíř, sednout si, a třeba si i něco přečíst.

Za panem Fričem jsem ale nepřestal chodit, když jsem měl volno, a vždycky byl na mě moc hodnej. A jak se zase chystal odcestovat, dostával jsem i já pořád tím víc chuť odjet do tý Ameriky.

Kolikrát jen jsem ho prosil, smutně koukal:

„Pane Frič, prosím vás, vemte mě s sebou! Budu dělat, co si vzpomenete, všechno, co vám uvidím na očích!“

„Kdepak, Honzíčku, to nejde. Víte, já bych vás docela rád s sebou vzal, jste hodnej a pracovitej kluk, ale mám moc hluboko do kapsy a budu rád, když seženu peníze na cestu pro sebe a tady pro Červíčka. Toho tu přece nemůžu nechat, je mu tady smutno, zima a začíná postonávat. S ním by to špatně dopadlo a řekněte, proč by měl umřít tady, v neznámý zemí, kde se necejtí dobře a kde nejsou pochovaný jeho lidi. Na tohle si Indiáni moc potrpí. Nehněvejte se na mě, ale nejde to, opravdu, nemůžu vás s sebou vzít. Ale nezoufejte, střádejte krejcary a zlatky, třeba vám to jednou přece jen vyjde!“

Vyšlo, jak vidíte, vážený krajane. Salió, pero por pura casualidad15, jak říkáme tady v Jižní Americe. To už byl konec března roku 1910? Jo, byl to konec března! Jednou jsem takhle přišel z práce domů a, naše máma seděla u stolu, v očích slzy, v ruce zmuchlanej kapesník a před ní na stole ležel nějakej lístek:

„Co je, mámo? Co brečíte? To nám někdo umřel?“

Zavrtěla hlavou, vzlykla a podala mi ten lístek. Kdyby nám do baráku v tej chvíli bacil hrom, tak by to se mnou tak nezalomcovalo, jako když jsem si to přečetl. Hergot nochamól, zatracenej svět, a to pitomý Rakousko dvakrát! Víte, co to bylo? Předvolání k novýmu odvodu na vojnu! Dostavte se čistě umytej toho a toho dne měsíce dubna tam a tam před císařskou a královskou odvodní vojenskou komisi. Když se nedostavíte, budete policejně předveden!

Nechtěl jsem se dostavit! Ani bejt policejně předvedenej. A na vojenskou službu jsem už vůbec nebyl zvědavej. Čekal jsem to, musel jsem to čekat, vojna se přece nikomu nevyhne, kdo je aspoň jakžtakž celej. Tehdy ale, když to tak najednou přišlo, jsem z toho byl ouplně vyděšenej. Jednou jsem už vyklouz, podruhý se to nepovede,– to mi bylo jasný.

To víte, nechat na sebe řvát kdejakýho zupáka, nebo pana oficíra se šavličkou? A ještě k tomu německy, ouředním jazykem milované rakouské monarchie. To teda ne! Ale jak na to? Času mi moc nezbejvalo, odvod se měl konat za nějakejch dvacet dní. Jasný jsem měl jen jedno – ten pan mistr, u kterýho jsem pracoval, to neměl tak zařízený jako starej Kulíš. Tenhle byl dobrej vlastenec, upřímnej Čech, přispíval na kdejakej dobrej Českej podnik, a tak nebylo ani pomyšlení, že by mě dokázal z vojny dostat.

Proto jsem se rozhodl, že vojně uteču! Uteču a zkusím to utýct až do tý indiánský Ameriky pana Friče, tam někam, kde nebude nikdo otravovat s vojnou, ani s jiným neřádem, tam. kde si budu moct dělat to, co já budu chtít, a ne co si kdo na mě vymyslí. Bylo mi moc líto mámy, že jí uteču, oo se ale dalo dělat? A nakonec, měla tam přece naši Marušku a dvě vnoučata, který měla moc ráda jako každá správná bába. No, řeknu vám, milej krajane, byl to snad nejtěžší večer a vůbec snad nejhorší kousek mýho života – až na ještě jeden nebo dva, o kterejch vám budu vypravovat pozdějc.

Když jsem to mámě vyložil – řeknu vám, že se mi při tom zatraceně třásl hlas, to víte, máma je máma a těžko najdete člověka, kterej by vás měl radši a kterej by to s váma myslel líp než taková poctivá máma, jakou jsem měl já. Když to všechno vyslechla, sedla si na lavici u kamen, neřekla ani slovíčko, dala si sepnutý ruce do klína, sklopila hlavu, a už jsem viděl, jak jí kapou na ty upracovaný ruce slzičky. Kdyby byla vyváděla, křičela na mě, kdyby mi dala pár facek, to všechno by se dalo určitě líp snýst než ty její tichý, hořký slzy.

A tak jsem před ní stál a bylo mi taky do breku. Pak jsem si před ní kleknul a hladil jí ty sepnutý ruce, mokrý od slziček. Tak jsme zůstali hodnou chvíli a já se bál něco říct. A pak mě ta naše máma objala okolo krku a hrozně mě překvapila: „Jdi si, synku, jdi si teda do světa, když myslíš, že to bude pro tvý dobro! Bude se mi po tobě stejskat, co bych zapírala, a snad tě už nikdy neuvidím. Je to ale tvůj život a já bych si snad do smrti vyčítala, kdybys něco udělal podle mýho a pak toho litoval. Seš už dost starej, abys věděl, co máš dělat. Hochu, já tě tu tedy držet nebudu.“

Bylo to pro ni, chudinku, určitě moc a moc těžký rozhodnutí a já jsem zůstal před ni na kolenou hodnou chvíli jako zkamenělej a potom, potom jsem vzal tu její drahou, milou hlavu do obou dlaní a políbil ji tak vděčně a s takovou láskou, jako snad nikdy do tý doby; A málem, málem, že jsem jí neřekl, že tu teda radši u ní zůstanu, že nikam nepojedu. V tom okamžiku ale ta moje zlatá máma povídá: „Heleď, mám tu pár zlatejch, ty ti dám, kup si něco na sebe, ať odtud nejdeš polonahej. Víc nemám, to víš, synku, sám moc dobře, jak je živobytí dneska drahý, víc se ušetřit nedalo.“

Tak jsem se začal připravovat na cestu. Zatím jsem nevěděl, jak to udělám. Měl jsem asi patnáct zlatek, to by na dráhu sotva stačilo, a o tom, jak se dostanu na loď a přes moře, o tom jsem se ještě vůbec neodvažoval uvažovat. Říkal jsem si, že tedy půjdu pěšky, boty jsem měl dobrý, s novou podrážkou, a těch pár zlatejch by mi mohlo vystačit na jídlo takovejch dobrejch čtrnáct dní, ne-li víc. A až budu za hranicema, tak si můžu někde najít na nějakej čásek práci a vydělat si tak na další kus cesty. Však ono to nějak půjde!

Z toho přemejšlení jsem dostal najednou hroznou chuť na jedno pivo, možná i na dvě. Šel jsem tedy do hospody, samozřejmě k Hejdukům. A tam jsem byl přivedenej na myšlenku, která mě měla napadnout už dřív. Přivedli mě na to plavci. Povídalo se o všem možným, jak se tak v hospodě obyčejně povídá, samozřejmě hlavně o řece a plavečině, a strejda Pružinů se zmínil, že teď vážou v přístavu za Císařskou loukou řadu velkejch vorovejch pramenů – říkalo se jim šipy –, který budou plavit do Saska.

Našpicoval jsem uši. Co kdybych to zkusil s nima? Znají mě a snad by mě s sebou vzali. Ba ne, to by nešlo! Na vorech se člověk nikam neschová, každej je tam jako na dlani a vrátnej, víte, to je na vorovým pramenu ten hlavní plavec, musí mít v lejstrách zapsanýho každýho svýho plavce a to se na hranících hlídá. A taky jsem neměl papíry k cestě za hranice a teď, před odvodem, by mi je asi sotva dali. Plavci mi ale dali svým povídáním novej nápad, tentokrát ten právej. Přišla totiž taky řeč na šífy, nákladní lodě, velký, dost hluboký, ze dřeva, na kterejch se plavily nejrůznější náklady na sever Čech a často dál, do Němec, leckdy až do Hamburku.

Sákryš, tohle by mohlo bejt přesně to pravý! Na šífu by to mohlo nejspíš vyjít. Šikovně zalízt někam mezi náklad, trochu jídla s sebou a – sbohem, císařská a královská rakušácká uniformo! Tak jsem našpicoval uši a chytal každý slovíčko. Povídalo se o rázech16 a o mzdách za ně, o parnících, který ty šífy vlečou od jedný komory, teda od jednoho zdymadla k druhýmu, a tak okolo. Než jsem vypil dvě piva, věděl jsem toho už hromadu. Ale to nebylo zdaleko všechno. Ono to nešlo jen tak vlízt na nějakej šíf a plout jako černej pasažér!

Abych se dověděl víc,– hlavně to nejdůležitější, totiž kdy kterej šíf plave a kam, musel jsem se vypravit do Holešovic, do přístavu, odkud byly šífy vypravovaný, a okouknout to tam pěkně zblízka. A tam jsem měl hned od začátku štěstí. Už tam na Vejtoni v hospodě padlo mezi řečí těclí plavců jméno, který jsem znal – Votoček! Páni, to by mohl bejt starej kamarád, a jeden čas dokonce parťák mýho nebožtíka táty! Tak jsem se tak nenápadně zeptal, co jako s ním je a co dělá. A zase trefa! Byl to kormidelník velkýho šífu, kterej ploul často s nejrůznějším nákladem – až do Němec!

Hned druhej den jsem se po poledni ulil z práce, že mě hrozně bolí břicho, že jsem asi něco nedobrýho sněd, a uháněl jsem do holešovického přístavu. A zase tu byla klika, že mi to už začínalo připadat, jako by se mě ta naše česká země koukala co nejrychleji zbavit, nebo jako by vyloženě nechtěla, abych šel na tu vojnu, protože bych to tam mohl dotáhnout až na jenerála, k potěšení France Josefa, „milovanýho“, stařičkýho mocnáře a k ostudě českýho člověka. Hergot, vždyť to už přece někdo někdy řekl, že každej voják nosí ve svý tornistře maršálskou hůl, nebo něco takovýho, ne?

A vidíte, milej a váženej krajane, já tu maršálskou hůl ve svý tornistře nosit rozhodně nechtěl, tu tořnistru taky ne a na rozkazy nějakýho feláka17 jsem taky nebyl vůbec zvědavej. A tak jsem došel do přístavu, chvíli se ometal tuhle, támhle a zase jinde, a když jsem starýho Votočka nikde nezmerčil, začal jsem se po něm vyptávat. Dost brzy jsem měl zase štěstí. Asi tak čtvrtej pátej plavec mi povídá: „Koukej, jdi támhle kousek dolů, po vodě, a tam, je to asi tak pátej šíf, tam by měl bejt. Ten jeho šíf má po dýlce dost širokej bílej pruh a taky bouda na zádi je černobíle vyštafírovaná. Na to von si Votoček náramně potrpí, aby měl svou loď jako z cukru.“

A ten plavec se zasmál:

„Nojo, vždyť von taky skoro nic jinýho nevozí než právě ten cukr.“

Tak jsem ho tedy našel. Dost se divil, že ho někdo shání. Seděl zrovna na střeše boudy se štětkou v. ruce a natíral na bílo tu dlouhou páku kormidla.

„Co chceš, mladej?“ houknul shůry, když jsem se zeptal, jestli je pan Votoček.

„Potřeboval bych s vámi chvilku mluvit,“ já na to.

„Vo co jde? Já tu mám práci, jak vidíš,“ zavrčel. Roztál, až když jsem mu řekl, že jsem Honza Stok a že pokud vím, znal se s mým tátou, plavcem Stokem z Vyšehradu.

„To víš, že jo!“ zahalekal radostně. „Tvůj táta byl moc dobrej chlap a výbomej plavec, měl jsem ho rád, škoda ho, mohl tu ještě pobejt,“ a konečně položil štětku přes plechovku s barvou. „Polez sem nahoru, ke mně, popovídáme si kapánek!“

Napřed jsme si povídali o všem možným, o mámě, o naší Maruš a její rodině, o tom, co dělám. Povídalo se, a já – no, já jsem se najednou styděl začít o tom, proč jsem vlastně přišel. Tak nějak se mi do toho nechtělo přiznat se, že chci z domova, z Prahy a z Čech utýct. Nějak mi to nechtělo z huby ven. Pak mi ale Votoček sám napomohl:

„A co vojna? To už máš vojančení za sebou? Anebo tě nevzali?“ Asi jsem vzdychl, nebo udělal nějakej nešťastnej obličej a Votočkovi začalo svítat: „Tak hele, mladej, vylez s barvou ven! Jak tak na tebe koukám, tak jsi nepřišel sem, do přístavu, jen tak, pro nic za nic, najednou po letech, se podívat na starýho kormidelníka Votočka. To mi nenamluvíš, na to jsem už až moc starej. A navíc, šífaři jsou málokdy padlí na hlavu. Tak s tím vyrukuj, co bys ode mne potřeboval! Peníze to nebudou, dceru na vdávání už taky nemám, tak co to bude? Nechceš se dát k nam šífařúm? Že by tátova krev? Ale ne, to taky nebude vono…“

Pak se na mne podíval těma svejma světle modrejma, starejma, moudrejma očima, šibalsky zamrkal a pomalu povídá: „Můj starej nos – a mívám dost dobrej čuch – mi povídá, že tu něco smrdí, jako by se pálila vojenská uniforma s vojenským koženým opaskem. Co ty na to, Honzíku?“

No co mám povídat, přiznal jsem se. Se vším všudy. Seděli jsme tam na tom šffu hezky dlouho, než jsem Votočkovi všechno pěkně popořádku vypověděl. O panu Fričovi, o tom. jak mě mistr Kuliš vyhodil z práce, co jsem dělal potom, jak Jse? m tehdy vojně utekl a jak jí chci utýct teď. A že mě napadlo, Jestli by to šlo dostat se ven z Rakouska po šífu.

„A co prachy? Máš nějaký peníze? Cestovat bez peněz, s holým zadkem, to je hochu milej setsakra těžká věc.“

„Mám všeho všudy asi patnáct zlatejch, strejdo. Máma mi taky pár zlatejch přidala, ale za ty jsem si musel koupit pár kousků prádla a nový kalhoty. Takže mám jen těch patnáct zlatejch. Ale já umím makal a nebojím se žádný práce, snad se protluču.“

Votoček se krátce zachechtal: „Tak to máš hodně! S tím se určitě dostaneš do tý tvý Ameriky, ty bambulo!“

Asi jsem sé zatvářil nějak zoufale, protože se na mě chvíli beze slova díval a pak povídá: „Nevěš hlavu, ty troubo! Lidi dokázali jiný věcí, a s míň penězma. Záleží na tom, jak budeš šikovnej a jak se budeš umět k věcem postavit. Jak to tak začínám vidět, chtěl bys zmizet s náma, na lodi, viď!“

A bylo to venku! Teď jsem už mohl klidně s barvou ven. Ano, chtěl jsem s nima, kdyby mě vzali. Ale papíry žádný nemám.

„To by tak moc nevadilo,“ povídal strejda Votoček, „v lodi se nám nikdo nešťourá, když je jednou naložíno, aspoň ne tak moc, aby nešlo ledacos zařídit. Tady, v Holešovicích, nám zkontroluje ouřada od firmy bedny, pytle, nebo prostě to, co vezeme, a dá nám na to papíry, jak my po plavecku říkáme, fasy. Na hranicích, teda českosaskéjch, nám to zkontrolujou zriová, ale jen tak zhruba, nic Se nemusí rozdělávat. Pak to už nikoho nezajímá.“

„Tak byste mě teda vzali, strejdo?“

„Myslím, že by to šlo. Kdy máš jít k tomu odvodu? Za čtrnáct dnů? To je dobrý, to jě hromada času. Tak se koukni: Co vidíš? Šíf je prázdnej. Pozejtří začínáme nakládat a ty, kluku hromská, máš kliku – poplavem s nákladem cukru rovnou, přímo až do Hamburku!

A teď vypadni, ať si tě tu lid! zbytečně moc neprohlížejí. Houby víš, kdo tě kde zná a pozná a zapamatuje si tě. O tebe nejde, ty budeš pryč, a hoňte si mě, policajti chocholatý! Stejně se po tobě začnou shánět až tak dva tři dny po odvodech, co s tebou je a kďp JseŠ. A kdyby se dómákli, že jsi se nějak moc ometal tady, okolo přístavu a plavby, určitě by je napadlo, že jsi zmizel touhle cestou. To víš, čert nikdy nespí, a lidi spíš kecají, moc často zbytečně, než aby drželi pusu. Hlavně tam, kde jím do toho nic není, a hrozně rádi se starají o druhý, míjto aby si zametali před vlastním prahem vlastní smetí.“

Sakra, krajane, tohle byla tak dlouhá řeč, jakou od toho starýho nemluvy, strejdy Votočka, málokdo kdy slyšel! Ten na to nebyl, ten tak od rána do večera fajfku v puse a za celej den tak nejvejš padesát slov. Bylo vidět, že se mu ten můj pián nějak zalíbil a že mi chce opravdu pomoct. Snad, kdyby byl mladej, snad by šel dokonce i se mnou. A ještě jednou vyndal fajfku z pusy:

„Kdy poplavem, to ti teď tady z fleku nemůžu říct, Honzíku. Já to sám nevím. Myslím, že by to mohlo bejt tak za čtyry drny, možná taky za pět, to nezáleží na nás, na plavcích, ale: na tom, jak budou vozit náklad a jak sebou hodí při nakládání šífu. Má se s tím začít pozejtří, jak jsem už řekl. Heleď, uděláme to takhle! Ty zajdeš za tři dny – dneska je pondělek, tak teda ve čtvrtek, támhle do tý hospody. Vidíš ten nápis.– hospoda U přístavu? Budu tam mezi pátou a šestou k večeru, u piva. A tam ti dám vědít, kdy poplavem. Zatím si všechno připrav, moc krámů si s sebou neber, bylo by to jen a jen na obtíž. Tak buď zdráv, Honzíku!“

Šel jsem z Holešovic a hlava se mí točila štěstím. Šel jsem a připadalo mi, jako bych se vznášel. Mám dojem, že jsem se i nějak přešťastně šklebil, protože si vzpomínám, že se lidi za mnou moc otáčeli. Asi mysleli, že jsem byl pěkně namazanej. Doma jsem pak řekl všechno mámě, ale nikomu jinýmu už ani slovíčko, ani sestře Marušce, ani švagrovi – to mi poradila ta moje zlatá máma. Už nebrečela, ani neseděla s rukama v klíně, ale pustila se do práce, aby mě na tu cestu vybavila.

Jak říkal Votoček, moc jsem si toho s sebou brát nesměl, a tak jsem se podle toho řídil. Oblečení jsem měl, kajda ještě pěkná a kalhoty nový, dobrý boty, šátek na krk, čepici a takovej ten kratší, teplejší kabát. Do rance 7 tmavý deky mi máma zabalila dvoje prádlo, dvoje ponožky, ručník a dva kapesníky. To byla celá moje vejbava – víc jsem nakonec ani nepotřeboval. A že prej mi dá, až půjdu, do plátěný tašky trochu jídla, láhev vody a dvě piva.

Potom přišel čtvrtek a já šel do tý hospody v Holešovicích. Votoček tam už Dyh Poručil jsem si malý pivo a čekal. Za nějakou chvíli se Votoček zvednul, a tak jsem šel za ním. A tam na záchodě mi řekl, že vyplujou v sobotu ráno, abych na ně čekal v Tróji u komory, tam že mě budou moci vzít na loď, tam že už nikdo s ničím neotravuje, na komoře je jenom jeznej, co komoru obsluhuje, a tomu je fuk, koho vezou.

V pátek jsem šel ještě do práce, řekl jsem ale mistrovi, že mi stůně máma, a poprosil jsem ho, abych v sobotu do rachoty nemusel, a když mi to dovolil, poprosil jsem ještě o vejplato za těch pět dní – jinak jsme dostávali peníze za uplynulej tejden vždycky až v sobotu odpoledne, než jsme šli z práce – a odešel jsem jakoby nic. Ten večer byl u nás moc smutnej. Máma sice dělala hrdinu a neplakala, bylo nám ale oběma setsakra těžko u srdce. To víte, jak jsme mohli vědět, jestli se vůbec ještě někdy uvidíme? Co jsem mohl vědět, jak se mi tam v tom dalekým světě povede? Když jsem jen tak nadhodil, že bych si pro mámu přijel a odvezl si ji tam, kde se usadím, podívala se na mě takovejma smutrejma očima a povídala, že z Vyšehradu nepůjde, že tam má Marušku a vnoučata a nahoře na hřbitově pochovanýho tátu, abych se teda nezlobil a koukal, abych se někde v tom světě slušně uchytil a nezapomínal jí občas napsat.

A vidíte, milej krajane, já jí chudince napsal snad třikrát čtyřikrát a pak už nic. Ne, že bych na ni zapomněl, to rozhodně ne, uvidíte ale, kudy a jak jsem se protloukal, co jsem všechno projel, prošel a prolezl. Nezapomněl jsem na ni, to ne, nikdy, ale styděl jsem se, že jsem se nikde pořádně neuchytil, že se nemůžu s ničím pochlubit. Já jsem se tady, za mořem, nějak změnil, aspoň za těch prvních let a pak, když jsem se usadil tady, tak jsem si byl skoro jistej, že chudák máma už ani nežije, a i kdyby byla živá a já ji napsal třeba deset dopisů, určitě, docela určitě by nepochopila, co tady vlastně dělám, jak tady žiju a že jsem tady spokojenej a šťastnej, jako jsem nebyl nikde a nikdy ve svým dlouhým životě.

KAPITOLA 4

Ale vraťme se ještě domů, do Čech, aspoň ještě na chvilku. Udělal jsem všechno, jak mi kormideiník Votoček řekl. Jenom jsem nevěděl, kdy, v kolik hodin vyplujou, a tak jsem byl tam v Tróji u komory už brzo ráno, před sedmou. Hodinky jsem neměl, a tak nevím, jestli jsem tam čekal hodinu nebo tři, vím ale jen, že se mi to čekání zdálo setsakramentsky dlouhý, nekonečný a že jsem, se chvílema až potil strachem, že vyplouli moc brzy a ujeli mi. Jít se na komoru zeptat, to se mi nechtělo, abych na sebe zbytečně moc neupozorňoval. A tak jsem tam chvílema chodil po břehu řeky a vyhlížel proti vodě, kdy se objeví parník se šífama ve vleku, a chvílema zase seděl na kmenu poraženýho stromu a špicoval uši, kdy uslyším houkání toho parníku, jeho znamení, že se už pluje blízko a že bude brzy u zdymadla, aby se ti tam mohli připravit.

Jak jsem řekl, dočkal jsem se, i když nevím, jak dlouho jsem tam hlídkoval – připadalo mi to ale jako věčnost. Konečně připluli! Dělal jsem zvědavýho, kterej se kouká, jak se lodě proplavujou komorou, očumoval jsem a vyhlížel strejdu Votočka. Byl až na druhým šífu, konečně! Jak mě viděl, zamával a zakejval rukou, abych jako šel blíž. A když vplouli do komory, přitáhl záď šífu ke zdi, podal mí ruku a pomohl mi naskočit k nim. A zahoukal na celý kolo: „Hele, Honza! Ty chceš s náma za tátou? Ale to víš, že tě vezmeme! Aspoň nám pomůžeš semhle támhle máknout, silnej jseš jako mladej bejček!“

Tím se odbylo představení a od tý doby se mě už nikdo na nic neptal, tedy o tom mým cestování. Na svým šífu měl starej Votoček jednoho plavce, mladýho Brzáka, svýho vzdálenějšího příbuznýho, a tomu řekl o mně všechno podle pravdy, aby o všem věděl a nic ani náhodou neprozradil. Na toho bylo spolehnutí, lidi od vody přece vždycky drželi pohromadě. Ranec a tašku s trochou jídla od mámy jsem uložil v boudě pod kormidlem, kde měli Votoček a Brzák svý kavalce na spaní. Pak mi dal strejda pár moudrých rad do života:

„Podívej se, Honzíku, teď dávej pozor! Dobře si zapiš za uši, co ti řeknu, protože to bude platit po celou dobu naší společný plavby, jako ten nejželeznější zákon, kterej budeme muset dodržovat, hlavně ty!

Spát bys mohl tuhle na tom levým kavalci, deku máš. Anebo ještě líp, budeš spát rovnou ve skrejši, kterou ti ukážem, bude to přece jen jistější. Zbytečně se moc neukazuj, a kdyby se tě někdo vyptával, tak s náma pluješ do Ausiku18. A jseš syn mýho kamaráda, což taky jseš, a tak jsem tě vzal s sebou. Máš nějaký peníze? Máš? To je dobrý, budeš mít na jídlo.“

„Strejdo, já mám něco s sebou, máma mi nachystala…“

„Tím líp, ušetříš, budeš si kupovat až pak, až ti zásoby dojdou. A teď pojď se mnou, ukážu ti, jakou parádní ložnici jsme ti udělali!“

Bylo to opravdu parádní. Spodní část nákladu se skládala z beden s něčím a mezi těma bednama nechali kousek místa, tak akorát, aby se tam vešel dospělej člověk na dýlku a na šířku natolik a mohl se vleže obrátit. Lezlo se tam po čtyřech. Rozbalil jsem si svůj ranec, strejda Votoček mi půjčil pár velkejch pytlů, ty jsem si dal pod sebe, raneček pod hlavu a deku na přikrytí. Lože docela parádní, často jsem pak ani lepší neměl. Vchod do mý „ložnice“ zakrejval pytel s cukrem. Vidíte, zapomněl jsem říct, že na těch bednách byla ještě dvojitá vrstva pytlů s cukrem, a to všechno dohromady bylo přikrytý velikejma nepromokavejma plachtama, aby fen cukr nenamoknul a nezvlhnul.

Tak jsme tedy plouli. Bylo to docela zajímavý, moc se mi líbil na kopci nad soutokem Vltavy a Labe Mělník, Votoček mi taky ukázal Říp, odkud se rozhlížel po tý naší český zemi praotec Čech, a povídal něco o mlíku a strdí, kterým tehdy oplývala. To strdí, to mi vždycky vrtalo hlavou už ve škole, a dodneška nevím, co to je nebo bylo. Bůhmilejví, tehdy mi to bylo stejně fuk a koukal jsem, abych už byl za hranicema, a v duchu jsem nadával, že se ty šífy tak plazí, od komory ke komoře, od jednoho postrku parníkem ke druhýmu.

Ale taky jsem se dočkal. Proplouli jsme Litoměřice, Lovosice, Ouslí a zastavili v Děčíně. Tam mě Votoček tvrdě zahnal do tý mý díry, kde jsem musel pěkně zůstat, dokud se neodbyla prohlídka lodí a nevyplouli jsme na další kus cesty. Pak jsem zase mohl ven, na vzduch, a dostal jsem lok rumu, na uklidněnou po tom dlouhým pobytu ve tmě, kdy jsem slyšel kroky celníků, plavebních dozorců nebo vlastně koho, chvíli sem, chvíli tam, tu se blížily k mý skrejši, jindy zase vzdalovaly. Nic příjemnýho to rozhodně nebylo.

Po tom rumu jsem se uklidnil a rozhlídnul okolo sebe. A stálo to za to! Panebože, ty krásný skály okolo! Koukal (sem na to jako vejr, a najednou do mě drcnul plavec Brzák:

„Koukej, Honzo, vidíš támhle ten domek?“

„Jo, vidím,“ povídám.

„Tak si ho dobře prohlídni, to je poslední kousek Čech. A vidíš ten druhej domek, kousek dál? Ten je už v Němcích.“

A přišel taky Votoček a plácnul mě do zad, až jsem se prohnul:

„Tak, ty kluku pitomá, už jseš z Rakouska venku!“

Na tom svým pelechu mezi bednama tam dole v lodi jsem se hrozně těšil na tenhle okamžik, právě na tuhle chvíli, kdy vypadnu z Rakouska a budu volnej a nebudu se muset bát, že mě seberou četníci jako dezertéra před vojnou. Představoval jsem si, jakou budu mít ohromnou radost, že budu skákat jako malej kluk a vejskat a že si s Votočkem a Brzákem na tu chvíli pěkně příhnem, rovnou z láhve. A teď tu ta chvíle byla, já viděl mizet poslední kousek český země a já jsem neskákal a nevejskal a neměl chuť ani na ten lok rumu. Bylo to ve mně takový nějak dvojaký. Na jedný straně jsem si opravdu oddychl, že jsem venku z Rakouska, ale na druhý straně mi zase bylo tak nějak divně, když jsem si řekl, že odcházím z domova, ze svý vlasti, z Čech, a že nevím, jestli se tam ještě někdy vrátím, Jestli ještě někdy uvidím Prahu, Hradčany, Národní divadlo, a hlavně tu mou milou Vltavu a Vyšehrad.

A řeknu vám, milej krajane, že se mi dost často pěkně zastesklo po tom mým domově tam u nás, v Čechách, a měl jsem sto, ne, tisíc chutí se sebrat a vrátit se. Hlavně v prvních letech tady, v Jižní Americe, ale to jsem si vždycky říkal, že je to pořád to stejný Rakousko a že bych lezl zbytečně do velkýho popotahováni, a možná, že i do kriminálu za ten útěk před vojenským kabátem. Potom, za tý světový vojny, to taky nešlo, to nás, Čechy a Slovany z Rakouska, vůbec brali tady v Americe skoro všude jako Němce a podle toho s náma zacházeli, nepěkně, a ještě hůř – to víte, co věděl tehdy takovej běžnej Jihoamerikán o zeměpise Evropy a o tom, jak to v takovým Rakousku vypadalo? Starou belu! Aitstrtacos a Alemanes19, to byla pro ně jedna nepřátelská pakáž, a co člověk nadělal, když se pro to vztekal a snažil se jim to vysvětlit? Nejvýš se k němu otočili zádama, když mu nedali po hubě.

Po válce jsem měl zase chuť se vrátit, a takovejch bylo víc, našich krajanů, ale buď jsme neměli peníze, často ani na cestu lodí přes moře, a pak – vždyť to určitě znáte – člověk má v sobě takovou tu pitomou hrdost. Jak by to vypadalo, kdyby se vrátil bez krejcaru a s holým zadkem! Měl jsem radost, velikánskou radost, že už nejsme pod tím Rakouskem, že máme svou republiku, to víte! A my jsme věděli dost o tom, jaký to tam doma bylo, to vám vypovím, až k tomu dojdem. V tý době jsem často myslel na to, že pojedu domů, do Prahy, pak se ale všechno zase vyvinulo docela jinak, než lak jsem si představoval, však to uslyšíte.

Teď jsme ale ještě na Labi. Tam jsem se už nemusel schovávat, Votoček říkal, že už žádný kontroly nebudou, až do toho Hamburku. A tak jsme propluli Drážďanama – vzpomínám si, že tam měli mizerný pivo – a hrnuli jsme si to dál. Připlouli jsme do Riessy - jsem moc dobře věděl, protože až tam plavili vorový prameny naši plavci z Podskalí a z Františku. Na tu Riessu mám náramně živý vzpomínky, tam se totiž stala věc, která mi hrozně pomohla.

Zastavili jsme tam, parník bral uhlí nebo co, a my že půjdeme do hospody a najíme se tam. Bylo dost času, mohlo bejt tak před jedenáctou. Uvázali jsme ten náš šíf ke kruhu v navigaci a šli na břeh. Jak jsem už řekl, času jsme měli dost a dost, a tak jsme okukovali, co se kde děje.

Byly tam šífy, parníky a taky dva vorový prameny, samozřejmě že z Prahy. Naši tam zašli, trochu si popovídat se známejma, jak to bejvá, když se v cizině sejdou krajani, a ještě k tomu od vody. Já jsem tam nikoho známýho z Podskalí, ani z Vyšehradu nenašel, a tak jsem bloumal okolo, chodil jsem si po pansku s rukama za zády a okukoval tu cizinu.

Pak jsem potkal dva policajty, nebo to byli četníci, to víte, já to neznal. Trochu ve mně hrklo, ono když člověk právě odněkud utíká, tak určitě nemá zrovna nejlepší svědomí. Ale povídám si, Honzo, dělej jakoby nic a koukej se jinam. No jo, ale pak jsem je za chvíli potkal zas a zdálo se mi, že si mě nějak moc prohlížejí. Tak jsem si řekl, že sichr je sichr, a ztratil jsem se nenápadně mezi hromady všeho možnýho, co se tam v přístavu vykládalo a nakládalo, zahnul dvakrát třikrát kolem rohu, a hajdy zpátky na náš šif!

Zrovna se tam pro něco vracel taky Brzák, a tak mu povídám, aby mi koupil někde kus chleba a nějakej salám a flašku piva, že se mi nechce na oběd, že zůstanu na lodi, tak aby byl tak hodnej a přines mi to, až půjde od oběda. Řekl, že teda přinese, že by taky skoro raděj zůstal se mnou, že ta saská kuchyně za moc nestojí, český jídlo to přece jen není. že má ale nějaké potíže se žaludkem, a tak že potřebuje něco teplýho a navrch pořádnou skleničku něčeho vostrýho pro vytrávení.

Bylo docela pěkně, a tak jsem si udělal pohodlí. Svlíknul jsem si kabát, rozepnul košilí a zul si boty a ponožky. Seděl jsem si na střeše naší boudy a zádama se opíral o páku kormidla. Vedle nás nakládali na jihej parník – byl to nákladní, kolesovej a dost velkej – spoustu věcí, bedny, dost velký balíky, nějaký válce, taky dost velký, ale ne moc těžký, dva chlapi je zvládli. Právě přitáhli jednu tu velkou roli po můstku na palubu a položili na bednu. Snad si jen chtěli kapánek odpočinout, než ji postaví na vejšku, na tu placatou stranu.

V tom momentě šel tam po palubě na přídi, na druhý straně toho nákladu, na straně k vodě, nějakej pán, parádně voblečenej. Měl krásnej klobouk a lakýrky a za zády měl v ruce parádní hůlku s lesklým kováním. Šel a pokuřoval si tlustý cigárko, který vonělo až ke mně. Na volný řece právě proplul okolo nás proti vodě jinej parník s dvěma šífama ve vleku a vlny od nich si to akorát dovalily k nám. Zahejbaly s naším šífem, ale i s tím parníkem, a tím hejbnutím se dala do pohybu ta role, snad to byl nějakej svinutej koberec. Najednou se hnula, a už se valila! Ten vyparáděnej pán s cigárem se právě zastavil u kraje paluby a koukal na řeku. A ta role do něj zezadu vrazila a už letěl přes palubu! Ani jsem nestačil zahulákat, že se to na něj valí, aby uhnul, a už tam byl, jen to žbluňklo.

Vyskočil jsem, a koukám, kde je. Nikde nic, jen pár bublin, a po proudu se kolíbal ten jeho klobouk. Po pánovi ani čudu! A jak vidím tu buřinku, jak si to šine k boku našeho uvázanýho parníku a tře se o něj, tak mi blesklo hlavou, že tam musí bejt šikmej tah vody – Labe tam mělo dost silnej proud – a jako klukovi od vody mi bylo v tu ránu jasný, že jak tam spad, tak šel pod vodu a proud ho stáhnul pod ten parník. V tej chvíli jsem rozepnul řemen, vyletěl z kalhot a hup po hlavě do vody! A pod ten parník. Ani jsem necejtil, že je ta voda studená. Nadechnutej jsem byl, a tak jsem šátral rukama nohama po něm.

Našel jsem ho dost rychle, hejbal ještě rukama, ale visel za něco tam pod vodou, na tom dně lodi, snad za nějakej hřeb, šroub či co to bylo. Chytil jsem ho za nohu, otočil jsem se hlavou dolů, opřel se nohama o dno parníku a odrazil jsem se ze vší síly. Cejtil jsem, že něco povolilo a že je ten chlap volnej. A tak rychle ven, na tu stranu, kde byla světlá voda, kde bylo nejblíž k hladině! Tady mi bylo moc dobrý, že jsme se jako kluci naučili ve Vltavě potápět a z frajeřinky podplouvat vorový prameny. Měl jsem už taky namále, v hlavě mi hučelo, a právě když jsem musel vypustit z prsou nedrženej vzduch, vystrčil jsem hlavu nad vodu.

Nadejchnul jsem se pořádně a ještě jednou a pak jsem se obrátil na záda. Toho mužskýho jsem nepustil, popadl jsem ho taky druhou rukou a zvedl mu hlavu nad vodu. Nevypadal právě moc živě, a tak jsem zařval, co jsem mohl, německy o pomoc. Proud nás v tý chvíli přitáhl k boku na zádi nějaký lodi a naštěstí akorát k takovýmu tomu žebříčku z vody na palubu. Chytil jsem se ho a znova zařval. A měli jsme kliku! To se už k nám shora natáhly dva páry rukou a já jim toho fešáka předal. Vytáhli ho na palubu a já vylezl za ním. Vypadal mizerně, a ani se nehnul. Ti dva na nás čuměli a stáli jako sloupy, a tak to zbylo zase na mě. Popadl jsem ho za nohy a zvedl. Vyteklo z něj trochu vody, tak jsem ho zase položil, pusou dolů, a párkrát mu pořádně zmáčknul záda. Měli jsme štěstí! Vyplivnul ještě dost vody, a pak – slabě zavrněl. Obrátil jsem ho honem zase na záda a zahejbal mu rukama, jak jsem to jednou viděl u nás v Podskalí, když tam přívozník křísil nějakýho utopence.

Co vám mám povídat, povedlo se mi to. Ten mužskej začal dejchat a za chvilku otevřel oči a koukal, jako by viděl tenhle svět, tu oblohu a kouřící komín parníku, poprvé ve svým životě. Tohle všechno se odehrálo snad tak rychle, jak jsem vám to dokázal vypovědít, a možná, že ještě rychleji, já jsem to tehdy rozhodně nedovedl odhadnout. Když jsem si tedy odfrknul radostí, že se mi ho povedlo přivýst zase k životu, a měl jsem konečně čas kouknout se kolem sebe, stálo tam okolo nás už pár lidí, ti dva, co nám pomohli z vody, důstojník z toho parníku se zlatejma knoflíkama a v námořnický čepici s kotvou, a právě dobíhal nějakej starší pán v tmavým oblečení a s parapletem v ruce a lamentoval:

„Um Gottewillen20, to je přece Herr21 velkoobchodník, to je neštěstí, to je neštěstí!“

Ten oficír zavolal na ty dva, ti toho pána popadli a někam odnesli. Ten s parapletem klusal za nima a spínal ruce – s tím parapletem to vypadalo náramně zábavně – a pořád německy lamentoval. Zůstal jsem tam na tý palubě sám, a protože se mi z toho zachraňování, – z tý námahy, ještě klepaly lejtka, tak jsem si tam sedl na schůdky, co vedou na zádovou palubku, a dejchal jako lokomotiva. Seděl jsem tam hodnou chvíli, než jsem se zase cejtil v pořádku, a zrovna jsem si řekl, že bych se měl vrátit na naši loď, protože mi začala bejt zima, a taky se mi moc nezamlouvalo běhat po světě jen tak v mokrý košili a v podvlíkačkách. Tak jsem se zvedl, a že odejdu na nábřeží a přejdu na ten náš šíf, abych se mohl převlíknout do suchýho.

Vtom vyrazil z jedněch dveří ten pán, co tak lamentoval, a za mnou. Dohonil mě na můstku na nábřeží a postavil se přede mne. Napřed smeknul buřinku, pak si ji zase nasadil, a rozpřáhnul ruce, že abych jako zůstal stát, a spustil hotovej vodopád němčiny. Mně němčina nikdy právě nevoněla, ale to víte, člověk tehdy v Praze chtě nechtě semhle támhle něco pochytil, takže jsem mu přece jen nějaký to slovo rozuměl. Napřed jsem mu tedy povídal, že jsem Čech, aus Prag, z Prahy, a že mu nerozumím, aby mluvil pomalu. A že jsem z támhletoho šífu, že je mi po tom koupání zima a že se jdu převlíct. A on zase zvedl tu svou buřinku, a tak nějak uctivě povídá, abych teda šel a abych se pak vrátil zase na ten parník, že by pan velkoobchodník – teda ten, co jsem ho vytáhl z vody – chtěl se mnou mluvit. Tak jsem kejvnul, že jo, třeba mi chce poděkovat, to by bylo od něho hezké, že jo.

Když jsem přišel na náš šíf, naši chlapi už tam byli, a že mi přinesli něco k obědu. A měli z toho hroznou legraci, jak to vypadám v těch mokrejch podvlíkačkách, a měli moc řečí, proč jsem se jako koupal a proč zrovna v týhle špinavý vodě. Ták jsem jim to všechno vypověděl a mezi řečí jsem se převlíknul do suchýho prádlo, oblíknul se a obul si boty. Potom povídám, že se mám vrátit tam na ten parník, že mi ten zachráněnej asi bude chtít poděkovat.

„To musíš jít, Honzo,“ povídal starej Votoček, „to se sluší a patří.“

A Brzák přidal, že by taky mohlo něco kápnou, když je to pan velkoobchodník, a já mu řekl, že je mi to fuk, že jsem rád, že se mi ho povedlo vytáhnout, že se ten Němec neutopil. Že mi docela stačí ten dobrej skutek. Brzák sice něco bručel o tom, že pitomci jsou taky lidi, ale já už šel. Votoček za mnou ještě houknul, abych se tam moc nezdržoval, že máme tak za dvě hodiny plout dál.

Ptáte se, milej krajane, jak to dopadlo? Perfectamente, macanud22, dokonale, skvěle! Ten mužskej s buřinkou už na mě čekal u můstku a zatáhl mě do kapitánovy kajuty na tom parníku. Ten můj zachráněnej tam ležel na lůžku, pěkně pod dekou, a vypadal už docela slušně, jen byl trochu pobledlej. Byl tam s ním důstojník, snad kapitán tý lodi, a pak nějakej mužskej, kterej lámal dost slušně češtinu. Ten pán v postelí se posadil, dojatě mi podal ruku a povídal německy, že mi moc a moc děkuje. Tomu jsem ještě rozuměl. Pak mluvil dál a ten mužskej to překládal do češtiny, jako že pan velkoobchodník Schwarzthaler z Lipska, co mu patří zrovna tenhle parník a spousta dalších věcí, žíkat, že já byla chlapák, že mu zachránit ten život a on že je moc rád. A že by rád vědět, kdo byl já, kdo mu zachránil ten život, a že si to chce pamatovát na požád, na furt.

Tak jsem se představil, že jsem Jan Sláma, pro jistotu cizím jménem, aby mě nepřekvapil nějakou náhodičkou ten ferina čert, co nikdy nespí, a že se vezu s jedním šífem, kterej mi ujel, když jsem byl ve městě, a tak že poplavu dál s tím, co jsem na něm seděl, když pan Schwarzthaler hapal do vodičky. A že to nic nebylo, to že by pro ně udělal každej a moje zásluha že je snad jen v tom, že jsem to viděl první. A že jsem to pro pana Schwarzthalera udělal docela rád.

Pak zas mluvil pan velkoobchodník a já se dověděl, že mi jako děkuje za život a že na mne bude do smerty sporminat a že by mi hrozně rád dal neco na památka. Já na to, že to nemusí bejt, ale v duchu jsem si už říkal, že by bylo dobrejch takovejch dvacet, nebo dokonce padesát marek do mý prachhubený kasy. A taky jol Pan Shwarzthaler si dal od toho s buřinkou podat šrajtofli, vlastně prkenici, zasmál se a zeptal se mě, jestli mi nebude vadit, když ta odměna bude trochu mokrá. A pak mi málem vypadly oči z důlků! On totiž vytáhl stovku a položil ji přede mne na deku, kterou byl přikrytej. To víte, že jsem se zaradoval. Ale on pokračoval a vysázel mi těch stovek rovných deset! A měl z toho bez nejmenší pochyby náramnou radost a legraci, jak jsem asi vyvaloval oči! Hergot, krajane, tisíc marek, to byla skvělá pomoc! Nejlepší na tom ale bylo, že přišla právě tak akorát, když mi v kapse harašilo už jen pár krejcarů. Bylo to nejvýnosnější koupání, jaký jsem ve svým životě zažil. Připadal jsem si hrozně bohatej a taky jsme to pak s Votočkem a Brzákem parádně oslavili, to si pište!

KAPITOLA 5

Pak jsme plouli dál a nic zvláštního nám už nevlezlo do cesty až do Hamburku. Jaký to tam bylo? Velikej přistav, všude plno lodí, o jakejch se mi ani nesnilo a jaký jsem neviděl ani namalovaný v novinách a v knížkách. To víte, že bych to tam všechno nejraději prolejzal křížem krážem a nahoru a dolů. Myslím, že jsem už říkal, jak jsem byl hrozně zvědavej a chtívej všeho novýho a věcí, který jsem neznal. To bylo, když jsem byl mladej, milej krajane. A teď? Teď je to už docela jiný. Víte, já si už dost dlouho myslím, že jsem v tom svým dlouhým, strakatým a kudrnatým životě už viděl skoro všechno, co za vidění stojí, a zažil taky většinu z toho, na co tak bejvá člověk zvědavej. A tak si myslím – hodně jsem o tom tady u nás na Pilcomayu přemejšlel a měl jsem na to času habaděj –, že už nejsem zvědavej skoro na nic. Víte, já si myslím, že je rozdíl mezí tím bejt prostě zvědavej, a tím, že mám o něco zájem. Ta zvědavost, to je daleko silnější, a člověk by často udělal všechno možný, často i pěkný koniny a splašenosti, jen aby tej svej zvědavosti vyhověl. Například opice tady v našich pralesích, tý jsou zvědavý, ty jo.

Ten zájem, to je něco docela jinýho, tak se na to aspoň koukám dneska, jako starej dědek. Je to něco lepšího, něco, co člověka vylepšuje. Jak to myslím? Třeba takhle: Zajímá mě, jak žijou lidí tady v mý vesnici. Mám zájem, aby se jim vedlo dobře nebo aspoň slušně – vždyť jsem přece jejich náčelník už celou řadu let a zvolili si mě právě proto, abych se o ně staral. Staral jsem se poctivě, to vám můžu odpřisáhnout, jestli chcete, staral Jsem se a starám podle toho nejlepšího, co vím a znám. A jak to, že jsem náčelníkem Indiánů, tady ve vsi Soruko? Na to přijdeme později, já bych to jinak vypravovat nesvedl, než pěkně po pořádku, a tak si ještě počkejte. Že byste chtěl vědět aspoň, jaký to tu mám Indiány? Tak to vám povím – my jsme Tobové! Velkej a silnej kmen, to vám můžu říct. A že říkám my – Tobové? Já se už dávno počítám mezi ně, i když jsem se narodil tam daleko, v Praze. Jo, když se mě někdo zeptá, ať je to kdo chce, tak jsem pro každýho Toba! Jsem jeden z nich a nikomu není nic do toho, že vzpomínám na Prahu, na Vltavu, na rodiče. Ale tady, tady v srdci, tady jsem přece jen Čech!

Tome, salud23, krajane! Česky bych řekl – napijte se a na zdraví! Tohle pití, to je aguardiente24 z daleka, až z města, to mám jen pro přátele a hosty. Tahle láhev se hezky prošla, než se dostala až sem. Tak, salud! A k tomu, že jsem pro každýho Toba? Víte, ti Indiáni tady mě moc hezky přijali, líp než kdokoli jinej a jinde za tý mý dlouhatánský poutí až sem. Zkoušel jsem to ledaskde – na to všechno přijdem, jedno po druhým – ale tady, v Soruku, jsem našel to pravý, opravdickej domov, takový místečko, kde se cejtím nejlíp! Jsem si tohle začínal myslet na těch svejch toulkách po Jižní Americe asi tak o dvou nebo třech místech. Užuž jsem sí začínal říkat – tady, hochu, tady, milej Honzo, už zůstaneš do konce svýho života, tady budeš doma!

Jednou to vypadalo moc hezky v Argentině, tam na severu, tam, co žije spousta compatriotas25, krajanů, Čechů a Slováků. A vidíte, ukázalo se, že to není to pravý, snad – ale ne, docela určitě – mojí vinou! Taky vám o tom povím, až se tam dostaneme. Pak ještě jednou tady, v Bolivii, nahoře v Chuquisace, když jsem poznal Julii26, moji ženu. Myslel jsem si, že jsem už našel ráj na zemi, byl jsem blaženej jako kocour, když mu strčíte nos do smetany a k tomu ho správně drbete po hřbetě. A vidíte, taky se ukázalo, že to není ono. A když jsem přišel sem, nikdy mi nenapadlo, že tady zůstanu a že si to tady tak zamiluju. Taky tu byl jednou zádrhel, a velikej, ten největší v mým životě, vypadalo to tenkrát se mnou tak bídně, že byste za můj krk nedal ani přetrženou housenku. A vidíte, přece jsem tady, a neměnil bych tenhle kousek pralesa a řeky za království nebeský.

Tak koukám, že jsem utek z toho Hamburku. To víte, dědek stará, děravá makovice! Ale už jsme tam zpátky. No, coural jsem po přístavu a valil svý pražský kukadla na tu nádheru námořních lodí. A říkal jsem si, jak bych se tak na některou z nich dostal, na některou z těch, co poplavou do Jižní Ameriky, jak mi o tom vypravoval u nás doma pan Frič. Když jsem se vrátil na náš šíf, byl už prázdnej, bedny a pytle byly pryč. Starej Votoček byl náramně spokojenej, že prej už zejtra vyfasujou novej náklad, něco pro Prahu, a pozejtří se poplave zase domů.

Na večeři jsme šli do hospody, hned tam v přístavu, každej jsme si dali dvě tří piva – kam se ale hrabalo na to naše plzeňský! Caramba27 teď jsem dostal najednou takovou chuť na pořádný český pivo, že mi až tečou sliny. To je holt napití, jaký nemají na celým světě, nikde! A šli jsme zase na loď. Tam jsme si pěkně sedli na palubku u kormidla, byl docela hezkej vlahej večer a povídali jsme si. A najednou starej Votoček říká:

„Ty, Honzíku, nerozmyslel sis to?“

„Co bych si měl jako rozmejšlet, strejdo?“ já na to.

„No tu Ameriku přece, ne?“

„Kdepak, strejdo, já tam pojedu, proto jsem přece utekl z Prahy, že jo.“

„No já jen, že by tvá máma měla určitě radost, kdyby ses vrátil.“

„A co vojna?“

„Tu přece prodělá lidí a zase se vrátěj. A bejt voják, to přece patří k pořádnýmu chlapovi.“

„Ale strejdo, vždyť by mě zavřeli.“

„A proč? Podívej se, spočítej si to a uvidíš, že bysme to mohli ještě stihnout. No, a co kdybys narukoval o den nebo o dva pozdějc? Co by se stalo? Nejvejš tejden basy, a to se ti do vojny započítá, takže by se vlastně nic, vůbec nic nestalo.“

A Brzák se přidal: „Honzo, tadyhle Votoček ti radí dobře, vrať se s náma. Vždyť se, ty troubo, vůbec nedostaneš na lodi“

„Jak to?“ zeptal jsem še.

„Nemáš přece papíry, mílánku, bez papírů tě na loď nepustí, a jakej budeš?“

Mysleli to se mnou dobře, oba. Jenomže já byl paličatej, děsně palíčatej. Když jsme si pak šli lehnout, tak se mi to sice chvíli honilo palicí, že bych se třeba mohl vrátit a tu vojnu i s tou basou že bych taky zvládnul a přetrpěl. Když jsem se ale ráno probudil, měl jsem hlavu zase jako dubovou a že ne, že se rozhodně nevrátím, to že bych si musel sám sobě naplivat mezi oči. Vyrazil jsem do přístavu – Votočkovi a Brzákovi jsem řekl, že si jdu prohlížet lodě – a šel jsem okukovat a hledat nějakou tu díru, kudy bych proklouz do tý Ameriky.

S tou svou mizernou troškou němčiny jsem se doptal na takovou tu kancelář, kde najímají čili verbujou lidi na práci do Ameriky. Jenomže tam se první ptali po mejch papírech. Neměl jsem, a když jsem tomu chlapíkovi tam nabídnul pět stovek marek, kdyby to jako šlo nějak zařídit, tak se na mě moc divně kouknul a zasyčel:

„Zmizni, a honem, nebo zavolám policajty.“

Já vím, pak jsem si na to sám přišel, byla to blbost. Takhle si musel myslet, že jsem v nějaký rejži a že se potřebuju, setsakra nutně potřebuju zdejchnout, dostat se pryč, za vodu, abych byl z dohledu, z míst, kde jsem určitě něco provedl, někoho zapíchnul nebo něco podobnýho.

Tak takhle jsem na to jít nemohl, to bylo jasný. Ale jak tedy? Lámal jsem si hlavu, až mě brněla jako střep, ale na nic jsem nepřišel. Ale co, řekl jsem si, třeba na něco přijdu zejtra, a když ne zejtra, tak pozejtří! Cestou na šíf jsem si zjistil, že jsou v Hamburku takový noclehárny pro námořníky, co zrovna nejsou na nějaký lodí, a pro takový ty dělníky z přístavu, co tam chodí makat, když nemají co do huby a dělají dva tří čtyři dny a pak jdou zase jinam. Tam se po žádnejch papírech nikoho neptají, když na zaplacení toho noclehu člověk má.

Takhle jsem si to tedy vymyslel, ale hned vám povím, jak jsem se málem zase octnul na cestě do Prahy. Moc hezky si to na mne Votoček s Brzákem políčili, jen co je pravda! Neřádi, dělali jakoby nic, a že si uděláme my tři parádní večeři na rozloučenou, že do hospody nepůjdem, – že něco fajnovýho nakoupili a že si dáme do trumpety na šífu. Dobře jsme se najedli, chlapi nakoupili u uzenáře různý dobroty a k tomu pár flašek piva. Až sem to bylo dobrý, to musím přiznat. Pak ale vytáhli velkou flašku rumu, prej právej jamajskej, abych si jako začal zvykat na americký pití, že Jamajka je ostrovana americký straně oceánu a tam že dělají ten nejlepší rum na světě. A to bylo samý – Honzo, ty Amerikáne, tumáš, dej si ještě jednu! A tak jsem pil, abych ukázal, že nejsem žádná padavka.

Těm dvěma se podařilo namazat mě tak, že jsem nakonec nevěděl, čí jsem a jestli stojím, sedím nebo ležím. A ještě si pamatuju, že vykládali, že se můžou taky napít jak chtějí, protože budou mít spoustu času se vyspat, vypluje se prej až někdy po poledni. A zřejmě s tím jejich pitím nějak fixlovali, protože když jsem se ráno – vlastně už muselo bejt tak k desátý – probral, byl jsem v kabině sám a hlava mě bolela, no, jako po opicí. Chvíli jsem jen ležel a snažil se myslet. Viděl jsem, že ležím na kavalci, oblečenej, jen boty mí zuli. Zkusil jsem zavolat, napřed slabě, pak silněji, ale nic, nikde nic. Jen venku někde vrzal a skřípal jeřáb.

V hubě jsem měl jako na prašný silnici v horkým létě, a taje jsem vstal, že se půjdu napít, ať je to co chce, jen když to bude mokrý. Ale dvířka do kabiny byly zavřený! Zalomcoval jsem s nima, ale nic, nehnuly se. Zabouchal jsem pořádně, a zase nic! Nade dveřma byla Skoula, asi tak na tloušťku malíku, a tou jsem viděl ven. Šíf byl plně naloženej, dole zase bedny a nahoře nějaký balíky, hezky velký, v hrubým režným plátně. Přes ten náklad jsem neviděl a bokem jsem dohlíd na jedný straně na vodu a na druhý na začernalý kameny přístavní hráze, u který jsme byli uvázaný.

A teď mi zajiskřilo v hlavě! Votoček s Brzákem se zřejmě dohodli, že mě odvezou zpátky domů! Proto ty řečičky, že bych se mohl klidně vrátit a že by se mi dohromady moc nemohlo stát. A proto ten rum a to připíjení na tu moji Ameriku! Ti šižuňkové mě namazali, co se do mě vešlo, a pak mě v tý kabině zavřeli. Dostal jsem hroznej vztek a zkusil jsem dvířka vyrazit. Kdepak, na to byly moc pevný, ani se, potvory, nehnuly. Nechal jsem toho, když jsem si vzpomenul, že se zvenčí zavírají velkou železnou závorou, s kterou by nehnul snad ani pár volů, natož jeden chlap po opici.

Tak já mám teda jet podle nich zpátky do Prahy! Dovedete si představit, jakej jsem měl vztek! Vůbec mi nenapadlo, že by to se mnou mohli myslet dobře, že mě chtěli uchránit všelijakejch rohů a hran, o jaký jsem si později tolikrát natloukl. Jenomže já viděl tehdy jen a jen jejich zradu a tím víc jsem se rozpaloval. Dobrá, říkal jsem si, zavřeli mě a odpoledne odplujem. Jednou mě ale budou muset z tý kabiny pustit. Udělají to asi, až budeme v plavbě, abych nemohl na břeh. Ale já skočím do Labe a na ten břeh si doplavu, ať budem kdekoli!

Nechal jsem tedy mlácení do dvířek a hledání nějaký možnosti, jak ven. Zatím jsme byli pořád ještě u hráze v Hamburku. Najednou jsem zaslechl kroky. Někdo šel po okraji šífu! Zůstal jsem sedět na kavalci. To víte, šižuňkové, budu vám dělat divadýlko a mlátit na dvířka, abyste měli legraci, jak jste mě dostali! Pak mi to ale nedalo a vykouknul jsem tou škoulou nade dvířkama. Tam venku to nebyl ani Votoček, ani Brzák! Nějakej docela cizej mužskej, pěkně voblečenej, s buřinkou na hlavě a s koženou taškou pod paždí. Zrovna v tom momentě si ji položil na bednu a začal z ní vytahovat nějaký lejstra.

Co se může stát? Tohle jsem si řekl a zabouchl na dvířka. Ten mužskej zvedl hlavu od těch papírů a poslouchal. Zabouchal jsem znova. Přišel pomalu blíž a německy se zeptal, co je. Tak jsem se ozval a tou svou kostrbatou němčinou jsem se mu snažil vysvětlit, že jsem tady na šífu, že jsem z posádky, že jsem si šel do kabiny pro čepici nebo pro co a že se mi dvířka přibouchly a závora zapadla. Vidíte, zapomněl jsem říct, že to nebyla závora zašupovací, ale otáčivá, která se zvedala nahoru a byla jen zvenčí. Zevnitř se kabina zavírala na takovej háček, to stačilo. Ten mužskej jen něco zabručel a pak milou závoru zvedl.

Byl jsem venku a volnej! Pěkně jsem mu poděkoval a šel pomalu k přídí. Tam jsem se chvilku ometal, dělal, že něco rovnám, stočil jsem nějaký lano, a pak jsem šel zase pomalu zpátky. Ten člověk si podle svejch lejster zřejmě něco kontroloval v nákladu a mě si nevšímal. Vlezl jsem do kabiny, vzal si svůj ranec, hodil jsem směrem k němu pěkně krtýskot28 a šel na břeh. Ti dva uličníci, Votoček s Brzákem, nebyli nikde na obzoru, zřejmě věřili, že mě mají pěkně a jistě pod závorou, a šli si asi někam do hospody uhasit doutnající pařez a žízeň po tom včerejším velkým vypíjení.

O tom, co podniknu, jsem ani moc nepřemejšlel. Tam v tý kanceláři, co jsem si chtěl koupit lístek na loď do Ameriky, jsem se dověděl, že nejvíc lodí pluje tam za moře z přístavu, kterej se jmenuje Brémy, a tak jsem se dostal po menším vyptávání na nádraží, koupil si lístek – nebyl nijak moc drahej – a odjel vlakem do těch Brém.

Moc jsem si tím nepomohl. Bylo to tam celkem stejný jako v Hamburku, lodí plno, ale všude pořád ta stejná písnička. Máš papíry? Nemáš, tak to tě nemůžeme vzít, ani za peníze, ani abych si mohl tu cestu přes moře na lodi nějak odpracovat. V herberku, v takový tý laciný a špinavý noclehárně pro chudéj lid, jsem pak padnul na chlapíka, vypadal vám jako vyhublá a voškubaná slepice. Byl světem protřelej, ale zase asi moc chytrej nebyl, protože by jinak asi sotva spal v herberku, kterým hejbaly štěnice veliký jako fazole a švábů mraky, ty švábi ale byli snesitelnější, protože aspoň nekoušou. No a ten chlapík mi řekl, že by se daly papíry obstarat, kdybych měl peníze a chtěl je obětovat. Že se dají koupit a že on ví kde a že by mi to zařídil.

Já trouba jsem mu na to skočil a přiznal se, že mám šest stovek. Ten lišák zablejskal očima, a tak jako by nedbale povídá, že by to mohlo stačit, za ty peníze že by ty papíry mohly bejt. Že se po nich půjde podívat a že mám přijít večer do tý a tý hospody, že tam za mnou přijde a poví mi, jak to vypadá. Až do večera jsem si pískal samou radostí, že přece jen pojedu. Šel jsem tam, ten chlapík tam taky přišel a hlásil mi, že už o jedněch papírech ví, že bych byl potom jako Holanďan. Že holandsky neumím ani slovo, to prej nemůže vadit, v Americe prej holandsky stejně nikdo neumí, a tak to bude fuk. Tak jsme dopili pivo a že si půjdem pro ty papíry. Došli jsme do jedný dost tmavý ulice a tam mi ten lišák řekl, abych mu dal ty peníze a počkal na něho venku, před barákem, abych měl jistotu, že mi s penězma neupláchne. Že tam ale musí jít pro ty papíry sám, že je to tak dojednaný.

Samozřejmě že bylo, ale mezi nim a tím druhým, jestli totiž ten druhej vůbec nějakej byl. Čuměl jsem tam přes půl hodiny a chodil před tím barákem sem a tam. Když už mi to bylo moc dlouhý, tak jsem tam strčil nos, pak jsem vlezl do chodby, do průjezda, a helemese, ono to mělo na druhý straně dvora taky průjezd. Ten rošťák mi s mýma penězma prostě a jednoduše zdrhnul a já tam stál jako pitoměj utřinos. Dobře mi tak, když jsem byl takovej trouba, patřilo mi to, že?

Vypadá to, krajane, že se na mne smůla lepila, nač jsem sáhnul, všechno bylo samej pech! Ale teď vám něco povím, dávejte dobrej pozor! Pro tentokrát, pro rozloučení s Evropou, s Brémama, nastal smůly konec. Zjistil jsem to hned druhýho dne. Z těch marek od toho Němce, co jsem ho vylovil zpod lodi, mi zbyly necelý dvě stovky, ty jsem tomu lumpovi naštěstí nepřiznal. A tak jsem se rozhodl, že budu šetřit, aby mi ty prašule vydržely co nejdýl. Snídal jsem v herberku, tam bylo cikorkový kafe a kus chleba za pár šupů. A v poledne jsem se zastavil na ulici u stánku, kde se prodávaly takový jako párky, ale tlustší. Vonělo to dost pěkně a taky cena mi vyhovovala.

Dostal jsem ten horkej párek do kusu papíru a do druhý ruky docela slušnej kus německýho chleba. Kousek dál jsem zahlídnul lavičku, a tak že si to tam půjdu sníst. Jak jsem se ale od toho krámku otočil, vrazil jsem loktem do někoho, kdo šel právě kolem. Ten párek byl mastnej a tím nárazem mi vyklouznul z papíru – a byl na zemi. Zasakroval jsem a přidal k tomu, samozřejmě česky:

„No, a teď abych to otřel rukávem nebo to sněd s prachem!“

A ten člověk, co jsem do něho vrazil, se otočil, kouknul se na mne a zasmál se: „Hele, krajánek!“ povídal – taky česky – hrábnul na ten krámek a podal mi kus čistýho papíru: „Tumáš, otři si to, a bude to, já nerad!“

A právě tenhle moment, to byl konec mý smůly v Brémách. Ten krajan, ten Čech byl nějakej Vašek Marášků. A co víc, byl to kuchař, dokonce lodní kuchař a co nejvíc, kuchař na lodi, co měla na druhej den odplout do – Jižní Ameriky, do Argentiny! Seznámil nás ten párek a pak jsme si pěkně popovídali. Já mu vyložil svoje trápení a Vašek se dal do smíchu.

„Co se mi směješ, bambulo?“ zavrčel jsem.

„Chtěl bys jet s náma?“ zeptal se. To znamenalo lodí Gotha, na který Vašek kuchařil už asi šest let. Jo, člověk najde krajana na celým světě, když se pořádně rozhlídne. Jenom tady, u nás, na Pilcomayu, ne. Že u toho vzdychám? Co bych nevzdychal? Mít někde tady poblíž aspoň jednoho krajana, to by bylo jako mít kousek starýho domova, ne?

Fiskus Marášek to pak všechno zařídil. A docela jednoduše.

„Heleď, Honzo,“ povídá, „já potřebuju ficáka, pomocníka do kuchyně. Na lodi to můžu zařídit tak, že tě vezmem. Zásobovací oficír, můj šéf, zamhouří oči nad tím, že nemáš papíry. Bude to výhodný pro obě strany – ty nedostaneš žádnej plat, budeš makat u mě v kuchyni, a dostaneš za to najíst a budeš mít zadarmo cestu do Argentiny, končíme v Buenos Aires. V Jižní Americe se na papíry tak moc nekouká, tam se dá všechno nějak udělat. A kdybys tam snad nechtěl zůstat, můžeš se s námi zase vrátit sem, do Brém. Co tomu říkáš, ty kluku pražská?“

Tak jsem se dostal na loď Gothu, loď severoněmeckýho Lloydu, a makal v kuchyni, jen se ze mě kouřilo. Myl jsem nádobí, drhnul ohromný kastroly a kotle. Loď byla plná vystěhovalců z Evropy, všichni chtěli jíst, a tak bylo práce až do alelujá. Ale přes to všechno si moc dobře pamatuju, kudy a jak jsme pluli, i když jsem z toho všeho viděl dost málo. První zastávka nebyla daleko, v Antverpách. Kotvili jsme tam tři dny, do podpalubí se naskládala spousta všelijakýho zboží. Milej krajane, tam jsem měl první možnost se po tý naší lodi trošku porozhlídnout. To bylo docela jiný kafe než ty naše vltavský a labský šífy a parníky! Nechci ty naše tam na tý přemilý Vltavěnce hanět a zvostouzet, to rozhodně ne a nikdy ne, každá voda má svý možnosti a hodí se na ni zase jen to pravý plavidlo, takový a žádný jiný. Moře je ale moře, tam člověk nemusí myslet na to, jestli se s lodi vejde do štvanický nebo do trojský komory.

Ta naše Gotha, to byla loď jako barák, a co povídám, nejmíň jako dva baráky! A možná i víc, vždyť se do ní vešlo na tisíc lidí, jak mi říkal Vašek a jak jsem taky náramně dobře viděl u nás v kuchyni. Jo, taky jsem zapomněl říct, že nás tam v tý kuchyni bylo víc, že jsme tam s Maráškem nebyli samí. Ale aby si tam na lodi byli všichni rovni, to zase zdaleka ne, ani postelí, ani žaludkem! Zřejmě tohle platí všude tam venku, kde jsou města a vlaky a silnice. Tady, v našich pralesích, tohle neznáme. Tady je jeden jako druhej, každej má svý povinnosti a jeden se nad druhým nevyvyšuje. Ani náčelník není u nás žádnej pán, když se už ptáte. To vám můžu říct z vlastní zkušenosti. Dělám tady náčelníka už hezkejch pár let, a tak vím, co a jak. Tady u nás, u Indiánů, se nikdo nemůže stát náčelníkem jen proto, že byl náčelníkem tatínek nebo že má víc, než mají ostatní. Víte, Indiána totiž majetek a hamonění vůbec nezajímají. Zajímá ho jen to, aby měl co jíst, kde se vyspat, aby měl kousek toho hadru na sebe a to, co k tomu svýmu jednoduchýmu životu potřebuje. Svý zbraně, aby mohl lovit a bojovat, když to je zapotřebí, nějakej ten nůž, mačetu, sekerku a jinej vercajk, aby si mohl udělat všechno to, co potřebuje nějakej hrnec na vaření, a to je tak asi všechno. Nikoho tu ani nenapadne, aby si třeba postavil větší chýši, než potřebuje, jen aby měl parádní pokoj pro chlubení se hostům, nikdo si nesežene dvacet luků a tři stovky šípů, aby to mohl ukazovat kdekomu a říkat: „Hele, jak jsem bohatej, já na to mám!“ A náčelník? Ten má stejně jako ty druhý, celej rozdíl je jen v tom, že si ho ty ostatní zvolili, aby je vedl, protože třeba rozumí nejlíp lovu, umí to s lidma, lidi mají k němu důvěru a tak podobně. A on se zase musí starat, aby tu důvěru svejch lidí nezklamal, aby se o něm nemohlo říkat, že je mizernej náčelník, to by byl hned sesazenej. Víte, já jsem za ty léta tady zjistil, že to, na čem Indiánovi nejvíc, opravdu nejvíc ze všeho záleží, je, jakou má mezi lidma pověst a jestli si ho lidi váží.

Na tý lodi to takhle rozhodně nebylo. Nahoře, na špičce tý hromady lidí, stál kapitán, Takovej lodní pánbíček, kterýho musel každej poslouchat, každej bez rozdílu. Po něm přišli páni důstojníci, pak pár lodních šarží, ani nevím, jak se jim říkalo, a nakonec námořnicí a my, kuchaři. To byla jedna hromada, ta menši. Pak přišla ta druhá, velká, ale ta byla rozdělena jenom na dvě menší hromádky, na ty, kdo měli víc prachů a mohli si zaplatit lepší, druhou třídu, a pak na ty co prachy neměli a jeli třetí třídou. Co? První třída? Ta na naší lodi vůbec nebyla. Tohle byla přece loď pro vystěhovalce! Ta největší hromada, to byli pasažéři třetí třídy. Co vám budu povídat, byli tam dole, v tom patře nad nákladem, namačkaný jako slanečci, všude samá palanda, mezi nima ouzký uličky, lidi tam byli nacpaný hlava nehlava, jak stádo běželo. Jakej tam byl dole děsnej smrad po tejdnu plavby, to si vůbec nedovedete představit, za to vám ručím! Prostě bída a velká mizérie, jako všude na světě pro chudý lidi, co si budeme povídat. Taky v jídelnách, kuchyni a v jídle byly rozdíly. Jednu jídelnu měli páni důstojníci s kapitánem v čele, druhou lodní mužstvo, třetí ty z druhý třídy a čtvrtá prostě nebyla. Ty chudáci z třetí třídy dostávali jídlo do plechovejch misek a k tomu lžíci a jděte si to sníst, kam chcete, kde si najdete kousek místa na sednutí, třeba na schodech. Napřed polívku a pak do stejný misky to druhý, nějakou šlichtu, většinou s rejží a kouskama masa, toho nejlacinějšího. Na pití tam měli kotle čaje vyvařenýho z toho, kterej zbyl po čaji z ostatních menáží. To my, v kuchyni, jsme sice měli moře práce, ale aspoň jsme se najedli dobře a v klidu, a že jsme si pro sebe rozhodně nenechali to nejhorší, to je snad jasný.

Ale abych to zkrátil. Z Antverp byly zastávky: La Coruňa, Vigo, Lisabon – to byl poslední přístav v Evropě, pak Madeira. To už na lodi přestávala legrace, zabírala mořská nemoc, jak se loď rozhoupávala na širým moři. Nejlíp jsme to viděli my v kuchyni, podle toho, kolik zbejvalo jídla. Mně to naštěstí zahejbalo žaludkem jen jednou, a pak už nic, až do konce cesty mi nebylo ani jednou zle. Z tý Madeiry si vzpomínám, že jsme tam viděli místo vozů a kár takový sáně, který tahali voli, a představte si, že to bylo po suchu! Sáně bez sněhu!

Na Kanárskejch ostrovech jsme brali na loď spoustu uhlí na ten dlouhatánskéj kus plavby přes Atlantickéj oceán až do Ameriky. Ta plavba až k americkým břehům pak trvala sedumnáct dnů! Tahle doba byla na lodi nejlepší. Všechno se už zaběhlo, každej věděl, co a jak a kdy a kde přestaly zmatky a každéj se zařídil, jak nejlíp uměl a podle svejch možností. Taky u nás, v naší kuchyni, se všechno nějak uklidnilo a urovnalo, takže byla tu a tam i volná chvilka, hlavně takhle odpoledne, když jsme opláchli nádobí a připravili si všechno na večer.

V těch chvílích jsem shodil svou upatlanou zástěru kuchyňskýho ficáka a šel se nadejchat čerstvýho mořskýho vzduchu na palubu. Když bylo jen trochu pěkně, byla plná těch chudáků z podpalubí, který stáli o trochu lepšího nadejchání, než byl ten smrad tam dole, co bydleli a spali. A víte, koho jsem tam taky našel? Jednou jsem zabrousil takhle na příď a tam seděl hlouček lidí. Seděli a polehávali po železe paluby a povídali si. Najednou se jeden z nich ozval hlasitěji a já valil oči, – oni to byli naši, asi tak patnáct lidí z Moravy, čtyři Češi z Chrudimská a ošum Slováků! Že jsem si k nim honem přisedl, to je přece jasný, a od tý doby jsme se tam na přídi scházeli každej den, každý odpoledne, aspoň na chvíli.

KAPITOLA 6

Ptáte se, krajane, co to bylo za lidi, ti vystěhovalci? Já vám to povím. Utíkali z Rakouska jako já, dokonce jeden kluk z Moravy taky před vojnou. Ti ostatní proto, že se chtěli mít líp. Verbíři těch lodních společností a nadháněči lacinejch pracovních sil pro Ameriku jim tam doma naslibovali hory doly. Těm, co neměli doma kousek vlastní půdy a makali u sedláků nebo na polích urozenýho panstva, těm naslibovali, že dostanou tam za mořem půdy na celý statky, řemeslníkům báječný platy a těm ostatním aspoň volnej, svobodnéj život. A ty lidi jim věřili, až jsem se divil. Věřili, že se tam, na druhý straně slaný vody, o ně někdo postará podle těch slibů, že na ně čeká do puntíku to, co jim tam u nás doma naslibovali. Jak to všechno dopadlo, to vám povím, až se tam dostánem. Zatím si o tom všem tam na lodi povídali, vykládali si, jak si kdo co zařídí, až tam bude, a těšili se jako malý děti. Nejvíc mužský, ti si malovali budoucnost v Americe jako tu nejbarevnější a nejkrásnější velikonoční kraslici. Jako malí kluci, když jim někdo slíbí tu nejparádnější hračku, jen aby dali na chvíli pokoj.

Ženské se na to koukaly trochu jinak. Ne docela černě, ale spíš tak nějak pruhovaně, nebo na šedivo. To je snad už v ženský povaze. Ženská má ráda nějakou vyzkoušenou jistotu, třeba malou, ale aby ji měla. Chce vědět, že má a bude mít střechu nad hlavou, že si má kam lehnout, že má co na sebe, má nějakou slušnou plotnu, kde může vařit, a že má z čeho vařit, že má kolíbku na děti, který až povyrostou, nebudou mít daleko do školy, že se budou moct vdát a oženit, že budou vnoučata, že bude mít svý kamarádky a taky nebude mít daleko na hřbitov, aby mohla opatrovat hroby svých nebožtíčků. Těm ženským se z domova právě nechtělo, asi o tý cestě vedly doma s těmi svými chlapy všelijaké a dlouhé řeči, a že si leckterá dala nakonec říct jen po pádný domluvě a vlídným připomenutí, že přece slíbila mužovi před oltářem nejenom věrnost, ale i poslušnost, a hotovo.

Velká sláva na lodi byla, když se konečně objevil první kousek Ameriky! To se muselo parádně oslavit, na to se vytáhly z ranců poslední pozdravy z domova, poslední butelky slivovice a jinejch našich dobrot. Caray29, ještě teď, po těch dlouhejch letech, se mi sbíhají sliny, když si vzpomenu na takovou domácí slivovičku, nebo ještě raději na tu naši pražskou pravou žitnou od Halánků z Betlémskýho plácku! Tu jsem měl nejraději – ale přece jen bych teď dal přednost tupláku plzeňskýho piva!

Napřed jsme připlouli do Ria, tedy Ria de Janeira, aby bylo jasno. Nic jsme z toho dohromady neměli, jen ten pohled z naší lodi na město, na kousek přístavu, ale zahlídli jsme i tu slavnou horu, co se jmenuje portugalsky Pao de Azucar, tedy Homole cukru. Na břeh jsme si ani nešlápli, protože nás nepustili z lodě ani na krok. Já jsem jít mohl, kuchaři si vzali pár mariňáků a šli nakupovat pro kuchyní. Marášek mi ale poradil, abych radši na břeh nelezl, že jsou Brazilci neřádí, že si občas vzpomenou kontrolovat každýho a já že v seznamu manšaftu nejsem. A tak jsem se taky koukal jen z paluby.

Další přistání bylo v Santosu. Vypadalo to tam docela hezky, všude spousta zeleně a ze tří stran krásně zelený hory, ale bylo tam hrozný horko, takový vlhký a protivný, stejně jako v Riu. Odtamtud Jsme pak už byli za tři dny konečně tam, kam se ploulo, v Buenos Aires, v hlavním městě Argentiny. Celkem jsme byli na moři skoro měsíc, a tak jsme byli všichni moc rádi, že to skončilo. Naše Gotha zastavila před přístavem, na volným moři, několikrát zahoukala a pak pro nás za hodnou chvíli připloul remorkér, malej vlečnej parníček, a ten nás, naši Gothu, zatáhl do přístavu Darsena Norte, k molu.

Tak jsem teda octnul v Americe, přesněji v Argentině. Co ale teď? Jak na to? Pamatujete si, že mi v Brémách říkali, abych si z papírů nedělal hlavu, že se v Jižní Americe z toho nestřílí. Jo, pane, to byl velikánskej omyl! Kluci z posádky, co pomáhali těm vystěhoválcům na břeh, povídali, že hned z přístavu s nima šli nějaký uniformy, asi argentinský četníci nebo policajti, a vedli je v houfu do takovýho velikýho baráku, kam musej na dva tři dny všichni přistěhovalci, tam jim pak prohlídnou a prozkoumají papíry, a když to mají v pořádku, tak je teprve pustí dál. Potvrdil mi to jeden z tý party známejch Čechů – zapomněl si při tom stěhování něco na lodi a vrátil se s jedním tím četníkem nebo policajtem pro to. Bez dozoru ale ani na krok!

Kluci kuchaři říkali, že můžu klidně zůstat na lodi, že stejně za pár dnů poplujou zase zpátky do Brém, ale to nebylo nic pro mne. Byl jsem jednou v Americe, a tak jsem byl rozhodnutej, že tam taky zůstanu. Přemejšlel jsem, až mi hlava praskala, co jsem ale mohl pořádnýho vymyslet, když jsem o Argentině a o tom, jak to tam chodí, věděl starou bačkoru? Kluci z kuchyně mi pomáhali vymejšlet všelijaký divoký nápady a plány, jak to zařídit, třeba že mě zatlučou do bedny a v ní dostanou z přístavu, jenomže to bylo taky k ničemu, nebo aspoň k moc málu. Pak ale dostal Vašek konečně ten správnej nápad. To už bylo za pět minut dvanáct, protože jsem zrovna prachsmutně myslel na to, že ta naše Gotha má za čtyřiadvacet hodin nebo tak nějak z Buenos Aires zase vyplout. Vzpomněl si, že má ve městě jednoho známýho, jednoho krajana, nějakýho Vašinu, kterej tam má hotel na třídě Paseo de Julio. Je to prej výbomej Moravák a mohl by mi pomoci, hlavně k nějakým papírům, abych neměl potíže – do pořádný práce prej tam nikoho bez papírů neberou.

A tak jsme na to šli. Jak? Takhle! První bylo, že mi Vašek vyjednal s jedním klukem z mužstva, že mi půjčí na pár hodin svoje námořnický oblečení, tmavě modrý, s čepicí s mašlíčkama vzadu, a na tý čepici bylo to nejdůležitější, tam byl na stuze vpředu vyšitej nápis GOTHA, jméno naší lodi. Doufali jsme, že se v tom námořnickým nějak protáhnem do města, a k tomu nám nahrála prima náhoda. Když jsme v tý modrý parádě vyrukovali, teda Vašek a já, zrovna vyloďovali ze dvou lodí, který den předtím připlouly, nový dav přistěhovalců s jejich sakypaky. Přístavní policajti měli s nima práce až nad hlavu, a tak si náš v bráně přístavu nikdo ani nevšimnul.

Pak už to bylo celkem jednoduchý, dojít na Paseo de Julio do toho hotelu krajana Vašiny. Byl to opravdu správnej krajan, a když jsem mu všechno po pravdě vypověděl, slíbil, že mi tedy pomůže. Znal někoho na rakouským konzulátě, zašel tam se mnou, řekl jim, že mi ukradli papíry, že on sám mě dobře zná a že za mě ručí. Tak mi tam ten ouřada vystavil ze známosti s tím Vašinou krásný nový papíry, ale ne na moje jméno, pro jistotu. Od tý chvíle tam na konzlátě jsem se jmenoval Jan Smolka. A s tím jménem jsem pak došel až sem, do Chaka, na Pilcomayo. Tady už to jméno nepotřebuju, tady jsem jen a jen cacique Juanito30, tak mě tu zná každý dítě v celým okolí, a víc nepotřebuju. Pro zdejší ouřady jsem Indián nebo míšenec, náčelník vesnice Soruko, a kdo tu kdy viděl, aby měli Indiáni nějaký papíry? A za tu spoustu času, za těch skoro padesát let, jsem ty papíry nikdy nepotřeboval. Tady se na to nehraje, tady jsou důležitější jiný věci!

To víte, že jsem měl hroznou radost, když jsme s Vašinou odtamtud odcházeli. Teď jsem byl na koni a případal jsem si, jako kdyby mi Amerika patřila. A měl jsem taky hned práci. Krajan Vašina se totiž zaručil, že mám práci, že nebudu nikomu na obtíž, a hned mi tu práci taky sehnal.

„Co jsi dělal, ty jeden Smolko, co umíš?“ Já na to, že truhlařinu a na lodi že jsem makal v kuchyni.

„A heleď, umíš španělsky?“

„Neumím.“

„Tak na řemeslo zatím nemysli, to si nech, až se naučíš španělsky. Zatím půjdeš zase k plotně a k hrncům!“

A bylo to! Zavedl mě k jinýmu krajanovi, byl to nějakej Pechar a měl nedaleko přístavu takovou jídelnu, jmenovala se La International. Chodili tam hlavně dělnici, jídlo tam bylo laciný a ten Pechar byl takovej dobrák, že těm, který znal, dával občas i „na knížku“, na futro čili na dluh. A víte, že mu z těch dělníků – bylo mezi nima i dost krajanů – nikdy nikdo neutekl bez placení? Chudý lidi totiž bejvají většinou poctivější než ty bohatý.

Tak jsem zakotvil v Buenos Aires, čili jak tam v Argentině každej říká, v Baires, a za nějakej čásek jsem se tam už i dost vyznal. Věděl jsem, kde je třeba Paseo Golón, Calle Brasil, Plaza Mayo, Esmeralda či Avellaneda, věděl jsem, že ve čtvrti Berissa žije dost krajanů a že čtvrť Boea, okolo přístavu, má prachmizernou pověst. Taky ve španělštině jsem dělal rychlý pokroky, nějak mi lezla skoro sama do hlavy, ze začátku samozřejmě hlavně ta kuchyňská. Za pár dnů jsem už věděl co je to puchem, asado, carbonado, mazamorra, pastel31 co je to yerba a pava32 na ni. Dověděl jsem se, že gallina znamená nejen slepici, ale taky takovou tu povětrnou dívku. Že hospoda je fonda a takovej ten krámek, něco jako hokynářství, kde ale mají i něco k pití a k zakousnutí, je boliche33. Sbíral jsem, taky takový užitečný slovíčka, jako pucha, carajo, mierda34 a po některých ne právě pěkných a milých zkušenostech jsem se dověděl, že se nemají používat ve slušný společnosti. A můžu vám říct, že jsem se už za tři měsíce docela slušně domluvil, i když každej kriožó35 poznal, že nejsem jeden z nich.

U těch hrnců v La Internatioňalu jsem to vydržel Skoro tři čtvrti roku. Pak mě to přestálo bavit, a tak jsem to zkusil jinde. Jednou jsme takhle seděli v jedný fondě a popíjeli vínko – víte, Argentina má spoustu dobrýho vína, hlavně z kraje okolo Mendozy – a povídali si, čili kecali, jak to tak u pití bejvá. A jeden, z těch hochů začal vykládat, že našel prima trabajito36, prima prácičku, že dělá ve frigorifiku, ve fabrice, kde se zpracovávají hovězí masa. Víte, jižně od Baires se pasou strašný spousty hovězího dobytka, je to tam v těch trávnatejch pampách samá kráva a samej gaučo, to je jako argentinskej kovboj, a ty stáda se v Baires v tom Jrigorifiku zpracovávají do konzerv, nebo nechávají zmrznout a pak se to vyváží.

Měli tam právě velkej nedostatek dělníků, a tak se nikoho neptali a brali každýho, kdo měl aspoň dvě ruce. Bylo to zase něco docela jinýho, než co jsem kdy v životě dělal, a tak mě to dost bavilo; aspoň ze začátku. Za nějakej tejden to bylo horší, protože to už jsem do toho jejich kšeftu začal tak trochu vidět, a čím líp jsem do toho viděl, tím míň se mi tam líbilo. Práce nebyla zrovna nejlehčí, já jsem u pultů, kde maso bourali, ty čtvrtě nakládal na vozejky a vozil tam, kde se maso zpracovávalo, vařilo a tak dál.

Byl jsem mladej, a tím pádem i dost pyšnej na to, že mám sílu, tak jsem dřel a nehekal. Jenomže pak jsem se od argentinskejch dělníků dověděl, že frigorifiko, tedy ta fabrika a celej ten podnik, je yanqui37, že patří Amerikánům ze Spojených států a že těch pár jejích vlastních lidí, dozorci a vedoucí a mistři, jsou placený docela jinak než my, obyčejný dříči. To se mi samozřejmě nelíbilo, a tak jsem se rozhodl, že u toho nemusím bejt. Šel jsem tedy do kanceláře, a že chci odejít. Ten mužskej tam se mě vyptal, proč jako, a když jsem mu řekl, že pro ty nebetyčný rozdíly ve mzdách, tak se pohrabal v papírech, zasmál se a povídal, že odejít můžu, ale až za tři měsíce. Pak mi ukázal kus papíru, kterej jsem podepsal, když jsem nastupoval, a tam stálo černým na bílým, že se zavazuju pracovat nejmíň šest měsíců. Tak jsem je musel chtě nechtě odkroutit, ale pak mě tam už nikdo neudržel.

Měl jsem ušetřeno pár desítek pesos, a tak jsem si řekl, že si můžu udělat menší prázdniny a trochu se rozhlídnout po tom argentinským světě. Tou dobou jsem se u Vašiny setkal s novou várkou přistěhovalců, bylo to asi třicet lidí od nás, samí venkovani, a zase s vidinama vlastních statků a života bohatejch sedláků. Měli hroznou chuť do práce a užuž koukali, aby seděli na těch svejch korcích polí, který jim agenti tam doma naslibovali.

Jenomže tady se ukázalo, že ledacos bejvá jinak, než jak si to člověk doma vymaluje. Teď, když tu byli, se ukázalo, že na ně nečekají žádný pole a úrodné lány, ale že si tu půdu musí vlastně pro to svý sedlačení teprve připravit a vyrvat pralesu někde na severu. Víte, tehdá se právě kolonizovala Chaco Austral38, pro sedlačení zatím moc málo přívětivá krajina. A ti páni v Argentině byli tak chytrý, že si od přistěhovalců nechali dát už tam, v Evropě, na tu půdu zálohu, a zbytek že jim pak budou splácet v nevelkejch ročních splátkách. Hlavně na tohle ty lidi nachytali. Kterejpak venkovskej podruh nebo baráčník by na to neskočil, když se dověděl, že za pořádnej lán tam v Americe má zaplatit asi tak stejný peníze, jaký by dal doma za takovej kousek, z jakýho by měl taktak brambory pro čtyřčlennou rodinu? Prodal všechno, co měl, a jel.

Jenomže ti vydřiduši, který ty chudáky do Argentiny vylákali, z nich chtěli mít ještě další užitek. Tam nahoře na severu, v Chaku, byly lesy, a to znamená dřevo, v Argentině ceněnej materiál, potřebnej ke všemu možnýmu. A zvlášť takovej materiál, takový to vzácný dříví, po jakým se mohla Evropa a Severní Amerika utlouct: Co vám budu vykládat, taky je znáte! Tak se do ubohejch přistěhovalců dali – podívejte se, nemáte prachy a budete je potřebovat. Za co si koupíte nářadí, za co dobytek, za co zařízení do svejch novejch domovů a zač budete živi do doby, než sklidíte a prodáte svou první sklizeň? Pojďte k nám na pár měsíců kácet stromy, práce se přece nebojíte, jste chlapi a ty vaše ženský taky kus práce zastanou. A k platu vám ještě přidáme jídlo. Tak co byste chtěli ještě víc? Berte!

Dali si říct a já – já jsem se rozhodl, že půjdu s nima. Zase ta moje tehdejší nešťastná – nebo snad dobrá nátura, že jsem chtěl vidět a poznat co nejvíc, pořád hledat něco novýho. Ne že by mě lákalo mít nějaký vlastní hospodářství, tehdy mě nic takovýho ani nenapadlo. Sedlačit, to jsem nikdy nechtěl, a ani tady, v naší vsí, mi to nijak k srdci nepřirostlo. Tady se o to stará moje famílie, já mám jiný starosti. Víte, krajane,: já si dneska myslím, že mě tam na sever vylákala ta moje stará láska – začal jsem bejt zvědavej, jaký tam mají dřevo. Vidíte, zase to dřevo, od Vltavy až sem, na Pilcomayo!

Tak jsem se tedy přihlásil. O nic jsme se nemuseli starat, všechno zařizovali agenti tý dřevařský společnosti. A tak začala moje další cesta. Myslel jsem, že pojedeme vlakem, tehdá už v Argentině vlaky jezdily, ne sice všude, teď jich tam bude určitě daleko víc. Jeli jsme ale – po vodě! To víte, že se mi to líbilo, na vodě jsem byl vždycky jako doma. A proč myslíte, že jsem se nakonec usadil právě tady? Taky proto, že tady mám u nosu pěknou řeku, pěknou vodu. Já bych bez vody asi už dávno umřel.

Ta společnost dřevařů – teď si vzpomínám, že se jmenovala La Forestal a její majitelé byli Francouzi – ta společnost nám tedy připravila cestu po vodě, po tý náramný řece Paraná, která teče ze severu, odněkud z Paraguaye. Tam to neznám, tam jsem nikdy nebyl, ale tahle naše řeka Pilcomayo se tam do ní vlejvá. Vypluli jsme tedy se svými sakypaky, bylo nás asi sto padesát, my z Rakouska – Češi, Moraváci, Slováci z Uher, pár Maďarů, asi třicet Němců a pár Taliánů. Vyrazili jsme z přístaviště Dársena Sud v Bairesu, na kolesovým parníku, podobnýmu těm, co jezdily taky u nás, na Vltavě, ale o hodně větším.

Napřed jsme ploulí po La Platě, ale brzy jsme z toho ohromnýho zálivu uhnuli k severozápadu, do řeky Paraná. Plavba byla docela fajn, klidná, ten náš parník – jmenoval se po nějakým jenerálovi, už se nepamatuju, po kterým, ono je to fuk, protože moc málo jenerálů stojí za to, aby si je člověk pamatoval – uháněl vesele proti vodě. Řeka tam byla pěkně široká a bylo pořád na co koukat, potkávali jsme všelijaký lodě a taky velikánský vory, tažený vlečnejma parníkama. To by naši plavci koukali, kolik se dá na takový ohromný řece svázat dřeva najednou do jednoho vorovýho pramene! Krajina okolo řeky nestála za nic, byla hrozně placatá, a když už z ní něco vyčnívalo, tak to byla změna, na kterou se šli všichni kouknout, natož když jsme se dostali do nějakýho města.

První dost velký město bylo Rosario, tam jsme plouli z Bairesu plný tři dny. Zůstali jsme tam skoro celej den, nakládalo se topení pro lodní kotle a jídlo, nějaký bedny se vyložily a zase něco jinýho se naložilo. Šel jsem taky do města, jako ostatní, ze zvědavosti, ale za takový dvě hodinky jsem už byl zase zpátky na lodi, nějak se mi tam nelíbilo. Kvečeru jsme zase vyploulí, za velikýho houkání lodní sirény. To víte, Argentinci, to je takovej národ, kterej má hrozně rád rámus. Taky se mi to líbilo, když jsem byl mladej. Teprv tady, u Indiánů, jsem se naučil mít rád klid a ticho.

Za další den jsme byli v Paraná. Ani nevím a nikdo mí nedokázal říct, jestli se to město jmenuje po tý řece, nebo ta řeka po něm. Bylo o hodně menší než Rosario a taky za moc nestálo. Za dva dny potom jsme byli s naší plavbou u konce. To hnízdo se jmenovalo Barangueras, s lidma se tam člověk pořádně nedomluvil, protože španělsky moc neuměli, mluvili mezi sebou nějakou divnou řečí, prej jazykem paraguayskejch Indiánů, říkali tomu guaraní. Jo, a skoro všichni tam kouřili tlustý cigára. Tak veliký doutníky jsem nikdy a nikde neviděl a představte si, ty doutníky kouřily i ženský! To by byla podívaná pro paničky z Prahy! Musím ale říct, že i s těma cigárama v puse byly ty ženský docela pohledný.

Tam, v Baranguerasu skončilo naše pohodlný putování po řece. Všechno vystoupit a hajdy do takovejch ošklivejch, baráků tý francouzský společnosti. Byla to bída, plno špíny, ale to nejhorší nás teprve čekalo. Nechali nás trochu odpočinout a hned druhej den se putovalo dál. Ty naše krámy jsme naložili na velký káry, každá s jedním párem velikánskejch kol, vyšších než pěkně vzrostlej chlap. Táhli je voli, dva i tři páry, podle váhy a potřeby. Nahoru, na ten náklad, se posadily ženský a děti, jak to šlo. My, mužský jsme vyfasovali koně a muly, hlavně muly.

Zase jsem byl zvědavej, protože jsem na koni seděl všeho všudy jednou, u nás v Praze, když mi bylo pět let a posadil mě na něj jeden kočí od dřevařů. Byl to takovej pěknej, těžkej valach, krásně hnědej a já měl hroznou radost a byl jsem děsně pyšnej, že sedím na koni jako husar. Jenomže máma měla strach, a tak mě ten dřevařskej kočí musel za chvilku sundat. Od tý doby jsem seděl na koni jen na kolotoči.

A teď mi najednou dali koně s hlubokým sedlem, vyloženým hustou ovčí kožešinou, tak samozřejmě, jako kdyby mi dali hrnek kafe, a že se pojede. A ten chlápek, co ty koně a muly přived, si na toho svýho vyskočil jako pírko, jako kdyby tam nahoru vylít. Nemůžu říct, že by se mí to hned napoprvé povedlo tak jako jemu, lezl jsem tam nahoru všelijak, asi tak, jak jsem to slyšel pojmenovat u nás doma, v Praze, od jednoho strážmistra, nebo co to bylo za šarži, u dragounů. Ten totiž tehdy nadával jednomu svýmu vojáčkovi, že leze na koně jako vopice na brus.

V tom prvním momentě jsem dost záviděl těm, kteří vyfasovali muly, protože to neměli při tom nasedání tak vysoko, mula je o dost menší. Brzy jsem jim ale závidět přestal. Jezdil jste někdy na mule? Jestli ne, tak pozor!.

Mula je pěknej prezent. Je pravda, že do mizernýho terénu, zvláště do hor, nad mulu není, má ohromně jistej krok, nikdy neuklouzne a snad čuchem pozná, jestli je tou cestou před ní vůbec možný projít, nebo ne. A když usoudí, že ne, že to nejde, tak byste ji mohl zabít, ale nedostanete ji tam, protože ví, že by to špatně dopadlo. To kůň ne, ten svýho jezdce poslechne a pak s váma třeba sletí do propasti.

Na druhý straně je mula pěknej neřád. Dělá ze sebe hrozně hodný, klidný zvířátko, ale přitom vás pořád hlídá. A jak pustíte uzdu z ruky, už vám zdrhne! Neuteče daleko, potvora jedna, ale drží se od vás tak na pět na šest kroků, abyste ji nemohl chytit. A jak se hnete, hne se i ona, a uhejbá jako čert. Pomůže vám jedině, když si sama šlápne na uzdu – to si pak myslí, že ji někdo chytil a zůstane stát – nebo když máte u sebe ještě někoho, kdo vám ji pomůže lapit. Jinak za váma půjde třeba tři dny, jako pejsek, ale vždycky v bezpečný vzdálenosti. A ještě jeden kousek umí. Nikdy nechodte okolo muly zadem! Na to můžete vzít jed, že nejmíň v polovině případů toho využije a zkusí vyhodit zadníma nohama a nakopnout vás.

KAPITOLA 7

Naštěstí to nebylo daleko, ale naše neotužilý zadky tenhle způsob cestování přece jen dost odnesly. Inu, kde není cvik, tam se trpí, to přece znáte! Za čas mi to pak už ani nepřišlo a neutahalo mě ani deset hodin v sedle. To jsme už byli v městě Resístencia. Tam nás nechali trochu odfrknout, a když jsme si od těch sedel odpočinuli, táhlo se dál, do lesů na řece Bermejo39, kde jsme měli pracovat.

Vidíte, krajane, zase jsem se dostal k dřevu, od dřevaře přes truhláře k dřevorubci. Krátce řečeno, žádná zábava to nebyla. Už když jsme tam do toho dřevorubeckýho tábora dojeli, vypadalo to dost bledě. Byla to taková rozdrbaná hromada všelijakejch bud, chatrčí a kůlen na okousaný mýtině, darmo vzpomínat. Rodinky s dětma ubytovali v tom lepším, v barácích z vlnitýho plechu, krásně rezatýho, místo oken díry, který se musely na noc zakrejvat hadrem, aby tam nenalítalo ke světlu všechno možný, od takovejch velikejch štěnic – říká se jim vinčuky – až po spoustu moskytů a mrňavejch mušek. To tady, na Pilcomayu, těchle radostí přece jen tolik nemáme. My svobodní jsme tam dostali na spaní dřevěné boudy, kde byly akorát jednoduchý kavalce s vrstvou slehlý suchý trávy, pokrytý kusem plachtoviny. K tomu jsme vyfasovali jednu koňskou houni na přikrytí. Prostě táboření v divočině, k jakýmu až do tý doby nikdo z nás ani nepřičichnul.

Jo, milej zlatej, byl to setsakra tvrdej chlebíček! Dneska bych se tomu smál a žil bych si tam jako paša, protože jsem v takový nebo podobný divočině doma skoro padesát let a umím se v ní vrtět, ale tehdy jsem na to všechno koukal jako bulík. Jedno nám bylo ale všem jasný hned za pár dní. Ta dřevařská společnost byla pěknej vydřiduch a skoro bych řekl, že až otrokář! Koukala z lidí, který tam dostala, vyrazit, co se jen dalo. Makalo se ostošest, na to dohlížel capaiaz40, a makalo se od časnýho rána do pozdního odpoledne.

Hlad jsme tam neměli, to ne, ale jídelní lístek byl hrozně jednoduchej – společnost nám dávala hovězí maso, dvě kila na den každýmu a k tomu dvě galletas41, takový dost velký suchary, něco jako trvanlivej chleba, a trochu soli. Kdo chtěl něco víc, něco jinýho, třeba tabák, cukr, kafe a další, tak si to musel koupit. V táboře byl totiž obchod, takovej malej koloniál, taky měl víno, kterým u se tam říká querbacho42a asi tři druhy lacinejch kořalek. Ten obchod samozřejmě patřil tý dřevařský společnosti a prodávalo se v něm za ceny, který si ta společnost sama určila, a můžu vám říct, že byly pěkně mastný. A vidíte, málem bych vám zapomněl říct, kolik jsme vydělávali. Mužskej dostával čtyřicet pesos měsíčně, celejch čtyřicet pesos! A ženská, když ji společnost nějak zaměstnala, tak ta dostávala polovinu, dvacet. Jen tak pro srovnání, v Rosariu, v přístavu, si vydělal dělník šest pesos denně; taky to nebylo právě nějaký bohatství, ale přece jen to bylo o hodně víc.

Tam, v tom našem táboře na řece Bermejo, jsem se taky poprvé setkal s Indiánama. Dělali s námi stejnou dřinu a dostávali za to ještě o pětku míň. A ani nevím, z kterýho byli kmene, lámali španělštinu dost slušně, byli to takoví tichý, polonahý divousové, hrozně zvědaví, jako malí kluci. Všechno nový si museli okoukat ze všech stran, ohmatat a očuchat, ať to byla lesklá přezka na opasku, nebo novej člověk v táboře. Ale pracanti to byli jaksepatří, a právě od nich jsme museli odkoukávat, jak se tam ta dřevařína dělá.

Tam v pralese to nebylo rozhodně ani trošku podobné těm našim českým, voňavým lesům. Tady musel člověk mít oči všude, dole na zemi se musel koukat a pořádně koukat, kam šlape, a nahoře zase, aby do něčeho nestrčil hlavu nebo aby si dal pozor na to, co kde lítá. Ze začátku jsem byl z toho pralesa celej dívej a měl jsem ze všeho strach. Víte, já jsem jednou tam doma, v Praze, měl ze školy vypůjčenou takovou knížku, kde bylo čtení o nějakým pralese, snad v Africe nebo kde, a tam se to jen hemžilo všelijakejma potvorama. Škorpióni, štíři, hadi na každým kroku, nejrůznější šelmy tam jukaly za každým třetím stromem a jiná žoužel zase padala ze stromů a do toho krákorali draví ptáci a mrchožrouti, který jen čekali, až ten jedovatej had někoho kousne nebo až ho zamorduje nějaká šelma, aby se pak mohli honem vrhnout na jeho mrtvolu.

Proto jsme nechávali chodit napřed ty naše Indiány, aby byli jako první na ráně a dávali pozor, aby se nám něco nestalo, když to tam všechno odmalička znali. A tak jsme si pomalu zvykali a já přicházel na to, jaký to byly v tý knížce blbiny, Tak třeba jsem dost brzy zjistil, že se člověk hadů nemusí skoro vůbec bát, pokud na ně nějakou náhodou přímo nešlápne. Pak se had brání, to ostatně nemá nikdo rád, ale jinak vám v pralese každej had uhne z cesty, jedovatej stejně jako nejedovatej. Taky si vzpomínám, že v tý knížce bylo, jak se na ty lidi tam vrhali obrovský hadi – škrtiči a omotali je a rozmačkali. Taková pitomost.

Ale co vám budu vykládat. Jednoho z těch hroznejch škrticů jste viděl tady u nás už na začátku našeho povídání, jak jsem ho musel vyhnat. Je to náš domácí mazánek, to jsem vám už říkal, chůvička našich mrňat, který se učí lízt a batolit. A jedovatý? Ty raději uhnou, i chřestýši. Horší je, co líté. Taková štěnice vinčuka, ta je veliká jako náš chroust a lítá tichounce, že nezaslechnete a neucejtíte nic do tý doby, než se vám snese lehounce, jako pírko, třeba na zpocenej krk a pak už jen vyjeknete, jak vám vbodne do týla svůj nos, pěkně dlouhej a ostrej jako jehla. A udělá to, prevít, vždycky v momentě, kdy něco děláte a nemůžete se po ní ohnat.

Stromy ke kácení nám vybíral capataz a označil je zásekama sekerou. Ty sekery, to bylo vlastně jediný nářadí, který jsme na tu práci měli. Pěkně těžký, ročně kovaný, ucha jako hrom a dlouhý, silný násady z tvrdýho a pružnýho dřeva – nepamatuju se, že by se někdy takový topůrko někomu zlomilo. Těma sekerama se dělalo všechno, od prvního záseku až po oklestění větví. A měli jsme ještě jednoho pomocníka – oheň. S tím jsme začínali. Okolo toho vybranýho stromu, kterej jsme měli porazit, jsme napřed rozdělali oheň a živili ho suchejma větvema a chrastím, toho tam bylo vždycky dost a dost. Mělo to několik výhod. Tím ohněm jsme si v první řadě udělali okolo stromu místo na práci – nemyslete si; že jsme káceli nějaký strůmky, poráželi jsme takový chlapáky, co měly tak dvacet i třicet kroků dýlky, pěkně dlouhejch kroků, a dole, kus nad zemí, byly pořádně tlustý! To byly pěkný kousky dřeva!

Ten oheň kromě toho vyhnal od našeho stromu hady a ostatní potvory a spálil kůru. To bylo taky důležitý, protože v kůře bejvají leckdy škorpióni, a to není taky nic milýho, i když to zdaleka není k smrti. Tohle všechno před ohněm uteče, nebo uhoří. Musíte si ale dát pozor, abyste při tom vypalování na hada nešlápli. Říkal jsem, že jsou celkem dobráci, ale oheň je hrozně rozčílí, ohně se děsně bojej, a to pak s nima není žádná legrace. Při takovým vypalování si jednou jeden kluk z Moravy, nějakej Vychodil, šlápnul na hada, byla to mladá žararaka nebo jinej jedovatej miláček, a ten had ho kousnul do lejtka.

Hrozně jsme se vyděsili a kluk úplně zezelenal, měl strach, že umře, přišel ale dozorce a povídá:

„Neblbni, to se spraví, z toho tě dostanu. Lehni si a necukej sebou, drž, bude to trochu bolet, jseš ale nějakej hombre, mužskej, a takovej musí něco vydržet.“ A mně povídá:

„Pojď sem, sedni si mu na tu zdravou nohu a tu pokousanou mu pevně přitlač k zemi!“ A na ostatní, co koukali jako hovádka boží, houknul:

„Oheň, rozdělejte tady vedle nich oheň! Ale honem a pořádněj!“

Pak vytáhl nůž a ránu rozřízl, křížem, a mačkal, co měl síly, aby tekla co nejvíc krev a vyplavila ten jed. Nechal krev týct, sundal tomu klukovi šátek z krku, stočil ho jako provaz, tím mu ovázal nohu

ve stehně a kouskem větve pořádně utáhl. To prej kdyby tam ještě nějakej tenjed zbyl, tak aby nemohl tak snadno dál do těla.

Tím to kurýrováni neskončilo. V tom ohni rozpálil nůž a ránu vypálil. Kluk řičel bolestí, ale on na něj zařval:

„Callate idiota!43. Mlč blboune! Buď rád, že ještě můžeš vůbec řvát. Kdybych tě nechal bejt, pochodoval bys už do království nebeskýho. Ták drž pěkně hubu a trp! To nejhorší už máš za sebou, a teď přijde to lepší. Chlapi, podejte mi moji velkou sedlovou brašnu!“

Čekali jsme, co bude. Rozepnul ji a vytáhnul – pořádnou flašku aquardiente, kořalky! Odšputoval a povídá: „Teď si sedni a tumáš, pij, pořád pij! Aspoň půl týhle flašky, nejlíp by bylo, kdybys do sebe dostal celou. A co nejrychlejc, dělej!“

Kluk pil a my čekali, co bude. Nebylo nic, vypadalo to, jako by pil vodu! Podle všech pravidel by měl přece bejt po rychlým vypití dobrýho litru kořalky nebo o něco míň, kořaly, který do čistýho špiritusu chybělo dost málo, nalítej ják zákon káže. Klukovi ale nebylo nic, dočista nic! Gapataz na to kouká a povídá starostlivě:

„Tak to ti přece jen trochu toho jedu už vniklo do těla. Tak to bude muset kurýrování pokračovat, to se nedá nic dělat. Muchachos44, chlapci, odneste ho rychle do tábora!“

Naštěstí to bylo jen pár kroků. Tam kluka položili na deku. Dozorce si ho prohlídl a povídá:

„Hra, noha mu otekla a ztuhla. Tak přijde další medicína!“ A dal mu vypít zbytek z tý láhve a hned načal novou. A vidíte, zase ten kluk nebyl vožralej! Byl jen takovej malátnej, jakoby otupělej a ospalej.

Měli jsme o něj strach, to dá rozum. Byl to jeden z nás a tohle se mohlo stát každýmu. A tak jsme pozorovali každý capatazovo hnutí, koukali jsme, co a jak dělá, abychom si to pořádně uložili do svejch makovic a věděli si rady, kdyby něco takovýho trhlo nás a dozorce u toho nebyl. Věřili jsme mu, protože bylo na první pohled jásný, že to nedělá poprvé a že vi docela jistě, jak na to. jak to dopadlo? Ale docela dobře. Kluk ležel v takovým stavu omámení plný dva dny a dozorce do něj lil dvakrát denně kořalu. A pozoroval, jestli a jak zabírá. Odpoledne toho druhýho dne, když do něho nalil zase ten půllitr aquardlente, tak se vám ten náš kluk příšerně ožral, kecal, žvanil a zkoušel i zpívat. A tu si ten dozorce taky nahnul tý kořalky, utřel kníry a povídá:

„Tak, chlapci, a je z toho venku! To, že je tak parádně nalitej, dokazuje, že už jed nepůsobí, je to dobrý. A tumáte, cvakněte si, dopijte tu flašku na jeho zdraví!“

A víte, krajane, že jsem takhle už tady v pralese zachránil hezkejch pár lidí? Dělal jsem to přesně tak, jako tehdá ten náš capataz, a vždycky to pomohlo. Ale já jsem vám nedopověděl, jak to bylo dál při tom našem kácení stromů: Tak teda, jak jsem řekl, vypálili jsme si dost velkej kruh okolo toho stromu a živili oheň dál, celej den a celou noc. Pak jsme to tam nechali vychladnout a teď přišly ke slovu ty naše sekery. Nasekali jsme si tenký kmínky a větve a pak nám naši Indiáni ukázali, jak se z nich sváže ohebnejma liánama – některý jsou jako provazy – takový lešení, snad líp řečeno takovej ochoz okolo toho stromu, tak asi sáh nad zemí, někde vejš, u jinýho stromu zase níž, podle toho, jak kterej potřeboval, prostě tam, kde končí spodek kmene, ta širší část u země, co se pak zužuje, a kde začíná rovnej kmen. Z toho lešení jsme napřed osekali to ohořelý dřevo a pak sekali dál, až jsme obra položili. Byla to dřina, ale dělal bych to zas, kdybych měl na to ještě sílu.

Jenomže mě hnala ta moje neklidná krev dál. Vydržel jsem tam u tý společnosti akorát těch šest měsíců, na který jsem se upsal, a šel jsem. Vrátil jsem se po vodě do města Rosaria a našel si tam práci v přístavu. Dělal jsem všechno možný, co bylo právě potřeba, nakládal a vykládal lodě a nebylo to zlý. Byl jsem mezi lidma a měli jsme tam svý pracovní hodiny. Ptáte se kolik? Makalo se deset hodin denně, zahálet nás ani tam dozorce nenechal, to si pište, ale bylo to líp placený, napřed šest a po zapracování sedům pesos na den a z toho se už dalo žít, a dokonce jsem si denně ukládal jedno, nebo i dvě pesa stranou, na horší časy.

Jak jsem řekl, nakládalo a vykládalo se tam všechno možný, hlavně se ale z Rosaria odváželo obilí, skvělá argentinská pšenice. Přivážely ji ze statků do přístavu ohromný káry na páru dvoumetrovejch kol. Říkalo se jim chata45, vešlo se do takovýho vozidla dobrejch šedesát až osumdesát metráků a táhly je koně, dvacet až třicet jednu takovou chatu, podle její velikosti a nákladu. A měl byste vidět ty vozky, co je kočírovali! Hergot, to byli machři! Umíte si vůbec představit, co to znamená, zvládnout takovej houf koní, dokázat, aby šli a táhli přesně tam, kam chcete a aby to dělali tak rychle, nebo tak pomalu, jak je potřeba, venku nebo ve městě?

Tam v Rosariu jsem vydržel dost dlouho, bylo tam živo, v přístavu i ve městě se pořád něco dělo. Španělsky jsem už uměl tak dobře; že mě skoro nerozeznali od Argentince. Na tu práci jsem si zvykl, a i když bych přece jen raději dělal to svoje řemeslo, nějak se mi už nechtělo měnit a za druhý jsem tam nenašel dílnu, která by se mi zamlouvala. Já měl u svýho řemesla rád právě takovou tu fajnovou práci, dělat krásný věci, a tam? Tam se nic takovýho ani neukázalo, natož aby se dělalo. Tam byly jen samý takový prachobyčejný věcí, stoly, židle, almary a podobně. Taky jsme tam v přístavu měli dobrou partu, s kterou se dobře makalo, byli jsme v práci sehraný a stejně jsme byli sehraný i v hospodě, když jsme si zašli na džbáneček mendozskýho vínka nebo na skleničku něčeho silnějšího. Žilo tam i pár krajanů, ale takovejch dost divnejch, dělali ze sebe až moc Amerikány, česky mluvili mezi sebou, jen když to jinak nešlo, a hrozně se vytahovali, že jsou Argentinos46. Stýkal jsem se tam častějc jen s nějakým Franciskem Lhotou, byl to kožešník, už ani nevím, odkud tam u nás doma byl. Občas jsme se sešli, většinou u něj doma, když mě pozval na nějakou tu českou večeři a na kus českýho popovídání. Bylo to vždycky milý.

KAPITOLA 8

A vidíte, pak se kolo mýho osudu zase pohnulo. Jednoho krásnýho dne, bylo tu tuším nějak v říjnu, na to se už moc nepamatuju, ostatně to je pro tu mou historii docela vedlejší, připlul tam k nám, do Rosaria, parník. Ani jsme si ho moc nevšímali, parník tam v přístavu nebyl rozhodně žádnou novinkou, každej den nějakej přistával nebo odplouval. Jenomže tenhle přivázali k přístavní hrázi hned vedle lodi, na který jsme pracovali – nakládali jsme pšenici, jako obvykle. A při tý práci jsem zahlídnul, že z toho parníku vystupuje houfek lidiček. Muži, ženský a pár děcek. Nebylo to nic zvláštního, tohle tu bylo taky každej den.

Člověk je ale zvědavej na všechno nový a tak jsme nechali na chvilku rachotu stát, zapálili jsme si a koukali. A najednou jako když mě nakopne mula! Ty lidičky z tý lodě byli oblečený na Rosarío a na Argentinu vůbec náramně divně! Sáně borový, vždyť to vypadalo jako kroje ze Slovenska! Ženský v nadejchanejch sukních a těch blůzách s nějakou parádičkou, šátky na hlavách, a mužský v bělavejch ouzkejch nohavicích s výšivkou, nebo co to je nahoře, na nohách čižmy, krátký kabátce s kožešinkou a na hlavách ty malý černý kloboučky. Neslyšel jsem je, co si povídali, bylo to dost daleko, a tak jsem řekl parťákovi, že si jako odskočím, a rozběhl jsem se tam.

Došel jsem k nim, zpomalil a lajdal se jakoby nic kolem nich. A víte, že to bylí skuteční Slováci? Stačilo mi zaslechnout nějaké to „Pozři sa, Janko…“ a „Počuj, Mária…“ a byl jsem doma! Zřejmě novej transport vystěhovalců. Tak jsem si je hezky nadešel, vybral si dva mužský, co šil kousek vpředu, a povídám jakoby nic:

„A hele, krajani! Vítám vás v Rosariu!“

Zastavili se, vykulili oči a tomu staršímu div nevypadla fajfka z huby.

Byli to Slováci. Odněkud od slovensko-moravských hraníc. To víte, že hned začalo vyptávání a povídání. To už ale na mne volali z naší lodi, co je se mnou, že se přece dělá. Já jen ale mávnul rukou a zahulákal, že přijdu hned, že tu mám álqo muy importante47 a že za chviličku jsem tam, ať zatím dělají beze mne. A v tom kvaltu jsem sé dověděl, že ten jejich parník tam bude kotvit do druhýho dne, protože se musí něco spravit na stroji. Že jim dovolili jít se trochu kouknout do města, že se ale musí vrátit na loď na oběd. Tak jsem jim v rychlosti řekl, že za nima kvečeru, až budu mít po práci, přijdu na tu loď, že si musíme popovídat. A uháněl jsem za svou partou, aby nenadávali.

Hned, jak mi odpoledne padla, jsem se sebral a upaloval domů – bydlel jsem v takový všelijaký komůrce u jednoho krejčího – převlíknul jsem se do svýho lepšího oblečení z umazanýho a rozdrbanýho pracovního a šel za nimi. Cestou jsem koupil jedno pěkný čuiko48 prima mendozskýho vínka a uháněl jsem na parník. Co vám budu povídat, vy si to jistě dovedete představit, bylo z toho moc pěkný posezení a já potom skočil ještě pro další čuiko. Byli to pašáci, kteří vínu rozuměli a dovedli to mendozský jaksepatří ocenit.

Báječně jsme si padli do noty, vždyť si Čech a Slovák přece rozumí, a navíc v takový dálavě! Byli hrozně milí a přijali mě, jako kdybysme se znali deset let a oni ke mně přijeli na návštěvu, třeba na posvícení, a jako kdybysme se naposledy viděli tak nejdýl před čtvrt rokem. Agent je tam u nich naverboval do Argentiny na práci na estancii, na velkostatku. Říkali, že mají plout do Santa Fé a odtud prý někam kousek dál od řeky. Mají tam pracovat rok, za stravu, bydlení a nějakou nevelkou mzdu, pak ale že prý dostanou vlastní půdu a budou si pěkně hospodařit na svým.

Moc se na to všichni těšili, protože to byli doma samí podruzi a chudáci. Tam u nich skoro všechna půda patřila nějakýmu maďarskýmu grófovi a oni museli dělat na jeho polích a na velkostatku, jak pán gróf pískal. A museli být rádi, že mají co do pusy a co na sebe, a tak je agent snadno nachytal na sliby vlastního kusu půdy a na vyhlídku, že se zbaví velkomožného pána grófa a jeho šafáře a správčího. Ani jsem se jim moc nedivil. Vždyť to tam u nich muselo být, jako bejvalo u nás za časů roboty, a snad ještě hůř.

Já jsem věděl, co je čeká a do čeho jdou, vždyť jsem přece něco podobnýho už zažil na vlastní kůži, ale namouduši, tam v tý chvíli jsem jim to za nic na světě nedokázal říct! A co víc, já jsem se toho večera úplně zbláznil! Víte, krajane, byl jsem mladej a mládí… Co bych vám vykládal, vždyť to jistě taky znáte z vlastní zkušenosti. Ona tam totiž byla jedna moc pěkná děvčica, Ilonka jí říkali. Byla to sestřička, jednoho z těch. Slováků a já se do ní ten večer hrozně zakoukal. Tam v Argentině bylo sice pěknejch děvčat dost a dost, ale já se s nima nedokázal sblížit, nedokázal jsem si s nima rozumět. Snad to dělala ta španělština a co já vím, co v tom ještě bylo.

Prostě a krátce, já se do tý Ilonky za těch pár hodin beznadějně zamiloval. Ona vám měla takový hezký modrý oči, dlouhý světlý copy až po pás, nebyla velká, spíš menší, ale celá taková milá a pěkná, takže se ani nemusíte divit, že jsem se do ní zjančil. A dopadlo to tak, že jsem se s těma lidičkama na místě domluvil, že pojedu na tu estancii s nima! Skočil jsem si ještě ten večer pro svejch pár švestek a vrátil se k nim na loď. Svou přístavní partu jsem klidně nechal plavat. Říkal jsem si, že si za mě určitě brzy někoho najdou, už proto, že tam byla spíš nouze o práci než o chlapy. Já jsem musel jít za těma modrejma očima a těmi copy, zvlášť když se na mě párkrát opravdu mop pěkně podívala.

Odpluli jsme tedy do Santa Fé a já byl v sedmým nebi. Víte, jak je to krásný, když je člověk zamilovanej? Říkáte, že jo, a tak mi budete určitě rozumět. A já jsem si byl brzy docela jistej, že i Ilonka mě začíná mít ráda. Pokaždý se na mě dokázala hezky a mile podívat, a když jsem jí poprvé řekl, že se mi hrozně líbí, tak se tak hezky usmála a v těch svejch modrejch kukádlečh měla takový pěkný, moc pěkný světýlka. Ani nemusela nic říkat, a já věděl svoje. Myslím, že jsme byli už tam, na tý lodi, moc šťastný.

Kam nás odvezli na kárách ze Santa Fé, to jsem ani pořádně nevnímal. Měl jsem oči jen a jen pro Ilonku, seděl jsem vedle ní na káře, a kde jsem mohl, tam jsem ji pohladil. Někam jsme jeli a mně to bylo úplně jedno. Dojeli jsme na tu estancii, kde měli ti krajani ze Slovenska sjednanou práci. Byla to zase ta stará písnička verbířů, když sháněli pro panstvo v Americe laciný pracovní síly: budete tam u nás hezky makat a pak, když budete hodný, dostanete od vlády půdu. Ta bude vaše, dostanete na ni papír – ale jak jsme řekli, jen když budete hezky hodný! Tak makat a sekat dobrotu!

A ty lidi tam u nás tomu uvěřili. Ani se jim moc nedivím, protože doma měli vyhlídky jen a jen na dřinu pro jinýho, a když to dobře půjde, tak že se slušně najedí a slušně oblíknou. A na jejich děti čekalo to stejný. A jak jsem slyšel od tý party ze Slovenska, tak tam to bylo ještě horší než v Čechách a na Moravě, tam, v Uhrách, byl Slovák – bezzemek jen něco jako trochu lepší otrok.

Když jsem se s tou partou víc spřátelil – a začal jsem taky vidět a pozorovat i něco jinýho než jen a jen ty světlý, dlouhý copy – zjistil jsem, že tyhle lidi sem, do Ameriky, přišli s trochu jiným plánem. Z domova odcházeli neradi, nechtělo se jim, ale chtěli si polepšit. Přišli sem s rozhodnutím a pevnou vůlí makat jako čerti, aby si vydělali co nejvíc, a šetřit jako ďábli, aby si mohli dát co nejvíc stranou. Až dostanou tu půdu, tak že z ní udělají to nejlepší, co dovedou, a pak ji – prodají! S tím, co takhle našetří a vydělají, se pak chtěli vrátit domů a tam doma si koupit svoje vlastní pole, aby mohli žít bez pana grófa a bez statkářů, sami pro sebe, skromně, ale doma.

Vypadalo to hezky, jak jsem pak ale viděl na různejch místech Argentiny, málokdy se to komu povedlo. Když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají, jak se říkalo tam u nás. A navíc, když nemáte nic a musíte se koukat na to, jak si druhej z vaší práce mastí kapsu, tak se na ten pěknej zpěv snadno a rychle nachytáte. Vždyť jsem to znal ze svejch tovaryšskejch let a tady, v Americe, jsem už taky ledacos viděl a zažil. Oni ty naše lidi z velký části čekali, že je Amerika bude přijímat s otevřenou náručí. Ta náruč tu byla, otevřená taky, jenomže v ní mnoho chybělo.

Přistěhovalec měl spoustu nevýhod, který začal obyčejně vidět až na místě samým. V první řadě neuměl řeč, neuměl španělsky, musel se učit a snažit přizpůsobovat se zvykům týhle země a tady zvlášť platilo, že jinej kraj, jinej mrav. A protože neuměli řeč, tak se skoro vždycky drželi co nejvíc a co nejdýl pohromadě, mezi sebou; tím pádem se některý z nich vůbec španělsky slušně nenaučili, proto nikdy do tohohle prostředí jaksepatří nezapadli a tím pádem zase od něho nemohli nikdy moc chtít a dostat. Makali většinou jako čerti, to se jim musí přiznat, ale na druhý straně zase, kdyby takhle pracovali tam doma, s takovou horlivostí a s takovým fištrónem, museli by mít daleko lepší život i tam doma, a dřív než tady, v cizině, která z nich jen koukala vyrazit, co se dalo.

A tak to dopadalo všelijak. Některý, ty co byli na Ameriku měkčí povahy, upadli do bídy a živořili všelijak až do svý smrti. Jiný, když viděli, že v sedlačině to nevypadá k čemu, tak šli někam do továrny a tam se zase museli učit, co nikdy nedělali, a zase to byla ztráta, času i peněz. Ti, kteří šli tvrdě za svým, získali pozemky, skutečně je získali, dostali od státu příděl někde, kde nikdy nebyli, a když tam přišlí, tak místo utěšenejch nebo aspoň slušnejch polí našli prales, nebo jinou divočinu, z který pak nelidskou dřinou udělali něco pořádnýho, nebo šli raději od toho, a zase tu stáli s holýma rukama, zase neměli nic. Vrátili se radši do měst, kde znova živořili, protože tam bylo pracovníků habaděj. A tak se málokomu podařilo vrátit se domů s penězi a takoví tam doma o Argentině určitě nic moc pěknýho nevyprávěli.

Vraťme se ale na tu naši estancii, kam jsme přišli na práci. Už za pár dní jsem viděl, že to byla pěkná raubírna a otrokárna! Víte co? Já vám vylíčím náš denní rozvrh. Tak tedy: vstávalo se půl hodiny před rozbřeskem, budění obstaral ayudante pana mayordomo49. Za půl hodiny jsme museli bejt všichni před kanceláří, kde mayordomo rozdělil lidi na party a určil jim, co budou dělat. Ayudante nám pak vydal nářadí, a co jsme ještě potřebovali. V šest hodin byla snídaně – bylo na ní celejch dvacet minut. Ve dvanáct jsme dostali oběd, kterej směl trval hodinu, a v létě dokonce dvě hodiny, protože bylo moc horko. Rachota končila se soumrakem.

Na estanciích, na tej naší i na ostatních, tam v okolí se pěstovala hlavně pšenice a kukuřice a na pampách okolo se pásl dobytek. Severněji od nás prej už tehdy začínali s bavlnou, to pak bylo hlavní bohatství týhle končiny. Slyšel jsem, že tu bavlnu tam zavedli naši krajani, český farmáři z Texasu, ze Severní Ameriky. Tam, co jsme byli my, se o ní zatím ještě nevědělo. Krajina tam byla nepěkná, děsná rovina, místama jen docela nepatrně zvlněná, patnáct metrů, to už byl hotovej kopec. Tu rovinu tak nějak zpestřovaly tu a tam jen osamělý stromy ombú, tuhle jeden, támhle druhej, velikáni, který měli korunu až dvacet i třicet kroků širokou. To byly taky jediný stinný místa v celý tý zoufalý rovině.

Platilo se tam o trochu líp než tam, co jsem byl dřív, nahoře na Rio Bermejo, padesát až sedumdesát pesos měsíčně ke stravě a bytu, nebo pět pesos na den a osobu bez stravy. Jídla bylo dost a krajani byli ze začátku spokojený – spousta hovězího masa, tím se nešetřilo, maso, maso každej den, kolik kdo chtěl a kolik snědl. Aspoň že se tam člověk najedl. Ve městech to nebylo lepší, vejdělku bylo na penězích trochu víc, ale zase nebylo to maso. Počkejte, teď jsem si vzpomněl na jednu písničku našich krajanů z fabrik v Bairesu:

Je to bída v žití přec,

lépe se má krejčí, švec,

strava naše dalamánek,

brambory a vody džbánek.

Půjde-li to takhle dál,

čert aby ten život vzal!

Pěkný, že! S bydlením to bylo horši, většinou dřevěný baráky, kde rodina dostala svou místnost a kde byly společný noclehárny pro svobodný. Pohodlí moc málo, zato dost švábů a jinejch radostí.

Ale i tak bych tam byl vydržel, už kvůli jedněm modrejm očím a světlejm copům. Co vám mám povídat, měli jsme se rádi a všechno to nepříjemný šlo tak nějak okolo nás a my dva jsme to vůbec nebrali na vědomí. Po večerech a v neděli, když jsme měli volno, jsme sedali někde ve stínu, drželi se za ruce a vymejšleli si plány do budoucna, co bude, až se vezmeme. To jsme chtěli udělat na vánoce, abysme si tu svátost manželskou jako dali pod stromeček.

Jednou jsem tam zažil dost hroznou věc. Víte, krajane, já jsem dělal něco jako parťáka, protože jsem jedinej z celý tý skupiny uměl španělsky. Měl jsem na starosti deset těch krajanů. Jednou jsme pracovali na novým poli, tak půl hodinky od estancie. Asi v půli dopoledne tam za náma přijel mayordomo podívat se, jak nám to jde. Seděl na koni, já stál vedle něj a on mi vykládal, co a jak máme udělat. Najednou zvedl hlavu, vyvalil oči a ztuhnul, pohled upřenej přes mou hlavu někam k severu. Koukal, jako kdyby uviděl nejmíň smrťáka nebo co. Otočil jsem se taky, neviděl jsem ale nic zvláštního, jen tam vzadu nějakej tmavěj mrak. Asi bouřka – a co má bejt, pomyslel jsem si, takovejch tu už bylo!

A ten chlap najednou vyrazil: „Lamgostas, una manga langostasí50“ a vzal koně ostrahama do slabin, že zařičel a vyrazil ke statku jako namydlenej.

„Čo vravel?“ zeptal se jeden z mý party, Samka. „Že prej támhle ten mrak jsou kobylky,“ povídám. Chlapi se zachechtali, a co že ho nějaký kobylky můžou tak vylekat? Taky mi to bylo divný, ale brzy jsme byli chytřejší. Ten tmavěj mrak se blížil a měl takovej ostrej okraj. Pak se jeden cíp toho mraku začal divně trhat a padat v dlouhejch, temnejch pruzích k zemi. To mračno ještě nebylo nad náma, a tak jsme vzali nohy na ramena, kousek od nás byl takovej jednoduhhej přístřešek, šikmo položený kusy vlnitýho plechu na kůlech. A jen jsme tam doběhli, už to začalo!

Okolo nás se udělala divná, hnědozelená tma, spíš bych řekl něco jako hustší šero, a na tý plechový střeše to ihned zabubnovalo, jako když u nás doma padají kroupy. Tohle trvalo jen chvilku a najednou zase svítilo sluníčko. A my jsme slyšeli v tom tichu kolem sebe takový zvláštní šustění, škrábání a řezavej šramot. Koukáme a všude okolo bylo všechno najednou tak divně zelený a ta zeleň SE HEJBALA, vrtěla, šustila a skoro vrčela. Koukal jsem na to jako pitoměj. Byla to vrstva, tlustá deka pěkně velkejoh zelenejch kobylek, a ty potvory tak chrastily těma svejma kusadlama, jak se snažily sežrat, co kde bylo zelenýho.

Byl jsem z toho celej zpitoměléj – nikdo z chlapů taky neřekl ani slovíčko – vykročil jsem do toho, šlápnul jsem na ten živej koberec. Byl to hnusnej, odpornéj pocit! Fujtajbl! Nohy se mi do toho zabořily až po kotníky, ty zelený potvory mi začaly lízt po botách a z těch rozmačkanejch táhnul takovej nechutnej, olejnatej smrad, že se mi až zvedal žaludek. Radši jsem udělal těch pár kroků zase zpátky, pod přístřešek, z jehož okrajů pršely další zelený potvory. Stálí jsme tam jako přibitý a jen koukali. Pak povídal Štefan:

„Už sa nečudujem, že pánko tak chytro ušiel! Možno že by mu aj toho koňa zažraly.“

To víte, že jsme ty potvory jaksepatří probrali. A pak doma jsme se dověděli, že na ně nic neplatí, ani ohně, ani když se udělá takovej ten dusivej kouř. A jak jsme tam stáli a debatovali, tak slyšíme zase jinej šumot. Ty kobylky se najednou, jako na něčí povel, začaly zvedat do vzduchu a za chvíli byly všechny pryč. Zůstaly tam jen ty, co jsem rozmačkal svejma botama. Jenomže jsme taky uviděli něco hroznýho! Celá ta krajina kolem nás, kam jsme v tý placatý rovině dohlídli, se změnila. Už nebyla zelená, celej kraj zhnědnul a jako by zešedivěl. Ty potvory totiž sežraly za tu chvíli každej kousíček zelenýho, tu mladou kukuřici, co na poli tak pěkně vzešla, listí na keřích okolo naší boudy a i tu trávu okousaly, pěkně až do kořínků. Bylo mi z toho zle!

Byla to pohroma, naše estancie to pěkně odnesla. Naštěstí nebylo ještě tak pozdě, aby nešlo na ty zničený plochy zasejí něco jinýho. A majitel statku byl velkej pracháč, kterej měl takovejch statků celou řadu na několika místech kraje, a tak ty škody celkem dobře unesl. Ti malí v našem sousedství, ti na tom byli daleko hůř a pískali kudlu až do příští koseče51. My jsme si ale taky užili, to musím říct! Po tý pohromě se na polích dělalo všechno, nebo skoro všechno znova, orání, seti, vláčení, prostě všechno to, co bylo zapotřebí. Myslím, že jsem si v životě tak nezamakal jako tehdy tam, na estancii ROSALINDA! Práce jsem se nikdy nebál, ale co bylo moc, to bylo moc, a jen Ilonka a její modrý oči mě tam udržely, jinak bych s tím určitě praštil a zmizel.

To léto bylo nějak zasmolený, protože se pořád něco dělo a samý nepěkný věcí. Asi proto, že to byl třináctej rok, tisíc devět set třináct. Já na pověry nevěřím, ale všichni ostatní to říkali, že to je proto a že nebude pokoj, dokud nebude novej rok. No řekněte, proč by mělo bejt nešťastný právě číslo třináct? Je to přece číslo jako každý jiný, ne? A proč by měla bejt třeba právě sedmička šťastná? Číslo jako číslo! Já si myslím, že si člověk s těma šťastnejma a nešťastnejma numerama jen tak nějak ulevuje, aby měl svý vlastní štěstí, a hlavně neštěstí na co svádět, v první řadě, když něco zvorá a nechce si to přiznat.

A tak se nikdo ani moc nedivil, když jsme zažili ještě jednu hroznou věc. A tentokrát šlo o naše krky, o naše životy. Byli jsme toho dne v pampě, pracovali jsme dobrejch šest hodin jízdy na koni od estancie. Dělali jsme takovej jednoduchej plot, aby se náš dobytek nemohl zatoulávat zbytečně daleko. Víte, krajane, ono to s tím argentinským dobytkem nebyla vždycky legrace. Ty jejich krávy a bejky nejde s naším dobytkem vůbec srovnávat. Já tomu sice moc nerozumím, ale ti naši Slováci to říkali.

Ten dobytek z pampy, to jsou divousové, sotva trochu zkrocený. Stačí, když na ně něco vletí, třeba takový ty velký mouchy, co bodají, že to pálí jako čert, a už se stádo zjančí a pádí a letí, zadupe všechno, co mu přijde do cesty, a zastaví se až bůhví kde, až je to bláznění přejde. Tady je dobřej takovéj plot z pichlavýho drátu. Z toho mají respekt, a právě proto jsme tam daleko v pampě ten plot stavěli. Natahali jsme si tam pěkný, silnější kůly a sázeli je do země – na ně se pak měl natáhnout ten drát – když to přišlo.

Od severu se najednou objevil černej mrak, ze stejnýho směru jako tehdá ty langosty, tenhle ale vypadal jinak. Byl tak nějak hustší, všelijak se válel, a jako by se z něj kouřilo. V tom někdo vykřikl: „Oheň!“ a už jsme ucejtili kouř. Vítr vanul pěkně silně právě proti nám, směrem od toho kouře. Víte, tam v tý pampě snad ani nejsou takový dny, kdy by nefoukal vítr, někdy slabší, jindy, většinou, zase silnější. A takovej ten silnější foukal právě toho dne. O požárech suchý trávy v pampě jsme už slyšeli od Argentinců, a tak jsme věděli, kolik uhodilo.

Teď šlo o všechno! Každej praštil s tím, co právě držel v ruce, a už jsme uháněli k našim koňům. Byli kousek od nás a už taky zvedali hlavy a řičeli strachy, protože zřejmě věděli, nebo aspoň cejtili, že to tmavý tam na severu znamená smrt. Utýct nám nemohli, měli spoutaný přední nohy. To se dělá takovým silným koženým poutkem, který si tam v pampách nosí každej jezdec pořád s sebou, a to kůň roztrhnout nedokáže. Ty poutka byly našup dole a my v sedleoh, než bys řekl švec, a už jsme uháněli směrem k estancii.

Dojedem, nebo nedojedem? Za chvíli jsem se ohlídnul – oheň nás doháněl! Byl o hodnej kus blíž, už bylo vidět tu záplavu plamenů, tu ohňovou stěnu, která letěla při zemí. Kouř byl tak silnej a hustej, že zakryl slunce, a my uháněli v takovým ošklivým šeru. Letěli jsme, jak to šlo, a ani nebylo třeba koně pobízet, sami běželi tak rychle, jak jen mohli. A kouř nás už doháněl, smrdělo to čím dál tím víc. Kdyby teď někdo z nás spadnul z koně – to se mohlo stát každýmu, v pampě se vždycky nějaká ta díra najde – tak s ním byl konec. Kůň by buď letěl dál, a jeho by ten oheň dohonil, nebo by si v tom kalupu a trysku zlámal vaz.

Co teď? Zase jsem se ohlídnul a zase mi bylo jasný, že je ten oheň blíž. Vtom mi něco napadlo! Jestli to dokážeme mohlo by to ještě dobře dopadnout! Kdybysme uhnuli kousek vpravo od směru k estancii, narazíme na takovou kamenitou rokli. Nebyla moc široká, tak asi čtyřicet padesát kroků. Snad tamtudy kdysi tekl nějakej potok. A v tý rokli nebylo jediný stýblo trávy, jedinej keříček, jen a jen samý kamení. Vrazil jsem koni ostruhy do slabin, až zařičel a vyrazil do čela naší tlupy. Mávnul jsem rukou doprava a zařval: „Za mnou!“ a letěl, co koni nohy stačily.

Dokázali jsme to! U rokle jsme zastavili, sesedli, popadli koně pěkně u huby za uzdy a odvedli je rychle dolů. Zvířata to snad pochopila, že jde o jejich záchranu, a dala se celkem klidně odvést. Tam dole – nebylo to hluboký, tak snad šest metrů – jsme si oddechli a jeden z tý naší party povídá, že máme vyhráno. Zarazil jsem ho, že ještě zdaleka ne, protože jsem si vzpomněl, co jsem slyšel kdysi od našich gaučů na estaneii, a houknul jsem: Přivažte koně na lasa! – to měl každej z nás u sedla. „A uvažte je pevně tady k těm balvanům! A spoutejte jim nohy! Honem! Rozbalit deky, každej lehnout za nějakej balvan, aspoň hlavu abyste měli krytou, zabalit hlavy do dek a ležet!“

Jen jsme to udělali, už to tu bylo, už jsme shora slyšeli praskot ohně a cejtili smrad kouře. Do toho řičení našich koní, takový bolestný, a dupot kopyt. Na levým stehně, jsem cítil pálení a tak jsem tam plácnul rukou. Na dlaň se mi přilepil žhavěj oharek. A pak bylo najednou ticho! Zádnej praskot, nic, ticho, ani koně už neržáli. Ticho až neskutečný…

Pomalu jsem si odmotal deku z hlavy – byla propálená na dvou místech a slabounce doutnala. Udusil jsem to a koukám okolo sebe. Naši chlapi už taky vstávali a vybalovali se. Taky byli trochu popálený, nějaká ta díra v kalhotách a kazajkách, taky na našich koních jsme potom našli menší popáleniny, ale nic vážnýho. Dopadlo to až moc dobře! Ten oheň nás přeletěl, jak ho ten silnej vítr hnal přes tu rokli, a na nás napadaly jen kousky hořící trávy. Připadalo nám to skoro jako zázrak, že jsme se z toho dostali a že se nikomu nic nestalo. Juro Mitúch měl u sedla čutoru s aguardiente, a tak jsme to naše zázračný zachránění hned na místě zapili. To víte, že jsme pak doma, na estancii, měli co oslavovat! Ilonka kulila ty svý modroočka a koukala na mě jako na hrdinu.

To víte, že mi to dělalo náramně dobře!

A do třetice všeho zlýho v tom pitomým třináctým roce. Vidíte, zase nějaký kouzelný číslo, trojka, hrom aby do těch numer bacil! Tohleto bylo pro mne nejhorší.

Na to moc nerad vzpomínám, a tak to vezmu zkrátka. Náš mayordomo mě poslal asi za čtrnáct dní potom do Santa Fé. Jeli jsme tři, s dvěma kárama, já na koni, na nákup všeho možnýho na vánoce, aby byly sváteční. Byli jsme pryč pět dní, a když jsme se vrátili – Ilonka už nebyla!

Jak jsem starej, tak mám ještě slzy v očích, když si na ni vzpomenu. Už byla dva dny pod drnem. Naší Argentinci, gaučové, něco slavili, namazali se a jeden z nich ji zastihl k večeru venku a šel po ni. Ona se samozřejmě bránila, a jak poprvé vykřikla o pomoc, tak ji ten lotr ožralá chytil za krk – a v tý namazanosti ji uškrtil. Muž její sestry ho pak druhej den zabil sekyrou, ale to jí už nepomohlo. Všichni ji moc litovali, všichni ji měli rádi, mou děvečku malou, naši i Argentinci. Moyordomo rozhodl, že se tomu lotrovi dobře stalo a že to bylo v pořádku, že ho švagr zabil a je to tím vyřízený. Snad bylo, ale ne pro mne a pro její sestry. Já jsem se na ni nedokázal podívat, jak byla nešťastná, nemohl jsem s ní zůstat pod jednou střechou. Byl jsem zoufalej a nejradši bych si bejval vpálil kulku do hlavy. Bral jsem si to tak, že se mí v hlavě asi něco hnulo. Rozstonal jsem se, moc vážně, hrozně jsem prej fantazíroval a byl jsem celej rozpálenej. Když to se mnou trvalo už pátej den a nelepšilo se to, rozhodl mayordomo, že tam na estancii nemůžu zůstat, že bych šel brzy za Ilonkou, a tak mě naložili do jeho bryčky, na slámu, a odvezli do Santé Fé do nemocnice.

KAPITOLA 9

Ve špitále jsem si pobyl pár tejdnů. Prej to bylo se mnou dost zlý, ale já o ničem nevěděl, jen si tak vzpomínám, že jsem měl všelijaký sny, některý hrozný, že jsem prej křičel a hekal, a jiný zase pěkný, když se mi zdálo o Praze, o mamince a o tátovi. Co se mnou tam ti doktoři dělali, nevím, ale pak jsem se z toho konečně začínal probírat. Už to vypadalo líp, po dvou dnech se mi ale zase přitížilo. To bylo tím, že jsem si vzpomněl na Ilonku. Byl jsem tak nešťastnej, že jsem zase začal fantazírovat. Říkal jsem si, že by bylo nejlepší, kdybych taky umřel, když nežije ona, moje děvenka. Byl jsem ale mladej, a tak jsem i to druhý fantazírování nějak přežil.

A jak je to už v lidský povaze, nakonec i ta veliká rána přebolela, a já se uzdravil. Když mě pustili ze špitálu, byl jsem slabej jako moucha na jaře. Nohy se mi pletly a v hlavě to taky nestálo za moc. Na ten statek jsem se už nevrátil, už proto ne, že bych tam všude a pořád viděl to moje nešťastný děvčátko. V nemocnici mi poradili, abych šel do misijní stanice, tam že mají noclehárnu pro chudáky a že mě tam určitě pár dní nechají, než si něco najdu. Tak jsem poslechl a šel tam. Měl jsem všehovšudy deset pesos a s tím se nedala udělat žádná díra do světa. Měli pravdu, přijali mě tam docela hezky, měl jsem se kde vyspat a trochu prostýho jídla jsem taky u těch páterů dostal.

Za pár dní se mi přestaly třást nohy a já se mohl vydat po městě, hledat si nějakou práci, abych se uživil. A vidíte, zase jsem narazil na krajany! Tam v Santa Fé bylo pár Čechů a měli dokonce i takovej malej krajanskej spolek. Seznámil jsem se s nima čirou náhodou. Zašel jsem si na skleničku vína do hospody – a hospodskej byl Čech, nějakej Mirvald, od Sušice! A byl to dobrej krajan, poctivej Čech, a když se dověděl, co jsem zač a že jsem mezi jiným taky dělal na lodi v kuchyni, nabídl mi, abych zůstal u něho v hospodě, že potřebuje pomocníka. Tak jsem byl zase u hrnců, sklenic, talířů a kastrolů, ale aspoft jsem se pořádně najedl a za pár dní už jsem přestal vypadat jako kostlivec, kterej utekl někde z márnice.

Napřed jsem v tom jeho hostinci nechtěl zůstat a byl jsem rozhodnutej, že si najdu jinou práci, nejraději zase něco se dřevem, truhlařinu, nebo něco podobnýho. Jenomže člověk míní a osud na něj uplete něco docela jinýho. Ze starý Evropy přišla zpráva, že tam vypukla válka. Sarajevskej atentát na Habsburka Ferdinanda a pak se to začalo mazat, Rakušáci, Srbové, Němci, Francouzi, Talijáni, Angličani, válčilo se ostošest a tekla krev nešťastnejch lidí, který do války nahnali jejich potentáti, jako vždycky.

Říkáte, že jsme my tam, za mořem, měli štěstí, že jsme byli za větrem a v míru? V něčem máte pravdu, to ano, ale tak moc lehký a jednoduchý to pro nás ani tam zase nebylo. Argentina netáhla s Němci a já měl, stejně jako jiný přistěhovalci, rakouský papíry. Proto nás Argentinci strkali do jednoho pytle s Němci, Austriacos byli pro ně zkrátka Alemanes52 a s těma nechtěl nikdo nic mít. Marný. bylo všechno vysvětlování, že nejsme Alemanes, ale Checos53, češi; a že v té Austrii je spousta lidí, který nejsou Němci, který ani německy neumí a nemluví, že jsme Slované a že si nás Habsburkové podrobili po bitvě na Bílý Hoře. Krátce a dobře – žádnou práci jsem právě proto nesehnal a musel jsem bejt rád, že mě krajan Mirvald nechal v tý svý hospodě.

Byla to zlá doba, věřte mi to! Každej den jsme se prali o noviny, abysme se dověděli, jak to v Evropě vypadá, a bylo nám proklatě ouzko, když jsme se dovídali, že se Němčouři užuž derou na Paříž. Bylo nám z toho ouzko a zle, nejraději bych bejval jel do Evropy bojovat taky proti Němcům, kdyby to bylo možný. Snad z toho napětí a z obav o naše lidi tam doma, snad taky z toho, že ta moje hlava nebyla ještě po tý nemoci docela v pořádku, asi z toho všeho jsem provedl jednu ze svých největších hloupostí.

Ptáte se, co to bylo? Dal jsem se na pití, dal jsem se na chlast! Měli jsme tam takovou partu, dva Chorvati, dva Češi – já a nějakej Mlejnek – a jeden Polák z Haliče. Co jsem vydělal, to jsem propil – u Mirvalda ne, ten nás vyhodil ze svý hospody a málem mě vyrazil i z práce. Ale jak jsem měl chvilku volnou, tak hajdy do jedný hospůdky nějakýho Argentince, byl to takovej zapadák, a tam jsme do sebe lili všechno, co teklo a co smrdělo špiritusem. A právě tam jsem se naučil další pěknou věc – mazat karty! To by byla měla máma radost, kdyby mě tak viděla! Ona vždycky říkala: „Honzíku, pití a karty, ty čertovy obrázky, od toho se koukej držet co nejdál, to je nejhorší, co může mužskýho potkat!“

A vidíte, krajane, já lam do toho obojího spadnul rovnejma nohama! Snad jsem to v tý svý palici opravdu ještě neměl docela v pořádku, protože najednou jsem tak nějak přestal vědět, co vlastně chci. Nezajímal jsem se o to, co budu dělat, čím se budu živit. Dokonce i ta válka v Evropě se z mýho zájmu začínala vytrácet. Stačilo mi, že jsem neměl hlad, že jsem se měl do čeho oblíct – to konečně nebyl tak velkej problém, v Santa Fé bylo teplo ažaž. Do dneška se divím, že mě krajan Mirvald z tý svý hospody nevyrazil, že mě nechával při mý práci v kuchyni, mejt nádobí, škrabat brambory, krájet cibuli a udržovat oheň v kamnech. Nechával mě tam, i když jsem dost často přišel namazanej. V takovým případě říkával: „Heleď, Honzo, jdi si lehnout támhle do komorý a schrupni sí! Potom tady budeš o to dýl, špinavý nádobí ti neuteče a za trest umeješ večer, až hosti vypadnou, v lokále podlahu!“ Takovej to byl dobrák.

Určitě si dovedete představit, že mi za takovouhle lájdáckou práci nemohl platit víc než pár šestáků. A já jsem potřeboval prachy na to moje pití, na víno a kořalku. Tyhle peníze navíc jsem si vydělával kartama. Neumím to vysvětlit, ale je mi to hrozně divný dodnes, že ta moje hlava, která tehdy docela určitě nebyla v nejlepším pořádku, mi u těch čertovejch obrázků náramně sloužila. Karty, to bylo tehdy moje, to byla moje vášeň, za dobrou partičku karet bych tehdy dal nevím co. A šlo mi to! Vyhrával jsem skoro vždycky a je nad slunce jasnější, že jsme nehráli o sirky, ani o drobný. Vyhrával jsem, jak jsem už řekl, a leckdy i dost peněz.

V takovejch případech jsem je zase koukal co nejrychleji roztočit. Dával jsem nalejt celý tý naší putyce, každýmu, kdo přišel a měl zájem s náma pít. A děly se ještě horší věci. Víte, krajane, já jsem už musel pořád vyhrávat, já jsem musel mít pořád prachy, abych mohl hostit ty moje kumpány. Proč? Víte, ono mi dělalo hrozně dobře, když mi ti otrapové – nic jinýho nebyli, jak to dneska vidím, jeden jako druhej a třetí – mazali med okolo huby, když vykřikovali, jakej jsem já pašák nad pašákama. A protože jsem tohle vynášení a vychvalování moc potřeboval, abych se cejtil jako opravdovej chlap, tak jsem se nakonec dal na to nejhorší. Když mi nepadala karta tak, jak jsem potřeboval, tak jsem tomu napomáhal. Krátce řečeno, fixloval jsem, podváděl jsem, hrál jsem falešné! Do konce svýho života se budu za to stydět!

Ta moje nepoctivost, to moje fixlování mě nakonec stálo málem život. To víte, tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne. Utrhlo se, a pořádně! Jednou mě pozvali dva chlapi na partičku do jedný putyky, už skoro mimo Santa Fé, že tam bude dobrá sešlost, že se bude hrát pěkně vysoko, až do stropu. To bylo něco pro mne, a tak jsem tam samozřejmě šel. A to byla moje chyba! Ti chlapi na mě ušili boudu. Byli to falešný hráči jako já, jenomže to byli domácí, Argentinci. A uměli fixlovat líp než já, a tak mě při jednom mým triku krásně nachytali!

Zřejmě na to čekali a byli dokonale domluvený. Zrovna jsem tahal kartu, odkud jsem neměl, a myslel jsem si, že to nikdo nevidí. A najednou mě jeden z těch chlapů držel za ruku s tou kartou a druhej mi už strkal pod nos hezky dloubej nůž! Ten třetí taky praštil s kartama a už mě držel za druhou ruku. Teď bylo zle! Čekal jsem, že mě podřežou a nějak odklidí, třeba do řeky. To se tam dost často stávalo.

Dopadlo to ale líp, než jsem čekal, to je jasný, jinak bych tady přece neseděl. Dostal jsem pořádnej vejprask, zmlátili mě, co se do mě vešlo, a pak mi vytmavili, že v Santa Fé jsou od fixlování v kartách oni a jen oni a že se jim do toho nějakej Austriaco nebude míchat. A že tohle bylo smrtelně vážný varování a že příště už se mnou budou mluvit jen tou kudlou a že by pro mě bylo daleko nejlepší, kdybych odtamtud tiše a co nejrychleji vypadnul.

A tak jsem to udělal. Rozloučil jsem se s Mirvaldem – tomu jsem namluvil, že jsem si sehnal lepší práci v Bairesu, a odplul jsem nejbližší lodí. Do Bairesu, samozřejmě! A že bych si to ponaučení vzal k srdci? Kdepak! Zase karty, zase to proklatý pití, zase ten život lajdáka, jak se říká – ode zdi ke zdi. Jedinej rozdíl byl v tom, že jsem byl opatrnější a že jsem se držel víc krajanů, v Bairesu jich bylo dost a dost. V tom svým prapodivným způsobu života jsem se skoro jen náhodou dověděl, že světová válka skončila porážkou Německa a Rakouska.

To si jistě dovedete představit, že z toho byla i tam, v Argentině, velká radost a že se to jaksepatří oslavovalo. Oslavovali jsme i my, Češi, v našem krajanským spolku, kterej se jmenoval České národní sdružení a měl svoje sídlo v ulici Cochabamba. Slavilo se v první řadě, že my, Češi, budeme mít konečně svůj vlastní stát a že už nebudem v tom shnilým Rakousku. Předseda spolku, pan učitel Pulkrábek, nám vyložil, že už nebude žádnej císař pán, že budeme mít republiku a prezidenta a že se ta republika bude jmenovat Československo, protože se s náma spojili Slováci, který se konečně zbavili maďarskýho panstva. A že budeme mít i tam, v Argentině, svůj konzulát a že dostáném nový, československý papíry.

Byl to krásnej večer a všichni jsme byli hrozně hrdý na to, že jsme Čechoslováci a že nám už nikdo nebude říkat, že jsme perros alemanes, německý psi. Vzpomínali jsme na domov a dohadovali se, jak to tam v tý nový republice asi vypadá. A leckterej z nás dostal chuť vrátit se tam domů, aby byl vlastnoručně u toho, aby sám zažil, jak to stojí v tý písní… a bourali vesele to Rakousko zpuchřelé. Jak jsem už řekl, byl to nádhernej večer, ale já to zase zvoral. Ptáte se jak? Strašně jsem se namazal, tak hrozně, že jsem nedokázal udělat ani krok a museli mě tam v tý spolkový místnosti nechat, abych se z tý opice vyspal.

Když jsem se druhýho dne probudil, bolela mě příšerně hlava, tak hrozně, že se mi ani nechtělo otevřít oči. Pak jsem si ale řekl, že to nebylo ani poprvé, ani naposled, co jsem se takhle zřídil, a rozhodl jsem se vstát. Byl už zřejmě dávno bílej den a pohled na hodiny na zdi ukázal, že je skoro půl třetí odpoledne. Vstal jsem a začal se protahovat. Měl jsem děsnou Žízeň, jazyk jsem měl jako dřevěnej, a navíc ještě chlupatej. Tak jsem se rozhlídnul po místnosti, jestli tam někde není něco k napití, a najednou koukám – v rohu u jednoho stolku tam seděl pan učitel Pulkrábek! A ty jeho jindy dobrácký oči za zlatejma brejličkama se na mě koukaly náramně ostře a vyčítavě.

„Tak ses už vyspal, krajane Smolko? Já tady sedím už dobrý dvě hodiny a čekám, až se probereš. Abys věděl, tak jsi ostuda našeho krajanskýho sdružení. Stydíme se za tebe!“ A pěkně zgruntu mi vynadal, co se do mě vešlo, a líčil mi, co jsem v tý svý opici kecal a vyváděl. Já vám to vyprávět nebudu, stydím se za to ještě dnes. Ten pan učitel mi moc pomohl. Tehdy mi tam naservíroval velkou láhev sodovky, abych se pořádně probral, a když jsem se párkrát napil, tak si mě pěkně od podlahy podal a tak mě rozebral, že mi bylo málem do breku. Že jsem přece Čech, a k tomu z králováký Prahy, mladej, silnej a pěknej člověk a že místo toho, abych ukazoval, jaký jsme Češi kulturní národ, vzdělanej lid, hodnej svých slavných husitských a jiných předků, že se chovám jako ten nejhorší otrapa. A že mám bejt hrdej na to, že vlastně už jsem občanem novýho, svobodnýho státu, kterej povstal z trosek habsburský monarchie, a ne se opíjet jako nejhorší šupák. A že kdyby mě tu takhle viděla chudák moje máma, že by jí bylo určitě těžko u srdce.

V tom jeho dlouhým kázání toho bylo ještě daleko víc, ale nejvíc na mě zabralo to, co povídal o mý zlatý mámě tam v Praze. A já, milej krajane, já jsem se tam u tý sodovky zapřísáhnul, že svý mámě od toho neslavnýho dne už takovou ostudu neudělám a že nechám toho pití a karet. A víte, že jsem to dokázal? Od toho velkýho kázání pana učitele Pulkrábka jsem se už nikdy nenamazal. Nějakou tu skleničku, to jo, ale vždycky pěkně s mírou, a karty, ty jsem nechal plavat docela. Dokázal jsem to, i když to nebylo někdy zrovna lehký, a byl jsem na sebe za to pěkně hrdej. Taky jsem si našel práci, dělal jsem bednáře v baireským pivovaru.

Takhle mi to vydrželo skoro tři měsíce a potom přišel další zádrhel. Chodil jsem pilně do našeho krajanskýho spolku, každou sobotu, a vždycky jsem se těšil, že se dovím něco novýho od nás z domova. Taky jsem asi dvakrát napsal domů, mámě, a byl jsem vždycky hrdej na to, že do adresy můžu psát Checoslovaquta54. Velkou radost jsem měl i z odpovědí z Prahy, a máma tehdy dokonce poslala, fotografii, na který byla ona, sestra Maruška, Toufar, její muž, a děcka, už pěkně velký. A ta moje máma se tam tak pěkně koukala, jako když jsem byl ještě u ní, jen ten její obličej byl samá vráska. Ten obrázek vám pak ukážu, ještě ho mám schovanej.

Jednou nám v sdružení pan učitel pověděl radostnou zprávu, že už máme v Bairesu náš konzulát a že si tam můžeme dojít pro nový, československý papíry. To bylo v sobotu, a tak jsem si hned v pondělí zašel v pivovaru do kanceláře vyzvednout si svý papíry — na to moje vymyšlený jméno, Smolka, a říct si o dovolení, abych si mohl dojít na ten konzulát. Správce se mě ptal, na co je potřebuju, a já mu hrdě řekl, že už nejsem Austriaco, rakouskej občan, ale Čechoslovák. A teď to bouchlo! V kanceláři byl zrovna taky sládek, a to byl Němec jako poleno, i když byl už léta argentinskej občan. Vytrhnul správci ty moje papíry z ruky, hodil mi je pod nohy a jedovatě zasyčel: „Tady to máš, du Tschechischer Verräter, ty českej zrádče! A plav z našeho pivovaru, pro tebe tu není místo! Vyhazuju tě z práce od týto hodiny!“ Pak ještě správci nařídil, aby mi okamžitě vyplatil, co mi patří na mzdě, a prásknul za sebou dveřma.

Tak jsem přišel o práci. V tý chvíli se mi Baires jaksepatří znechutil a já se rozhodl, že odtamtud vypadnu. Chtěl jsem zase na sever, ke krajanům, a tak jsem hned za tejden vyrazil, tentokrát už s naším, československým pasem. Budete se třeba divit, ale já ten pas ještě mám, potom vám ho třeba ukážu. Je už pěkně vetchej, sotva drží pohromadě. Tady ho samozřejmě nepotřebuju a za posledních asi čtyřicet let jsem ho ukázal jen jednomu člověku — řekněte, na co taky může náčelník Tobů na Pilcomayu nějakej pas potřebovat?

Jo, tehdy se chystal na sever taky jeden od nás, z domova, myslím, že se jmenoval Kříž nebo Krása, už se nepamatuju. Přijel odněkud od Budějovic a chtěl navštívit příbuzný, myslím že bráchu, s oumyslem, že když se mu to tam bude zamlouvat, že tam u něho zůstane na jeho čakře55, na jeho statku. A tak jsme vypluli spolu. Já byl rád, že nemusím cestovat sám, a on zase, že s ním jede někdo, kdo to tam už zná, a hlavně — umí španělsky a všechno zařídí. Plavba po řece Paraná nám pěkně uběhla a já se zase octnul v Resistencii a odtamtud jsme šťastně dorazili do městečka s dost divným jménem Presidencia Roca, kde bylo víc krajanů než Argentinců.

KAPITOLA 10

Bylo mi docela dobře tam nahoře na severu, mezi krajany, kde jsem španělštinu skoro ani nepotřeboval. Jistě si dovedete představit, jaký to je, když vlezete do hospody a slyšíte všude kolem sebe jen češtinu a slovenštinu. A přitom víte a je vám jasný, že jste v Argentině. Řeknu vám, že je to krásnej pocit! Je to, jako kdybyste se na chvíli vrátil tam daleko za moře, tam domů. Tohleto slovíčko, to je skoro jako začarovaný a má hroznou výdrž. Já jsem to vyzkoušel sám na sobě a u spousty krajanů tam v Argentině i tady, v Bolívii. To byste neřekl, jak dlouho to trvá, než pro vás přestane beji „doma” tam za mořem, pod Vyšehradem nebo třeba v Českým ráji nebo na Moravě. Já sám jsem začal říkat „doma”, „domů” až tady, na Pilcomayu, když jsem se tu usadil a když mi tu začaly běhat moje děti. A tak máte potom to „doma” dvojí a to za mořem slábne, ale tak nějak pomaloučku.

Kraj to tam valnej nebyl. Rovina, nekonečná rovina, jen mírně zvlněná, kopec tam byl vzácnost, ale půda, milej příteli, půda tam byla skvělá! Co jste do ní zasel nebo zasadil, to rostlo jako divý, hlavně pšenice a pak bavlna. Jo, bavlna, to bylo to pravý pro tamten kraj. Říkal jsem vám, že ji tam zavedli Češi, krajani z Texasu? Říkal, že! To prej tam jeden jednou přijel, rozhlídnul se kolem sebe, hrábnul si do země, nahrabal si tu hlínu do hrsti, rozdrtil v dlani, prohrábnul prstama, přivoněl si k ní a povídá: „Tady bude bavlna!” A byla, a jaká! Nevím, jak se tenkrát ten krajan jmenoval, snad jsem to ani nikdy nevěděl, ale myslím si, že by se mělo hlavní město tý bavlnářský provincie jmenovat po něm. Bylo by to jen spravedlivý, protože z bavlny a jen z bavlny ten kraj pak zbohatnul. Já jsem sice s bavlnou moc do styku nepřišel, ale přece jen o ní něco vím, tomu se tam člověk nevyhne.

Jednak se o ní všude a pořád mluví, hlavně v hospodách, každej počítá, kolik se bude platit za tunu, kolik kdo vydělá. Ze začátku to nebylo valný, tak šedesát pesos za tunu; když jsem tam byl já, tak už platila osumdesát až sto a za pár lét prej už okolo pěti set pesos za tunu, představte si to! Když zrála, tak pukala, tak to zvláštně lupalo a z těch tobolek lezly ven bílý chomáčky, bílý zlato! Ve dne, od úsvitu do soumraku, se sklízelo, kdo jen měl ruce a nohy, a to se ještě shánělo, kdo by kde byl k máni na výpomoc. Každá ruka byla dobrá, a za slušnej vejdělek. V noci pak cpali sebranou bavlnu do žoků, zašívali je velikejma jehlama a provázkem, a sotva se ráno začalo šírat, nakládali ty žoky na káry, víte, na ty s těma ohromnejma kolama, a jelo se k železnici. A byly prachy, spousty peněz a za ty se hned zase nakupovalo, často i všelijaký hlouposti. Co vám budu povídat, vždyť to jistě znáte, co dovedou lidi vyvádět, když mají najednou kapsy plný peněz a vleze jim to do hlavy.

Já jsem neměl s bavlnou nic společnýho, ani s jinou selskou prací. A vůbec, já se nikdy rád nehrabal v zemi, to mě nebavilo, a ani tady nebaví. Naštěstí to dělat nemusím, mám na starosti jiný věci. Tam, v Presidencii, jsem zase jednou dělal svý řemeslo. A měl jsem se dobře, vydělal jsem i pěkný peníze. Jednoho truhláře tam sice měli, byl to už ale postarší chlapík a moc toho neuměl. Ještě takhle něco sbít, nějakou tu polici, lavici a tak, ale fajnovější práci, třeba takovej pěknej nábyteček, hezkej stůl, almaru, prádelník a takový věci, to nesvedl, aby to vypadalo k čemu. A tak jsem měl zakázek, že jsem to ani nemohl stačit.

Pobyl jsem tam něco přes dva roky, ale nikdy, ani na chvílí jsem neuvažoval o tom, že bych tam zůstal natrvalo. A přemlouvali mě dost a dost, a kdy prej si zařídím vlastní dům s parádní dílnou. Já jsem si totiž najmul od jednoho krajana takovou velkou kůlnu, co měl vzadu za barákem, ve dvoře. Nepotřeboval ji, a tak jsem se v ní usadil. Dal jsem si ji do pořádku, udělal si do ní velký okna, abych viděl na práci, topit se nemuselo, byl to teplej kraj, a vzadu v tý kůlně jsem si postavil takovej pokojíček, právej mládeneckej, tak pět, šest kroků dlouhej – tak byla ta kůlna široká – a asi čtyři kroky širokej. To mi bohatě stačilo, vešla se mi tam pohodlná postel, umejvadlo, stolek s dvěma židlema, a víc jsem nepotřeboval.

A víte, že tam byly činěny ouklady mý mládenecký svobodě? Hlavně, to zajímalo ženu toho krajana, co mi pronajal tu kůlnu. Vidíte, teď jsem si vzpomněl, jmenoval se Šašvata – zvláštní a divný jméno, že? Dělal tam takovýho jako faktóra nebo co, při vykupování bavlny vyjednával ceny a sjednával větší objednávky. A ta jeho ženská, ta se mě pořád snažila oženit. To bylo pořád – Jeníčku sem a Jeníčku tam, podívejte se, támhle u těch a těch mají pěknou dcerunku, tak akorát na vdávání, to by bylo něco pro vás. Nelíbí se vám? Nebo co támhle Aninka Suchejch? Chlapče milej, vždyť vy nemůžete, a vlastně ani nesmíte zůstat takhle samotnej, to není dobrý pro mladýho člověka!

A tohle jsem měl na tapetě nejmíň jednou do tejdne. A nejvíc jí bylo divný, že nechodím tancovat, že když byla taneční zábava, že jsem sedal se staršíma mužskejma a nedal se vytáhnout ani na volenku. Proč tohle všechno? Víte, kamaráde, já musel pořád ještě myslet na Ilonku, já v duchu pořád ještě viděl ty její sladký, modrý kukadla a ty dlouhý, světlý copy a žádná jiná holka mě vůbec nezajímala.

Ale smutnej abych byl, to jsem nebyl. Na legraci a na hlouposti, na to mě užilí! Kdejaká legrácka a taškařice, v tom jsem musel mít prsty. Měli jsme tam povedenou partu na vyvádění všelijakých žertíků a já byl v ní kápo. Tak třeba rozebrat někomu čaíu, tedy tu velkou dvoukolovou káru, vytahat jí v noci po kusech na střechu jeho galpónu56, a tam ji zase dát dohromady, to byla pro nás maličkost. To jste pak měl vidět, a hlavně slyšet, co ten dotyčnej potom říkal!

A takovejch a jinejch blbinek jsme se navyváděli, a nikdo nás nenachytal!

Až se jednou zase ucho utrhlo! Víte, on tam v Argentině dokonce vycházel takovej krajanskej časopis, samozřejmě českej. Jmenoval se Venkov čakeňský. Hezkej časopis to byl a každej krajan si ho kupoval, protože tam bylo pěkný čteni a člověk se dověděl, co se ve světě děje, a o krajanech, byly tam ceny bavlny a nejrůznější věci. Taky tam byly tyhle inzeráty, že se támhle prodá barák nebo pozemky, že vám poslouží tahle a tahle chvalně známá hospoda tam a tam, že na hnojení kedlubnů je nejlepší tohle a tohle a že mejdlo značky tý a tý je nejlepší ze všech mejdel na světě.

To se mi hrozně líbilo, a tak mi jednou nedal čert spát. Já se z lumpárny rozhodl, že to s tím inzerováním taky zkusím. Mohl jsem třeba nabízet v tom časopise, že moje chvalně známá truhlářská dílna vám vyrobí kvalitní, pohodlný a elegantní nábytek všeho druhu, do kuchyně pro milé hospodyňky, nebo do pokoje pro vzácné návštěvy a tak podobně. Jenomže já si vymyslel takovou legrácku. Byli jsme v bavlnářským kraji, bavlna byla u většiny lidí to první a poslední, z bavlny a z peněz za níl žil celej kraj široko daleko, bavlna byla skoro jako nějakej pánbíček, div že se k ní lidi nemodlili. O bavlnu se taky nejvíc báli, a kobylky, to bylo jejich nejhorší strašidlo.

Toho jsem využil. Pod vymyšleným jménem a falešnou adresou jsem si tam dal uveřejnit inzerát. Pěkně většíma písmenama a v nápadným rámečku.

NAPROSTO SPOLEHLIVÝ PROSTŘEDEK NA HUBENI KOBYLEK VÁM DODÁME, ZAŠLETE-LI NÁM DO ADMINISTRACE TOHOTO LISTU DESET PESOS ARGENTINSKÝCH.

Tohle oznámení vyšlo, protože to byl pro časopis obchod, takovej inzerát si dali slušně zaplatit. Peněz jsem měl dost, a tak jsem jim poslal dvě stovky, to byl poplatek za uveřejnění oznámení ve dvou číslech za sebou. A protože to byl pro Venkov kšeftík, nikdo z redakce se ani moc nezajímal, kdo si to objednal. Měli objednávku a prachy, a to jim stačilo.

Caramba, to byl ale rozruch! Nedovedete si představit, kolik bavlnářů z celýho kraje, kam ten Venkov čakeňský chodil, kolik jich najednou ten zázračnej prostředek chtělo mít! Ani zdaleka jsem takovej poprask nečekal. Říkal jsem si, pár bambulů se na to nachytá, bude legrace, až dostanou ten slibovanej spolehlivej prostředek. Když ty dvě čísla vyšly, našel jsem si jednoho chlapíka, kterej neměl zrovna co dělat, dal jsem mu dopis podepsanej tím jménem, co bylo na tý objednávce, a poslal ho vybrat došlý odpovědi. Málem mě trefil šlak, když to přitáhnul. Bylo jich několik stovek! Každej si psal o ten zázrak na kobylky, zašlete mi ihned váš prostředek, přikládám žádaných deset pesos! Co vám budu povídat, najednou jsem měl pár tisícovek.

Ptáte se, co jsem s tím udělal? To jsem měl parádně vymyšlený! Zajel jsem si do města, bylo to do Corrientes, co bych vám to teď neřekl, na druhým břehu řeky Paraná, skoro naproti Resistencii. Tam byla pěkná, dost velká továrna na železný zboží, měl to nějakej Švéd nebo Dán, už nevím. Zašel jsem tam a domluvil se s majitelem, aby mi udělali několik set jednoduchejch železnejch kleštiček, tak dvanáct centimetrů dlouhejch, tolik, kolik jsem dostal těch objednávek na ten zázračnej prostředek. Ten fabrikant mi je dokázal udělat za čtrnáct dní. Dojednali jsme, že mi je dodá do Resistencie v bedně a já mu je hned zaplatil. Při tý velký objednávce a hotovým placení mi je počítal kus za pouhý tři pesa.

Za těch čtrnáct dnů jsem zase odjel do Resistencie a dal se do práce. Kleštičky tam byly, nakoupil jsem balicí papír a provázek a začal balit. Jo, málem bych zapomněl říct, že jsem si při té cestě do Corrientes ještě zašel do jedný malý tiskárny v Resistencii a nechal si tam natisknout takový cedulky, který jsem potom přikládal ke každejm těm kleštičkám. Stálo na nich:

NAVOD K POUŽITI: KOBYLCE VSUŇ HLAVU MEZI ČELISTI KLEŠTI A STISKNI! ZAHUBENI ZARUČENO!

Tohle jsem tedy kus ke kusu pozabaloval a rozeslal na adresy těch; kdo mi poslali těch deset pesos. Byla to hrozná práce, spíš patlačka, nadělat ty stovky balíčků, adresy, pošta a vůbec, to si nedovedete představit.

Já jsem to bral jako legraci a čekal jsem, jaká okolo toho bude zábava, jenomže jsem se zklamal. Ti, kdo mý kleštičky dostali, to ale jako legraci nebrali. Dověděl jsem se to v hospodě, kde se o tom hodně mluvilo. Nenazvali to jinak než jako blbej vtip nebo jako podvod a klamání důvěřivejch lidí. A když se domlouvali, že toho rošťáka musí stůj co stůj vypátrat, a dopadnout, začal jsem věc brát vážně. Měl jste slyšet, co všechno tomu podvodníkovi připravovali. To nejmenší bylo, že mu strčí každej prst do jedněch kleštiček a ty pak najednou zmáčknou. Navrch pak mu ještě slibovali, že ho zmlátěj, a spoustu dalších rozkoší.

Asi za pět šest dní za mnou přišel jeden z tý naší party legráckářů. Přišel dost pozdě večer, když jsem se už chystal jít spát. Přišel zezadu a zaklepal na okno. Otevřel jsem a povídám: „Tondo, to jsi ty? Proč nejdeš okolo, dvorem?“

Zasyčel: „Neblbni a pusť mě dovnitř! Je to vážný.“ Pak skočil tím oknem dovnitř a zavrčel: „Zhasni, troubo, ať mě tu nikdo nevidí!“

„Co se děje?“ zeptal jsem se udiveně.

„Honzo,“ zasyčel znovu, „Honzo, ty máš na svědomí ty kleštičky na langosty!“

Dělal jsem udivenýho, a že nemám.

„Ale máš, chlapi se to nějak domákli, že jsi to proved ty, a chystají se na tebe. To jsi přece slyšel, co chtějí udělat, a k tomu ještě další lahůdky.“

Teď už šlo do tuhýho.

„A kdy to má bejt?“ zeptal jsem se kapánek roztřeseně, protože s těma bavlnářskejma chlapama nebyla legrace, když se namíchli.

„Tuhle noc, prej k ránu, aby tě nevyplašili. Já vím, že je vlastně zrazuju, ale jsme přece kamarádi, nemůžu tě v tom nechat. Vem to vážně, Honzo, spakuj si svý švestky a koukej zmizet, nebo budeš mít zejtra ráno těma svejma kleštičkama rozmačkaný všechno možný! Seber se, vypadni a nevracej se! To víš, napálil jsi je parádně, udělal jsi z nich pitomce, a tu lidi hrozně neradi odpouštějí. Vždyť přece každej ví, nebo mohl vědět, že za deset pesos, nemůže dostat na hubení kobylek nic pořádnýho. Naletěli ti, a tak si chtějí napravit reputaci a zchladit žáhu. Říkám ti to jasně, zmiz co nejrychleji a co nejdál!“

A vyskočil zase tím oknem do tmy.

Co jsem měl dělat? O krk mi rozhodně nešlo, tak silný kafe by to zas nebylo, ale vejplatu pořádnou bych určitě dostal, o tom jsem ani chvilku nepochyboval. Tu bych konečně taky přežil, nestál jsem ale o tu ostudu, kterou bych měl v celý Presidencii. Udělal jsem blbost s tím inzerátem a s těma kleštičkama, namíchnul jsem si krajany a za každou blbinu musí člověk zaplatit. Tak jsem po kamarádově odchodu sbalil to nejnutnější do ranečku, sebral, co jsem měl na penězích, a vypadl do noci.

Říkáte, že jsem mohl vrátit ty peníze, co mi poslali? Nemohl, protože část padla na ty kleštičky a na ty cedulky s návodem. A nakonec – i kdybych všechno vrátil, vejprask bych stejně docela určitě dostal za to, že jsem je tahal za nos. A když o tom mluvíme, tak o moc nepřišli. Co to bylo pro bavlnáře deset pesos? Pár šupů. Moc mi toho stejně nezbylo, zaplatil jsem ty kleště a všechno s tím spojený, návod, poštu a další, a nechal jsem v Presidencii celou svou dílnu, sakumprásk, nářadí, materiál a pár kusů hotovýho a rozdělanýho nábytku. Já dnes vím, že jsem udělal blbost, klukovinu, ale já to s tou mojí tehdejší bláznivou potrhlou povahou prostě nevydržel nějak nenachytat ty hloupý, který se dělali tak hrozně chytrý při každý příležitosti. Zmoudřel jsem teprve k stáru.

Upaloval jsem z Presidencie, co stačil dech a nohy mýmu koni. Co jsem mohl vědět, kdy objevili, že jsem prásknul do bot a kdy mohli vyrazit za mnou? A stačila nějaká náhodička na cestě a mohli mě dohonit. Dopadlo to ale dobře, dorazil jsem šťastně k řece a hned chytil parník, dokonce rychlej, osobní. Koně jsem tam v přístavu dal jednomu čtrnáctiletýmu klukovi, kterej za mnou čubrhěl s otevřenou pusou a vyvalenýma očima, když jsem mu vrazil uzdu do ruky a řekl mu, že mu toho koně dávám a aby se nebál, že není kradenej.

Vyhráno jsem ještě neměl – to víte, že jsem nezapomněl na telegraf – i když jsem nevěřil, že by tu honbu za mou maličkostí hnali tak daleko. Víte, já si teď myslím, že toho brzy nechali, dali si na zapití zlosti nějakou tu sklenku aguardiente nebo pár lahví vínka, a nakonec se tomu všemu zasmáli a řekli si, že jim to patřilo, když mi tak snadno naletěli. Já jsem už byl ale na cestě a dostal jsem hroznou chu´t cestovat dál. Jak se říká, zavoněly mi dálky a mně se najednou hrozně zastesklo. Vité po čem? Po těch letech, který jsem tam prožil v samejch rovinách, v samejch krajinách placatejch jako deska stolu, jsem dostal hroznou chuť podívat se někam do hor, kde by byly voňavý lesy.

Trochu jsem měnil lodě, abych mátl stopu, ale přece jen jsem se dohrabal do Santa Fé a tam hned na nádraží a nejbližším vlakem do Tucumánu, na severozápad země. Byla to dlouhá cesta, přes třicet hodin jízdy samou otravnou rovinou, tak pustou a prázdnou, že mi tam políčko kukuřice připadalo jako oáza v poušti. Jinak jen pastviny a pastviny, tu a tam nějaké to rančo a stádo hovězího dobytka, hlídané otrávenými vaquery57 na ještě otrávenějších koních. Když jsme se ale blížili k Tucumánu, začal se kraj vlnit, na obzoru se objevily hory a vítr přinášel závany voňavého vzduchu.

Nebylo to tam špatný. Město se mi docela zamlouvalo a našel jsem tam i krajany. Zůstal jsem tam jen pár dní, protože jsem se od nich dověděl, že pár kroků od města, v takové malé kolonii, která se jmenovala Tafi Viejo58, jsou železniční dílny, kde pracuje asi dvacet krajanů a že právě tam bych mohl nejspíš dostat práci, když se mi nechce zůstat ve městě a chci mermomocí na venkov. A tak to taky dopadlo. Truhláře tam mohli docela dobře potřebovat, a tak jsem tam pěkně zůstal skoro celých šest měsíců.

Líbilo se mi tam, práce nebyla těžká a z platu jsem si dokonce mohl i dávat něco stranou. Z těch nešťastnejch kleštiček mi zbylo asi patnáct set pesos, a tak jsem si říkal, že si k tomu přišetřím další tisícovku a pak se hnu dál. Chtěl jsem dál na sever, do Bolívie, abych si ochutnal hory, proslulý Andy, o kterejch jsem mnoho slyšel. Už jsem byl s tím šetřením na nejlepší cestě, když se zase něco stalo, co zase změnilo moje plány. Na tyhle „něco“ jsem měl štěstí celej svůj život, hlavně v tom svým mladým věku. Ne, tentokrát jsem nic nevyvedl, tentokrát to nebyla žádná moje hloupost. Tentokrát to zavinil spíš někdo jinej než právě já.

Jednou jsme si vyrazili takhle v neděli po ránu do města, do Tucumánu, kam nás pozvali krajani na nějakou slavnost, už nevím jakou. A tam, na tý slavnosti, jsem se setkal s moc zajímavým člověkem. Na obědě jsem si čirou náhodou přisedl ke stolku – bylo to v hospodě, kde se scházeli krajani – u kterýho seděl samotněj mužskej, takovej zvláštní. Mohl bejt tak trochu starší než já, měl tmavý fousy a skoro úplně černý oči. Seděl jako socha, ve tváři se mu nehnul sval a ty jeho oči koukaly někam hrozitánsky daleko, jako do nějakýho ouplně jinýho světa.

Nebyl jsem si jistej, jestli to je taky krajan, a tak jsem se pro jistotu zeptal španělsky, jestli si můžu přisednout. Ten chlapík jen kejvnul hlavou, že jako můžu. Pak přišel mozo59, číšník, ptal se, co si dáme, a ten mužskej s ním mluvil takovou divnou španělštinou, jakoby šišlavou, sotva se domluvil. Když jsme ale dojedli, přišel k našemu stolu jeden z tucumánskejch krajanů a povídá – samozřejmě že česky –, že se jde asi za půl hodinky do nějaký zahrady na tu slavnost. A ten divnej chlapík na to taky pokejval hlavou, jako dobrá. Tak mu povídám: „Hele, vy jste taky Čech?“

„Jsem,“ řekl on.

A tak jsme se dali do řečí. Vlastně jsem mluvil spíš já, protože on toho moc nenapovídal. Přece jsem se ale dověděl, že se jmenoval Vojtěch Toman, že nebyl odtamtud, z Tucumánu, a že tudy jen projíždí na sever, do Bolívie.

A vidíte, na tý slavnosti jsme se pak už od sebe nehnuli. Slavnost neslavnost, nějak jsme si navzájem rychle padli do noty a do večera jsme se dohodli, že do tý Bolívie pojedem spolu. On že tam ve městě na mě počká nějakej ten den, než si dám v Tafi Viejo všechno do pořádku, abych mohl vypadnout. Povyprávěl jsem mu o sobě, jak jsem se dostal do Argentiny a co jsem zač, a Vojta – to jsme si už začali tykat – mi pak jednoho večera, když za mnou přišel do Tafi Viejo, vypověděl zase svůj příběh. Byl to jeden z nejpodivnějších a nejzajímavějších životů, o jakejch jsem kdy slyšel.

Tehdy za mnou přišel a byl ještě málomluvnější než obvykle. Slovo aby z něj člověk páčil heverem. A k tomu byl takovej divnej, až mě to dohřálo, a já na něj vyjel, že když je takovej, tak proč teda za mnou jezdil. Neříkal nic, koukal do země. Pak si nalil skleničku mendozskýho, vypil ji na jeden tah a utřel si fousy. Potom se na mě podíval a mně to přišlo, jako by mu ty jeho tmavý oči nějak změkly. A najednou to z něj vyrazilo.

„Ty, Honzo,“ povídá, „já to v sobě už neudržím, já se musím někomu svěřit. Já to sám už dál neunesu.“

Nalil jsem mu další skleničku: „Tak spusť! Ať je to venku! Uvidíš, že se ti uleví, to já znám.“

Začal pomalu, jako by vážil každý slovo na zlatejch vážkách. Byl z Moravy, odněkud od Olomouce, pokud se pamatuju. Študoval, pak šel do Vídně do kadetky a stal se oficírem. Jako poručík se dostal k nějakýmu mladýmu vévodovi, kterej byl taky důstojník – nevím už v jaký vysoký šarži – jako pobočník nebo co. Byli pak spolu někde v Uhrách. Jednou jeli do nějakýho města, byl tam právě cirkus a to víte v takový zapadlý garnizóně moc zábavy asi nebylo. Oba byli blázni do koní a ten cirkus byl prej vyhlášenej svou koňskou drezúrou.

Měli tam báječný koně a jezdily na nich moc pěkný holky. Panu arcivévodovi tam udělal jeden černej hřebec, mohl na něm oči nechat. Po cirkuse šli do nějaký vinárny a tam zas mohl nechat Vojta svý kukadla na fešácký číšnici, holce jako jiskra. Tak tam v tom městě našli oba něco skvělýho, pan arcivévoda toho svýho hřebce, Vojta zase tu holku z vinárny, a tak tam jezdili skoro každej den, dokud tam ten, cirkus byl, a Vojta ještě i potom.

Oba se zjančili, jenomže pan arcivévoda to měl daleko a daleko jednodušší. Řidítel toho cirkusu mu toho koně, co se do něj zakoukal, prostě prodal, byl by trouba, kdyby to neudělal, protože pan arcivévoda byl do něj tak zjančenej, že za něj dal cirkusákovi, co si řekl, a byly to prej prachy za menší koňský stádo. Vojta to měl horší. Ta holka z vinárny neodolala lesku oficírský uniformy, a jak se říká, opětovala jeho lásku. Copak o to, to se stává, proč taky ne? jenomže on to pan poručík začal brát hrozně vážně a že se s ní ožení. A tady přišly potíže. Nevím přesně, jak to na vojně v Rakousku chodilo, bylo v tom ale něco, proč se mu vojenský ouřady zašprajcovaly a nechtěly mu tu svatbu povolit. Snad jim byla číšnice pro pana oficíra málo nebo v tom byly prachy, který snad musela mít, aby si pan důstojník neudělal ostudu, že si bere chudou.

Pan arcivévoda prej dělal, co mohl, přimlouval se, kde to jen šlo, nebylo to ale nic platný. Pan poručík měl na vybranou – buď se s krásnou Maďarkou rozejde, nebo si nedá říct a bude si ji chít mermomocí vzít, pak ale bude muset odejít z armády. Ta holka ho dokázala tak zjančit,– že se rozhodl pro to druhý, jen aby o ni nepřišel. Odešel z vojska, složil důstoj nickou parádu, a holku si vzal. Vidíte, ani jsem vám ještě neřekl, že se jmenovala Jolanda! Protože kromě toho oficírování nic jinýho neuměl, musel si něco najít, aby se uživili. Pomohla mu známost s tím cirkusovým ředitelem, s kterým se znal z toho jednání o koupi toho hřebce pro pana arcivévodu. Ten ho vzal k cirkusu i s Jolandou. Ta prej dělala kasírku a on takovýho toho ubytovatele, jezdil před cirkusem po štacích, kde měli vystupovat, a vyjednával s městskejma ouřadama, kde bude cirkus stát a ostatní věcí, dodávky krmení pro zvířata a tak podobně. Měl oficírský vystupování, uměl to s lidma, a tak mu to docela šlo.

Potom, asi po roce, ho potkalo štěstí. Umřel mu nějakej bohatej strejček, zazobanej obchodník, a ten Vojtovi všechno odkázal. Milej dědic kšeftu nerozuměl, ta jeho Jolanda tím míň, a tak ten obchod sakumprásk prodal a byl volnej jak ten pták. Protože s ním ale jeho vlastní rodina kvůli tý Maďarce přerušila styky a nechtěla ho ani vidět, tak se rozhodli, že odejdou někam, kde je nebude nikdo znát, a tam si zařídí život po svým. Vyšla z toho Amerika, odjeli do Brazílie a tam hledali a hledali, až se dostali po Amazonce do města Manaus a tam si – kousek od města – koupili statek.

Vypadalo to, jako by konečně našli to, po čem toužili. Najmuli si lidi na práci a správce na vedení toho statku a milej Vojta se zapracovával na pana statkáře. Vydrželo jim to něco přes dva roky. Naučili se portugalsky – proto taky Vojta ve španělštině tak brazilsky pošišlával – a protože jim hospodaření jaksepatří šlo, začali se věnovat taky společenskýmu životu. Zajížděli si do Manausu, ve městě byl prej čilej společenskej život a mladá paní se chtěla bavit. Děti neměli, o těch prej nechtěla ani slyšet, že by si zkazila figuru, a chudák Vojta byl do ní pořád tak zamilovanej, jako když kvůli ní odešel z armády.

Jenomže, milej krajane, život chodí všelijakejma pěšinkama a dokáže lidem připravovat nejrůznější překvapení. A to postihlo taky Vojtu. Panička Jolanda se ve městě dostala do nějakýho dámskýho spolku, prej dobročinnýho, a začala jezdit do města sama, na schůze toho spolku, a že musí zařídit tohle a támhleto a zajet za tou či onou babou z toho spolku. Zkrátka a dobře, milej Vojta asi za půl roku zjistil, že milá Jolanda, jeho veliká a jediná láska, si tam v Manausu našla jinýho, nějakýho brazilskýho frajera, a jezdila místo do spolku za ním.

Byly z toho samozřejmě náramný maléry, zamilovanej Vojta prosil a brečel, aby toho nechala a milovala zase jenom jeho, miláček Jolanda ale že ne, že toho Braziliána miluje a že bez něj nebude. Vojta prosil dál a byl tak hloupej, že si zašel dokonce za tím chlapem, prosil ho, aby nechal jeho ženu na pokoji, a když ten Brazilián odmítl, vyzval ho na souboj. Ten chlap se mu ale vysmál do očí, a že ho ani nenapadne, aby se s ním bil, že by mu to stejně nebylo nic platný, protože Jolanda Vojtu už nemiluje. Pani Jolanda mu pak za tuhle návštěvu udělala doma parádní scénu a řekla mu, že už s ním žít nechce a nebude a že ho žádá, aby jí dal svobodu, že půjde s tím Braziliánem. Chudák Toman se z toho pomátl a provedl pěknou věc. Opatřil si žararaku, toho nejjedovatějšího hada – taky je tady máme –, a strčil ho do takový zahradní besídky, kam krásná paní Jolanda chodila pravidelně po svačině snít o svým milým, a bylo to! Našli ji tam, když se večer dlouho nevracela, samozřejmě mrtvou, s žararakou není legrace. Vojta pak tam na Amazonce všechno prodal a vydal se na cesty, aby zapomněl.

Tohle všechno mi tehdy v Tafi Vlejo vypověděl a ptal se, jestli ho teď půjdu udat policajtům. Já jsem mu řekl, že ji zabíjet nemusel, že ji měl spíš nechat tomu jejímu milýmu. Stejně asi za moc nestála, když mu dokázala něco takovýho udělat. O nějakým udávání že ale taky ani nápad, že si myslím, že když ji tak miloval, měl dost a dost důvodů se zjančit a něco takového udělat. A že si myslím, že je to čistě jeho a jenom jeho věc a už o tom nemusíme mluvit. Co já vím, co bych třeba udělal, kdybych byl v jeho kůži?

KAPITOLA 11

Za pár dní jsme pak vyrazili, nahoru, do Bolívie. Tupumán, Salta, Jujuy, pořád dál na sever, Humahuaca – to prej v kečujštině znamená něco jako Posvátná voda – a pak v La Quicia, hranice, a sbohem Argentino! Pamatuju se, že první místo na bolivijské straně se jmenovalo Villazón, a pak jsme putovali přes Tupizu ha Uyuni, k jezeru Poopo a odtud přes hornické město Oruro do La Pazu.

Jak jsem se tam v těch argentihskejch rovinách těšil do hor, do And, tak mě tam nahoře to nadšení pomalu přecházelo. Na koukání to bylo moc pěkný, ty zasněžený řetězy hor, kde vynikala krasavice Illimani, byla tam ale zima jako v morně. Dorazili jsme do La Pazu koncem března, tedy koncem léta;– nebo začátkem podzimu, jak chcete. La Paz leží v takovým hlubokým kotli, jakoby vy hrábnutým v náhorní rovině, a ten kotel byl zrovna plnej studený mlhy, která se tam převalovala, její cáry se plouhaly nad zemí – nebo to snad byly nízký mraky – a otíraly se o stěny toho kotle a o baráky na jeho svazích. Bez sluníčka to tam byla velká bída a zima, ale v tý horský vejšce se nakonec nebylo čemu divit. Nadšený jsme tím hlavním městem Bolívie moc nebylí, to můžu říct, i když se v dalších dnech zase ukázalo sluníčko a bylo docela hezky.

Našli jsme si laciný ubytování a padli na palandy, jako kdybysme měli za sebou bůhvíjak dlouhej pochod. To dejchání tam v tý vejšce bylo hrozný, ale za pár dní jsme si i na to zvykli. Jinak bylo v La Pazu ledacos k vidění. Všude samí Indiáni, ale docela jiný než ty, co jsem viděl v Argentině. Oblečený byli v pěkně barevný ponča a na hlavách měli vlněný pletený čepice s cípama přes uši. Ženský nosili takový legrační kloboučky podobný buřinkám a byly naditý do spousty sukní. Na nohou měli všichni jednoduchý kožený opánky, takový sandály, nebo chodili i v tý zimě bosi. Bílejch lidí tam bylo moc málo. Když jsme se ve městě rozkoukali a vyměnili si argentinský peníze za bolívijský, byli jsme na tom slušně, v Bolívii bylo všechno mnohem lacinější než tam dole. Tak jsme si řekli, že práci zatím žádnou shánět nebudem a napřed se tam pořádně rozhlídnem.

Jednou jsme se dostali do takovejch ouzkejch a divnejch uliček nad kostelem svatýho Františka. Nevím, proč zrovna tam byla spousta všelijakejch krámků a krámečků, kde se prodávalo všechno možný, indiánský oblečení, takový pěkný brašny z vlny s popruhem přes rameno, a dokonce i věcičky ze stříbra, některý prej z moc staréjch dob, říkali, že až z dob Inků, z dob, než tam přišli Španělé. Jinde zase měli svý krámky takoví divný Indiáni, málomluvný, a skoro všichni s uhrančívejma očima. Seděli u hromádek všelijakejch suchejch bylí, ale měli tam například i sušený nenarozený lamí mláďata, všelijaký amulety, a co já vím. To byli kouzelníci a indiánský doktoři, říkali jim Kaljavájové, a všichni se jich báli.

Tam nahoře, v Andách, se vůbec moc věřilo na kouzla. Jinýho dne jsme se dostali na kraji města k takový malý kapličce. Proč jsme tam lezli, to už vám nepovím. Bylo to na kopečku, a jak jsme tam odcházeli, vidíme, že se tam scházejí Indiáni. V tý kapličce seděli tří muži, Indiáni, v těch čepicích s ušima, a hořely tam desítky svíčiček. Ty tři sypali těm, co přicházeli, nějakej prášek do malejch hliněnejch jako kadidelnic s řeřavým uhlím a za chvíli tam bylo všechno v bělavejch oblakách dejmu, co voněl trochu jako kadidlo z našich kostelů. A přitom pořád něco mumlali a ti s tím kadidlem zvedali ty kadidelnice před sebe a taky něco mumlali a vykřikovali. V tý naší hospodě jsme se pak dověděli, že to byli kouzelníci, kterejm říkají yatiri a že šlo o kouzla na přivolání štěstí a všechno možný.

Takový a jiný kouzlení a čarování máme i tady, u nás. Já tomu sice nevěřím, ale moji Indiáni ano, a co bych jim to rozmlouval, žel nikomu to neškodí a lidi jsou tak nějak šťastnější, když můžou věřit v něco, co je tajemný a záhadný. A moji Tobové se dívají na ty svý čaroděje s jejich kouzlením podobně jako na bílý misionáře, pátery kapucíny, který sem na Pilcomayo taky občas zabloudí a snaží se Indiány obrátit na křesťanství. Musím říct, že se jim to právě moc nevede, hlavně proto, že se pořádně nenaučili tu naši řeč, a tak je naší Tobové sice přijímají uctivě a přátelsky, koukají se na jejich obřady a mše, ale myslí si, že ti jejich vlastní čarodějové jsou přece jen lepší.

Jindy přišel Vojta z města a radostně hlásil, že se dověděl o jednom cínovým dole, není to prej daleko, a tam prej by mohli potřebovat nás a naši práci. Moc se mi tam nechtělo, neviděl jsem žádný štěstí v práci někde pod zemí, ale vydali jsme se tam ze zvědavosti. Najmuli jsme si Indiána, kterej měl tři muly, a vyjeli, každej na jedný. Jeli jsme tam celej den a pořád, nebo skoro pořád do kopce, hlavně ke konci cesty. Nechali nás vyspat a pak jsme si to tam prohlídli. Byl to důl, ale ubohej, takovej krcálek a v takovej vejšce, že jsme tam sotva dejchali, prej přes čtyři tisíce šest set metrů.

Horníci – samí Indiáni – tam bydleli v ubohejch chatrčích z kamení a bláta. Majitel dolu, nějakej Němecj by měl o nás zájem. Ukázal nám, jak se ruda ze šachty drtí na prach, jak se ten prach pak plaví a tak získanej cín potom suší na takový ohromný plotně a nakonec sype do asi tak padesátikilovejch pytlů. Kromě Indiánů tam byly nejdůležitější lamy, protože na jejich hřbetech se ty pytle odvážely dolů, do přístupnějších míst, k silnici. A lamí bobky byly v tý sušárně jediným palivem. Nejvíc nás ale dorazil hřbitov, k tomu malýmu dolu až nepříjemně velikej. Hroby tam byly v podobě takovejch malejch domečků z kamene, na stříšce křížek. Nebožtíka tam šoupli a zazdili, protože kopat hrob v tom kamenitým terénu do hloubky, to by byla děsná dřina. Ten hřbitov byl nad slunce jasnější ukázkou ubohosti poměrů, v jakejch tam ti chudáci žili, a tak jsme tomu Němci řekli, že mu o práci v takový bídě nestojíme, a vrátili jsme se do La Pazu.

To už nadšení pro Andy vyprchalo do tý míry, že jsme měli jen jedinou touhu, dostat se někam, kde by bylo tepleji. Takovým místem byly východní svahy And, místa, kterým tam říkají yungas. Slyšeli jsme, že tam je nejen pěkně teploučko, ale že tam roste všechno možný, a hlavně koka, ten keř, z kterýho tam nahoře v horách Indiáni žvýkají listí. Taky jsme to zkusili, jednak ze zvědavosti, jednak proto, že nám to poradili, že to v těch vejškách dělá dobře. No, dobrý to rozhodně není, to listí chutná tak trochu, jako když žvejkáte starý, spařený seno. K tomu musíte přikousnout trochu takový šedivý, jakoby suchý hlíny – prej je to vápno s popelem a troškou cukru. Oučínek to ale má! Je vám tak nějak pěkně, není vám zima, nemáte hlad, ani žízeň a, neleze na vás spaní. Říkali nám ale taky, že se to nesmí přehánět, nejlíp tak jeden až dva žvance denně, a dost.

Řekli jsme si, že se bez toho klidně obejdeme a dál jsme to nezkoušeli.

Do těch yungasů jsme museli zase na mulách, napřed nahoru, hezky vysoko, bylo tam jezírko a krásný vadopády, vejš a vejš, až jsme se plazili přímo v mracích. Bylo tam hrozně zima a v jednom místě jsme minuli i malinký hřbitůvek s několika křížky. Pak byla okolo nás mlha, jen mlha a mraky, jinak nic, jen ta rozbitá cesta pod nohama. Potom se dalo pro změnu do deště a za chvíli jsme byli promočený až na kůži a klepali se zimou jako ratlíci. Věřte mi, bylo mi tak hrozně zima, že jsem nemohl otevřít hubu, zuby mi nešly od sebe. Cesta byla ouzká a místama přímo vydlabaná ve strmým skalním srázu. Co bylo dole a jak byla ta propast hluboká, to jsem neviděl, pár kroků pod náma už bylo moře bílý mlhy.

Pak jsme zaslechli nějakou muziku, jakoby pískání nějaký písničky na píšťalu nebo co, a najednou se z tý bílý omáčky vynořil Indián, v ponču a krátkejch kalhotách pod kolena, holý nohy v koženejch opánkách a na hlavě tu cípatou vlněnou čepici. Na zádech měl v pěkně barevný loktuši ranec a v rukou takovou asi na půldruhý pídě dlouhou píšťalu. Představte si, ten chlap si dokázal na tu píšfalu pískat – při cestě do kopce, kde by jinej byl rád, že mu nepuknou plíce, a s nákladem k tomu! A za ním – dlouhá řada statnejch lam, bílejch, tmavejch, hnědejch i strakatejch, každá s tou svou pěknou hlavou hrdě vzhůru a s barevnejma vlněnejma třapečkama v uších. Na bocích měla každá po dvou dost velkejch pytlech, hnědě a bíle pruhovanejch. Byla to karavana, která dopravovala z yungasů nahoru listí koky – potkali jsme pak ještě asi tři takový.

Najednou jsme byli z mlhy venku a bylo znatelně tepleji. Bylo to, jako kdybysme přišli do jinýho světa! Okolo nás byla spousta zeleně, opravdické stromy a keře, a dole v rokli bublal pěknej potok se spoustou vody. A co bylo nejkrásnější, z těch bílejch mraků se vyhrabalo sluníčko. Opřelo se do nás tak pěkně, že se nám z mokrejch šatů až kouřilo, jak jsme osychali. Tak jsme nechali Andy šťastně za sebou a věřte mi, krajane milej, že jsem tam od tý doby ani nohou nevkročil. Mám rád teplo, tak proč bych tam lez, když nemusím? Já neměl zimu nikdy rád, a když se mi někdy, naštěstí málokdy, zdá třeba o tý naší pražský zimě, tak se probouzím a třesu se chladem.

V pozdním odpoledni jsme dojeli k vesnici a těšili se, že nám to pěkně vyšlo, že se tam budeme moct vyspat. Vesnice jako spousta jinejch v yungasech, indiánská na první pohled, už z dálky jsme viděli ženský v těch legračních buřinkách aymarských žen. Když jsme ale dojeli mezi ně, koukali jsme s otevřenýma pusama! To nebyli Indiáni, ale černoši! Černý tváře, kudrnatý vlasy, tlustý pysky, prostě jako kdyby je právě přivezli z Afriky. Oblečeni byli ale přesně jako Indiáni, jako Aymarové, a světě zboř se – taky aymarsky mluvili a jinou řeč neznali kromě pár slov Španělskejch!

Zkusili jsme to s našima aymarskejma slovíčkama, který jsme pochytili z La Pazu – íkiňa, mank‘ aňa – jako že bysme chtěli spát a jíst, a oni na to, že valíki, že dobrá. Přijali nás dobře a prodali nám i večeři. Škoda že jsme si s nima nemohli popovídat, my neuměli aymarsky a z nich zase nikdo tolik španělsky, abysme se dorozuměli. A musím říct, že jsem si dával dobrej pozor, abych nemluvil „argentinsky“ a neukazoval tak každýmu, že jsem odjinud než z Bolívie. Víte přece, že Argentinec začíná skoro každou větu slovíčkem če60 – ze začátku mě to bylo k smíchu, znělo to trochu jako to naše pražský ČÉČĚ, člověče. A říká slepici gažina a ulici káže61 a tak dál.

Jediný co nám tam vadilo, byla spousta maličkejch mušek a velký dusno. Jak jsme vylezli z chatrče, tak nás ty mušky napadaly a žraly. Nejhorší bylo, že to kousnutí napřed vůbec necejtite a dovíte se o něm až později, až vás to místečko, to kousnutí, začne pekelně svědět a pálit, že se můžete udrbat. Jinak to tam bylo docela fajn. A o těch černošskejch Indiánech jsem se později dověděl, že se do Bolívie dostali dost dávno, snad už za panství Španělů, že si je tam nastěhoval španělskej pán toho kraje a oni tam zůstali dodnes. Přizpůsobili se aymarskému okolí – zapomněl bych říct, že tam byly blízko dokonce ještě dvě takový čecnošsko-indiánský vesnice – zapomněli svou vlastní řeč a přijali oblečení a jazyk Indiánů.

Takhle jsme doputovali až dolů, do pralesní oblasti, na řeku Beni. Tak jsem se dostal do podhůří And, do kraje řek a nekonečnejch pralesů, do kraje zase docela jinejch Indiánů, než byli ti Aymarové tam nahoře. A z toho kraje pralesů a všeho, co k tomu patří, jsem pak už skoro padesát let nevyšel ani na krok. A už bych odtud odejít ani nechtěl, nikdy. A proč taky? Tady jsem našel svý místo, kde se mi líbí, kde žiju po svým, nikdo mi do toho nemluví, a hlavně – je to místo, kde jsem a můžu bejt užitečnej – mým Indiánům, Tobům. Vždyť jsem taky Indián, ne?

To víte, že to nebylo hned od začátku takový, jak jsem si to představoval. Napřed jsem se musel seznámit se vším okolo a neřekl byste, co všechno se člověk potřebuje a musí naučit, aby v takovým docela jiným kraji, tak rozdílným od toho, na jakej byl zvyklej, vůbec mohl žít. Každý kraj má svý zvláštnosti, a dokud je nepoznáte opravdu zgruntu, jste pořád cizinec a pořád můžete čekat, že na vás odněkud něco vyrukuje, co ještě neznáte, co vám bude koukat zakroutit krkem, může vás pořádně potejrat, nebo aspoň kapitálně vystrašit.

Tuhle přehlídnete hada zavěšenýho na stromě, támhle šlápnete na nějakou jedovatou žoužel, kterou ani nedovedu česky pojmenovat, a to naše, indiánský jméno by vám nic neřeklo, je vám horko; vlezete si do řeky vykoupat se a to větší, co vás může kousnout, to je žakaré, kajman, a to menší, ale zato horší potvora, to je taková docela hezká, nevelká rybička s červeným bříškem, která má zuby jako břitva. Je to piraňa a je jich vždycky víc pohromadě. Nic nedělají, dokud neucejtí vaši krev, stačí, když jste někde škrábnutej. Pak vás dokážou napůl sežrat, než přeplavete řeku. Co říkám – než přeplavete řeku! Jste nebožtík, než pořádně zjistíte, oč vůbec jde. Nebo takovej pěknej pavouk, v Argentině mu říkají araňa požo62, pořádnej chlapík, kterej má hnízdo v zemi, a udělal si k němu dokonce dřevěnej poklop, dřevěný víko, jedovatej je pěkně!

Taky tu máme včely, pracovitý včeličky, který snášejí med, jako ty naše doma. Jenomže tyhle nemají žihadlo, zato ale, když jim chcete vybrat med, tak vám ukoušou vlasy z hlavy, vezmou vás pěkně dohola, těsně u kůže. Pak tu máme třeba jaguára, ten tu není žádná vzácnost. Velká kočka s pěknou kožešinkou, ale taková dost přitroublá, nic moc chytrýho. Moji Indiáni říkají, že je asi tak stejně hloupej jako žakaré. Dokonce si o tom vypravujou pohádku. Chcete ji slyšet?

Znáte medvídka koalí? Takovou nevelkou, zvědavou, chytrou a prohnanou mršku? Neznáte? Tak já vám ho někdy ukážu, jednou si prej běžel po lese a kvíkal si to svoje tí-tí-tí. Najednou po něm skočil jaguár a že ho sežere. Jenomže medvídek se nedal a vynadal mu, jak si prej může vůbec troufnout na něj, na nejsilnější zvíře pralesa? Jaguár se napřed leknul, pak se mu to ale rozleželo v kotrbě, a že prej aby mu to koatí dokázal, jakej je silák, že mu to nevěří. Medvídek dělal hrozně uřaženýho, a že mu to teda ukáže! Že se budou přetahovat, pevnou liánou, pěkně dlouho, a že se uvidí, kdo je silnější. Jaguár souhlasil.

Medvídek si dovedl poradit. Uvázal svůj konec liány na spícího kajmana a zavolal na jaguára, aby teda táhnul. Tak se oba tahali, jaguár řval, kajman huhlal to svý hum–hu-huhú, jednou vyhrával ten, podruhý zas ten druhej. A jak tak řvali, přidávali se další jaguáři a další žakaré a byla z toho velká bitva mezi nimi, vojna, která dodnes neskončila, vede se pořád dál. Medvídek na tom ale vydělal, žádnej jaguár mu nic neudělá, protože se ho bojí!

Ale už zase vykládám o něčem, co k mýmu příběhu vlastně nepatří. Kde jsem to přestal? Už to mám – jak jsme se dostali poprvé dolů, do pralesů na řeku Beni. To už byl kraj Indiánů, kde byl běloch velikánskou vzácností. Mně se tam ale líbilo, Vojtovi zřejmě taky, a tak jsme si tam začali hledat nějakou práci. Trochu peněz jsme sice ještě měli, na dně jsme nebyli, nevydali jsme ani centavo zbytečně, věčně jsme z toho ale žít nemohli, ani nechtěli. Řekněte, co je do chlapa, kterej nic nedělá?

Byli jsme právě v takový nanicovatý vesnici, vzpomínám si, že se jmenovala Huachi. Usadili jsme se u náčelníka, kterej měl dvě hamaky63 navíc a byl ochotnej nechat nás v nich spát. Našeho indiánskýho hocha s mulama jsme vyplatili a poslali, zpět, byl celej nadšenej, že může z toho horka zase domů. Bylo tam pěkně teplo, to jo, Vojta byl ale z Brazílie na horko zvyklej a mně to nijak zvlášť nevadilo. Já mám teplo rád, to konečně vidíte sám, že je mi tady dobře už pěknou řádku let, a ani jednou jsem vážněji nezastonal. Ten náčelník tam uměl a rozuměl dost španělsky, a tak jsme se ho pilně vyptávali na všechno možný, co by se tam dalo dělat, nic rozumnýho jsme se ale nedověděli, jenom jedno, a to, že má brzy přijet velká loď bez vesel, která dělá puf puf, loď bílýho muže, kterej prodává a kupuje různý věci.

Připlul za dva dny a ukázalo se, že to byl skoro krajan. Jmenoval se Todorovič a byl z Chorvatska. Sídlil v Buenaventuře, kus cesty po proudu řeky Beni. Byl to takovej pojízdnej obchodník, měl malej parníček, tak patnáct kroků dlouhej, a ten parníček, to byl vlastně plovoucí krám, kde ten Todorovič prodával všechno možný a nemožný Indiánům a nejraději výměnou za něco zase od nich. Vydělával na tom dvakrát, protože jim to svý zboží počítal dost draho a kupoval, nebo vyměňoval od nich to, co zase potřeboval on, za hrozně nízký ceny. Obchodoval hlavně v tom, co si Indiáni sami nemohli opatřit, jako sekyry, mačety, cukr a takový věci. Ploul si pro svý zboží po řece Beni dolů, tuším, že se to místo jmenovalo Todos Santos, kam to zase přivážely velký lodě z Brazílie.

Přijal nás docela přátelsky a pozval nás k sobě, do Buenaventury. Měl to tam docela pěkný, postavil si pohodlnej dům a u řeky měl bytelný skladiště na to svý obchodování. Měl to dobře promyšlený a zorganizovaný, dokázal zaměstnávat houf Indiánů a jistě snadno uhodnete, že se s placením nepřetrhnul. Vydělával prostě na všem, na co sáhnul, a nikdo na něj nemohl. Pámbu byl vysoko a bolivijský ouřady moc daleko, a ještě zavíraly nad tím jeho kšeftováním obě očí, protože je podmazával.

Na nás dva byl hrozně milej a hned nám nabídnul práci. Měl ještě jednu motorovou loď a tu že by nám svěřil, abysme taky zkusili, jak by nám to šlo s kšeftováním. Měli bysme převzít jeho rajón proti proudu do Buenaventury a on by si nechal indiánský vesnice po proudu a hlavně by zajížděl tam dál dolů, pro nový zboží. Místo platu nám nabídnul podíl na vejdělku. Čím víc Indiány odřem, tím víc si vyděláme. Že bysme byli bejvali právě nadšený, to se říct nedá, ale já jsem už potřeboval nějakou obživu jako sůl, prachy mi skoro došly a tak jsme to vzali, Vojta spíš ze zvědavosti, on měl peněz dost, prodal přece v Brazílii ten svůj parádní statek.

Za nějaký tři čtyři neděle z nás byli dokonalí handlíři Branko – tak se Todorovič jmenoval – s náma projel jednou celej rajón, ukázal nám všechny Indiánský vesnice, kde jsme měli kšeftovat, a bylo to. Dál už jsme jezdili sami. Nic těžkýho to nebylo. Hlavní bylo, že Indiáni v těch vesnicích znali naši loď a bylo jim celkem jedno, kdo na ni prodává. Zboží přivážel Todorovič a my si je s jeho dvěma indiánskejma peónama přeložili na naše plavidlo, ceny byly pořád za všechno stejný a my se s Vojtou dohodli, že nic zvyšovat nebudeme, že nebudeme Indiány okrádat víc, než jsme podle Todoroviče museli.

Mně se to zamlouvalo aspoň z jedné stránky. Poznával jsem bliž a blíž Indiány a začínal jsem je vidět jinejma očima. Zatím jsem neměl moc příležitostí být mezi nima delší dobu a tam, co jsem je viděl poprvé, tam, co jsem dělal dřevorubce, tam se na ně Argentinci koukali jenom jako na lacinou pracovní sílu, spíš jako na lepší zvířata než jako na lidi. To s koňma a volama zacházeli skoro líp a ty ubohý Indiány dřeli, jak se dalo.

Tam, na řece Beni, jsem viděl poprvé, jak žijou podle svýho, jak si hospodáři, vypěstujou si na malých políčkách, spíš záhonech, okolo vesnice něco k jídlu, uloví si nějakou zvěř, tapíra nebo spíš něco menšího, ryby z řeky, a mají po starostech. Koukají jen, aby měli co jíst, trochu toho oblečení a bezpečnej koutek na spaní. Začínal jsem si jich vážit za to, že se nehoní za tím, aby měli víc než ten druhej, za to, že jsou hrozně slušný jeden k druhýmu, že si navzájem pomáhají. Viděl jsem, že by u nich nemohlo dojít k takovýmu případu,– kdy by jeden měl spoustu jídla a druhej by skučel hlady. Když má jeden, dá druhýmu, protože ví, že až třeba nebude mít on a ten druhej mít bude, že ho zase on nenechá ve štychu. A když se někomu povede nějakej pořádnej úlovek, když dostane nějaký velký zvíře, tak se rozdělí o maso s celou vesnicí. Brzy jsem měl ty klidný, tichý lidičky opravdu rád.

KAPITOLA 12

Jak už jsem myslím řekl, vadilo mi při té naší poklidné práci a jakžtakž pohodě to, že jsme svým dílem – i když ne právě rádi – přispívali k nacpávání Todorovičových kapes ňa úkor Indiánů. On byl sice toho názoru, že je ohromnej dobrodinec těch lidiček, protože, jím dodává mačety, sekery, nože a jiný zboží, vůbec mu ale nevadilo, že mu Indián museí dát za tu mačetu nejmíň třikrát, a třeba i čtyřikrát tolik, než zač ji koupil on. Ten Indián mu za ni dal třeba kůži z jaguára nebo pěknejch pár metrů hadích kůží, a ty pan obchodník prodal s tučným ziskem.

Vojtovi to vadilo taky a kolikrát jsme uvažovali o tom, že mu s tím praštíme a půjdeme jinam, jenomže mně se Indiáni tak líbili, že se mi nechtělo od nich odejít. A Vojtu jsem tam zdržoval tím, že jsem ho dokázal přesvědčit, že by si po nás náš pan šéf mohl sehnat jiný pomocníky, který by ty Indiány okrádali ještě víc, nejen pro Todoroviče, ale i pro svou vlastní kapsu. Často jsme o tom mluvili a přemejšleli, jestli máme zůstat, nebo jít od toho, až za nás rozhodl osud.

Jednoho krásnýho dne jsme dostali návštěvu. Byli jsme s naší lodí – vidíte, teď jsem si vzpomněl, že se jmenovala La Luna64 – v Buenaventuře. Minulý týden jsme se vrátili z jednoho toho našeho kšeftování a užívali jsme si dne odpočinku. Leželi Jsme v hamakách pěkně ve stínu a podřimovali. V poledne jsme se dobře nadlábli – i to bylo takový sváteční, protože na těch našich výjezdech jsme si kuchtili všelijak sami – a zase pokračovali v sladkém nicnedělání. Kvečeru pak přišla ta návštěva – přihrnulo se tam asi dvacet chlapů, každej s flintou a mačetou, a pár jich mělo ještě navíc i revolvery. Vedl je jednookej vousáč, oblečenej skoro jako voják, takže jsem si v první chvíli mysleli, že to je nějakej vojenskej oddíl, oni bolivijský vojáci leckdy zrovna moc elegantní taky nebyli. Vojáci to ale nebyli, byla to smečka moc podivnejch chlapů, samí čolové, míšencí, a každýmu koukala z očí lumpárna.

Ten jejich velitel – říkali mu kapitán – se radostně přivítal s naším šéfem, bylo vidět, že se dobře znají, a odešel s ním do domu. Bylo jasný, že i ti s těma puškama to tam znali, protože se nahrnuli do jedný ze skladištních kůlen a zařizovali se tam na noc. Na nás jen zavolali: „Ola, muchachos65“ a dál si nás nevšímali. Zůstali jsme ještě chvíli v hamakách, ale pak jsme přece jen ze zvědavosti vylezli. Vtom k nám přišel náš pan šéf:

„Chlapci, nakládát se zejtra nebude, tedy abyste mi rozuměli, nebude se nakládat zboží. Loď ale připravte k plavbě, pozejtří se popluje, co a jak bude, to vám povím zejtra večej.“

„Mi jefe66“ zeptal se ho Vojta, „kdo to jsou ti, co přišli? Vojáci, četníci nebo co?“

„To tě nemusí zatím zajímat, to se dovíš zejtra. A buďte hezky zdvořilí, chlapci, jsou to ostří hoši! Adios!“

Dobrá, připravili jsme druhýbo dne loď a koukáme, dva šéfovi pomocníci připravujou i druhou loď, El Sol67! To ty chlapy s flintama zřejmě někam povezem. Ale nač obě lodě? Vešli by se všichni docela pohodlně jsa tu naši, a ještě by zbylo místo. Dumali jsme o tom, to víte, něco takovýho jsme tam na Beni neměli každej den, až Vojta povídá:

„Heleď, kamaráde, co si s tím lámem hlavu, když se to stejně dovíme dřív nebo později! A co, nakonec nám to může bejt fuk…“

Co a jak mělo bejt, jsme se dověděli až večer. Byly to samý divný věci. Že prej poplavem ouplně stejně jako vždycky, od jedný indiánský vesnice k druhý, ale nebude se kšeftovat. Ti s flintama že mají za úkol najímat indiánský dělníky na práci v kokálech68 a na finkách69 v teplých údolích yungas, kde se daří všechno možný. Něco jsem z toho viděl, když jsme šli tam, na řeku Beni. A že se máme, my, Vojta a já, stejně jako posádka druhý lodi starat jen o plavbu a řízení lodi a že musíme poslouchat na slovo toho fousatýho „kapitána“ těch chlapů, ten že je na týhle cestě velitelem všech a všeho.

Co vám budu vykládat, stejně jste už, milej krajane, asi všechno uhodl. Byla to pěkná lumpárna, jak jsme to odhadovali od samýbo začátku, už od tý chvíle, kdy ti raubíři k nám přišli. Nejhorší na tom bylo to, jak jsme brzy pochopili, že se na tý celý špinavosti účastnil i náš šéf, pochopitelně za tučnou odměnu – on přece zásadně neudělal nic, na čem by něco netrhnul. Tohle ale bylo na nás už moc! Vydělávat na Indiánech při kšeftování – i když pramálo křesťansky – to bylo sice špinavý, ale takhle se nakonec kšeftovalo všude, kam jsem se podíval. Handle prej jsou mandle, jak říkal starej kůžičkář Janeček, co chodil po Vyšehradě a Podskalí a kupoval všechno možný.

Ten velitel těch raubířů to tam zřejmě znal, určitě tam nebyl poprvé. Když jsme připlouli do blízkosti první vesnice, nařídil zastavit a přistát ke břehu. Když jsme to udělali, vystoupil s těma svejma lidma, mohlo to bejt tak necelou půlhodinku chůze od vsi. Jo, a nařídil nám, že tam máme chvíli počkat a pak pomalu plout dál, k vesnici. Druhá loď, zatím prázdná, měla zůstat na místě a připlout za námi, až pro ni někdo přijde.

Dopluli jsme tedy do vesnice. Když jsme loď přivazovali, byli už Indiáni u břehu, jako pokaždý, jako jindy, a přátelsky na nás mávali a volali. S tím přistáváním jsme si dávali na čas, protože jsme nevěděli, co se bude dít, a taky jsme nechtěli, aby hned viděli, že nevezem žádný zboží. Že se něco dít bude a že to nebude nic kalýho, to mi bylo jasný, protože proč by se ti chlapi vyloďovali takový kus pod vsí a proč by vůbec měli pušky.

Sotva jsme loď přivázali, už to začalo! Z porostu kolem vsi se vynořili ti lotři, flinty v rukách, vystřelili do vzduchu a v řetězu se pomalu stahovali k řece. Na ty výstřely vyběhli všichni ze svejch chýší, ti, kdo ještě nebyli tam u nás, u řeky, hlavně ženský, který měly co dělat doma. Všechny ty Indiány, ženský, děti i mužský, ti raubíři tlačili ve velkým oblouku k řece. A ten fousáč – kapitán – vykřikoval bez přestání, aby zůstali klidně stát a nedělali žádný hlouposti, že by jinak musel dát rozkaz střílet.

Indiáni už asi tušili, oč jde – později jsem se dověděl, že něco podobnýho dokonce před několika lety zažili. Semkli se do houfu, muži se postavili do první řady a ženy a dětí se shlukly za nimi. Z toho houfu pak vystoupil náčelník se svýma dvěma stařešinama a zeptal se toho kapitána, co chce. Místo odpovědí dostal ránu pažbou flinty a ty raubíři všechny tři chytli a bleskurychle spoutali. Dva další Indiáni jim vyběhli na pomoc, neudělali však ani pět kroků, když práskly výstřely, a oba šli k zemi. Jeden byl zabitej a druhej raněnej do nohy.

Tím byl odpor, vlastně spíš jen chabej pokus o odpor, vyřízenej, Indiáni věděli, že by se střílelo dál, a proti puškám a revolverům se těžko bojuje holýma rukama. Přišli vítat naši loď a k tomu přece nikdo nepotřebuje ani luk, ani kopí! My dva jsme seděli na lodi jako zařezaný a připadalo nám to jako zlej sen, jenomže jsem se mohl štípat, jak chtěl, žádný probuzení nepřicházelo, a tak jsme se museli koukat, jak ti lotři ten houf Indiánů – v tý vsí žilo celkem asi osmdesát lidí – rozehnali na dvě skupiny. V jediný byly ženský a děti, v druhý muži a větší chlapci, tak od osumnácti let. Ten vousáč se s ničím rozhodně nemazlil. Zaštěkal pár povelů a ty jeho lotři vytahali z mužskýho houfu deset mladejch, svázali jim ruce, s nikým se nebavili, ranama pažeb a kopancema je nahnali ke břehu řeky a na palubu naší druhý lodi, která mezitím připloula a zakotvila vedle nás. Na lodi je zahnali dolů, do prostoru pro náklad, a dali tam na stráž tři ozbrojence.

Tohle se pak, milej krajane, opakovalo ještě asi ve dvou vesnicích. V jedný sebrali taky deset mužskejch, v druhý patnáct, protože byla větší. Bylo to otrokaření v tom nejsprostším stylu, hnusný lovení jedněch lidí a zabíjení a zmrzačování druhejch, jen tak. Vždyť ty Indiáni nikomu nic neudělali! Styděli jsme se s Vojtou do hloubi duše a měli vztek jako snad nikdy v Životě, protože nás donutili jet v týhle špinavosti s nima a my nemohli nic dělat. Copak jsme se mohli my dva s holejma rukama postavit proti tý ozbrojený bandě?

A styděli jsme se proto, že jsme těm lotrům museli dělat volavky!

S kořistí těch pětatřiceti nešťastníků jsme se pak vrátili do Buenaventury. Ti raubíři říkali, že jim to stačí, že nemůžou poplašit a vyděsit celej kraj na řece Beni, že si musí nechat taky něco na jindy. Stejně by se na ty naše lodě víc lidí ani nevešlo, už takhle jsme plouli s takovým ponorem, že jsme se drželi taktak nad vodou. A věřte mi, krajane, v jedný chvíli jsem byl v setsakramentským pokušení něco udělat, aby se loď potopila a pár těch rošťáků aby se utopilo, nebo aby je sežraly pirani, tak hrozně mě ta raubírna hryzla. Neudělal jsem to jen proto, že by se, docela jistě utopili i zajatý Indiáni, protože byli svázaný a nemohli by plavat.

Když jsme dopluli, rozvázali zajatejm Indiánům nohy a odvedli je do Todorovičova galpónu70 a tam je zavřeli. Ruce jim nechali svázaný, že prej si je tam v galpónu stejně navzájem rozvážou, a k baráku postavili tři chlapy na stráž. Najíst jim nedali, a ještě z toho měli velkou legraci, že jim je hlad pomůže zkrotit, za dva dny prej budou jako beránci a budou jim za kus žvance lízat ruce.

Potom vypukla náramná oslava podařenýho „verbovacího“ nájezdu. Ti lotři tomu svinstvu pořád říkali verbování, a nikdy neřekli, že se jim podařilo pochytat tolik a tolik Indiánů. Pořád jenom mleli, že je „získali“, nebo „najali“ na práci. Asi to nebylo nic novýho pod sluncem, protože jsem i tam doma slýchal, že se takovýmhle způsobem u nás, v civilizovaný a osvícený Evropě, verbovali leckdy a leckde vojáci na vojnu, aby měli páni císaři a králově lidi, který by mohli nechat za sebe a za svý špinavý zájmy bojovat a umírat.

Ti lupiči se pak tam u Todoroviče parádně namazali, až do němoty, pití teklo proudem. K ránu se jich dokonce asi pět náramně popralo, pro nějakou blbost, jak to tak bejvá. Pak už byl klid a všechno spalo, každej většinou tam, kde právě padnul s prázdnou flaškou v ruce. Ani my s Vojtou jsme se tomu oslavování šťastnýho lovu nedokázali uhnout a museli jsme táhnout s nima. Napřed jsme si říkali, že tu ostudu a všechen ten hnus utopíme v pití, že se taky pěkně namažem, jenomže když jsme už měli nějakou tu skleničku v sobě, odtáhl mě Vojta najednou stranou, jako kdyby se nám chtělo si odskočit, a když jsme tam tak stáli v hluboký tmě, tak povídá:

„Ty, Honzo, co kdybysme se pokusili to svinstvo trochu napravit?“

„Jak to myslíš?“ povídám já na to.

„Podívej se,“ rozvíjel Vojta svůj plán, „ty lotři jsou na nejkrásnější cestě se namazat a udělají to jistě pořádně. K ránu budou jako mrtvoly, kmáni stejně jako ten jejich kapitán a náš šéf jakbysmet.“

„No, a co z toho? Zejtra je bude všechny bolet kebule.“ Pak mi ale začalo svítat: „Hele, Vojto, žě ty jim chceš něco zavařit? V takovým případě jdu s tebou! Co kdybysme je otrávili? V druhým galpónu je přece ještě ten jed na myši. Kdybysme jim to namíchali do kořalky, houby poznají a ráno je naházíme do řeky…“

„To nemyslím,“ povídá Vojta, „jsou to přece jen lidi, i když lotři a vrazi. Já už nechci nikoho zabít. Myslím si ale, že by se dalo tý jejich nelidský opice využít k tomu, abysme zkusili pomoct těm zajatejm Indiánům z toho galpónu. Co ty na to?“

To se ví, že jsem byl všem a čtyřma pro, a tak jsme si domluvili celej plán: Budem dělat, že jsme taky namazaný, odnesem těm hlídkám u galpónu nějakou tu kapku ostrýho pití a budem se snažit je taky namazat. A až budou vyřízený, tak jeden z nás; ten, kdo bude mít lepší možnost, se ztratí a otevře zadní dvířka galpónu, který jsou zavřený stejně jen na zajištěnou závoru zvenčí. A milí Indiáni tiše vypadnou.

Samozřejmě se mi to moc zamlouvalo, a tak jsme na to šli. Donesli jsme těm třem hlídačům napřed jednu lahvičku, pak Vojta skočil pro další a já jim zatím vykládal, o jakou legraci přicházejí, když musí hlídat ten pitoměj gálpón. A pak jsme jim začali tvrdit, že ty Indiáni stejně nemůžou utýct, protože je to barák pevnej a poctívej, a že vrata drží jako skála. Už to začínalo bejt nadějný, hoši se drželi lahví a dávali si do trumpety, tak jsem řek, jen tak mimochodem, že si musím odskočit, ulevit si, a když jsem se odpotácel do tmy, mazal jsem dozadu k těm dvířkám.

Dopadlo to špatně. Buď měl jeden z těch lotrů taky potřebu odskočit si do tmy, nebo přece jen nebyl ještě dost namazanej a ten můj odchod mu byl podezřelej. Sotva jsem začal kutit na tý zajišťovacl petlici – v tý tmě to nebylo jednoduchý – ozvalo se najednou ze tmy: „Quien es71“. „Kdo je to? Co tam děláš?“ a jen jsem sebou plácnul k zemi, ozval se výstřel z revolveru. Vyskočil jsem a uháněl jako zajíc za roh a dál, až před vrata, kde stáli dva strážci a Vojta.

„Co to bylo? Střílel tu někdo? Slyšel jsem ránu,“ dělal jsem, že nevím, co se stalo. Vtom přiběhl ten třetí strážný s revolverem v ruce: „Caray, někdo se pokoušel otevřít vrátka galpónu tam vzadu! Střelil jsem po něm, ale nevím, jestli jsem ho trefil. Radši jsem tam nelezl, protože by jich tam mohlo bejt víc. Neviděli nebo neslyšeli jste někoho?“

Vojta se ozval: „Ne, nikoho jsme neviděli, jen jsme slyšeli ten tvůj výstřel. A ty,“ obrátil se na mě, „ty jsi taky nikoho neviděl?“

Pochopil jsem: „Ne, neviděl. Docházel jsem právě ke galpónu, támhle u toho rohu, když to bouchlo. Předtím jsem byl ve křoví támhle,“ a mávnul jsem rukou neurčitým směrem vlevo od baráku.

„Poslechni, Leonardo,“ ozval se jedem z těch strážnejch, „to mohl bejt nějakej Indián tady ze vsi, byl asi moc zvědavej, nebo nám chtěl kořist pustit. Půjdu se tam tadyhle s Alfonsem kouknout. Jestli uvidím, že se tam něco s těma vrátkama dělalo, zůstanu tam pro jistotu do rána, stejně se bude za chvíli rozednívat. A třeba jsi taky viděl něco, co tam vůbec nebylo, hehe!“

Tím se příhoda naštěstí odbyla a do rána se už nic nedělo. Ten den pak všechno v Todorovičově stanici spalo po tom velkým chlastu až do odpoledne. Kvečeru si nás zavolal šéf k sobě do domu. Seděl tam za stolem s tím fousatým kapitánem a právě od nich odcházela posádka lodi El Sol, Bernardo a José Antonio. Tvářili se potěšeně a José na nás mrknul a zamnul palcem a ukazovákem.

„Aquí estamos, patroni72“, ohlásil jsem.

„Bueno, homres73, tady seňor kapitán vám něco chce.“ Ten vousáč se zvedl: „Chlapci, byli jste prima, jsem s váma spokojenej! Moje zásada je, za dobrou práci dobrá odměna! Tady máte, každej stovku, a buďte zdrávi! Hasta luego74!“

A najednou Jsme byli venku, každej se stovkou v ruce, s jidášským grošem nebo odměnou za pomoc při tý lumpárně. Vím určitě, že jsme nepoděkovali, ale těm dvěma to bylo zřejmě docela jedno. Nejraději bych jim tu stovku hodil pod nohy, Vojta ale zřejmě pochopil, co se ve mně děje a rychle mě vystrčil ze dveří.

„Neblázni, berem to, i když to jsou setsakra špinavý prachy,“ zasyčel na mě venku na dvoře, „budou se nám hodit!“

Pak mě odvedl k řece! „Pojď, Honzo, půjdem na naši loď a tam si popovídáme. Tam nás nebude nikdo poslouchat.“

„Co chceš dělat, Vojto?“ zeptal jsem se, když jsme se usadili na zádi naší La Luny.

„Víš, Honzo, chci ti říct, že jsem se rozhodl, že tady už nebudu! Todorovič je mrcha chlap, kterej se kouká na svět jen přes svý kšefty. Nesmrděj mu peníze ani z těch nejšpinavějších podniků, z takovejch, jakej jsme tu právě zažili. Určitě mu to vyneslo pěkný peníze, ta pomoc těm lotrům otrokářskejm. A v takovejch věcech já nejedu, to si piš!“

„A co chceš dělat?“ zeptal jsem se.

„Zmizím odtud a doufám, že ty taky.“

„To víš, že jdu s tebou, a jak rád! Jak myslíš, že bysme to měli udělat?“

„Tebe nic nenapadá, kamaráde? Na čem to tady sedíme?“

„Nojo, na lodi, to bude nejlepší, ale to budeme krást…“

„Nebudem! My si tu loď jen vypůjčíme. Poplujem dolů, po vodě, a v první vesnici mu necháme zprávu, že loď najde v Riberaltě, stejně tam jezdí nakupovat. A tam už něco chytnem, nějakou loď, která popluje do Brazílie. Heleď, Honzo, skoč pro něco k jídlu a já zajdu na El Sol…“

„Co tam?“ skočil jsem mu do řeči.

„Ale nic moc. Jen si tak trochu pohraju s motorem, aby s tím měli prácičku, tak na celej den a nemohli se za náma vypravit. Naše La Luna je stejně rychlejší, a tak by nám to mělo vyjít!“

A vyšlo to, krajane, vyšlo! Na puntík! Posádka Solu byla bůhvíkde, a tak tam Vojta nejen sáhnul odborně do mašiny, ale měl taky čas nechat na sedačce kus papíru, kde šéfovi napsal, že podle našeho mínění je pěknej padouch, když se propůjčuje k službám těm otrokářům. A že je nám zvlášť líto, že právě on, Evropan a Slovan, může tohle dělat. A protože nám, dvěma Čechům, to jedno není, do děláme a u koho pracujeme, že odplouváme s jeho lodí pryč, dolů po vodě, a on že nám může vlízt na záda a bavit se dál s těmi raubíři. Loď že mu necháme dole v Riberaltě, aby o ni neměl strach, zloději že nejsme. A že mu necháváme ty peníze, co nám je dlužen za poslední měsíc, aby si je nechal jako náhradu za použití lodě.

Vypluli jsme hodnou dobu před rozedněním. Odvázali jsme tiše La Lunu a klouzali po proudu. Stroj jsme spustili, teprve až jsme si byli jistý, že to v osadě neuslyší. Byli jsme ve výtečný náladě, protože nám udělalo dobře v duši, že jsme dokázali skoncovat s tím rošťákem. Cesta nám ubíhala pěkně, v Riberaltě jsme byli brzy, loď jsme tam nechali u toho obchodníka, s kterým Todorovič kšeftoval. Měli jsme štěstí, pobyli jsme tam jedinej den, a už jsme chytli loď, která plula dál, po Madeiře do Amazonky. Na soutoku s řekou Mamoré jsem se s Vojtou rozloučil, on se totiž rozhodl, že se vrátí do Manausu. Mně se do Brazílie nechtělo. Tam u soutoku se mi podařilo dostat se na loď, která plula proti proudu řeky Mamoré do Trinidadu.

KAPITOLA 13

Vážený příteli, je málo tak mizernejch míst na světě – aspoň z toho, co jsem poznal – jako byl právě Trinidad. Prej je taky ostrov stejnýho jména, někde v Karibským moři, ale tohle místo je něco docela jinýho. Jak bych vám to nejlíp popsal? Jo, díra v pralese, při velký řece, díra, která si hraje na město, a dokonce na středisko kraje. Žije tam pár lidí, ne moc, ale zase ne tak málo, aby se nedokázali navzájem pilně štvát a dělat si to nejhorší, co můžou vymyslet, a to všechno se zdvořilým úsměvem a s fůrou uctivejch poklon, estimado amigo, caballero sem, querida amiga, mi corazonicito75 tam, a přitom je tam každej připravenej vám cokoliv provést, zdrbat vás, pomluvil a co já vím, co všechno ještě, ale pěkně zpozabuku, a do očí se vám tváří jako vaši nejlepší a nejupřímnější přátelé. To všechno proto, že se tam ty lidi šíleně otravujou a jdou si na nervy.

Mezi další rozkoše Trinidadu patřilo mizerný podnebí, hrozný horko, tak vlhký, že po zdi domu skoro pořád pomaloučku kloužou dolů kapičky mokra. Všechno je pořád navlhlý, a když to jen trošku necháte ležet, začne to plesnivět. Prostě taková veliká, blbá prádelna. A vy už natolik znáte Bolívii a tu naši Ameriku, že okamžitě uhodnete, že takovejhle kout pralesů, plnej vody a mokra musí bejt taky plnej nejrůznější žoužele, od polvorinos76 až po ty neprotivnější opice, který nemají nic lepšího na práci než lízt do všeho a ničit, co zasázíte a zasejete. Hrom bac do takovýho Trinidadu! A vůbec nejvíc mi lezlo na nervy, že to tam bylo placatý, nejplacatější, jak si jen dokážete představit. Já musím mít kolem sebe kopce, aspoň nějaký kopečky a údolí, prostě zvlněnou krajinu.

Tohle nebylo nic pro mě, a tak jsem odtamtud za pár dní vypadnul, hned jak se mi podařilo ulovit první šikovnou příležitost. Na tohle jsem měl vždycky dost štěstí, na toulání, na courání z místa na místo, asi proto, že jsem pořád nemohl najít to pravý místečko, kde bych se zapíchnul do konce svýho života. A našel jsem ho, jak vidíte, až tady, právě tady, ale k tomu teprve dojdeme, pěkně po pořádku.

Když jsem tam tvrdnul a plesnivěl asi deset dní, připlula proti vodě taková moc pěkná lodička, malej parníček, tak akorát na takový řeky, nevelkej, aby se dal všude obrátit, malej ponor, aby všude proploul, a poháněnej krásným, malým, ale silným parním strojem, vytápěným dřívím. Hrozně se mi líbil a tak jsem se začal okolo něho ometat. Nebylo to nic nápadnýho, protože to dělal skoro celej Trinidad, stejně jako okolo každý lodi, která tam připloula. Taková loď, to byla vždycky příležitost vidět něco novýho, něco, co nebylo k vidění každej den, změna v tý děsný, dusný, plesnivý nudě, která tam musela někdy růst až k zbláznění. Víte, krajane, já jsem se nejvíc divil, že tam vůbec lidi můžou vydržet, že se po takovým roce neodbouchnou nebo neoběsí na nejbližším šikovným stromě. To jsem tedy na nich obdivoval!

Krátce po přistání jsem viděl, jak z lodi někoho vynášejí na nosítkách a jdou s ním přímo k trinidadskýmu doktorovi, kterej bydlel hned u přístaviště. Pak jsem slyšel okolo povídat, že to byl jeden mužskej z posádky. Že je to dost záhadný, jak se v takovejch zapomenutejch koutech světa vždycky všechno hned ví a roznese? Tak teda jsem to slyšel, sebral jsem se a šel na tu loď. Našel jsem si kapitána a řekl, že vím, že mu onemocněl jeden z posádky a že jsem námořník a že bych chtěl na jeho lodi sloužit, třeba zadarmo, jen abych se dostal z Trinidadu.

Ten kapitán po mně skočil jako pes po fašírce, a už jsem byl jeho! On totiž, ten nemocnej nebyl první, jednoho už museli vylodit někde u řeky Guaporé, v nějakým táboře dřevařů. Co jim bylo, to nevím, ale museli zůstat někde, kde byl doktor. Na tý lodi totiž byla vejprava nějakejch učenců, dělali výzkum týhle oblasti pralesů. Těch vědců bylo pět, každej přes něco jinýho, a deset členů posádky. A bylo mi divný, že když věděli, kam lezou, že si s sebou nevzali i vlastního doktora, aby byl po ruce. Nevzali, nevzali, byla to jejich věc, hlavní bylo, že vzali mě jako lodníka pro palubní službu. To se mi samozřejmě moc zamlouvalo, byl bych ale vzal i práci dole v kotelně, jen abych se z toho děsnýho hnízda dostal.

A to nejlepší jsem se dověděl hned potom, totiž že se pluje dál proti proudu řeky Mamoré, pak že se má plout proti proudu řeky Guapay, který se taky říká Río Grande. Mělo se plout až k předhůří, až tam, kam to proti proudu půjde. Nebyla to nijak rychlá plavba, nespěchalo se, ti vědátoři měli pořád co dělat. Zastavovalo se každou chvíli, některej vystoupil na břeh a něco tam zkoumal, jinej zase lovil ryby a takovejma bustejma síťkama všelijakou tu žoužel a dával si to do sklenic a další zase dělal něco jinýho. Ale ploulo se a za dva měsíce jsme byli už venku z tý hrozný roviny, už se objevovaly kopečky a na obzoru rostly hory. Možná že to byly jen takový vyšší kopce, mně ale po tý hrozný rovině připadaly jako opravdický hory. Taky se tam už jinak dejchalo.

Dopluli jsme až do Jednoho místa, byla to taková nevelká osada a ta se jmenovala Cabezas. Zkusili jsme to pak dál, ale nešlo to, řeka tam sice měla ještě vody dost a dost, ale tekla už z hor a měla takovej spád, že to náš parníček nezvládnul. Zkusili jsme to, jak jsem už řekl, ale v jednom místě, kousek nad tou osadou, s náma ten proud tak zatočil, že jsme byli rádi, že se můžeme vrátit s celou, nepoškozenou lodí. A tak se dál neploulo, zůstali jsme tam.

Náš kapitán tam v tý osadě dal dohromady vejpravu po suchu. Tam, v Cabezasu, sídlil takovej bolivijskej ouřada, státní komisař nebo něco takovýho, a od toho se dověděl, že se dá projít celkem slušnou cestou nahoru, do hor, do dost velkýho města, kde se dá dobře nakupovat. On sám, ten komisař, se tam tak dvakrát do roka vypravoval, aby si nakoupil, co potřeboval, a aby si trochu užil městskýho života a radovánek. Den cesty z Cabezasu je prej indiánská vesnice, už vejš v horách, kde mají muly, a tam je možno najmout Indiány s houfem mul a vypravit se do toho města.

Ptáte se, o které město šlo? No přece byla to Chuquisaca77 nebo se mu taky říká Sucre78, ale to první jméno je starší, známější a víc užívaný. To druhý mu dala vláda podle nějakýho jenerála, prej národního hrdiny nebo co. A znáte můj názor na jenerály! To město ale silně zapracovalo na mým životě. Víte, já jsem se chtěl do těch hor podívat, a tak jsem se přihlásil kapitánovi, že bych šel s tou výpravou, že mám Indiány rád a že to s nima umím.

Naše loď potřebovala zásoby na zpáteční cestu, a tak jsme se dali do příprav na tu výpravu do hor. V tý sousední vesnici – byla o hezkejch pár metrů vejš – jsme dali dohromady karavanu dvaceti nákladních mul, o který se staralo pět Indiánů. Výpravě velel náš poručík z lodi a šli jsme s ním tři z posádky. Byl to hrozně pěknej vejlet, jeli jsme na mulách a cesta vedla krásnejma horama. Nejhorší byly první dny, bylo to hrozný stoupání, ale pak se už šlo nádherně. Dokonce si pamatuju jména některejch vesnic, jako Padilla, Tamina, Tarabuco.

V Chuquísace to bylo moc pěkný. Příjemná vejška, zdaleka ne taková jako v La Pazu, krásně se tam dejchalo, prostě bylo to fajn. Aspoň mně to tak připadalo a cejtil jsem se tam jako znovuzrozenej. Běhali jsme po obchodech a nakupovali všechno, co mohli ti učenci tam na parníku potřebovat. Bylo to docela zábavný, utrácet jejich peníze. Ten poručík totiž nechal nákupy na mně a na těch dvou z lodi a mně svěřil peníze. Sám šel navštívit guvernéra města a kraje. Za dva dny jsme měli všechno pohromadě, naši Indiáni nám to pomohli odtahat do tamba79, kde jsme spali a kde jsme měli v ohradě naše muly. Další den jsme to balili, aby na každý zvíře, na každýho soumara, přišel přibližně, stejně těžkej náklad. A při tom balení jsem se najednou rozhodl, že zpátky nepůjdu, že tam v Chuquísace zůstanu. Poručík mi vyplatil moji mzdu, moc toho stejně nebylo, a karavana se zásobama odešla, beze mne.

Takhle tedy začala nejdůležitější část mýho života, jenomže já o tom tehdy ještě zdaleka nevěděl, Najednou jsem byl zase sám v cizím městě, docela sám, ale nějak mi to ani nevadilo. Vzduch tam chutnal jako víno, svítilo sluníčko, měl jsem nějaké peníze, a tak bylo houby zle. Coural jsem po městě, posedával na lavičkách v parku ve stínů stromů na plaze80, na rynku před kostelem a koukal na život kolem sebe. Co povídáte? Že se neříká na rynku, ale na náměstí? Tak dobrá, tak teda na náměstí. Bydlel jsem lacino, v tom tambu, kde jsme spali už předtím, jednoduchá palanda, sláma přikrytá dekou, podhlavník vycpanej nějakým senem nebo čím a deka navrch, na přikrytí. Co jsem potřeboval víc? A ten můj raneček, kde jsem měl svůj veškerej majetek? Visel na skobě nad tou palandou a nevěřím, že by tam někdo dostal chuť ho ukrást.

Za pár dní jsem se seznámil trochu víc s tím hospodským. Byl to právej čolo, míšenec, mazanej chlapík, náramnej čipera. Co ten nevěděl o Chuquísace, to snad ani nestálo za řeč. Sedávali jsme spolu u copity, u skleničky něčeho dobrýho, obyčejně takhle vpodvečer, a povídali si. Jeho zajímalo všechno, hlavně, jak to vypadá tam dole, v Argentině, a mně zase mohly bejt užitečný jeho znalosti města, protože jsem se rozhodl, že si tam najdu nějakou prácí.

Našel jsem ji dost brzy, a právě s pomocí toho hospodskýho, dona Cornelia. Jednou jsme takhle seděli zase u skleničky – nepili jsme moc, tak jednu, nejvejš dvě pro vylepšení chuti na večeři – když přišel nějakej čolo, dost ošuntěle oblečenej, a srdečně se začal vítat a objímat s Cornelíem. Ukázalo se, že to byl jeho compadre81, tak trochu přlbuznej, jmenoval se Mateo Quíspe – to jméno nezapomenu do smrti nejdelší – pracoval jako portero, jako vrátnej, v jednom asserradero. Jak se to řekne česky? Jo, pila, pracoval na pile, hlídal bránu, co kdo přiváži a odváží, zapisoval vozy a náklad.

Dali jsme se do řeči, a když jsem mu řekl, že jsem taky od dřeva a že bych si rád našel nějakou prácičku, tak mi zařídil, že mě vzali na tu pilu. Dokonce s bydlením, zadarmo, protože ta pila měla takovej malej herberk, takovou noclehárnu, pro svý svobodný dělníky, a hlavně pro ty kočí a formany; co přiváželi dřevo, někdy i dost zdaleka, a museli zůstat na pile přes noc. Byla to jen taková kůlna, dost děravá, a držela pohromadě spíš náhodou, ale já ji dal brzy do pořádku a udělal jsem si tam v jednom rohu zase něco jako takovej malinkej pokojíček, s okýnkem ven a kusem plachty místo dveří, abych měl kousek místa tak trochu pro sebe.

Neměl jsem to tam špatný a byl jsem šťastnej, že jsem zase u dřeva, že cejtím jeho vůni. To víte, truhlařina to nebyla, točil jsem se okolo katru a řeziva. Nejvíc se mi zamlouvalo, že se tam dělalo s celou řadou druhů dřeva. Řezali jsme například nádherný dřevo, který se jmenuje caoba82, ani nevím, jak by se jmenovalo česky. Nejhorší práce byla s tím hrozně tvrdým dřevem, který jsem poznal už v Argentině, kebračo se jmenuje, a nedovedete si představit, jak takovej katr vyje a skučí, když tohle dřevo řeže, a jak pomalu mu to jde! Ale vyplatí se to. Je to dřevo, do kterýho se nedají ani termiti a vydrží snad na věky.

Tam na tý pile jsem se pak podruhý ve svým životě vážně zamiloval. Za tím vrátným, kterej se jmenoval Quispe, chodila dost často jeho dcera, nosila mu nějaký ty svačinky a tak. Byla to moc pěkná holka, černý vlasy s takovým tím lehce nahnědlým nádechem, jak to už u míšenek bejvá, černý oči a pleť takovou krásně stejnoměrně opálenou, prostě poloindiánka se vším, co k ní patřilo. Jmenovala se Julia83 a začala se mi moc líbit. Snad právě proto, že byla právej opak tý mý nebožky modroočky a světlovlásky, mý nešťastný Ilonky. Zkusil jsem, co to, udělá, když se okolo ní začnu točit, slovíčko sem, úsměv tam, a vida, začali jsme se přátelit.

Za pár tejdnů z toho byla láska jako trám! Scházeli jsme se, jak jen to bylo možný, a bylo nám spolu moc a moc dobře. Když přecházelo první pobláznění, začal jsem vidět čím dál tím jasněji, že Julia Je hotovej poklad, pravá ženský do pohody i nepohody, ohnivá i rozvážná, ženská, která se nebojí žádný dřiny a umí se postavit ke každý práci. To jsem už byl párkrát u nich doma a viděl jsem, jak se umí točit. Měli jsme se rádi čím dál tím víc, až jsme začali mluvit o tom, že by bylo dobrý, kdybysme se vzali a založili si vlastní rodinu. Když jsem s tímhle nápadem přišel, Julia se trochu zarazila, ale já to nebral nijak zvlášť na vědomí. Prostě jsem jí jednoho večera oznámil, byla právě sobota, že druhýho dne, v neděli, k nim odpoledne zajdu a řeknu jejímu tátovi, že se chceme brát.

Udělal jsem to a byl z toho náramnej poprask. Tatík Quispe vyletěl ze stoličky, na který dřepěl, a máma zůstala jako opařená. Pak Quispe houkl na Julii:

„A ty si ho chceš opravdu vzít?“

Když přikejvla, vrazil jí bez dalšího vejkladu takovej pohlavek, že chudák holka upadla na palandu. Starej začal hulákat:.

„Vona si ho chce vzít, káča praštěná, a přitom ví, že jsem ji už před osmi lety slíbil Florenciovi Carvajalovi84! Copak jsi na to dočista zapomněla? Já na to nekoukal tak přísně, že si chodíš tadyhle s Juanitem, říkal jsem si, ať se holka pobaví a vyblázní, bude z ní pak o to lepší žena, ale vzít si ho, to ti nikdy nedovolím! Slyšíš! Nikdy! Slíbil jsem tě Florenciovi, a to platí! A tátu musíš poslechnout, nebo tě přerazím!“

Vmísil jsem se do toho: „Heleďte, Quispe, co na tom, že jste Julii někomu slíbil? Proč si ji tedy už nevzal? Tak mu vysvětlíme, že se Julia rozhodla jinak, a bude to!“ – Starej na mě vyvalil oči: „Heleď, Juan, do tohohle nemluv! Ty jsi bílej a gringo a našim zákonům nerozumíš! Když jsem Julii slíbil, tak musím slib dodržet, to je otázka mý cti a na tu si nenechám sáhnout. Krátce a dobře, necháš od tohohle momentu Juliu hezky na pokojí, a bude to! Jestli nedáš pokoj, tak by se ti taky mohlo něco nepěknýho stát…,“ a začal si významně hrát s nožem, kterej ležel před ním na stole.

Tohle už bylo vážný. Zeptal jsem se na věc hospodskýho Cornelia, a ten mi všechno potvrdil. Bylo tam opravdu zvykem takhle sjednávat svatby, rodiče tam sjednávali svým dcerunkám a synkům ženichy a nevěsty skoro vždycky a oni do toho neměli moc co povídat. Tady máš mužskýho a toho si vezmeš, a hotovo! Jako to bejvalo kdysi za starejch časů ledaskde i u nás doma, v Čechách, že! Jenomže mluvte s mladejma zamilovanejma bláznama! Scházeli jsme se dál, ale potají, jak to jen šlo, vždycky aspoň na chvilku. A při. těch krátkejch setkáních jsem začal Julii přemlouvat a přesvědčovat, že máme jen jedinou možnost – utýct do Chuquisaký a odejít někam jinam, když tatik Quispe nechce za žádnou cenu dovolit, abysme se vzali.

Julia dost dlouho váhala, byla odmalinka zvyklá svý rodiče na slovo poslouchat, a dalo mi to moc práce, než jsem ji umluvil, že taky někdy může neposlechnout. Tohle byl právě takovej případ. Měla ráda mě, toho druhýho, toho Florencia, ne, a tak co! Potom ale vyšlo najevo, že tatík Quispe už zajel za Florenciem a jeho tátou, oni žili v jedný vsi severně od města, ve vsi, odkud pocházel i otec Quispe. Po svým návratu řekl prostě Julii, že bude za měsíc svatba.

Tohle pomohlo! Julia za mnou přiběhla s velkým nářkem, a tak to dopadlo tak, že jsme příští neděli utekli. Juliin otec byl nějakej marodnej a ležel a Julia řekla, že jde do kostela na ranní mši. Uzel se svýma věcma si dala večer předtím ke kamarádce, bylo to jen pár kousků oblečení, a tak si pro to skočila, sešli jsme se na smluveným místě a zmizelí. Julia byla dost nešťastná, že musí takhle utíkat, naše láska byla ale silnější než výčitky svědomí, že neposlechla rodiče.

Šil jsme na jih, protože tam by snad nikoho nenapadlo nás hledat. Každej by se asi dal buď na Potosí a k jezeru Poopo, nebo na Cochabambu, a právě proto jsme se rozhodli jít na jih. Nebyla to lehká cesta, přelejzali jsme z jednoho horskýho údolí do druhýho a každým tekla nějaká voda. říčka nebo aspoň potok. Někdy jsme narazili na indiánskou vesnici, jindy Jsme se museli vyspat tam, kam jsme večer došli. Nebylo to lehký cestování, rozhodně žádná legrace. Byla to dřina, my jsme si ale říkali, že čím budeme dál, tím líp pro nás, protože jsme si dovedli představit, jak by starej Quispe vyváděl a jak by s námi zatočil, kdyby se mu podařilo nás dostat do pazourů, hlavně se mnou.

Tak jsme se dostali do jednoho údolí, kterým protékala řeka, která měla víc vody. A podle tý řeky vedla cesta, nebo spíš pěšina, ale hodně vyšlapaná, bylo na ní vidět, že se tamtudy dost chodilo. Ta řeka byla nejdřív pěkně prudká, pak se ale to údolí začínalo dost rychle srovnávat a voda už plynula klidně a bez peřejí. Toho dne, mohl to být tak šestej sedmej od našeho útěku, jsme došli do indiánský vesnice, a ta byla na tý řece první, kde jsme uviděli u břehu přivázanou kánoi, dlabanou z kmenů stromů. Taky na tom, co tam okolo rostlo, bylo vidět, že jsme o hodně níž, než byla Chuqulsaca.

Indiáni v tý vesnici, už ani nevím, jak se jmenovala, byli na nás hrozně milí. Julia se tam docela dobře domluvila, náčelník uměl trochu kečujsky, a tak jsme tam pár dní zůstali. Potřebovali jsme si pořádně odpočinout po tý štrapáci. Indiáni nám dali najíst a náčelník nám půjčil prázdnou chýši, kde jsme mohli žít docela po svým. Když jsme si pěkně odpočinuli, prodal nám dokonce jednu tu dlabanou kánoi. Moc se mu nechtělo, protože tam v okolí je dost velká nouze o tak velký a silný stromy, aby se z nich dala vydlabat slušná kánoe. No, dal si ale nakonec říct, když mu Julia vyložila, že utíkáme z města jen proto, že chceme žít jen a jen spolu.

KAPITOLA 14

Na tý kánoi, to bylo jiný cestování! Bylo to pohodlíčko. Julia si jen tak seděla v přídi, pádlovat nemusela, protože nás proud nesl dost rychle a já jsem kánoi ještě svým pádlem popoháněl. Julia měla taky svý pádlo, ale jen pro případ nějaký nenadálý potřeby, když by moje pádlování nestačilo. Šlo mi to docela dobře, věděl jsem co a jak, protože jeden z náčelníkových synů si mě vzal do parády, když jsem tu kánoi koupil, a honil mě skoro celé dva dny po řece s pádlem v ruce, abych se naučil všechny ty potřebný fígle k správnýmu a bezpečnýmu ovládání naší lodičky.

Nemyslete si, že to je jen tak, že to je legrace jako jezdit po Vltavě u Zofína na šináglu. Takovej šinágl, to je proti kánoi dlabaný z kmene stromu hotovej parník, má placatý dno a sedí ohromně na vodě. Ta kánoe má ale dno dokulata, a to byste koukal, jak má mizernou rovnováhu! To musíte sedět od pasu dolů jako přilepenej, kolena opřený o kraje ty kocábky a hejbá se jen to, co je od pasu nahoru. Při tom udržování rovnováhy vám hodné pomáhá pádlo.

Nejlepší je, když máte v lodi ještě někoho, jako já měl Julii, a toho si posadíte na dno. To moc pomáhá. Co říkáte? Že to znáte? Že umíte taky jezdit na kánoi? A že sjíždíte tam u nás Vltavu, Lužnici, Otavu a další řeky na kánoích? No, to bych teda nikdy neřek, to tedy ne! To si ty kánoe taky dlabete z kmenů stromů? Že ne? To mi budete muset, milej krajane, někdy povědět, co to tam máte za plavidla, to by mě moc zajímalo. Tak vida, tak tam u nás doma lidi taky jezdí na kánoích a já myslel, že to máme jenom my, tady. Ale plujeme dál! Byli jsme na řece čtyři dny a docela se nám to zamlouvalo. Dvakrát se nám podařilo dostat se na noc do indiánský vesnice, kde nás nechali vyspat a kde nám prodali za pár švestek něco k jídlu. Až jsem se divil, že tam všude na tý řece už věděli, že jsou na světě peníze, a že měli o ně dokonce zájem a věděli, že když je odnesou někam, kde byl takovej nějakej jinej Todorovič, tak že si za ty kulatý kousky kovu budou moct vyměnit třeba mačetu, nebo něco jinýho. Nejraději měli kovový mince, o papírový peníze nestáli a dobře si pamatuju, co mi to dalo práce, než jsem je přesvědčil, že za takovej papírek, za papírový peníze, dostanou stejně jako za celou řadu těch kovovejch placiček.

Když jsme žádnou vesnici nenašli, tábořili jsme na nějakým šikovným místě na břehu řeky. Byly tam, v zátočinách, takový písčitý kouty, kde se na teplým písku docela dobře spalo. Měli jsme od toho náčelníka taky dost velkej hliněnej hřnec a v tom jsme si vařili nebo jsme si upekli nějakou tu hlízu yuky v popelu ohniště. Museli jsme moc šetřit sirkama a bejt na ně opatrný, aby se nám nenamočily, protože bez nich bysme neměli oheň. To víte, tenkrát jsem ještě neuměl rozdělávat oheň bez nich, třením dřev, to mě naučili až později mojí Tobové.

Ptáte se, jestli jsem věděl, co to bylo za řeku, po který jsme plouli? Vidíte, já dědek zapomnětlivá, jsem vám to ještě neřekl. Narazili jsme na řeku, která se pak stala mým osudem a břehy okolo ní mým domovem, dodneška. Ta řeka, po který jsme tehdá plouli, to bylo tohle Pilcomayo, na který se právě koukáme. Přišli jsme k ní hodně, hodně nahoře, v horách, a šli a plouli jsme po ní hezky daleko, ani to nedovedu odhadnout, snad pět set kilometrů, snad míň, nebo i víc. Tady je nám to stejně jedno, tady se měří na dny cesty, a to stačí.

Jednoho dne k večeru mi Julia onemocněla. Začalo to docela nenápadně. Neměla chuť k jídlu a povídala, že si půjde raději lehnout, že jí není dobře. Stěžovala si, že je ji chvilku horko. až se potí, a za chvíli se zase roztřepala zimou. Říkala, že se z toho do rána vyspí, abych neměl strach. Nevyspala, chudinka moje, nevyspala se z toho, celou noc se budila a házela sebou. Ráno měla horečku, byla celá rozpálená. Zkusila to vstát, holka statečná, ale nohy se jí klepaly tak, že si musela zase lehnout. Na další cestu nebylo ani pomyšlení.

Museli jsme tam zůstat. Vzal jsem mačetu, nasekal pár delších kmínků a větve, z toho jsem postavil takový jednoduchý přístřešek a přenesl ji tam na měkkou vrstvu nasekaný trávy, aby se jí dobře leželo a aby na ni nesvítilo sluníčko. Pak jsem si sedl vedle ní, vzal ji za tu její horkou ruku a začal přemejšlet. Na doktora se tam nedalo ani pomyslet, nejbližší mohl bejt bůhvíkde, kolik dnů, a možná, že i nějakej tejden cesty od nás. Dokážeme si pomoci sami? Zkusil jsem si vzpomenout, co dělala moje máma tam doma, pod Vyšehradem, když na nás, děcka, něco takovýho přišlo. Uvařila nám čaj pro vypocení a dávala nám na hlavu studený obklady. A když se jednou táta probořil v zimě skrz slabej led do Vltavy a měl pak velký horečky, tak ho balila skoro celýho do prostěradel namočenejch ve studený vodě.

Čaj jsem neměl, cukr taky ne, pili jsme vodu z potůčků, nebo přímo z řeky. S čajem to tedy nešlo, a tak jsem ji aspoň nutil pít hodně horkou vodu, holka se potila, ale bylo to pořád stejný, za chvíli jí bylo vždycky zase zima jen se klepala. Dával jsem jí na hlavu její šátek, kterej jsem každou chvíli máčel v řece. Libovala si, že to hezky chladí, ale taky to nepomáhalo. Pak jsem namočil všechny kousky šatstva, co jsme měli s sebou – moc toho nebylo – a tím mokrým jsem ji balil a obkládal, ždímal, když to vyhřála tou svou horečkou, a zase znovu máčel a balil.

Všechno to bylo k ničemu, bylo jí čím dál tím hůř. Večer toho prvního dne už byla bez sebe a jen blábolila pátý přes devátý, samý nesmysly. Já u ní seděl jako hromádka neštěstí a byl jsem zoufalej, protože jsem nevěděl, jak jí pomoct. Jist nechtěla nic, jen pít, a ono k snědku stejně už skoro nic nebylo. Noc byla zase zlá, byl jsem skoro pořád vzhůru a dával jí ty studený obklady, protože jen to jí trošku ulevovalo. Tak utekl další den a nic se nelepšilo, spíš horšilo. Ráno jsem dojedl poslední kousek placky, co nám dali v poslední vesnici, a měl jsem k tý velký starosti o julii navíc ukrutnej hlad.

Nikde v našem okolí jsem nenašel nic k snědku, a tak jsem zkusil lovit na mělčině ryby, jen tak, do ruky, protože jsem na to nic neměl. Ulovil jsem všehovšudy asi čtyři malý čudly, tak na prst dlouhý, a z těch jsem si uvařil polívku. Dovedete si ji asi představit, teplá voda, která smrděla po rybách, a pár kostiček. Když jsem to snědl, měl jsem za chvíli ještě větší hlad než předtím. Tý mý drahý holce bylo čím dál tím hůř. Už mě vůbec nepoznávala, jen ležela, občas zasténala nebo něco zamumlala. A rozpálená byla, chudinka, ažaž!

Tak to šlo i další den. Julia slábla čím dál tím víc a já jsem hlady už skoro ani neviděl. Ležel jsem pod tím přístřeškem vedle ní a trpce jsem si vyčítal, že jsem ji vytáhl z domova tam v Chuquisace, jen proto, aby tam v tý divočině, daleko od lidi, takhle bídně umřela. Zkusil jsem zase chytit nějakou tu rybku, ale marně, z toho náramnýho hladu se mi klepaly ruce a nohy, a tak jsem nedostal ani jedinou. Já vím, teď to vím moc dobře, že tam bylo okolo mě ledacos k snědku, dnes to vím, to mě naučili moji Indiáni, ale tehdy jsem se ještě v životě v pralese a u řeky vůbec nevyznal.

Když jsem si šel kvečeru lehnout, bylo to s Julií zase horší. Ležela skoro bez hnuti, oči, ty svý krásný černý oči měla zavřený, byla bledá a už se ani nepotila. Dejchala trhaně a já měl dojem, že začíná mlít z posledního. Bylo mi smutno až k smrti, a když jsem si k ní tam lehal, tak jsem měl namouduši jedno jediný přání, abych umřel taky, abych se ráno už neprobudil a nemusel se koukat, jak moje Julia umírá.

Ráno se ale ukázalo, že všechno může dopadnout nakonec úplně jinak. Byl jsem hlady a zoufalstvím tak vysílenej, že jsem spal jako dřevo. A pak mě najednou probudilo něco divnýho. Někdo mě plácal po puse! Hezky z jedný strany a pak z druhý, napřed slaběji a pak už pěkně přitlačil. Otevřel jsem oči, a co vidím – nade mnou kleči starší nahatej Indián, na krku se mu houpe – právě před mýma očima náhrdelník z jaguářích zubů a drápů a ten Indián mě plácá, abych se konečně probral.

Když jsem ty svý oči konečně otevřel, bylo vidět, jak se slabě usmál: „Co ty tady?“ povídá kostrbatou španělštinou, „ty nemocnej?“

„Já ne, já mám jen hroznej hlad, už tři dny jsem nejed,“ zabreptal jsem, ještě celej vyvedenej z míry. „Tady moje žena, moje žena je nemocná.“

„Vidím, nemocná, moc zlý…“ zamumlal Indián.

„Nemůžeš jí nějak pomoct?“ zeptal jsem se drkotavě. Indián zakýval hlavou a zase se tak slabounce, indiánsky usmál, spíš očima než tváří: „Možná pomoci, teď nevím. Uvidíme.“

Takhle jsem se. seznámil s párkem Tobů. On se jmenoval Pedro a ona Maria. Teprve později jsem se dověděl, že to byla jména, která jim dali misionáři, že se vlastně jmenovali Kamta a Misri a že ta bělošská jména užívali jen ve styku s misionáři, anebo když se náhodně setkali s někým z bílých, a že je neměli moc rádi. Byli to hodný lidi a postarali se o nás. Pluli po řece z návštěvy u nějakejch známejch, to víte, Indiáni hrozně rádi cestujou, najednou uviděli na břehu naši kánoi a kousek dál ten náš přístřešek. Bylo už dost pozdě dopoledne a jim bylo hrozně divný, že se tam nic nehejbá. A protože byli zvědaví – Indiáni zvědaví jsou, i když to hrozně neradi dávají najevo – tak přistáli, šli se podívat a našli nás dva v pěkným stavu.

Ten Pedro, nebo Kamta, byl tak trochu čaroděj, rozuměl bylinkám a vyznal se dost v kurýrování. Zůstali tam s námi a Pedro se dal do práce. V první řadě něco uvařil, nějakej lék z bylinek, a jeho žena tím napájela Julii. Pak nalovil ryb, měl je cobydup – za nějakej čásek jsem to už uměl taky tak – uvařil z nich silnou polívku a tou pak krmili mne. Postavili si tam u nás přístřešek a zůstali s námi čtyři dny. Dokázali, že se Julia trochu vzpamatovala. Se mnou to bylo jednoduchý, já potřeboval akorát pořádně najíst a trochu odpočívat.

Pátýho dne přišel Pedro s nápadem: „Ty, Juanito, tvá žena pořád ne dobře. Ona potřebuje silnou medicínu bílejch mužů. Za dva dny odtud, bílý vousatý muži, misión cristianos85. Dovezeme vás tam.“

Naložili nás do kánoí, Pedro vezl Julii a mne v druhý kánoi Maríá. Dost mi vadilo, že mě má vézt ženská, cejtil jsem se už úplně v pořádku, ale pak jsem viděl, že ta Indiánka rozumí pádlování a řece daleko líp než já. Za dva dny jsme dopluli do malé misijní stanice v pralese, jmenovala se San Francisco a žili tam dva mniši, kapucíni. Postavili si tam s pomocí Indiánů takovej malej kostelík a snažili se obracet Indiány na křesťanství. Žili tam jako poustevníci a nebylo jim zle. Indiáni se o nějaké náboženství nikdy moc nezajímali a nezajímají – jednou mi kdosi povídal, že se v Indiánský Americe prý nikdy nevedla kvůli náboženství ani jedna jediná válka –, a tak oba mnichy zdvořile poslouchali a mysleli si svý.

Nechali se pokřtít, když si to ti mniši přáli, spíš jen proto, že považujou zanezdvořilý cizincům odporovat. Časem si pak z toho, co od nich pochytili a z toho svýho, na co věřili už dřív. z toho, co jim vykládali jejich čarodějové, upatlali takovou zvláštní míchanici, křesťansko–indiánskou nebo indíánsko-křesťanskou, jak chcete, jo, ta stanice tam je dodnes, ale opuštěná. Asi se na ty dva poustevníky zapomnělo, oni tam v míru zestárnuli a umřeli, ale Jejich vrchnosti tam už nový neposlaly. Není to odtud ani moc daleko, tak čtyři dny dobrýho pádlování proti vodě, a můžete tam ještě viděl zbytky toho kostelíka.

Věděl jsem, kam plujeme, ale nevěděl jsem, kdy tam máme dorazit. Dopluli jsme opravdu za dva dny. Bylo to už skoro vpodvečer – to je tady u nás v pralese takovej divnej kousek dne, taková delší chvíle, kdy je najednou ouplný ticho. Ti ptáci, hlavně papoušci, který křičí a vřískají celej den, najednou zmlknou, a ti, co se rozezpívají večer, ještě nezačali. Víte, krajane, já nemám tuhle chvíli právě rád, upřímně řečeno. Je to taková mrtvá doba, skoro jako náznak smrti.

Možná že ji nemám rád právě od tý chvíle, když jsme tam tehdy připlouvali. Bylo to takový zvláštní, naprostý ticho, naše kánoe se nesly v pomalým proudu, ani pádlo nešplouchlo a do toho ticha se najednou ozvalo – klinkání zvonu, podle zvuku nějakýho malýho. Mně to ale v tý chvíli přišlo, jako že slyším umíráček – za mou Julii, Julínku, jak jsem jí někdy hezky po česku říkal. To vám byla chvíle, kdy bych nejraději umřel místo ní. Najednou jsem viděl všechno kolem rozmazaný – měl jsem oči plný slzí.

Když jsem si tu vodu z očí vytřel, doplouvala ta kánoe s Julinkou právě k nám. Věřte mi nebo nevěřte, já se bál do ni podívat. Pak jsem si ale přece jen dodal kuráže a mrknul tam. Julia právě zvedla trošku ruku a přejela si jí po tváři, asi jí tam lezla nějaká moucha. To muselo bejt slyšet až na druhý straně And, jakej mi spadnul kámen ze srdce! Ta moje holka žila! Najednou mi to zvonění připadalo jako takový docela milý klekání někde u nás doma, v Čechách, na vesnici, a mně bylo v tý chvíli hrozně pěkně u srdce.

V tý misii nás přijali docela pěkně a křesťansky. Byli tam dva vousatí kapucíni, jak jsem už říkal, nevyptávali se, co jsme zač, a hned se starali o Julínku. Měli tam chinin, a to ji zachránilo. Už za dva dny jí bylo líp a pak to šlo rychle k úplnýmu uzdravení. Zůstali jsme tam dobrý dva měsíce. Nikdo nás nevyháněl a my se chtěli těm misionářům odvděčit za Juliin život, bez nich bych o ni určitě přišel, jako tenkrát o Ilonku.

Ani nevím, odkud ti kapucíni byli. Mluvili sice španělsky, ale dost bídně, a tu svou španělštinu vyslovovali všelijak. Mezi sebou mluvili tu a tam řečí, kterou jsem neznal. Já se jich nevyptával, co jsou za krajany, protože se nevyptávali ani oni, já jim byl k smrti vděčnej za záchranu Julínky a potom, co na tom tady, v pralese na Pilcomayu, záleží, odkud kdo je? Tady záleží jen a jen na tom, jakej kdo je, a to ostatní je docela, ale docela vedlejší.

Co jsme tam dělali? Já se vrátil ke svýmu řemeslu, nějaký to dláto, pilu, sekeru, a dokonce i hoblík, tam měli, a tak jsem jim tam vylepšoval, co se dalo. Nadělal jsem jim docela slušnej nábytek, jednoduchej, ale pevnej a účelnej, zlepšil jsem jim jejich bydlení, takovou trochu větší indiánskou chatrč, upravil ji zvenčí i zevnitř a spravil jim i kostelík. Na ten jejich zvonek, kterej mě tenkrát tak vylekal, jsem jim postavil takovou pěknou malou zvoničku se stříškou. Však tam v San Francisku, v tý jejich bejvalý misionářský vsi, ještě stojí, můžeme se tam na kánoi podívat, kdybyste chtěl.

Jednou jsme takhle seděli u oběda – Julia se ujala kuchyně a dělala to moc dobře – a jeden z těch kapucínů, snad to byl padre Mariin86? najednou povídá, že budeme mít za čtrnáct dní vánoce. To slovo mi tam v tom pralese tehdy přišlo hrozně divný. Víte, krajane, ono když se řekne Pascua de Navidad87, tak to mi dohromady nic neříká. Tady stejně nemáme žádnej kalendář a js nám srdečně jedno, jestli jsou vánoce nebo nejsou? stejně ani nevíme, kolikátýho je a kterej měsíc, a dokonce i kterej rok, a vůbec nám to nevadí.

Když to tedy o těch vánocích padre Martin řekl – vidíte, zapomněl jsem vám říct, že ten druhej kapucín se jmenoval padre Alfonso – tak se na mě Julia tak nějak moc pěkně podívala, měkce a s velkou láskou. Byl to zvláštní pohled, že jsem se ji hned po jídle, jak jen jsme byli sami, zeptal, co tím myslela.

„Víš, Juaníto,“ řekla mi zase s tím pěkným pohledem, „Já bych si moc přála, aby nás tady padre Martin oddal, abychom měli opravdovou svatbu, ještě do vánoc. Víš, já bych chtěla bejt tvou ženou se vším všudy a tady, v Bolívii, a tam u nás v Chuquisace, to není ono, dokud to nebylo před oltářem.“

„To víš, že to uděláme, holka milá, ještě do vánoc! Hned zajdu za otcem Martinem to vyjednat.“ A tak jsme byli za dva dny ouředně a řádně manželskej pár.

Na ty vánoční svátky přišlo a připloulo do misie dost Indiánů a my dva jsme měli velkou radost, že mezi nimi byli i Pedro a Maria, víte, ti dva Tobové, co nás přivezli do misie. Bylo vidět, že i oni měli radost, že nás zase vidí a že je Julia už v pořádku. Bydleli s námi a byli jsme ty dny pořád spolu. Vidíte, krajane, jak lidi dokáže spojit a spřátelit to, že si můžou někdy v něčem vážným pomoct! Dopadlo to nakonec tak, že nás Pedro pozval k nim do vsi, sem do Soruka, kde právě teď sedíme. Bylo to hrozně jednoduchý. Sbalili jsme si těch svejch pár věciček, kánoi jsme měli svou vlastní, a tak jsme společně vyrazili. Byly to tři dny pohodlný plavby, nespěchali jsme, a spíš jsme se jen nechali nýst proudem. Tady, v Soruku, to už bylo všechno prostý. Viděli jsme, že Pedro je ve vsi vážená osoba, něco jako hned po náčelníkovi, ctihodným starouškovi, kterýho měl každej rád a kterýho si každej vážil. A Pedro za toho starouška vlastně dělal skoro všechno sám.

Když jsme tam doplouli, přišlo nás uvítat celý Soruko, v čele se stařičkým Salasem, tím náčelníkem. Měli jsme z toho radost, protože bylo jasný, že Pedro a Maria o nás dvou mluvili a že to jejich pozvání bylo vlastně pozvání celý vesnice. Jak jsem později zjistil ze svý vlastní zkušenosti, bylo to jednání tak čistě indiánský jako nic jinýho. Ale co vám budu vykládat, vždyť vy to znáte taky, už jste viděl a zažil hromady všelijakejch Indiánů, a my, Tobové, nejsme jiný. Copak to není pěkný, když se nedělá z každý maličkostí tyátr jako skoro všude mezi bílejma? Copak se nedá říct, že máme někoho rádi jinak než fůrou povídání a záplavou objímání a tak podobně a skrejvat přitom za těma objetíma třeba myšlenku, že by nám mohl ten dotyčnej bejt ukradenej, ale že to tak musí bejt, aby nás někdo nepomluvil?

KAPITOLA 15

Od tý doby jsme tady, milej příteli, a nechtěl bych odtud ani za zlatý prase. Zalíbilo se nám tu s Julií tak, že jsme nikdy ani nevzdechli po tom, podívat se někam jinam. Zabydleli jsme se rychle, Tobové nám pomohli postavit chýši, abysme měli kde bydlet, a já jsem ji potom ještě vylepšoval. Všimnul jste si, že tady, v Soruku, mají lidi daleko bytelnější a pohodlnější bydlení, než jinde tady v celým okolí? Ty vylepšení, třeba vyvýšený podlahy a všelijaký jiný maličkosti, to jsem tu zaved já, to je moje práce. Chtěl jsem se svým přátelům Tobům nějak odvděčit za to, jak krásně a tak nějak samozřejmě nás přijali mezi sebe, a to jsem mohl jen tím, co jsem uměl a věděl a co oni do tý doby nevěděli, neznali a neviděli.

Byla to hezká doba, na kterou rád vzpomínám. Zamakali jsme si, to je pravda, pracovali jsme jako diví, ale dělali jsme to pro sebe. Večer jsme si lehali s bolavejma rukama, nohama a zádama, ale byli jsme šťastný, protože každej ten den jsme byli o kousíček dál, každej den něco přibylo, co bylo pro nás. Napřed bydlení, tuhle naše chýše, a pak jsme se dali do toho, co nás mělo živit. Vymýtili jsme si podle Pedrovy rady kus pralesa, hned vedle políček přátel Indiánů, a udělali jsme si z toho kusu země políčka a záhony, který nás mohly a měly uživit.

Tady nemusíte mít moc polí. Nač taky? Hodně obživy nám dá prales a řeka, a tak sázíme. Sejeme a pěstujeme jen tolik a jen to, co potřebujeme k tomu. jak žít bez velký starosti, co budeme jíst a jestli toho bude dost. Proč pěstovat víc, než co potřebujeme? Prodávat to? Proč?, A taky tu není komu. Povídal mi Pedro, že se tady, v Soruku, chtěl kdysi usadit nějakej čolo a že by si tu zařídil takovej malej obchod, že by prodával Indiánům, co by potřebovali a kupoval od nich zase to, co by potřeboval on. Jenomže Tobové ho tu prostě nechtěli, a tak zase odtáhnul.

Oni totiž, milej krajane, znali a známe i my podobný případy z jinejch míst, třeba takovýho Todoroviče, protože tu nežijeme jako na nějakým ostrově, kde by bylo kolem dokola jen pustý moře a nikde nic a nikdo. Indiáni vždycky rádi cestovali a to naše Pilcomayo, to je taková pohodlná, široká vodní cesta, po který se dá plout nahoru i dolů. Tady není Jen Soruko. Tady na řece a v okolí, nějakej ten den plavby na kánoi nahoru, proti vodě, nebo zase dolů, po vodě, je celá řada vesnic našeho kmene, Cabayu Nambi, Yuquirenda, Piquirenda, Bucarenda, Samayhuate, Cururenda, Quachalla a další, a je tu taky jedna větší ves, Villa Montes88, kde žije i pár čolú, a kde jsou dokonce dva obchody. Tam si můžeme doplout, když si chceme koupit něco, co si nemůžeme udělat, nebo opatřit sami, a víc opravdu nepotřebujeme.

Tam taky každej z nás může vidět, jak to vypadá, když se do našich věcí míchaj cizí lidi, hlavně ti kšeftaři. Indiáni ze vsí a z blízkýho okolí jsou u nich za chvíli zadlužený, tuhle jim obchodník něco prodá a řekne – koukej, nemusíš to platit hned, stačí, když mi to dáš, až budeš mít. Indián je v tomhle často jako malý dítě. Dostane na něco chuť a musí to mít, I když na to nemá. Počítat neumí a neuvědomí si, že když mu ten obchodník dá něco na dluh, že si k tomu pořádně přirazí. Za takovouhle mačetu dáváme například pěknou jaguáři kožešinu – když to je z ruky do ruky. Když to je na dluh, tak to jsou kůže dvě nebo ještě něco dalšího k tomu jaguárovi. Nene, milý krajane, my se odírat nedáme!

Tohle u nás v Soruku není. Tady jsme jeden jako druhej, nikdo není chudej, ani bohatej, každej má všechno, co potřebuje. A rozdíl mezi náčelníkem a obyčejným Indiánem? Prostě jen ten, že lidi ze vsi svěřili vedení svých věcí do rukou toho, komu věří, že to bude dělat nejlíp a k prospěchu všech. Nic mi za to náčelníkování nedávají, ani bych to nechtěl, protože nic nepotřebuju, ani já, ani moje děti a vnuci. To není, jako to bylo tam u nás v Čechách, když jsem odcházel! Starostou udělali skoro vždycky toho nejbohatšího ze vsi a ten si ze svý funkce koukal vždycky nahrabat, aby měl ještě víc.

Bylo to tak, nebo ne? Musíte přiznat, že bylo.

Počkejte, musím se ale vrátit kousek zpátky. To jsem ještě zdaleka nebyl náčelníkem, to jsme se s Julií ve vsi zabydlovali. Říkal jsem vám, že jsme si vymýtili a vypálili kousek pralesa a udělali si z něj polička. Zaseli a zasázeli jsme si, co nám přítel Pedro a ostatní poradili a dali, a čekali jsme na vlastní úrodu. Co jsme zatím jedli? No přece to, co ostatní. Tady když má jeden, rozdělí se s druhým, aby měli oba. To je mezi Indiány samozřejmý. Víte, příteli, že v řeči Tobů vůbec není slovo DĚKUJU? Nepotřebovali ho, protože za nic nemuseli děkovat. Pomáhat si, to je tady samozřejmost. To slovíčko DĚKUJU, to se naučili až ze španělštiny, ale užívají ho, jen když mají co dělat s někým cizím, protože jsou zdvořilí.

Tak jsme tu tedy začali žít. Bylo nám dobře, měli jsme se rádi, měli nás rádi Indiáni a my zase měli rádi je. Do roka se nám narodil tuhleten syn, to je nejstarší, taky už otec rodiny. Jo, říkáme mu Ensó, ale správně se jmenuje Václav. Sám to neví, nemá potuchy, že to je jeho jméno, to Ensó, je vlastně původně česky – Venco, jak jsem na něj volal, když byl malej. Pojmenoval jsem ho tak po svým tátovi v Praze, jako já mám zase jméno po svým dědovi. Byla to taková malá vzpomínka na starej domov, i když tam už jeden Vašík byl, synek mý sestry. Druhej syn jmenuje Pepe, tedy Josef, španělsky José89, to si zase přála Julia, aby měl jméno po jejím dědečkovi. A do třetice, támhleta ženská, vidíte ji, ta, co si hraje s tím mrnětem, jo, ta v tom bílým, ta je taky naše a má taky český jméno – a taky o tom neví – Mália.

Já jsem svým dětem nikdy nevypravoval nic o tom, jak jsem se dostal z Prahy až sem, že jsem Čech, z Evropy. Stejně by tomu nerozuměli, starou bačkoru vědí, co je to Evropa, a taky je to nezajímá. Do školy nikdy nechodily, a k čemu by jim to tady bylo? Zato umí všechno, co tady musí umět, aby mohli pohodlně žít, jsou to – jak se u nás doma říkalo – machři v lovu, v tý trošce zemědělství a stejně dobrý jsou i na kánoi a při rybolovu jako každej jinej tady. Jsou to už Tobové a nic jinýho. A já – já jsem taky Toba – českýho původu.

Všechno bylo tedy v nejlepším pořádku a život tady ve vsi běžel klidně a svým tempem. Jediná změna přišla po roce a něco, to bylo našemu Ensovi, tedy Vencovi, pár měsíců. Umřel ten stařičkej náčelník, o kterým jsem vám vypravoval, a na jeho místo nastoupil Pedro, ten náš nejstarší přítel. Bylo to samozřejmý, protože stejně už pár let za toho milýho starouška dělal skoro všechno sám. A zase jsme žili dál, v klidu a míru.

Jo, ono se řekne – v míru! Krásně a snadno se to řekne, ale člověk nikdy neví, co ho čeká. Čekalo nás, a nic pěkného! Jednou takhle za mnou přišel Pedro, ten náčelník, a povídá:

„Ty, Juanito, já mám takový svrbění v zádech, že se tam nahoře něco děje. Nic pořádnýho to nebude!“

Zastříhal jsem ušima, protože když tohle řekne Indián, tak něco visí ve vzduchu. Já dodneška nevím, přes všechny ty. roky, co jsem mezi Indiánama prožil, čím to je, že vždycky vědí, nebo nějak předem cejtí, že se něco bude dít. Nebo skoro vždycky. Snad mají nějakej ten šestej smysl nebo co, tohle mi bylo vždycky moc divný.

„Co by to mělo bejt, Pedro?“ ptám se. Podrbal se ve vlasech a začal si hrát s náhrdelníkem. Jo, právě s tímhle, co vidíte na mých prsou. To jsou veliký drápy, co? To je náčelnickej odznak u Tobů, ten se dědí, ten přechází z jednoho náčelníka na druhýho. Moji Indiáni věří, že to jsou kouzelný drápy, že je to mocný kouzlo. Já tomu sice nevěřím, ale nosím to, abych dodržoval starý zvyky. Taky si myslíte, že je v pořádku dodržovat starý dobrý zvyky? Já rozhodně jo! A tyhle drápy, ty jsou z velikýho tatú – jak se to zvíře jmenuje česky – má na sobě něco, takovou ochranu, jako měli u nás za starejch časů rytíři, když šli do boje, ze železnýho plechu. Jo, brněni se to jmenovalo! Říkáte, že se to zvíře jmenuje pásovec? Vidíte, ta naše čeština má slova pro všechno, není to krásný? Ale tenhle druh pásovce už tu nežije, vyhynul, a proto jsou ty drápy tak vzácný.

Ale abysme se vrátili k věci. Tak teda Pedro se podrbal v pačesech a pak pomaloučku povídá:

„Jo, Juanito, milej brachu, to kdybych věděl! Já jenom cejtím, že tam nahoře něco smrdí.“

„Víš co“, povídám na to já, „co kdybych zajel do Villy Montesu? Tam by mohli něco vědět. Stejně si tam potřebuju koupit pár věciček, vždyť víš, že Julia čeká druhý dítě.“

„Dobrá, Juanito, zajeď tam, uvidíme.“ ozval se po chvilce mlčení Pedro a šel po svým.

Vzal jsem kánoi a jednoho mladýho Tobu a zajeli jsme tam. Je to odtud nějakej den pádlování, ale tady nikdo nekvaltuje, den sem, den tam, co z toho? Vždyť už tam v Praze jsem ve škole slyšel, snad to bylo dokonce od našeho Komenskýho, o tom jsme se učili, že kvaltování je dobrý jen pro zvířata, nebo jak to bylo. A abych vám ještě vysvětlil, proč říkal Pedro, že to smrdí „tam nahoře“. Od nás totiž je do Bolívie všude do vrchu, do. hor, zkrátka nahoru, a proto to tak říkáme. Dolů, po řece, tam to za moc nestojí, aspoň pro nás, Indiány. Je to bažinatý, samej hmyz, a je to kraj zase jinejch Indiánů, kde nemáme co dělat.

To je tady takovej zákon, že každej kmen má svý území a do toho mu nemá nikdo strkat prsty. Tohle se přísně dodržuje a to je tady skoro jediný, co Indiánům opravdu vadí. Teď si dokonce vzpomínám, že mi tehdy, když jsme se s Julií přisypali, vypravoval ten stařičkej náčelník, že když byl mladej, chtěl tamtudy po řece plout, snad až do moře, nějakej bílej cestovatel, něco jako byl tam u nás doma pan Frič, na kterýho hrozně rád vzpomínám, kterýho jsem měl moc rád a kterej, jak jsem vám už říkal, byl vlastně příčinou, že jsem tady. Náčelník věděl jen, že byl bílej, ale jaký byl národnosti, to ne. Zato ale věděl, že ho Indiáni zamordovali pár dnů plavby odtud po vodě.

No ne, vy o tom víte? Že jste o tom četl? Že se jmenoval Crevaux90 a že to byl Francouz? A že to byli Tobové, co ho zabili? Tak tohle není pravda! jestli tohle tam u vás někdo říká, nebo to dokonce napsal, tak to teda lhal! To byli Matakové, co ho zabili, Matakové! Ti žili tehdy tam dole, co se to stalo. Kdy že to bylo? Roku 1882? To už bude pomalu sto let… takže na tom vlastně už houby záleží. Ale Tobové to nebyli, ten starej náčelník by mi to určitě neříkal, že to byli Matakové. Proč ho zabili, to nevím, ale asi k tomu měli pořádnej důvod, jinak by to neudělali, na to vemte jed!

Byla to zlá zpráva, co jsme se ve Ville Montesu dověděli, jedním slovem – válka! Bolívie a Paraguay se daly do sebe, praly se o kus území, kterýmu se říká Chaco Boreal91. A co na tom bylo nejhorší, ten spornej kus území byl proklatě blízko od nás! Hrom do toho uhoď! Taky se mohli tahat o jinej kus týhle země, když už se chtěli prát! O tu velkou válku, který se říká světová, o tu jsem přišel, a docela rád, kdo by stál o válčení, zabíjení lidí a ničení toho, co si kde pracně a s mozoly na rukou postavili? A teď má trhnout na nás?

Vracel jsem se s těžkým srdcem, protože přinášet svýmu domovu takovýhle mizerný zprávy, to přece nedělá nikdo rád. A navíc, nic pořádnýho jsem se nedověděl, co a kde se děje, jenom to, že si Bolívie myslela, že jí má patřit všechno mezi řekama Pilcomayo a Paraguay. A že se liž bojovalo, že Bolívijci zaútočili někde v kraji, kterýmu tam ve Ville Montesu říkali Llanos de Manzo92. Nevím, jestli to bylo přesně takhle, možná že to bylo právě obráceně. Takhle to ale tehdy vykládali.

Co nám zbejvalo? jen a jen doufat, že se nám to vyhne, že se v našem okolí snad, možná, ani bojovat nebude. Zlý to bylo na každej pád. S tímhle radostným poselstvím jsem dorazil k nám, do Soruka. Svolali jsme s Pedrem naše mužský a já jsem jim vypověděl všechny ty novinky, který stály za starou bačkoru. Když jsem s tím svým povídáním skončil, čekal jsem nářek a lamentování. Nebylo. Ty naši mužský s náčelníkem Pedrem v čele zůstali naprosto klidný. Jako praví Indiáni si řekli, že se jich to netejká, že je to věc „těch shora“, bílejch a čolů z horský oblasti a z měst, a tak ať si to s Paraguayci vyřídí, jak dovedou. S tím jsme se rozešli a netušili, zdaleka netušili, co na nás čeká a co nás nemine.

Vydrželo nám to, chci říct, že jsme žili v klidu a míru, ještě asi tak dva měsíce. Pak se přihnala pohroma! Po řece připlul oddíl bolivijskejch vojáků, bylo jich padesát a velel jim takovej hubenej a černej kapitán. Měli pušky a jeden kulomet.

Ti vojáci, to byla pro nás pohroma. Byli to chlapi z města Sanía Cruz a koukali se na nás jako na nějaký lepší opice. Ten kapitán si zavolal náčelníka Pedra, vytasil šavli a namířil hrotem Pedrovi na hrdlo. Pak mu, samozřejmě španělsky, vysvětlil, že od týto chvíle tady ve vsi a v okolí poroučí on a jenom on a že Pedro, jako náčelník, ho musí poslouchat. A nejen to! Musí vysvětlit všem svým lidem, všem Indiánům ve vsi, že i oni musí vojáky poslouchat, ve všem, co jim budou poroučet.

Takhle začala jeho vláda v Soruku. Pan kapitán si zabral pochopitelně tu nejlepší chýši a z dalších pěti okolo té své dal vyhnat Toby, aby se tam mohli usadit jeho vojáci. To ale nebylo zdaleka všechno. Ti vojáci si přinesli trochu jídla, který jim vystačilo tak na dva dny. Pak si ten kapitán zase zavolal Pedra a klidně mu řekl:

„Dáš mým lidem najíst a budeš se svými špinavými Indiány pro nás opatřovat jídlo, tak dlouho, dokud tady budeme. Musíte nám bejt vděčný, že vás chráníme, protože nebejt nás, přišli by zlí Paraguayci a pomlátili by vás. Tak to koukej zařídit! A jídlo ať za něco stojí!“

Dovedete si představit, co to bylo za radost, živit padesát chlapů, který nic nedělali, jen se potloukali po vsí a okolí a otravovali kdekoho. Jediný, co dodržovali, bylo, že postavili ten svůj kulomet na břeh řeky, udělali před něj z několika klád něco jako takovej kryt pro střelce, a u toho kulometu se střídali. Seděli a leželi tam vždycky tři, od časnýho rána do večera – když nepršelo.

Ptáte se, krajane, co já a moje rodina? Napřed jsem měl strach, co bych to zapíral. Bál jsem se, že ti chlapi přijdou na to, že nejsem Indián a začne je zajímat, co jsem zač. Pro ně budu cizinec a tam, kde je vyhlášenej válečnej stav, tam nemá cizince nikdo rád. Co když by to mohl bejt špión? Takovejch případů už bylo! Co jsem měl ale dělat? Ze Soruka jsem odejít nechtěl, a nakonec jsem ani dost dobře nemohl. Co jsem věděl, jak to vypadá jinde? Všude mohli bejt vojáci a všude se mohlo v tý naší končině válčit. Nejlepší bylo zůstat mezi svejma. A tak jsem napřed dělal maroda a ležel v hamace, zabalenej až po uši. Julia v nebezpečí nebyla, ta byla stejně tmavá, nebo snad jen o chloupek světlejší než Indiánky. Když byla ale oblečená, jako ženská ve vsi, nikdo ji od pravý Indiánky nerozeznal.

U našeho děcka to byl ještě menší problém, vlastně vůbec žádnej, protože se od jinejch mrňat ve vsi vůbec nedalo rozeznat. Pak přišla jednou za Julií jedna babka, na kus řeči, jak to tak ženský mezi sebou dělají. Ležel jsem a ona se ptala, co mi je. Tak jsme jí to vyložili. Babka se zasmála a povídá, jestli nás trápí jen tohle, tak že nám může snadno pomoct. Zvedla se, a že se za chvíli vrátí, Julia že zatím může postavit na oheň hrnec s vodou, že ji bude potřebovat hodně horkou. Voda se akorát vařila, když ta bába přišla. Přinesla v hadru kousky kůry jednoho stromu a bobule jedný liány, nevím, jak se to jmenuje španělsky, česky to sotva bude mít nějaký jméno a s našima, indiánskejma, vás otravovat nebudu. Naházela to do tý vařící vody a vařila, snad takový dvě hodiny. Pak to nechala vychladnout a povídá mý ženě:

„Ať se ten tvůj Juanito svlíkne a tímhle mu pak dvakrát nebo třikrát namaž tělo, od pasu nahoru, ruce a nohy, všechno, co je vidět.“

Tak se taky stalo o já jsem tak ztmavnul, že jsem byl hnědší než Indiáni. A dokonce jsem se s tím nátěrem mohl i trochu mejt, tak dobře to drželo. Teď jsem už mohl do vsi, mezi ostatní, mohl jsem pozorovat všechno, co se v Soruku dělo, a měl jsem tím větší vztek na ty vojáky. Bylo to s nima čím dál tím těžší. Vyjídali naši vesnici, ale ne, to by bylo moc slabý slovo, vyžírali nás, jak se jen dalo. Kdyby se ale spokojovali s tím, co jsme měli a co jsme jedli my. V první řadě ten jejich kapitán poslal dvě naše kánoe nahoru, do Villy Montesu pro chlast. To piti, samá kořalka, to bylo taky jediný, co si vojáci sami zaplatili. A myslíte, že někoho z nás pozvali na skleničku? Kdepak! Ani náčelníkovi nedali napít! Zato nás honili a sekýrovali s jídlem. Polovina našich mužskejch musela bejt pořád v pralese, na lovu, protože páni vojáci chtěli maso a zase maso. Tu a tam si někdo z nich vyšel s námi, jako že nám při tom lovu pomůže, bylo to ale pro kočku. Mohl raději zůstat doma, protože stejně jen překážel a nic nestřelil. Když jsme nebyli na lovu, museli jsme opatřit aspoň ryby. A tak jsme viděli, že to takhle dlouho nevydrží, všem nám začínalo bejt jasný, že se něco stane, že se něco musí stát.

KAPITOLA 16

A taky se stalo! To byli vojáci ve vsi už asi dvacet dní. Všechno už měli okoukaný a nudili se. A co dělá voják a mladej mužskej vůbec, když nemá co dělat? Začne se ohlížet po ženskejch, po holkách. A to právě tehdy ti, co byli u nás, začali dělat, rejdit po vesnici a zkoušet to namlouvat si holky. Ty naše Indiánský děvčata a ženský nejsou na takovýhle zábavy zvyklý, vojáci – byli to samí Čolové ze Santa Cruz a okolí, jak jsem už povídal – je vůbec nezajímali, nechtěly se s nima bavit, natož laškovat, a tak došlo k pěknýmu maléru.

Jeden z těch mládenců v uniformě byl moc ohnivěj a začal bejt moc dotěrnej na ženu jednoho z našich Indiánů. Byla mladá a hezká, to je svatá pravda, ale byla to žena jinýho muže, jenomže to ten voják nechtěl nijak uznat. Pro něj to byla přece jenom docela obyčejná Indiánka a on byl něco víc, on byl přece z města, a tak si svatosvatě myslel, že ta ženská musí bejt moc a moc ráda, že si jí někdo takovej, jako je on, vůbec všimnul. On na ni španělsky, protože z řeči Tobů neuměl ani slovo, ona zase neznala ani slovo ze španělštiny, kromě snad buenos días, dobrý den.

Přišel k tomu její muž – právě se vrátil z pralesa, z lovu a viděl, jak ten voják na ni dotírá, a už pěkně hrubě, protože ona se nechtěla dát. Zavolal na něho, aby jeho ženu nechal na pokoji, napřed docela klidně a dobrácky, protože ho ani nenapadlo, že by to mohlo bejt něco jinýho než nějaká legrácka. Pak ale zjistil, že to legrace není, voják se nedal v útocích rušit, a tak ten muž na něj houknul. Voják mu na to odpověděl něco o špinavejch Indiánech, a aby koukal zmizet, že ta ženská bude patřit jemu, nebo že bude zle. Ten náš hoch rozuměl dost španělsky, a tak se samozřejmě namíchnul. Tohle si přece nemohl nechat jen tak líbit! Byl přece chlap! A tak milýho vojáka přetáhnul po hřbetě lukem, kterej měl právě v ruce. Ten na tuhle smrtelnou urážku – špinavěj, pitoměj Indián uhodil jeho, člověka z města, a navíe vojáka – bleskurychle vytasil bodák a vrazil ho tomu ubohýmu Indiánovi do břicha! Zabil ho, lump!

Vidíte, a já u toho byl, stál jsem pár kroků od nich. jak jsem docházel k tomu rámusu a povyku, a nedokázal jsem to zarazit, tak rychle se všechno odbylo. Zaslechl jsem tu jejich hádku, jak ten voják křičel na toho chudáka to o špinavým Indiánovi, a tak jsem tam šel. Jenomže než jsem došel až tam, bylo už všem. Ten vrah si zrovna utíral zkrvavenej bodák o trs trávy. Měl jsem se s ním prát? Na to jsem neměl chuť a tomu našemu mrtvýmu by to stejně nepomohlo. A tak jsem šel za velitelem vojáků, za tím kapitánem, ohlásit mu, co provedl jeden z jeho mužů a požádat o jeho potrestání.

To jsem si dal! Ten kapitánek byl pěkná potvora. Vyslechnul mě a pak si dal zavolat toho vraha.

„Tak Jak to bylo?“ štěknul na něj. Ten chlap začal vykládat, že se s tou Indiánkou jen a jen bavil a že ho při tom její muž napadnul a praštil lukem. On že se bál, že by ho mohl zabít, a tak se bránil. To že je všechno.

Vmísil jsem se do toho, že to tak docela nebylo a že voják nemusel hned zabíjet. Kapitánek se jen ušklíbnul: „Vypadni a dej pokoj! Když to tadyhle Romero povídá takhle, tak je to pravda. Bránil se a na to měl svatý právo! Svatý právo vojáka. A nevídáno, o jednoho mizernýho Indiána víc nebo míň, co na tom!“

Tohle už bylo na mě moc! V tom okamžiku jsem zapomněl, že hraju úlohu Indiána a udělal jsem dva rychý kroky k panu kapitánovi. A měl jsem přitom asi zaťatý pěsti. Kapitán skočil ke mně a – dal mi jednu pěknou přes hubu s ponaučením:

„Co si myslíš, ty hovado Indiánský? Já jsem bolivijskej důstojník, a co jsi ty, prase indiánský?“

Já jsem zařval: „Co si to o sobě myslíš, ty vopice vojenská?“ Skočil jsem po něm, a než přiběhli jeho lidi, stačil jsem ho parádně zmlátit, byl jsem přece jen lepší zápasník než on.

To víte, že mi to udělalo dobře, dokonce moc dobře. Jenomže pak se na mě vrhlo asi šest nebo sedům vojáků a kapitánek si drbal a hladil boule a řval, aby mě svázali, ale pořádně. Tak to tedy udělali. Že to neproběhlo v klidu, to si určitě dokážete představit. Nechtěl jsem si to dát líbit, a tak z toho byla pranice. Byl jsem bit, to víte, bylo jich na mě moc, a tak mě přece jenom nakonec zmohli.

A tady přišel ten největší a hlavní malér! Při tom, jak jsme se prali; jsem několikrát zvedl ruce nad hlavu, aby mi je nemohli jen tak snadno svázat. A na to se ten kapitán koukal. Pak mi ruce svázali vpředu a za ty svázaný ruce mě přivázali k větvi jednoho stromu, takže jsem stál a ruce jsem měl vypjatý nahoru, k tý větvi. Kapitán si mě obešel a pak povídá:

„A hele, on ten náš bojovníček není žádnej Indián! On je přibarvenej! Hoch je bílej a maskovanej. Tohle je ale parádní objev!“

Víte, jak na to přišel? Za ty dny se mi potem smyla ta hnědá barva v podpaždí!

A teď se to rozjelo! Moje vysvětlování bylo k ničemu, stejně mě nikdo neposlouchal. Naložili mě do kánoe a odpluli se mnou kus cesty po proudu Pilcomaya, do vsi Piquirenda. Kapitán plul s námi v druhý kánoi. Ten oficír si totiž okamžitě vymyslel, že budu asi paraguayskej špión a že by si mohl na svým velitelství náramně šplhnout; mohlo by z toho koukat povýšení, a třeba i nějakej ten metál. A to on by hrozně rád, oficíři jsou přece po metálech a takovejch všelijakejch vyznamenáních jako diví, zvlášť tady, v Jižní Americe. Vždyť ani v Rakousku to přece nebylo jiný.

Na tom velitelství to byla teprve nádhera. Pěkně svázanýho mě předvedli k nějakýmu vyleštěnýmu oficírovi, kterýmu říkali colonel93. To je česky plukovník? Za Rakouska to byl obršt, ne? K výslechu, samozřejmě. A co jsem zač, že jsem bílej a nabarvenej, a jestli mám nějaký papíry. Trval jsem na tom, že jsem žil v Soruku spoustu let, že tam mám rodinu, že moje žena je z Chuquisaky, a tedy Bolivijka, jak se patří, a já že jsem tam přišel z La Pazu. Pověděl jsem mu i o tý mý cestě po řekách s tou vědeckou výpravou.

Jako bych mluvil do dubu! Ten pan plukovník v nedělní uniformě si jen kroutil knírky a díval se na mě svejma studenejma očima. Potom prohlásil, že mi stejně nevěří:

„Tak proč by ses maloval nahnědo, milej zlatej, když máš čistý svědomí a nejseš špión?“ Na tohle jsem mu neodpověděl.

„Jo, kdybys měl papíry, a ty byly v pořádku, to by byla jiná. Ale asi bych ani těm papírům nevěřil. Oni si špióni papíry dokážou opatřit, skvělý papíry dokonce, to pro ně není nic těžkýho, to ví každej.“

Pak se na mě hodnou chvíli díval a mlčel. Já se koukal zase na něj a cejtil jsem se moc mizerně. Potom se zase ozval:

„Tak co, seňor espía paraguayo94? Přiznáme se? Podívej se, ty holomku, když se přiznáš, tak tě dáme jen zastřelit a budeš to mít rychle za sebou. Jinak z tebe přiznání vymačkáme, a to si piš, že to nebude nic příjemnýho, moje lidi se ve vymačkávání vyznají.“

Tady jsem v tom rozčilení udělal velkou botu. Když mi tohle všechno vypověděl, namíchnul jsem se a vybouchnul jako rachejtle:

„Tak hele, seňor plukovník! Já nejsem žádnej PARAGUÁŽO!“

V tom momentě jsem si to polepil, a kdybych nebyl bejval svázanéj, tak jsem si vrazil sám Jednu pořádnou přes hubu. Já, blbec, jsem se zapomněl a místo PARAGUAYO, jak to vyslovujou v Bolívii a jinde, kde se mluví pořádně španělsky, jsem to vyhrknul argentinskou výslovností.

„Tak vida, pan špión se odhalil, sám a bez nucení! Paragvážo, podívejme se! Jo, ono když jde člověku o kejhák, tak většinou zpívá tak, jak mu zobák narost, jak se naučil breptat doma, u maminky, že? Tak tě máme, ty lumpe špiónská!“

A povelel těm, co mě drželi:

„Odvést, zmlátit a pak zavřít a hlídat! Odchod!“

Tak to taky přesně dopadlo. Zmlátili mě, že jsem se celý dva dny nedokázal postavit pořádně na nohy, a viděl jsem na svět jen jedním okem, a ještě mizerně. Byl jsem tam zavřenej v takovým dřevěným kurníku, samozřejmě svázanej, asi deset dní. Rozvazovali mi ruce, jen když mi přinesli něco k jídlu, a to nebylo moc často, jednou, někdy i dvakrát za den, když byli v moc dobrý náladě.

Pak mě jednoho krásnýho dne z tý díry vytáhli, nařídili mi, abych se umyl – už jsem to opravdu moc a moc potřeboval – a odvedli mě na prostranství, kde bylo velitelství. Tam už bylo velký shromáždění. Před barákem velitelství seděli u stolu tři důstojníci, uprostřed ten fešáckej plukovník. Kolem dokola celýho toho místa stáli voláci s puškama. Přivedli mě tam čtyři chlapi s nasazenýma bodákama a postavili mě před ten stůl s oficírama. Bylo to jasný, že, krajane? Vojenské! soud, co jinýho! A měl pravdu náš Karel Havlíček, když napsal: „Vojenský soud, to je samec, soudí, jen se práší, ten má všechny paragrafy v jedný patrontaši.“ Že je to tak nějak? Já to slyšel jednou v Praze na dělnický besedě a v tý těžký chvíli jsem si na to vzpomnět.

Podle toho to taky dopadlo. Zeptali se mě, jestli jsem špión – zřejmě jen tak, aby se neřeklo – já samozřejmě řekl, že nejsem a nikdy jsem nebyl. Oni na to, že to není pravda, že špión jsem, a basta fidli! Když jsem se znovu ozval, že nejsem, tak jsem dostal přes hubu. Potom ten plukovník zavelel: ATENClON95 všichni tři oficiři vstali a vojáci kolem se postavili do pozoru a plukovník slavnostním hlasem přednesl, že se paraguayskej špión zvanej Juanito odsuzuje pravoplatným vojenským soudem já už nevím kolikátýho pěšího pluku bolivijský armády podle válečnýho práva takovejch a takovejch paragrafů k trestu smrti zastřelením. Rozsudek že bude vykonán do tejdne, ve Fuerte Campero, kde je velitelství jejich divize.

Dovedete si asi představit, jakou jsem měl z toho všeho radost. Připadalo mi to jako jeden dloubej, zlej sen, jenomže jsem se pořád nemohl dočkat chvíle, kdy se z toho snu probudím. Po tom soudě mě zase zavřeli do tý boudy. Za dva dny nato přišlo velký překvapení! Mohlo bejt takhle k polednímu, když se otevřely dvířka. Myslel jsem, že mi nesou něco k jídlu, místo toho tam ale ke mně vlezl – náš náčelník, přítel Pedro! V první chvíli jsem dostal hroznej strach, že ho vojáci z nějakýho důvodu taky zavřeli a potom zase, že se u nás doma něco stalo, Julii nebo dětem.

Ne, nezavřeli ho, ani se těm mým milým nic nestalo, zaplať pámbu! Náčelník Pedro se dověděl, kam mě odvezli – to jsem vám myslím už říkal, že Indiáni vždycky nějak záhadně vědí, co se kde děje – a připlul na kánoí za mnou. Došel si na velitelství a tam mu řekli, že jsem byl odhalenéj jako špión a odsouzenej k smrti. On se jim pokusil vysvětlit, dělal co mohl, že žádnej špión nejsem, oficiři ho ale ani moc neposlouchali. Určitě si mysleli – co může takovej nějakej Indián vědět o špiónech a o jejich vlastní vojenský moudrosti! A tak, aby ukázali, jaký jsou dobrý a šlechetný, tak mu laskavě dovolili, aby mě směl navštívit a popovídat si se mnou, prostě povolili návštěvu k smrti odsouzenýmu.

Pedro byl z toho všeho nešťastnej jako já. To víte, přítel! A když je Indián váš přítel, tak je to takovej přítel, že nemůže bejt lepší a věrnější. Seděli jsme tam dost dlouho, nikdo proti tomu nic neměl, a tak jsme si všechno řekli, já mu vypověděl všechno, co se dělo a jaký mám obavy, ani ne tak o sebe, ale o mou rodinu. Pedro mě uklidňoval, že nemusím mít strach, že se vesnice o ně postará, kdyby došlo k nejhoršimu, a že jim nebudí nic chybět. Pomůžou jim se vším, co budou potřebovat, to je přece samozřejmý.

Pak mi ještě vypravoval, jak ploul přes Campero, a tam že viděl dost velkou motorovou loď, zřejmě tam dorazili nějaký hlavouni, jenerálové nebo co a prej se to tam vojskem jen hemží. Vypadalo to, že ta moje poprava bude mít hezky početný obecenstvo. A ještě jednu věc jsem se dověděl, moc zajímavou! Když Pedro mluvil s tím plukovníkem, tak tam přišel taky ten kapitán z naší vsi, ze Soruka, ten, co ze mě udělal špióna, a začal celej ten mumraj. A podržte se, ten kapitán prej říkal tomu plukovníkovi strejdo! Tím bylo moje odsouzení ještě jasnější, oba si potřebovali šplhnout odhalením nebezpečnýho špióna, synoveček i strejček. Šlo přece o ty metály, že!

Od tý Pedrovy návštěvy jsem byl o mnoho klidnější. Věděl jsem s jistotou, že se o mou rodinu přátelé Indiáni postarají a že jim pomohou dostat se přes to nejhorší. Za tři dny mě pak odvezli do Fuerte Campera. Tá cesta, ta plavba po tom mým milým Pilcomayu, to bylo z celý tý doby mýho zajetí to nejpřijatelnější. Dokonce jsem v kánoi nebyl ani svázaném! Jednu chvíli jsem si dokonce hrál s nápadem, kterej mi v prvním momentě připadal docela zajímavej. Co kdybych na nějakým šikovným místě převrhnul kánoi, v který jsem se vezl se dvěma vojáky? Dřepěl jsem na dně uprostřed, takže by to nebylo těžký. Stačilo chytit znenadání jeden okraj, vahou celýho těla trhnout, a byli bysme ve vodě všichni tři.

Vypadalo to docela nadějně. Já jsem uměl výborně plavat, a umím to dodnes, a z vody bych se určitě dostal, to starost nebyla. Ti dva vojáci by měli co dělat sami se sebou a po mně by ani nevzdechli. Jenomže naše kánoe ploula jako první a za náma tři další, kde se vezli strejček se synovečkem, tedy pan plukovník s panem kapitánem a další vojáci. Pro některou z těch tří lodí by nebylo těžký mě dohonit, a ve vodě zastřelit. To jsem nechtěl, protože jsem si říkal, že dokud žiju, mém pořád nějakou nadějj, že to nějak dopadne a že třeba i zůstanu naživu.

Koupání se tedy nekonalo a my do Fuerte Campera šťastně doplouli. Byl jsem tam kdysi, asi před dvěma lety, ale teď to tam nebylo k poznání. Všude samej voják, samá flinta, samej bodák, plno oficírů se šavličkama, nikdo by neřek, že to bejvala poklidná, ospalá, umrněná pohraniční vojenská stanička, kde si kousal prsty jeden leniente, tedy poručík, jeden sargento96 a patnáct vojáčků. Nic se tam nedělo, žili si tam prostince a spokojeně, nikdo je neproháněl, jen je vždycky za půl roku sakumprásk vyměnili. Teď to tam bylo docela jiný. Všude samej stan, od malejch až po takový ty plukovnlcký a jenerálský, velikánský a přepychový.

Když jsme vylezli na břeh, zase mi svázali ruce na zádech a pod bodákama mě odvedli do takový dřevěný klece, sroubený z kmínků stromků a tam mě zavřeli. Ta klec, to bylo vojenský vězení. Nebylo to tam nejhorší, protože mi rozvázali ruce, byla tam dokonce i taková obyčejná pryčna na spaní s jednou špinavou dekou, hlavní ale bylo, že z tý klece bylo vidět ven, na všechny strany, a tak jsem se tam aspoň nenudil. Bylo pořád na co koukat, jak ti vojáčkové dělají ty svý vopičky, jak běhají, jak tahají tohle sem a támhleto zase jinam, a taky bylo s kým si popovídat, protože se vždycky našel někdo, kdo byl zvědavej na špióna, šel si mě okouknout a dal se se mnou třeba i do řeči.

Hned toho prvního dne mě z tý klece takhle kvečeru vytáhli, svázali mi ruce a předvedli před nějakýho jinýho plukovníka. Měl jsem bejt znova vyslýchánej, ale nedostal jsem se kloudně ke slovu, protože všechno, nebo skoro všechno za mě odřečnili ten náš kapitán se svým strejčkem – plukovníkem. To, co jsem stačil říct, jim bylo zřejmě srdečně jedno. Výslech skončil tím, že ten novej plukovník, asi nadřízenej strejčka – plukovníka, rozhodl, že jsem přece jen špión a že ten rozsudek smrti zastřelením čili čestný smrti prachem a volovem potvrzuje. Potom mi jen tak jakoby mimochodem ráčili sdělit, že budu popravenej za tři dny a že mám těch tří dnů řádně využít a obrátit svou mysl k Nejvyšší Spravedlnosti, protože dělat špióna, to je prej moc velikej hřích.

Tak jsem byl zase v kleci, a musím říct, že se se mnou od týto chvíle zacházelo docela slušně, dostával jsem vojenskou minář, dokonce třikrát denně, to, co jedli vojáci, a můj žalářník mi dokonce tu a tam podstrčil i cigaretu. Jak jsem vám už povídal, bylo pořád na co koukat, a tak mi čas ubíhal, až se mi zdálo, že skoro moc rychle. Večeř jsem si říkal – tak ještě máš dva dny, pak už jen jeden, až jsem se třetího dne ráno probudil a řekl si – tak dneska bys měl končit svou pouť po týhle zemi, Honzíku!

To víte, žádnej pěknej pocit to zrovna není, čekat, kdy si pro vás přijdou a řeknou vám – tak pojď ven, ty kluku špiónská. ať tě můžeme zastřelit! Na tuhle chvíli došlo tak nějak v časným odpoledni. Přišli pro mě, šest vojáků s bodákama na flintách, a vedl je nějakej kapitán se šavlí a s revolverem. Přišli, vytáhli mě ven, svázali mi zase ruce a šlo se. tři vojáci přede mnou, tři za mnou a ten kapitán nás vedl. A já byl, milej krajane, hrozně překvapenej, že jsem se v tom momentě skoro přestal bát. Tak nějak to ze mne spadlo a já si říkal – Honzo, hlavu vzhůru, přece jim nebudeš dělat tyátr a třepat se jako ratlík! Ukaž jim, těm pitomcům, že českej člověk dokáže jít na popravu klidně a dokáže umřít bez breku!

Tak jsme došli na kraj tábora, kde měli dost velký prostranství, zřejmě něco jako cvičák čili po rakousku execírplac. A tam, ale až tam, se mi přece jen začala třást kolena, i když jsem dělal, co jsem mohl, aby to nebylo znát. Byli tam totiž všichni vojáci z celýho Fuerte Campera, seřazený do třech stran dost velkýho čtverce. Ta čtvrtá strana byla obrácená k řece a nebylo tam nic, jen do země zaraženej dost silnej kůl, asi tak dva metry vysokej, a u toho kůlu stáli dva vojáci. Tam, u toho kůlu to tedy mělo bejt.

Dobrá, došli jsme tam, zastavit stát, a ten kapitán vytáhnul z kapsy lejstro a z něho mi znova přečetl ten můj ortel, že jsem byl špión pro Paraguay a že mám bejt podle pravoplatnýho rozsudku vojenskýho soudu zastřelenej. Potom se mě zeptal, jestli uznávám pravoplatnost soudu a rozsudku, a já řekl, že neuznávám, že jsem nic neudělal a že jsem odsouzenej nevinně. Tak prej jestli mám aspoň nějaký poslední přání. V tomhle momentě mi napadlo, že jsem někde slyšel nebo četl, že nějakej hrdina, když měl bejt popravenej, si řekl o cigáro, aby si jako naposledy mohl zakouřit. Řekl jsem si o něj tedy taky a dostal jsem ho, dokonce mi ho ten kapitán sám vlastnoručně zapálil.

Stál jsem tam u toho kůlu, dva bodáky mi mířily na prsa a já kouřil – i když mi to právě moc nechutnalo. Teď teprve jsem měl čas si pořádně prohlídnout jeviště svý vlastní popravy. Nic zvláštního tam nebylo, tři stěny ze zelenejch uniforem bolivijský armády, jen uprostřed tý strany přímo proti mně se to hemžilo parádnějšíma uniformama oficírů. Vpředu jsem tam rozeznal plukovníka – strejdu a plukovníka, kterej potvrdil můj ortel smrti. Mezi nima bylo ale něco divnýho! Stál tam dost vysokej mužskej s knírkem, ale – v civilu! Jeden jedinej civil mezi tolika uniformama! Měl na sobě šedivý šaty takovýho trochu sportovního střihu a na hlavě šedivou placatou čepici, jakou u nás doma nosili turisti a sportovci. Ani pořádně nevím, proč jsem si ho tehdy tak podrobně prohlídnul.

Dokouřil jsem, už mě to přestalo bavit. Zbytek cigára jsem zahodil do řeky. Ten kapitán se mě pak zeptal, jestli chci, aby mi zavázali oči. Řek jsem, že ne, a tak mě přistrčili k tomu kůlu a přivázali. Pak se těch šest vojáků seřadilo asi tak deset kroků přede mnou do jedný linie, s puškama ještě u nohou. Kapitán potom vytasil šavli a zavelel, vojáci zvedli pušky.

„Chcete ještě něco říci?“ zeptal se kapitán se šavlí v ruce. V tu chvíli mě popadnul vztek.

„Jo, chci!“ řekl jsem hezky nahlas. „Chci říct, že bych to, co jsem udělal, že jsem natlouk tomu kapitánovi, že bych to udělal zas! Zase bych bránil svý indiánský přátele. A že jsem souzenej nespravedlivě, nejsem žádnej špión, nic takovýho!“

A najednou ze mně vylítlo – česky:

„A abyste mi všichni vlezli na záda, blbouni!“

Kapitánova šavle se zvedla, ozval se povel: k líci zbraň! A teď, když jsem vypnul prsa, abych ukázal, že se nebojím, teď se ozval od těch plukovníků ostrej povel: „STOP! NO DISPARAR!“97 A já vidím, že to zařval ten civil v turistickým oblečení. Kapitánovi klesla ruka se šavlí. Ten civil se rozběhl ke mně, oba plukovníci v uctivým poklusu za ním. Doběhl ke mně celej rozčílenej:

„Co jste to řekl?“ vyrazil česky!

„Aby mi všichni vlezli na záda!“ opakuju mu udiveně, taky česky.

KAPITOLA 17

Byl to krajan samozřejmě, kdo by jinak tady dole u nás uměl česky? A ne jen tak ledajakej krajan! Byl to generál! Ano, náš, československej generál! Ptáte se, co že tam dělal? Vojenskýho poradce. Radil Bolivijcům, jak mají válčit, aby to vyhráli. Jmenoval se Hrček nebo tak nějak, to víte, paměť mi už moc neslouží, co můžete chtít od osumdesátiletýho dědka?

Dopadlo to dobře, teda se mnou. Ten českej pan generál se přimluvil, a protože to byl moc váženej pán, měl i moc velký slovo, a tak se můj rozsudek smrti nekonal. On byl taky náramně udivenej, že se na Pilcomayu potkává s krajanem, a ještě k tomu z Vyšehradu, z naší zlatý Prahy. Povídali jsme si spolu dobrou hodinu, ty bolivijský plukovníci stáli uctivě opodál, a já byl šťastnej jako blecha v kožiše, že můžu zase po tak dlouhý době s někým mluvit česky. Vzpomínáte si, jak jsem vám onehdy řekl, že jsem za celý ty léta tady na Pilcomayu mluvil jednou jedinkrát asi hodinu česky? Ano? Tak tohle byla právě ta hodina. A od tý doby zas až s vámi, krajane!

Povídali jsme si o všem možným, ten pan generál se velíce zajímal o to, jak jsem se sem dostal, jak tady žiju, jestli jsem ženatej a s kým, kolik mám dětí a jak se jmenujou. A řeknu vám, že měl radost, když jsem mu – samozřejmě že taky s hrdostí – pověděl, že čekáme druhý. Já se zase vyptával, jak to vypadá tam u nás, doma, v Československu. Zajímalo mě všechno, to víte, byl jsem z domova už třiadvacet let – to moje zázračný zachránění před kulkama popravčí čety se totiž stalo v třiatřicátým roce, jestli se nemejlím. Nakonec mi ten pan jenerál nabídnul, že by mě vzal s sebou tam domů, do Čech, až se on bude vracet, že by to zařídil, kdybych chtěl, a byl dost udivenej, když jsem mu řekl, že mu děkuju za zájem a za laskavosti a hlavně za svůj život, že jsem ale už doma tady, jen tady, že mám rád svou rodinu a svý indiánský přátele a že do Čech už nechci.

Neurazil se tím mým odmítnutím, aspoň si to myslím. Rozloučili jsme se v dobrým. On už stejně neměl na další povídání se mnou čas, měl nějaký to radění s bolivijskejma oficírama, a tak jsme se rozešli. Zařídil ještě, že jsem byl zase volnej jak ten pták v povětří a nikdo mě už s ničím neotravoval. Od tý chvíle se mi už nikdo neodvážil říct, že bych byl špión. Dokonce mi dali malou kánoí, abych se dostal domů, do Soruka. Byla trochu děravá, ale já jsem si ji spravil a šťastně dpplul domů.

Co bylo dál s tím krajanem – generálem, to už nevím. Bolívie tu válku o Chaco prohrála a Paraguay zabrala velkej kus jejího území, skoro až sem, k nám. Ta válka ale určitě nebyla prohraná vinou toho českýho generála. Já toho o ní moc nevím, slyšel jsem ale, že v prvních měsících hnali Bolivijci Paraguayce skoro až k jejich hlavnímu městu, k Asunciónu. Potom se ale válečný štěstí obrátilo. Já si myslím, že to bylo tím, že v bolivijským vojsku byla většina vojáků z hor, Indiáni a čoloué tam shora, a těm nemohlo bejt tady dole, v pralesích, dobře. Vždyť to znáte sám, horko, vlhko, hmyz a z toho pak nemoce, a už to je.

Tady se ale dohromady nic nezměnilo. Tady hranice nikoho moc nezajímají a Indiánům je srdečně jedno, jestli jsou v Bolívii, nebo v Paraguay! tady nás s tím nikdo neotravuje. Když se chcete mermomocí dovědět, kde je hranice, tak stačí plout po řece. Doplujete do vsi, kde je pár bolivijskejch vojáků a u jejích stanice – to je jen takovej trochu větší baráček – je na stožáru vybledlá a opršená bolivijská vlajka. V další vesnici je pak podobná stanička, ale paraguayská. Ti vojáci se navzájem navštěvujou a mažou spolu karty, povídají si a vaří kafe nebo maté, podle toho, kde zrovna jsou. Mají velkou výhodu, že všichni mluví stejným jazykem, španělsky. Jak je vidět, jde to také a bez vrčení jednoho na druhýho. Nešlo by to taky ve velkým? Pak by třeba ani nemusela bejt ta druhá světová válka, která prej byla daleko, daleko horší než ta první. I tady jsme se o ní dovídali pěkný věci.

To muselo bejt něco hroznýho, ty děsný spousty zabitejch lidí. A slyšel jsem na naší, bolivijský, hraniční stanici povídat, že Amerikáni prej hodili na Japonce, takovou hroznou novou pumu, že jedna stačila na zničení celýho velikýho města a zabití strašný spousty lidí. Jo, tak daleko to lidi dotáhli ve vymejšlení si toho nejhoršího jeden na druhýho, bohužel! Válka je prostě hrozná!

Když jsem tehdy připloul domů, byla z toho veliká sláva, celá vesnice měla radost, že jsem se z toho maléru šťastně dostal. Pedro jim totiž všechno vypověděl a chudinka Julia už myslela, že je vdova a děti že budou sirotci. Radost tedy byla na všech stranách a já jsem si připadal, jako bych byl ouplně znova na světě. A ještě jedna dobrá věc se stala, možná že i to zařídil ten českej pan generál, snad pro krajana. Ten kapitánek, kterej velel těm vojákům v Soruku, se k nám už nevrátil a počítám, že z toho nebyla ani žádná medaile, ani pro něj, ani pro strejčka – plukovníka, spíš pořádná ostuda pro oba dva. Za nějakej den k nám připlul jinej důstojník a vojáky od nás odvedl. Asi za měsíc k nám za ně poslali nový, bylo jich ale míň a byli docela jiný. Byli to Aymarové, Indiáni z altiplána, z tý veliký horský roviny tam nahoře, slušný a tichý mládenci, s kterejma už nebyly žádný potíže – prostě proto, že to byli taky Indiáni. Byli u nás ještě nějakou dobu a pak odešli, protože mezitím tady u nás už válka skončila a neměli proč tu zůstávat.

Od tý doby je tady v Soruku klid a mír. Máme všechno, co potřebujeme, protože si to buď sami vypěstujeme, uděláme, nebo koupíme za to, co nemají a potřebují zase jinde. A my, Tobové, žijeme se sousedy, s Mataky, v míru a přátelství, snad právě proto, že blízko nás tehdy v těch třicátejch letech prošla válka a že víme, co to je, a že jsme se naučili ji ze srdce nenávidět. No, řekněte, krajane, proč se musej lidi mezi sebou prát, když by to taky šlo, určitě šlo i bez toho? Chce to jen jedno, rozumně se domluvit.

A ptáte se, jak to, že já, Čech Honza Štok, nebo taky nějakej čas Smolka jan, kluk z Vyšehradu, jak to, že právě já jsem tady v Soruku náčelníkem? Tak to bylo takhle. Můj dobrej kamarád Pedro byl náčelníkem ještě nějakejch deset let a dělal to dobře, možná líp, než to dělám já – i když se snažím. Potom si jednou na lovu šlápnul na jedovatýho hada, na takovou starou potvoru, která má moc silnej jed. Dokázal se ještě dovlíct nějak domů, do vesnice, ale už mu nikdo nemohl pomoci, i když jsme vyzkoušeli všechno možný, co kdo znal. Jed byl už moc rozlezlej v celým těle. Nedalo se mu prostě pomoct a chudák Pedro umřel.

Když jsme ho pochovali, sešli se všichni mužský ze vsi, aby si zvolili novýho náčelníka, podle svejch starejch obyčejů. A vidíte, všichni si vybrali mě! Snažil jsem se jim to rozmluvit, ale nedali si říct, že prej jsem se jich ujal tenkrát, když tu byli vojáci, za tý války, a že jsem kvůli nim za to mohl bejt zastřelenej. Taky že jsem viděl pěknej kus světa a že znám moc věcí, a tak jsem tedy náčelníkem, já, Juanito ze Soruka. Dělal jsem, co jsem mohl, abych se přátelům Tobům za tu poctu a důvěru odvděčil.

A můžu vám říct, krajane, že jsem to dělal a dělám rád a že jsem jim zase já moc a moc vděčnej za to, že mě mají rádi a že mi to dali už mockrát najevo. Teď jsem prastarej dědek a moji kluci jsou už taky dávno dospělí chlapi, naše Máňa má už taky pěknejch pár let svýho muže a čtyři dětičky. S dětma kluků mám celkem jedenáct vnoučat! Řekněte, není to pěkný? Mám tu drobotinu rád a je to moje nejmilejší, koukat se, jak si hrajou. Už pár let si myslím, že jsem na to náčelníkování starej, dokonce moc starej, ale vesnice nechce ani slyšet, abych toho nechal a aby si zvolili někoho mladšího. A tak to dělám dál.

Moc toho na práci nemám, všechno jde vlastně samo, nebo skoro samo, už celý léta, každej tady ví, co má dělat, kdy to má dělat a jak to má dělat, a tak to taky bez říkání dělá. Takže já se vlastně na ten život jen tak koukám, a jenom když někde něco skřípne, tak přimáznu kolečka, aby se točily zase hladce a bez skřípání. Jsem sám, moje milá Julia umřela, už je tomu pár let a dlouho mi hrozně chyběla. Pak jsem ale viděl, že vlastně nejsem sám, že mám pořád pro koho žít, že mám nejen svou rodinu, děti a vnoučata, ale i celou vesnici. A tak žiju rád a spokojeně čekám, kdy si pro mě ta zubatá kmotra s kosou přijde.

A to je konec mý historie, milej krajane.