André Laurie a Boris Žitkov

Kapitán Trafalgar, Hroznýš

I

Jednoho listopadového večera roku 1828 seděl kapitán Anselm Jordas se svým osmnáctiletým synem Narcisem v salónku nevelkého domu, který stál blízko zálivu Saint Malo. Večer byl tehdy tmavý a bouřlivý a oba se již chystali ulehnout. Náhle se však ozvalo několik rázných úderů do domovních dveří.

„Koho to sem tak pozdě čerti nesou?“ řekl mrzutě otec. Narcis vstal, rozžal svíci a šel otevřít.

Do místnosti vešel námořník. Nesl nějakou dosti velikou bednu. Složil ji na zem a zeptal se, kde by našel kapitána Jordase.

„To jsem já!“ řekl otec. Vyšel právě ze salónku a zvědavě se na příchozího podíval.

Námořník zasalutoval: „To jsem tedy vplul do správného přístavu. Přicházím z New Orleansu a mám odevzdat tuto bedničku právě vám, kapitáne!“

Otec si námořníka pátravě prohlížel.

„A osoba, která vám tuto bednu svěřila, mi nevzkazuje nic?“ zeptal se.

„Máte pravdu!“ omlouval se námořník. „Promiňte, kapitáne, málem bych zapomněl. Ona osoba mi nařídila, abych vám zásilku odevzdal osobně, do vlastních“ rukou, a řekl přitom: Barataria a Beluche.“

Kapitán pobledl, ale hned zase zčervenal. Pokročil k námořníkovi jako ke starému známému, poklepal mu přátelsky na rameno a pravil:

„Proč jsi to neřekl hned? Málem bych tě byl poslal k čertu. Buď vítán v mém domě, budeš mým hostem. Narcisi,“ obrátil se k synovi, „přichystej tomuhle statečnému muži dobrou večeři a sklenici vína. A pak mu přistel lůžko.“

„Ne, ne, nezlobte se,“ bránil se námořník, „budu nocovat u příbuzných, už jsem se jim ohlásil.“ Večeři však s chutí snědl a zapil nikoliv jedinou sklenicí dobrého vína. Pak poděkoval a rozloučil se. Narcis ho vyprovodil kousek cesty.

Když se Narcis vrátil domů, uviděl otce podivně zamyšleného. Na stole stál dosti velký model plachetnice, velmi umně vyrobený. Bednička, kterou přinesl námořník, byla prázdná.

„Tak tohle je ta zásilka,“ řekl otec, „podívej se!“

V boku modelu lodi byla umístěna tajná zásuvka. Kdo o ní nevěděl, neobjevil by ji. Zásuvka obsahovala stočený list papíru, jen o málo větší, než je navštívenka. Otec papír ze zásuvky, vyňal a podal jej synovi. Byly na něm pouze tři řádky a jako podpis jen velké písmeno C.

Přijď. Potřebuji tě. Sejdeme se

15. května 1829 o 9. hodině večer

uprostřed náměstí ďArmes.

Narcis tomu ani za mák nerozuměl. „Co to znamená?“ zeptal se udiveně.

„Jenom to,“ usmál se otec, ale vyhlížel přitom vážně, „že už zítra, a to časně ráno, budeme na cestě do Ameriky. Připrav si rychle věci a jdi si lehnout, ať se trochu vyspíš. Klíče od domu necháme u sousedů.“

Narcis celou věc sice nechápal, ale uposlechl. Když měl tlumok na cestu připravený, lehl si, nemohl však usnout. Potěšilo ho, že ho otec bere na dalekou plavbu s sebou a že ho míní zasvětit do svých záležitostí. Považuje ho tedy za dospělého. Ale co za tím vězí? Narcis z věci pochopil jen tolik, že zásilka modelu lodi je zvláštní způsob korespondence. Neznámý „C.“ má asi dobré důvody, aby nepsal na veřejném listě. A tak Narcis zažije s otcem nějaké dobrodružství.

Cesty se Narcis ani v nejmenším neobával, otec ho už odmalička vedl a vychovával k povolání námořníka. Narcis znal celé pobřeží Francie, vykonával téměř veškeré námořnické práce a uměl už i řídit loď. Teď konečně podnikne s otcem dlouhou plavbu.

Druhého dne odplul kapitán Jordas se svým synem z přístavu Saint Malo do Le Havru, kde čekali několik dní na obchodní loď. A na té se pak vydali do Ameriky.

Plavba Atlantským oceánem byla dosti dlouhá na to, aby měl kapitán Jordas dosti příležitosti a času vysvětlit Narcisovi, proč se tak najednou vydali na cestu. Otec synovi vyprávěl o svém nejlepším příteli, někdejším svém veliteli, muži, kterého si neobyčejně váží a ctí ho. Je to Jan Corbiac, vynikající francouzský námořník, kterého kdysi znal celý svět, zejména pak Angličané. List, uschovaný v plachetnici, byl kapitánu Jordasovi nejen prosbou, ale příkazem cti vydat se za Janem Corbiakem, proslulým korzárem, zapřísáhlým nepřítelem Angličanů. Jan Corbiac je zřejmě v nouzi a potřebuje pomoc.

„Nikdy jsem o něm neslyšel,“ divil se Narcis.

„Samozřejmě,“ usmál se otec, „pod jeho vlastním jménem ho znalo jen málo lidí. O kapitánu Trafalgarovi jsi však už někdy slyšel, ne?“

„To je on?“ zajásal Narcis. „Kde a jak jste se seznámili?“ hořel zvědavostí.

„Sloužil jsem pod kapitánem Corbiakem na válečné lodi Herkul. V bitvě u Trafalgaru1 jsme v roce 1805 oba utrpěli vážná zranění a byli jsme zajati. Padli jsme do rukou anglického loďstva. Angličané měli žaláře pro zajatce umístěné na pontonech. Nebudu ti líčit utrpení, které jsme tu prožívali. Ale podařilo se nám uprchnout na širé moře. Neměli jsme stejně na vybranou: buď zahyneme na moři, nebo budeme umučeni ve vězení. Naštěstí nás zachránil dánský koráb, který plul do Ameriky.

Tak jsme se dostali na Guadeloupe, kde jsme vstoupili do služeb tamního loďstva. Rozhodující pro nás bylo, že toto loďstvo bojovalo proti Angličanům. Pravděpodobně jsme se osvědčili, protože neuplynul ani rok a stali jsme se oba kapitány válečných lodí. Tak mne osud na čas s Janem Corbiakem rozdělil. V Guadeloupe jsem se také oženil s tvou maminkou, slečnou Paryonovou. A tam jsi se také narodil. Jenže Guadeloupe upadl brzy do moci Angličanů a tvá matka zemřela. Uprchl jsem do New Orleansu a tam jsem se opět shledal s Janem Corbiakem.

Je samozřejmé, že boje s Angličany jsme se nevzdali. Jižně od New Orleansu při bahnitém ústí řeky Mississippi je záliv, který se jmenuje Barataria. Tenhle záliv má tak báječné přírodní podmínky, že jsme si ani my, ani ostatní korzáři nemohli přát nic lepšího. Křižovali jsme povětšinou v Mexickém zálivu, a když bylo třeba, uchýlili jsme se do tohoto nenápadného bahnitého útulku. Vhodnější stanoviště a bezpečnější úkryt bychom sotva kde jinde nalezli.

Jediná chyba tohoto místa byla, že náleželo Spojeným státům americkým. Alespoň podle jména. Jinak nám nic nebránilo, abychom odtud nepodnikali nové a nově výpady proti anglickým lodím. První anglický koráb, kterého jsme se zmocnili, dostal jméno Herkul. Brzy nato jsme dobyli dvou dalších lodí. Ty jsme nazvali Revanche a Victorie2. Byly to kupecké lodi, které jsme změnili na válečné koráby. Měli jsme řadu úspěchů a brzy se nám podařilo vystavět i pevnůstku. Stála na jednom z ostrůvků v zálivu Barataria. Posádku této pevnosti tvořili převážně uprchlíci guadeloupští. Velitelem byl Jan Corbiac.

Události dostaly pro nás ještě příznivější spád v roce 1812. Tehdy vypověděly Spojené státy válku Anglii a Španělsku. Anglicko-španělské spojené síly brzy nato zaplavily Louisianu a táhly proti New Orleansu. Spojené státy očekávaly naši pomoc, a tak jsme se čile účastnili válečných operaci. Jan Corbiac se stal velitelem dělostřelectva pod americkým generálem Jacksonem. A právě toto dělostřelectvo rozhodlo o našem vítězství u New Orleansu a donutilo nepřátele vyklidit zemi. V těchto bojích mi Jan Corbiac zachránil život. S nasazením života vlastního. Říkám to proto, abys pochopil, jak hlubokou vděčnost a oddanost cítím k svému někdejšímu veliteli. A abys také chápal, že neuposlechnout okamžitě jeho první výzvu ke schůzce, by neznamenalo jen černý nevděk, ale doslova zradu. Tak to alespoň chápu sám.

Sláva kapitána Trafalgara se rozletěla zemí, byl oslavován jako zachránce vlasti. Následoval však mír, uzavřený v Gentu roku 1814. A tento mír nadobro změnil povahu věcí. Louisiana byla prohlášena za neutrální, americká vláda nařídila neutralitu přísně dodržovat. Jakýkoliv projev nepřátelství vůči Angličanům a Španělům byl zapovězen a každý, kdo by se tomuto zákazu vzepřel, byl prohlášen za piráta, za námořního lupiče.

Zákaz se týkal především francouzských korzárů. A teď si představ, že Jan Corbiac, kapitán Trafalgar, zachránce Louisiany měl tenhle nevděk, ba dokonce urážku, strpět. Zákazu se vzepřel a vyplul se svými dvěma loděmi znova proti Angličanům. Podařilo se mu jednu anglickou loď ukořistit a to byl konec.

Okamžitě se objevila eskadrona pěti amerických lodí, zničila nadobro Revanche i Victorii a rozbořila naši pevnost. I loď Herkul, uznávaná jako majetek Corbiakův, byla zabavena.

Janu Corbiakovi šlo o život. Já jsem se té výpravy nezúčastnil, takže mi nebezpečí nehrozilo, mohl jsem se pohybovat svobodně. Avšak kapitána Trafalgara, Jana Corbiaka odsoudil vojenský soud v jeho nepřítomnosti k trestu smrti.

Skrýval jsem ho nějaký čas a pak se mi podařilo dopravit ho tajně do Venezuely. Byl na něho samozřejmě vydán zatykač a na jeho hlavu vypsána odměna padesáti tisíc dolarů.

Po celé zemi byly vyvěšeny plakáty, které oznamovaly, že každý, komu se podaří Jana Corbiaka. řečeného též kapitán Trafalgar, lapit a podle rozsudku na náměstí ďArmes v New Orleansu oběsit, obdrží tuto katovskou odměnu. Takový osud tedy stihl osvoboditele Louisiany. Naštěstí nás tehdy nikdo nezradil, Jan Corbiac se ve Venezuele usadil a vedl tu klidný život.“

Kapitán Anselm Jordas se odmlčel. Vzpomínal. Z jeho zachmuřené tváře bylo zřejmé, že nevzpomíná na okamžiky příliš radostné. Konečně se opět rozhovořil:

„Kapitán Trafalgar se rovněž oženil. Nezůstal však ve Venezuele. Stěhoval se z místa na místo, až se konečně nadobro usadil v Texasu. Narodila se mu dcerka a později měl ještě syna. To už vím ovšem jen z naší korespondence. Zatoužil jsem také po klidu a odpočinku. Strávil jsem předtím na moři plných pětadvacet, let. A tak jsem odjel do Francie, kde jsme se, jak už sám pamatuješ, usadili v zastrčeném koutku Normandie v Saint Enogatu. Psali jsme si a dopisy jsme ukrývali v tajné schránce. Dokud jsi byl malý, nepovažoval jsem za správné, abys po tomto našem způsobu korespondence něco věděl. A v posledních třinácti letech bylo zpráv také stále méně a měně. Celou řadu let mi Jan Corbiac už nenapsal, a já mu tedy nemohl ani odpovědět. Z nuzných zpráv jsem se jen dozvídal, že žije a že se mu vede celkem dobře.“

„Nebýt tedy tohoto vyzvání kapitána Trafalgara, tak byste se už ani nikdy neshledali?“ zeptal se Narcis.

„Ale ano,“ namítl otec. „Chtěl jsem už dávno svého starého přítele navštívit. Zatím však k tomu nebyla příležítost.“

II

Během plavby Atlantským oceánem si kapitán Jordas nechal narůst vousy. Narcisoví ani nemusel vysvětlovat, proč tak dělá. Kapitánův syn pochopil, že jeho otec nechce být v Louisianě poznán. Vystoupili v New Yorku, kde si kapitán dal ostříhat vlasy a obarvit plnovous. Odtud se pak vydali do New Orleansu. Ubytovali se v hotelu, kde se do knihy cizinců zapsali jako Paryonovi.

Schůzka byla stanovena na 15. květen a bylo ještě několik dní času. Otec mnoho nevycházel, zato Narcis trávil většinu času procházkami po městě. Někdy se zatoulal do okolí a vrátil se až navečer. Jednoho dne mu otec před odchodem důtklivě připomenul:

„Vrať se dnes brzy. Nezapomeň, že večer máme schůzku. Pravděpodobně také hned odcestujeme, tak buď na to připravený.“

Večer před devátou hodinou byl kapitán Jordas se synem přichystán na cestu. Zavazadla v hotelu nechali, kapitán však vyňal z pouzdra dvě nabité bambitky, prohlédl je pečlivě a jednu z nich podal Narcisoví. Potom vyšli a za několik minut se ocitli na náměstí ďArmes. Zastavili se uprostřed náměstí v místech, kde se křižovala dvě stromořadí. Místo pro schůzku bylo zvoleno znamenitě. Byl odsud přehled přes celé náměstí a přitom bylo možné krýt se za některým stromem. Do deváté hodiny chybělo jen několik minut, náměstí však bylo liduprázdné.

Úderem deváté zpozoroval Narcis na konci stromořadí tmavou postavu. Vypadalo to, jako by se odlepila od jednoho ze stromů. Rychle se blížila. Byla to žena. Když přišla blíž, poznali, že je to černoška. Šla rychle, neohlížela se kolem sebe a zdálo se, že čekající dvojici vůbec nezpozorovala. Avšak v okamžiku, kdy kapitána Jordase se synem míjela, řekla sotva slyšitelně jediné slovo:

„Barataria.“

Kapitán ihned odpověděl:

„Beluche.“

Žena trochu zvolnila krok, nezastavila se však. Řekla tiše:

„Následujte mě. V odstupu asi deseti kroků.“

A pak stejným tempem jako předtím kráčela dál. Bylo jasné, že je má někam odvést. Chviličku vyčkali a pak se vydali za ní.

Prošli nejprve stromořadím náměstí, potom několika ulicemi, až se ocitli v nejbídnější čtvrti, v Černém Městě, které obývali hlavně černoši, dělníci z různých závodů a skladišť. Ulice jich byly v tuto dobu plné, seděli nebo postávali kolem svých chatrčí a užívali tak večerního odpočinku a čerstvého vzduchu. Bavili se mezi sebou, pokřikovali na sebe a žertovali. Zdálo se, že jsou docela šťastní, ačkoliv odevšad čišela nuzota a bída.

Labyrint uliček končil, žena je vedla na volnější prostranství, mezi domky se zahrádkami. Byl to pravý opak Černého Města, ulice byly prostorné, čisté, domky pěkně postavené, zahrady upravené. Černoška, kterou sledovali, se konečně zastavila před bílým domkem, na jehož prahu seděl starý černoch, patrně hlídač. Ten, jakmile příchozí zpozoroval, vstal a vzdálil se. Žena vešla do domu, rozsvítila lampu a pokynula hostům.

Vstoupili do síně. Černoška si oba pátravě prohlédla a pak se zeptala kapitána:

„Jste massa3 Jordas?“

„Jsem.“

„A kdo je tohle?“

„To je můj syn Narcis.“

„Dobrá,“ přikývla žena. „Já jsem Claircina.“ Usmála se radostně a zvala oba dál, do světnice. Byla to ložnice, lůžko bylo kryto záclonami. Claircina tiše odhrnula závěs a posvítila na lože.

Spatřili půvabného asi desítiletého chlapce, který tvrdě spal.

„Jeho syn Florimond,“ zašeptala Claircina láskyplně.

„Kde je jeho otec?“ zeptal se kapitán Jordas.

„Není tady, pane. Je velmi vážně nemocný. Velmi těžce nemocný,“ řekla Claircina a dodala smutně: „Možná že brzy zemře.“

„To není možné!“ vyhrkl kapitán. Chvíli nemohl mluvit. Teprve za okamžik řekl:

„Kde ho tedy najdu? Co mám dělat? Jaká jsou jeho přání?“

„ Mám tu pro vás dopis, pane,“ řekla Claircina. Vytáhla z kouta pytel rýže, rozvázala jej a ponořila hluboko mezi zrnka rýže ruku. Chvilku hledala a pak vyňala složený list. Podala ho kapitánovi. Dopis zněl:

„Milý J., vezmi zítra z kláštera moji dceru Rosettu. Je tam jako chovanka pod jménem Dupuysová. Obě moje děti pak doprav na místo, které ti oznámí Claircina. Než zemřu, chci ještě děti vidět a rozloučit se s nimi.“

„Ten list hned spalte,“ přikázal kapitán Jordas Claircině. „A zítra o desáté hodině nás očekávejte. Přijdeme se slečnou Rosettou.“

„Rozumím,“ odpověděla Claircina. „Všechno připravím a budeme čekat.“ Pak vyprovodila hosty z domku.

Na zpáteční cestě kapitán Jordas s Narcisem zabloudili, nemohli se ve spleti uliček Černého Města vyznat. Poblíž se nachomýtl jakýsi muž, černoch velké a hranaté postavy. Obrátili se na něho s prosbou, aby jim ukázal cestu k hotelu.

Muž jím vyhověl až podezřele ochotně. Velmi ho zajímalo, že jsou cizinci, a dotíral na ně nejrůznějšími otázkami. Vyptával se, odkud jsou, co zde dělají, jak se jmenují. Kapitán svému synovi naznačil, aby mlčel, a sám se pokoušel muže zmást. Před hotelem mu stroze poděkoval a rychle se s ním rozloučil.

„Nic horšího nás nemohlo potkat,“ povzdechl si kapitán, když se muž vzdálil.“

„Obávám se, že to je Vic-Lubin, nejhorší chlap v celé Americe. Je ve službách policie, a jestli mě poznal…“

Druhého dne ráno vyhledal kapitán Jordas se svým synem Rosettu Corbiakovou. Narcis byl překvapen její krásou. Rosettě bylo šestnáct let, byla urostlá, a přestože si byla vědoma svého půvabu, chovala se velmi skromně. Před desátou hodinou ji přivedli do bílého Claircinina domku.

Claircina se k Rosettě chovala jako matka. Přivítala ji srdečně a něžně se s ní objala. Na oslavu šťastného shledání přichystala hostinu.

Po jídle se kapitán Jordas Clairciny zeptal:

„Tak kam mám děti vlastně dopravit?“

„Do Texasu k otci,“ odpověděla Claircina.

Polední vedro bylo téměř nesnesitelné, rozhodli se proto, že se na cestu vydají kolem čtvrté hodiny odpoledne.

V tu dobu byli ještě všichni obyvatelé Černého Města v práci, takže pojedou celkem nerušeně.

O čtvrté hodině vyjela naše společnost na čtyřech koních. Doprovázel je mezek, nesoucí zavazadla. Černým Městem projeli bez potíží a vydali se směrem na západ.

Nebyli ještě daleko od města, když Narcise napadlo ohlédnout se. Spatřil vysokou postavu černého muže. Zřejmě je zpovzdáli sledoval. Upozornil na to otce.

„To je Vic-Lubin!“ zasmála se Claircina. „Hledá prý kapitána Trafalgara.“

„Tak přece,“ prohodil kapitán Jordas zamračeně.

III

Cesta trvala několik dní. Jeli povětšinou na koních, místy však museli sesednout a koně vést. Putovali volnou krajinou, ale i po úbočích, kde se koně báli jít. Někdy se jim podařilo přenocovat ve vesnici, jindy, v méně obydlených místech, tábořili v lese.

Po čtrnácti dnech dospěli k řece Sabině, jejíž tok tvoří přirozenou hranici mezi Louisianou a Texasem.

Zpočátku činilo Rosettě i Florimondovi cestování velké obtíže. Nebyli na podobný způsob života zvyklí, brzy se unavili. Neuplynul však ani týden a sourozenci byli z celé výpravy nejčilejší. Ráno byli první vzhůru a také připraveni na další cestu. Byli otužilí a dostali zdravou barvu. Zvykli si také na novou stravu a chutnalo jim možná líp než předtím. Kočovný způsob života se jim tak zalíbil, že raději stanovali, než přespávali na ložích v některé chatrči.

Krajina to byla na podobnou cestu jako stvořená. Jeli povětšině nížinou při dolním toku řeky Mississippi, kde jsou rozsáhlé pláně, krásné lesy, luhy a háje, čisté vody.

I počasí jim přálo, obloha byla jasná, a přesto nebylo vedro. Co víc si mohli naši cestovatelé přát?

Malá skupina Udí, donucená takhle žít po řadu dní ve volné přírodě, se semkla v jednolitý celek. Počáteční rozpaky a možná i chlad a odměřenost roztály. Florimond a Rosetta se chovali k Narcisoví jako bratr a sestra. Claircina byla všem tou nejpečlivější matkou. I kapitán Jordas, obvykle zamlklý a na počátku cesty zachmuřený, rozjasnil tvář.

Večer, když tábořili kolem ohně, vyprávěl kapitán Jordas nejrůznější zážitky a dobrodružství, která zažil do svého rozloučení s kapitánem Trafalgarem. Claircina napjatě naslouchala a vyprávění doplňovala událostmi, které se odehrály po odjezdu kapitána Jordase.

„K paní Corbiakové jsem se dostala,“ vyprávěla Claircina, „v New Orleansu. Znala mě a povolala mě k sobě kvůli malé Rosettě. Pracovala jsem do té doby v rodině jejích přátel a paní Corbiaková prý zaplatila značnou sumu za to, aby mě propustili a poslali za ní do Venezuely. Mým úkolem bylo vychovat Rosettu. Paní Corbiaková měla otřesené zdraví, události, které ve válce i po jejím skončení zažila, na ni neblaze zapůsobily. Zůstala jsem u ní až do její smrti. Paní Corbiaková zemřela, když byl Florimondovi rok. Kapitánem Trafalgarem její smrt tak otřásla, že se rozhodl opustit Venezuelu a odjet do Texasu. Nemohl v místech, kde zemřela jeho ubohá manželka, vydržet, všechno mu ji stále připomínalo. Smrt paní Corbiakové prý nepřímo zavinili Angličané a nenávist kapitána Trafalgara vůči nim znovu vzplála. Umínil si, že manželčinu smrt i všechny předchozí křivdy pomstí a že znovu zahájí proti Angličanům boj. Věděl, že za takového stavu věcí nebude moci své děti vychovávat. Poslal mne proto s nimi do Louisiany a poručil mi, abych Rosettu dala do kláštera na vychování a Florimondovi opatřila učitele. Stalo se tak před sedmi lety. Pro kapitána Trafalgara muselo být takové dlouhé odloučení kruté, měl svoje děti velmi rád. Nepoznala jsem otce, který by své děti miloval něžněji než kapitán Corbiac.“

Rosettě zářily oči. Leskly se nejen slzami, ale i jakousi pýchou. Dívka nemusela nic říkat, všichni poznali, jak je hrdá na svého otce.

Tvář malého Florimonda měla podobný výraz a Narcis pocítil mimoděk radost z toho, že je synem Anselma Jordase, nejdražšího přítele kapitána Trafalgara. Téměř hořel netrpělivostí poznat hrdinu, jemuž jeho otec tak oddaně sloužil a kterého tak miloval a obdivoval.

Zbývá už jen několik hodin cesty do chvíle, kdy pověstného hrdinu spatří. Jsou u řeky Sabině a Texas je na dosah.

Časně ráno se celá výprava přepravila přes řeku na prámu. Stanuli na půdě Texasu, jehož ohromná rozloha, poměrně málo obydlená, náležela tehdy, alespoň podle jména, k Mexiku. Avšak častá povstání na tomto území způsobila, že veškerá spojení byla zpřetrhána a země byla odkázána sama na sebe. To byl důvod, který ostatně podporovala také okolnost, že tu byla velmi úrodná půda a mírné podnebí, k tomu, aby se sem stahovali nejrůznější lidé ze všech světadílů, zejména pak dobrodruzi. A to byla asi také příčina, proč se v této zemi usadil i kapitán Trafalgar.

Písčité a bahnité pláně, svažující se k moři, netvořily vhodný terén pro cestování, a tak se haše výprava dala cestou po planině, vlnovitě zprohýbané. Dostali se tak k rozsáhlé pastvině, kde se svobodně potulovala stáda hovězího dobytka, ovcí a koní. Severozápadním směrem se na obzoru rýsovaly modravé vrchy, výběžky Skalnatých hor. Krajinou tu protékaly nesčíslné říčky, lesknoucí se jako stříbřití hádci. Skupiny cedrových, sykomorových, akáciových a javorových stromů, tu větší a tu zas menší, tvořily háje a lesy, rozprostírající se na svěží zeleni luk jako tmavé skvrny.

Claircina si krajiny příliš nevšímala, byla stále ve střehu. Náhle se vztyčila ve třmenech a ukázala na skupinu asi sedmi či osmi osob. Byli to jezdci na koních obklopující nosítka. Blížili se.

„Kapitán Trafalgar!“ zavolala Claircina radostně.

„Opravdu?“ vykřikla Rosetta vzrušeně. „Claircino, je to opravdu náš otec?“ Dívka hořela radostí a nadějemi.

„Je to on! Jistě je to on,“ ujišťovala Claircina a zatleskala vesele rukama jako malé dítě. Pak se nahnula k Narcisovu koni, kde v sedle před mladým mužem seděl Florimond. Popadla chlapce a vyzdvihla ho do výšky, jako by chtěla ukázat dítě blížícímu se otci.

Narcis pobodl koně do klusu. Ostatní vyrazili za ním. V deseti minutách dojeli ke skupině, kterou Claircina už dávno vyhlížela.

Jezdci na koních se rozestoupili. Nosítka, nebo spíše jakousi pohodlnou pohovku, opatřenou plátěnou střechou, nesli na svých hřbetech dva šediví mezci. Na pohovce napůl seděl a napůl ležel muž. oblečený do volného hávu z bílého sukna, ne nepodobného tomu, jaký nosívali dominikáni. Na hlavě měl široký slaměný klobouk. Vyhublá postava, zapadlé oči a rysy obličeje svědčily o tělesném utrpení tohoto muže, současně však z něho vyzařovala neobyčejná duševní a mravní síla. Byl to druhý, jako by převtělený Jan Bart, nejslavnější korzár, ale zničený a sklíčený nemocí. Byla na něm ještě znát ona velikost a mužná síla, statečnost, kterou mu připisoval ve svých představách Narcis, když slýchal o jeho slavných činech. Jeho oči měly podobný teplý lesk, jakým zářily oči Rosettiny, i pevné rysy úst našly svou obdobu ve zjemnělých rysech jeho dcery.

Pohled na něho byl však žalostný. Ubohý muž se nemohl ani pohnout, aby se sklonil ke své dceři, jeho ruce, bledé jako z vosku, klesly, po marném pokusu obejmout milované dítě na opěradla lenošky. Kapitán Trafalgar jako by byl k nosítkám přikován, tak byl bezmocný. Veškerá jeho vůle nebyla nic platná, údy mu vypovídaly službu.

Rosetta přemohla zoufalství, lehce seskočila s koně a vyhoupla se na nosítka. Objala otce a pokrývala jeho tvář polibky, jako by jimi chtěla jemu i sobě vynahradit dlouhé odloučení.

Florimondovi pomohla ze sedla Claircina, byl by snad koně spadl, jak spěchal také otce obejmout a zlíbat.

Kapitán Trafalgar se na děti dlouze díval, svým pohledem je vítal a současně se s nimi loučil. Jen násilím odtrhl od nich svoje oči a podíval se směrem ke skupině, která stála uctivě opodál.

„Můj milý Jordasi, příteli drahý a milovaný, věděl jsem, že se na tebe můžu spolehnout!“ řekl vděčně.

Kapitán Jordas se chopil ruky svého bývalého velitele a vřele ji stiskl.

„Ne, ne,“ zvolal kapitán Trafalgar, „to nestačí! Pojď a obejmi mě!“ Kapitán Jordas objal vetché tělo slavného korzára a políbil ho na tvář. „Můj statečný a věrný druhu,“ opakoval Jan Corbiac s takovou láskou a vděčností, jako by mu na paměti vytanuly vzpomínky na všechny společně prožité bitvy, veškerou slávu i hořké chvíle, které spolu prožívali.

Uvítání se dostalo konečně i Claircině a Narcisoví. Pro každého našel kapitán Trafalgar laskavé slovo, vřele a srdečně ho přivítal a upřímně mu poděkoval. Pro Narcise to byla nezapomenutelná chvíle a od tohoto okamžiku si kapitána Corbiaka vážil a ctil ho ještě víc.

Když první pohnutí ze shledání trochu opadlo, rozhovořili se o vhodném místě k uspořádání přesnídávky. Nezdálo se, že by sluncem ozářené volné prostranství, kde se právě shledali, považovali za vhodné. Narcis tedy vyjel, aby se poohlédl po příhodnějším místě. Vhodné zákoutí se mu podařilo brzo nalézt na pokraji blízkého lesíka, kam se také hned všichni vydali. Narcis zvolil místo opravdu šťastně. Bylo to roztomilé zákoutí, obklopené stromy a příjemně kryté. Výhled byl k jihu, kde se za savanou, mírně se svažující, v dálce třpytilo moře a přecházelo na obzoru neznatelně v oblohu. Ostatní světové strany kryl obloukem cedrový a borový les, který se táhl do kopce jako ohromný mechový koberec, vydechující vůni jehličí a šumící obrovskými korunami svých stromů. K jídlu si prostřeli na břehu potůčku, který vesele zurčel a skákal přes mihotavou záři kamenů směrem k řece Sabině.

Radostnému rozechvění, které se zmocnilo všech, podlehl i kapitán Trafalgar. Když ho snesli z nosítek a posadili k prostřené „tabuli“, dokonce se usmíval. Neučinil tak od chvíle, kdy ho stihla nemoc a kdy byl doslova upoután k své lenošce.

„Děti nám umírají hlady,“ řekl vesele kapitánu Jordasovi, „zvláště tvůj syn. Jestliže ovšem po tobě zdědil tvou výbornou chuť k jídlu.“

Rozsadili se kolem prostřeného ubrusu, plného jídla, a všechna čest – činili se znamenitě. I kapitán Trafalgar jedl s chutí. Rosetta seděla vedle svého otce a připravovala mu sousta. Jan Corbiac se pokusil donést si sousto k ústům levičkou – a hle, podařilo se mu to. Pravá ruka však byla stále k ničemu. I to však byl úspěch. Způsobilo ho pravděpodobně potěšení, že mu jídlo připravuje milovaná dcerka.

Slavný korzár s chutí pojedl a pak, jako by si na něco vzpomněl, zavolal jakési jméno. Ve skupině, která kapitána Trafalgara doprovázela, povstal člověk, který vypadal tak nenápadně, že si ho až dosud nikdo z našich cestovatelů nepovšiml. Držel se skromně stranou a hlídal asi koně a mezky, nebo možná dobrovolně objížděl jako hlídka náš příležitostný tábor. Byl to černoch, pohyby měl jako starý voják a pravděpodobně také prožil lecjakou bitku. Přes nízkou a zavalitou postavu se pohyboval mrštně a tvář měl poznamenanou mnoha zraněními. Kromě nesčetných jizev, které v bitvách utržil, mu obličej hyzdil podivný nos, kdysi nejspíš úplně zhmožděný, takže se podobal neforemné houbě. Chybělo mu i jedno oko.

„No tak, Beluchi;“ opakoval kapitán Trafalgar nyní jeho jméno zřetelněji, „jak jsi spokojen s dívkou, která tě zastupuje? Nemyslíš, že z její ruky mi sousta chutnají líp?“

Jméno Beluche zapůsobilo na kapitána Jordase jako úder. Rychle se obrátil k příchozímu.

„Je tohle možné?“ zvolal a vyskočil se země, „jsi to skutečně ty, můj milý? Myslil jsem, že jsi už dávno skončil svou životní pouť!“

„Ani pomyšlení,“ zasmál se Beluche. Přikročil ke kapitánu Jordasovi a oba si srdečně potřásli rukou. „Jsem sice už patnáct let mrtev a nikdo o mně neví. Ale špatně se mi nevede, stýskat si nemohu.“

Beluche mluvil trhaně a jakoby lhostejně. Avšak jeho řeč byla v zajímavém rozporu se září jeho jediného oka, které v jeho tmavé pleti žhnulo jako uhel.

„Proč jsi se nepřihlásil?“ divil se kapitán Jordas, „proč jsi mi nepopřál alespoň dobrého jitra?“

„Věděl jsem, že mě objevíte,“ řekl Beluche možná skromně, možná lhostejně, jako by pohrdal jakoukoliv obřadností. „Na všechno jednou dojde,“ dodal.

„Beluche není ani v nejmenším mluvka,“ řekl kapitán Trafalgar a podíval se na svého sluhu láskyplně. „Kdyby každý nadělal tak málo rámusu a tolik práce jako on, myslím, že by na světě bylo líp. Tenhle chlapík,“ řekl významně a obrátil se především k mladší části společnosti, „je vtělená statečnost, rozum a oddanost. No tak, Beluchi, kde máš svou sklenici. Připij si s kapitánem Jordasem!“

Beluche zasalutoval a tvářil se, že rozkaz ihned vykoná. Zdálo se, že je nesvůj, nemá-li nic na starosti, a teď, kdy může něco udělat, že je spokojenější. V okamžiku někam odběhl. Minuty však plynuly a Beluche nikde. Jordas se sebral, aby se po něm poohlédl. Ale kde byl jeho konec! Beluche ze skromnosti někam zmizel.

Ostatní muži, kteří kapitána Trafalgara doprovázeli, byli rovněž černoši. Byli usazeni opodál, pojídali slaninu a zapíjeli ji vínem. Živě se bavili, a nebylo tedy třeba se obávat, že zaslechnou něco, co nepatří jejich uším.

Kapitán Trafalgar vyprávěl, že jeho nynější sídlo je v pevnůstce, ne nepodobné té, kterou měli kdysi v Baratarii. Pevnost je vybudována na ostrůvku v zálivu San Marco a je odsud vzdálena asi dvanáct hodin cesty. Anselm Jordas se podivil, proč jeho přítel vážil cestu, při jeho chatrném zdraví tak namáhavou.

„Věděl jsem, že nebudu moci v klidu čekat. Claircině jsem vzkázal, že vám vyjedu vstříc. Nedokázal bych svou netrpělivost ovládnout, víš, jak jsem se na své děti i na tebe těšil? Myslil jsem, že dorazíme až k řece Sabině. Ale naštěstí jsme se potkali tady.“

„Zítra večer budeme v pevnosti,“ těšil se kapitán Trafalgar, „a tam budeme mít dost času dohodnout se, co uděláme. Pravda, když jsem ti psal. bylo mi velmi zle. Tehdy jsem myslil, že se ani nedožiju tvého příchodu a že se s dětmi už nikdy neshledám. Proto také jsem ti svoje přání sdělil po Claircině písemně, dostal jsi jistě od ní moje psaní. Přece jenom se mi však udělalo trochu líp. Nevím, snad jsem opravdu trochu zdravější nebo jsem si na svůj stav zvykl a lépe ho snáším. Myslím ale, že je to především věc vůle. A já jsem se chtěl svých dětí dočkat za každou cenu, to mi věř. Musel jsem ti dopřát dost času k tomu, abys stačil vyplnit moje přání, a během té doby se mi podařilo uspořádat také moje záležitosti. Prodal jsem veškerý svůj majetek, a zbývá mi tedy poprosit jen tebe, abys mou dceru a mého syna, teď už finančně dobře zajištěné, odvezl do Francie a postaral se o jejich vzdělání.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Anselm Jordas, „ale nechápu, co brání tobě, aby ses vrátil do vlasti?“ Tvářil se, jako by odjezd kapitána Trafalgara do Francie byl samozřejmou maličkostí.

Slavný korzár pohlédl, na svého přítele a zarmouceně řekl: „Víš dobře, že to nemohu udělat.“ Zpozoroval, že Rosetta naslouchá, a s ohledem na ni řekl: „Nemohu, i kdyby mi to zdraví dovolilo.“

„To jsou zbytečné starosti,“ odpověděl Anselm Jordas. „Do Francie můžeš jet docela klidně. Tam už si nikdo tvoji minulost nepamatuje, alespoň ne pod tvým pravým jménem Jana Corbiaka. A Angličani nemají ve Francii ani ten nejmenší vliv. I kdybys byl prozrazen, Francouzi tě nevydají. A Spojené státy? Pochybuji, že by se staraly o tak dávnou záležitost a žádaly o tvé vydání. Jedině že by se našel nějaký, chamtivec, aby shrábl odměnu, vypsanou na tvou hlavu. Ale ani tomu by se to nepodařilo, musel by tě najít zde. Dokonce si myslím, že ve Francii bys byl daleko bezpečnější. A abys byl úplně bez obav, copak brání tomu, abys žil pod jiným jménem v některém koutku Bretaně nebo Normandie, jako já sám teď už víc než čtrnáct let? Nevěříš? Pojeď tedy se mnou a usaď se v Saint Enogatu. Mám tam domek. Pravda, není veliký, ale můžeme ho kousek přistavět a budeme žít spokojeně pohromadě. Pozvu ti z Paříže nejlepší lékaře, ti se budou o tebe starat a uvidíš, že tě brzo postaví na nohy.“

„To je jenom sen,“ povzdechl si kapitán Trafalgar. Vzápětí však povzbuzen novou nadějí dodal: „No, uvidíme. Neříkám, že ne. Jen bude-li to alespoň trochu možné.“

Oba staří přátelé si tak kouzlili budoucnost, když jejich vidiny přerušil Claircinin podivný výkřik.

„Podívejte se,“ volala Claircina. sotva se trochu uklidnila, „támhle ve stepi… Vidíte? Je to určitě požár!“

Vyběhla ze zákoutí a ukazovala směrem k jihozápadu. Na zeleni savany se valila tmavá pohyblivá hmota, podobná roztažené pokrývce.

Anselm Jordas povstal. Zvláštní pohyblivý koberec viděl také. Chvíli jej pozoroval.

„To je stádo zvěře,“ řekl po chvilce znepokojeně. „Nesmírně velké stádo prchající zvěře.“

„Tedy opravdu požár,“ řekl kapitán Trafalgar. „Veškerá zvěř, ať už je to hovězí dobytek, ovce, koně, nebo divoká zvířata, se dávají takhle společně na útěk jen v případě, že jim hrozí požár. Neboj se však,“ obrátil se k Rosettě, „stádo se nevrhne sem, k lesu, obrátí se dolů. A kdyby požár zachvátil i náš les, pak budeme mít vždycky dost času uchýlit se do bezpečí.“

„Nebojím se ani trochu,“ řekla Rosetta klidně, „vím, že s vámi se nám nemůže nic stát.“

Byla opravdu klidná. V jejích velkých jasných očích nebylo ani za mák strachu, spíše se v nich jevil živý zájem o tak velkolepé a pro ni nezvyklé, nové divadlo.

„Víte, že bych ta zvířata chtěla vidět zblízka?“ řekla vzrušeně.

Narcis se právě chystal vystoupit do koruny obrovského cedru, který se tu v blízkosti tyčil. Kapitán Trafalgar si toho povšiml a řekl dobrosrdečně:

„Kdyby ti Narcis pomohl na tenhle strom, viděla bys daleko víc něž z blízka.“

Kmen cedru byl tak rozeklaný, že při trošce obratnosti bylo možné trhlinami vyšplhat až do koruny, kde mohutné spodní větve zaručovaly pohodlný výhled. Narcis samozřejmě nelenil a ochotně Rosettě pomáhal nahoru. Florimond se ovšem ihned přidal, nemohl tu chybět. Ve třech minutách byli všichni tři usazeni ve výši desíti nebo dvanácti metrů.

Z dálky sem doléhalo temné hučení, podobné několikanásobné ozvěně vzdáleného hromu. Země duněla. Do nepřetržitého hukotu a dunění tisícerých kopyt, bušících v šíleném běhu do půdy, se mísil křik, vytí a bečení zděšeného stáda. Bezhlavě v jediném šiku se tu hnali jeleni, losi, daňci, vlci, rysi i buvoli, prosti vzájemného strachu, plachosti, nebo krvežíznivosti. Za nimi uháněli koně a bizoni, hovězí dobytek a oVce. Celé obrovské stádo se tudy přehnalo ve čtvrthodince. Kapitán Trafalgar předvídal správně. Zvěř minula les ve vzdálenosti asi dvou až tří set metrů, uhnula vpravo a ubíhala k východu. V místech, kde se stádo objevilo, bylo už vidět oblaka černého kouře a vzápětí vyšlehly i rudé plameny požáru.

Narcis byl příliš zaujatý neobvyklou podívanou, než aby si povšiml, že Florimond vyšplhal mezitím téměř až do vrcholku stromu. Teprve dětský hlas, který se ozval z výšky, ho upozornil. Florimond volal:

„Tady je vidět ještě líp. Pojďte se sem podívat! Žene se sem taky spousta jezdců!“

Narcis se bál, aby dítě nespadlo, a vyšplhal rychle za Florimondem. Uviděl skutečně zástup mužů na koních. Byla jich dobrá stovka. Byli rozptýleni po pláni a nezdálo se, že by prchali před ohněm. Naopak, spíše se k lesu, zachvácenému ohněm, blížili. Dokonce začínali utvářet půlkruh, který se pomalu svíral a mířil k hájku, kde byli v zákoutí naši cestující. Vypadalo to dosti podivně a Narcisovo podezření zesílilo, když mezi jezdci rozeznal Vic–Lubina, člověka, který před časem tak znepokojil otce. Musí mu svůj objev co nejrychleji sdělit. Anselm Jordas dole udílel nějaké rozkazy, nezdálo se však, že by jeho hlas prozrazoval obavy. Narcis popadl Florimonda bez okolků do náruče a sešplhal dolů. Volal přitom na Rosettu, aby udělala totéž.

Sestoupili téměř současně a v témž okamžiku se přihnal Beluche.

„Pozor!“ křičel, „kapitáne, jsme obklíčeni. Někdo nás zradil. Blíží se sem tlupa ozbrojených jezdců a chce nám zřejmě znemožnit ústup z lesa. Tíž lidé bezpochyby zapálili step, a tak máme z jedné strany požár a z druhé nepřátelské jezdce!“

„Vede je Vic-Lubin,“ vmísil se do řeči ostražitého Beluche Narcis, „poznal jsem ho v zástupu docela bezpečně! Je to tentýž muž, který se nás tak podezřele vyptával v New Orleansu!“

Rosetta zdánlivě bezstarostně poskočila a přivinula se k otci.

„Co si tedy počneme?“ zeptal se kapitán Trafalgar znepokojeně.

„Tlupa nám uzavírá cestu,“ opakoval Beluche a zalapal po vzduchu. Mohl sotva mluvit. „Je to nejméně padesát a nejvíc tak sto mužů. V záři slunce jsem zpozoroval i lesknoucí se pušky, chystají se na nás. Byl jsem právě, na obhlídce… Blíží se v kruhu, neuplyne ani třicet minut a padneme jim do rukou!“

„Nesmysl,“ vykřikl kapitán Trafalgar rozhořčeně. „Jsme přece v Texasu a to je neutrální území. Neworleanské soudy ani jejich výroky tu nemají pravomoc!“

„To je pravda,“ souhlasil Beluche, „nezapomeňte, ale kapitáne, že je na vaši hlavu vypsána odměna padesáti tisíc dolarů! Tahle vyhláška platí už čtrnáct let a nikdo ji zatím nezrušil. Není to přece tak malá suma, aby se pro ni někdo nedopustil nezákonnosti, jako je překročení Sabine. Ať se Mexiko ohradí! Než se věc vyřeší, bude s vámi dávno konec!“

„Je-li v tlupě skutečně Vic-Lubin,“ souhlasil Anselm. Jordas, „pak je to úplně jasné. Jde po tobě, příteli. Poznal jsi ho opravdu?“ obrátil se k Narcisovi.

„Jsem si tím tak jistý, jako že stojím tady!“ řekl rozhodně Narcis a Beluche přisvědčil: „Vede tlupu. Je to on!“

„Pak nám zbývá jen jediné,“ rozhodl Anselm Jordas, „a to připravit se na obranu. Ženy a děti se uchýlí k břehu potoka, kde budou v bezpečí. Kolik máme pušek?“

„Já mám jednu,“ přihlásil se Narcis.

„Já rovněž jednu,“ řekl Anselm Jordas, „a Beluche má třetí. Je tu ještě někdo s puškou?“

Nikdo se nehlásil. Nebylo jich tedy víc. Kapitán Trafalgar nepředpokládal přepadení a svoje lidi na tuto procházku vůbec neozbrojil. Pouze jeden z nich měl dvě: bambitky. To bylo všechno, celkem tak na šest sedm ran.

Na několik desítek a možná celou stovku nepřátel to bylo příliš málo. Anselm Jordas, ačkoliv to byl muž činu v pravém slova smyslu, pokládal věc podobně jako kapitán Trafalgar za ztracenou. Mlčel. Zato Jan Corbiac se ozval:

„Přátelé, mne už nic nezachrání,“ řekl klidným a rozhodným hlasem, „to přece vidíte všichni. Jestliže mě ti lidé chtějí zajmout a dostat na šibenici, pak se jim to určitě podaří. Náš odpor by neměl nejmenší smysl. Rád bych zabránil zbytečnému krveprolévání. Vzdám se. Poprvé ve svém životě. Nechte mě udělat, co zamýšlím.“

„Kapitáne Trafalgare, příteli! Jene Corbiaku,“ vykřikl Anselm Jordas divoce, „víš, co to říkáš a komu to říkáš?“

„Vím, příteli, dobře vím. Říkám to nejstatečnějšímu a nejvěrnějšímu druhovi, obětavému hrdinovi, muži, kterého si ze všech lidí na celém světě nejvíc vážím, kterého ctím a miluji. A který bude dobrým otcem mým osiřelým dětem.“

„Mýlíš se kapitáne Trafalgare. Poprvé v životě ti vypovídám poslušnost. Situace se změnila, jsi teď pod mou ochranou, a tedy i velením. Pamatuj si, že tě budu vlastním tělem chránit do posledního dechu a spíš si nechám vyrvat srdce z těla, než abych se díval, jak tě zajímají.“

„Jordasi, copak tě mám prosit? Uvědom si, že jde o život mých děti! Na mně už přece nezáleží!“

„Těm se nestane nic, neobávej se. A o jejich budoucnost se postará Claircina. Konec řečí!“ skončil rozhodně Anselm Jordas.

„Narcisi, sem za tenhle strom!“ zavelel, „pušku dobře namířenou, patrony po ruce. Beluche támhle za to skalisko! Ženy s Florimondem a kapitánem Trafalgarem pod břeh. Spěchejte. A ostatní na cedr! Připravte si bambitky. A co rána, to zásah! To by v tom čert byl, abychom je neodstrašili!“

Anselm Jordas udílel rozkazy tak rozhodně a s takovým klidem, jako by velel celé posádce.

„Počkejte,“ zavolala Rosetta, Stála doposud u svého otce a objímala jeho ramena. „Poslechněte přece, mám nápad, slyšíte?“

Vztyčila se vedle kapitána Trafalgara a v ruce držela otcův karabáč. Popadla ho pravděpodobně nevědomky. Byla bledá, ale vyzařovala z ní odvaha a neochvějná vira.

Všichni se k ní zvědavě obrátili. Nebyla zvyklá na tolik pátravých pohledů najednou a trochu zrůžověla.

„Nesmějte se,“ řekla rázně, „je to sice dětský nápad, ale vždycky se zatím osvědčil. Když jsme si v klášteře hrávaly na schovávanou, často jsme to tak udělaly. A pokaždé se nám to podařilo. Proč bychom to nemohli zkusit i teď?“.

„Tak k věci,“ řekl Anselm Jordas nevrle.

„Musíme zachránit otce, že? Jedině jemu hrozí nebezpečí. Ať si tedy vezme jeho klobouk i plášť kapitán Jordas, posadí se do otcovy lenošky a dá se na útěk s námi. Ti tam budou myslet, že je na lehátku kapitán Trafalgar, a pustí se za námi. Dostihnou nás a budou chtít otce zajmout. Beluche ale zatím ukryje otce pod přikrývkou a dopraví na opačnou stranu do bezpečí. My uděláme všecko, abychom nepřítele co nejvíce zdrželi. Než pozná omyl, bude otec už tak daleko, že ho pronásledovatelé nedostihnou. A nám se nemůže nic stát, o nás jim přece

Anselm Jordas byl přímo nadšený. „To je báječný nápad!“ souhlasil ihned.

„Jsou to ničemové,“ namítal kapitán Trafalgar, „budou po vás střílet a kdoví jak se zachovají, až poznají, že naletěli:“

„Nebojte se, tatínku,“ uklidňovala ho Rosetta. „Vás přece chtějí dostat živého, ne? Střílet nebudou, jsem si tím docela jistá. A až prohlédnou naši lest, nechají nás stát a pustí se za vámi!“

„Je to to nejlepší, co můžeme v dané situaci udělat,“ smál se Beluche. „Jakmile se nám podaří dorazit k Černé řece, jsme zachráněni! Je tam jen jediná loďka, a tak se přes vodu nikdo další nedostane. Dorazíme tam v půlhodině a pak spánembohem, Vic-Lubine!“

„Tak rychle!“ souhlasil kapitán Trafalgar. „Musíme jednat a neztrácet drahocenné minuty. Beluchi, mezka! Rychle.“

„Sem s pláštěm a kloboukem,“ obrátil se Anselm Jordas k Janu Corbiakovi. „Zabalíme tě do přikrývky a přivážeme na koně k Belucheovi. Můj kůň je nejlepší, Narcisi, přiveď ho! Moc přátelsky s tebou nezacházím, milý Trafalgare, ale co se dá dělat. Musíme tě zachránit. Projížďku taky nebudeš mít příjemnou, ale nemůžeme si vybírat!“

Anselm Jordas během povelů a hovoru svlékl kapitána Trafalgara z jeho bílého pláště a zavinul ho do přikrývky. Pak ho posadil na koně před Beluche a přivázali ubohého kapitána k věrnému sluhovi provazem. Kůň ve chvilce zmizel se svým nezvyklým nákladem v lesním porostu. Rosetta a Florimond se se svým otcem ani nerozloučili, nebylo času.

Kapitán Jordas si přehodil přes bedra bílý plášť, na hlavu si nasadil široký Trafalgarův slamák a usadil se v jeho lenošce. Nosítka hned obklopili ostatní jezdci, mezi nimi i Narcis, Rosetta, Claircina a Florimond, a vydali se rychle směrem, kudy prchala před ohněm poděšená zvířata.

„Na shledanou zítra, tatínku,“ šeptala Rosetta. „A nezastavujte se až v San Marku, ať se děje cokoliv!“

„Podaří se to, nebojte se,“ uklidňoval ji Narcis.

„Půjčte mi svou bambitku,“ řekla Rosetta.

„Prosím,“ souhlasil Narcis, „ale umíte s ní zacházet?“

„Chci mít zbraň. Vám stačí puška. Je bambitka nabitá?“

Rosetta ujížděla na koni se zbraní v ruce téměř v čele celé skupiny. Celá naše společnost se hnala tryskem k jihovýchodu. Ocitla se brzy na otevřeném prostranství, kde tvořila velice nápadnou skupinu zejména proto, že v jejím středu spočíval na nosítkách nehybný muž v bílém plášti a širokém slamáku.

Rosettina lest se setkala s očividným úspěchem. Neujeli ani plných deset minut cesty a jezdci, kteří se chystali naši společnost obklíčit, změnili taktiku. Půlkruh se rychle rozptýlil a z blízkého lesa vyrazili další jezdci. Ozval se křik, rozkazy a chřestění zbraní. A všichni se pustili do pronásledování. Část tlupy se dala přímo, ostatní se hnali dvěma oblouky, do jejichž středu chtěli uprchlíky sevřít.

Anselm Jordas pozoroval pohyby jezdců a velel, aby se dali přímo k jihu. Nastal vpravdě šílený běh. Mezci s nosítky, popohánění práskáním biče, cválali tak zdatně, že stačili v běhu koním. Společnost je povzbuzovala ještě křikem a zvířata s ušima položenýma na hřbetě pelášila jako jelení.

„Ještě abychom tak nakonec těm ničemům upláchli,“ zasmál se Narcis a podíval se spokojeně na Rosettu.

„Ale kdepak,“ řekla klidně dívka, „tuhle bláznivou jízdu mezci dlouho nevydrží. A taky není třeba, abychom je takhle hnali. Unavíme koně nepřátel, jak jen to bude možné. A pak tu čeládku pořádně zdržíme. Musíme udělat něco, co oddálí okamžik, než poznají svůj omyl.“

Obě skupiny, jak pronásledovaní, tak pronásledovatelé, uháněli v nepřetržitém trysku. Vzdálenost mezi nimi se však poznenáhlu zmenšovala, nepřátelé se pomalu přibližovali. V čele uháněl Vic-Lubin. Narcis ho zpozoroval a upozornil Rosettu. Policista seděl na poměrně malém, ale vpravdě ohnivém oři. Kopyta krásného zvířete se sotva dotýkala země.

„Už nás dohánějí,“ řekla dívka neohroženě. „A je nejvyšší čas, podívejte se.“

Mezci s nosítky byli už unavení a zůstávali pozadu.

„Musíme své koně zadržet!“ vykřikla dívka. „Nás musí Vic-Lubin dostihnout nejdřív,“ obrátila se k Narcisoví. „A vy ujíždějte, rychle, ze všech sil,“ velela ostatním.

Narcis poslechl a zvolnil jízdu. Mezci se dostávali pomalu do čela. Claircina, aniž by uvažovala, se od skupiny také oddělila a jela teď mezi Narcisem a Rosettou.

Vic-Lubin je dohnal ve dvou minutách. Obrátil k nim svou ohyzdnou tvář, zkřivenou divokou a zlou radostí.

„Tentokrát nám už neunikne!“ křičel, když míjel Narcise a jeho malou společnost. Tihle lidé ho nezajímali, nemínil se s nimi zdržovat.

Sotva se Vic-Lubin dostal o malý kousek dopředu, vztáhla Rosetta rychlým pohybem ruku. Držela v ní bambitku. Zazněl výstřel. A stalo se neuvěřitelné. Rosetta se jistě nikdy neučila střílet. A Vic-Lubinův kůň se vzepjal, poskočil a pak se převalil na zem. Vic-Lubina strhl s sebou na zem.

Bídák měl svou pušku naštěstí přes rameno. Než se mu podařilo ji strhnout, aby namířil a v zuřivosti snad i vypálil na Rosettu, měl už Narcis zalícenu svoji zbraň. Vykřikl:

„Dotkneš-li se své zbraně, je s tebou konec!“

Vic-Lubin spustil hlaveň k zemi a nedbale se zvedl. Předstíral, že mu o nic nejde. „Co je mi po vás,“ řekl posměšně, „nebudu se s vámi zdržovat. Koně, zavelel na své jezdce, kteří ho pravě doháněli. Jeden z nich ihned seskočil ze svého koně a dal ho Vic-Lubinovi. Ten se obratně vyšvihl do sedla a vztekle se zasmál:

„Kupředu, děti! Jen dejte koním ostruhy, za chvilku svou kořist máme!“

Málokdy je vidět pohromadě tolik odporných tváří, kolik jich bylo ve Vic-Lubinově tlupě. Byla to pěkná sebranka, vyvrhelové neworleanské společnosti. Nebylo téměř možné rozeznat, kdo z nich je černoch, míšenec, běloch, nebo rudoch, všichni měli pleť barvy staré kůže a také podobně zjizvenou a popraskanou. Oblečeni byli do roztodivných starých hadrů. Zato koně měli znamenité a všichni byli ozbrojeni až po zuby

Přehnali se kolem jako hejno krkavců. O Narcise a jeho malou společnost se nikdo nestaral.

Vic-Lubin nedostal příliš dobrého koně, zůstával vzadu, ačkoliv zvíře štval, jak mohl.

Narcis pobídl koně, aby viděl, co se bude dít. Mezci s nosítky už jenom klopýtali a náhle jeden z nich zakopl o nějaký pařez a klesl k zemi. Všichni se kolem zastavili a v mžiku byli obklíčeni pronásledovateli.

Narcis ze vzdálenosti asi jednoho sta metrů viděl, jak lotři seskákali rychle s koní a zmocnili se všech zbraní. Byli zřejmě předem domluveni. Nikdo jim ostatně nekladl odpor, bylo by ta zbytečné. Několik z nich popadlo lenošku s domnělým kapitánem Trafalgarem a vyzvedli ji na svá ramena. Čekali, až se k nim přiblíží Víc-Lubin.

To už byl na místě také Narcis. Sotva bandité vyzvedli lehátko, už se mezi nimi strhl spor.

„Já jsem ho měl první,“ křičel jeden z lotrů, „mně náleží odměna!“

„Lžeš, mizero,“ ozval se druhý, „já to byl! Kdo se opováží tvrdit něco jiného?!“

„Na všechny zbude dost,“ křičel další, „ale polovinu dostanu já! Já jsem ho popadl!“

„Nehádejte se,“ zavolal Vic-Lubin, který právě dojížděl, „hned se to rozhodne!“

Náčelník banditů si hrál na nestranného soudce. Seskočil s koně a čekal, až k němu přinesou nosítka se zajatcem. Netrpělivost mu však nedála, pokročil o krok vpřed.

Kapitán Jordas hrál svou úlohu znamenitě. Klobouk měl vražený do půli obličeje a ležel tak, aby nebylo možné hned mu ho sejmout.

Vic-Lubin k němu nedočkavě přiskočil. „Ukaž se, kapitáne Trafalgare!“ zaječel radostně a převrátil postavu v bílém plášti. Hned nato strhl své kořisti slamák.

„K čertu!“ zaklel a obrátil se plný vzteku na své lidi. „Jste pitomci a blbci! Nechali jste se napálit! To přece není kapitán Trafalgar!“

Vzrušený ryk, který chtivá tlupa doteď vydávala, zmlkl. Nastalo hrobové ticho. Vic-Lubinův vztek se podobal záchvatu. Z úst mu šla pěna, skřípal zuby a šermoval podivně rukama.

Pohled na tuto bezmocnou zuřivost byl tak směšný, že nebylo možné odolat. Narcis i Rosetta vypukli téměř současně v smích a vzápětí se k nim přidal Florimond s Claircinou. Služebníci kapitána Trafalgara se tak rozesmáli, že se ve chvilce váleli po zemi. Smál se i Anselm Jordas.

A k dovršení všeho se rozesmálo i několik Vic-Lubinových lidí. Celá věc jim připadala tak komická, že se chechtali také.

Vztekem skoro šílený obrátil se Vic-Lubin na Rosettu:

„Jsi dcera piráta!“ zařval, „a smích tě nadobro přejde, až uvidíš svého otce houpat se na šibenici! A to nebude už dlouho trvat, ten pohled ti dopřeju co nejdřív!“

Narcis se rozlítil, strhl pušku a namířil přímo do obličeje Vic-Lubina. Byl by ho jistě zastřelil jako psa, kdyby se na něho nebylo pověsilo v tu ránu několik lotrů. Zbraň mu srazili hlavní k zemi a vyrvali mu ji z rukou.

Avšak Rosetta v téže chvíli pozdvihla bičík a šlehla jím podlého ničemu přes tvář, aby potrestala drzou urážku. Na jeho tváři se objevil krvavý pruh. Vic-Lubin zařval jako raněné zvíře a vztekle vyrážel hrozby:

„Tohle mi splatíš! Tohle všechno mi splatíš!“

Brzy však ze svého vzteku vystřízlivěl. Vsedl na koně a nařídil svým lidem, aby naše cestovatele zajali a odvedli je směrem k řece Sabině.

„Co si to dovoluješ?“ zvolal Anselm Jordas. „Snad nás nechceš zajmout? A jakým právem?“

„Právem silnějšího,“ odsekl Vic-Lubin. „Ostatně se všechno dozvíte v New Orleansu.“

Narcis pochopil první, že toto rozhodnutí znamená záchranu kapitána Trafalgara. Naznačil ostatním, aby bez odporu poslechli. K Sabině se vraceli celkem v dobré náladě.

Posměšné pohledy našich cestovatelů Vic-Lubina zřejmě dráždily. Jen stěží se ovládal a nakonec zajatce opustil, vmísil se mezi své pochopy. Skupině zajatých nemohly stráže, obklopující je kolem dokola, vadit. Kruh Vic-Lubinových lidí byl dost široký a naše osamocená skupina se mohla pohodlně dorozumívat šeptem.

„Obávám se,“ řekl Anselm Jordas svému synovi, „že má ten darebák nějaký nekalý plán. Proč by jinak nechal kapitána Trafalgara unikat? Buď ho chce přimět k nějaké neopatrnosti, nebo má nějaké záměry s námi. Proč by nás jinak nutil k návratu do Louisiany? Ví přece dobře, že jakmile dorazíme do New Orleansu, budeme okamžitě propuštěni. Naše zatčení by přece nemohl nijak odůvodnit. A to už ani neuvažuji o tom, jaké by měl potíže, kdybychom si na něho stěžovali.“

„Určitě počítá s tím, že se kapitán Trafalgar vydá za námi,“ domýšlel se Narcis. „Předpokládá asi, že je někde skryt v lesích a pozoruje, co se s námi děje. Anebo Vic–Lubin pochopil, že máme s velitelem schůzku a že kapitán Trafalgar ztratí nervy, když se nás nedočká, a začne nás hledat.“

„To nesmíme připustit,“ řekl Anselm Jordas. „Opatrně, nesmíme tolik hovořit, abychom nevzbudili pozornost. Raději přemýšlej, jak se z téhle kaše dostaneme.“

Během cesty Narcis pozoroval náznaky, které potvrzovaly plně jeho podezření, že Vic-Lubin chce kapitána Trafalgara vylákat za nimi. Vic-Lubin změnil nejdřív směr cesty, jeho tlupa obrátila k jihu. Konečně to by bylo možné vysvětlit snahou vyhnout se požáru, který ještě zuřil na západě. Avšak vždycky v určité vzdálenosti se od tlupy oddělil některý z jezdců a zůstával pozadu. Na pláni už byla za nimi řada osamělých harcovníků, kteří zde konali obezřelou obhlídku. A konečně Narcis zpozoroval, že hlavní tlupa ztrácí během cesty nejrůznější předměty, většinou dosti nápadné – tu to byla pokrývka, po chvíli objemný pytel, pak nějaký barevný hadřík. Úmysl vyznačovat cestu, kudy se ubírali, byl víc než jasný. Znamení mohla sice sloužit roztroušeným harcovníkům, ale zrovna tak kapitánu Trafalgarovi. Bude-li ovšem tak neprozřetelný a pustí se za tlupou.

Vic-Lubin, ještě před krátkou dobou hrubý a drzý, už zajatce neurážel. Tvářil se náramně spokojeně, jako by měl přesný plán, který mu musí vyjít. V jedné chvíli se zastavil a napsal nějaké sděleni na lístek, s kterým ihned jeden z jeho mužů odcválal.

Všechny tyto podezřelé okolnosti neunikly ani Anselmu Jordasovi. O věci s Narcisem nemluvil, dal mu jen významným pohledem na srozuměnou, že o všem ví. A naznačil, že je třeba počkat na vhodnou příležitost, aby si mohli popovídat. Naskytla se jim až navečer, kdy Vic–Lubin nařídil zastavit k přenocování.

Kruh stráží obkličoval naši společnost i v noci. Koně jim odebrali a přivázali ke stromům s ostatními. Stráže byly i na všech čtyřech světových stranách tábora a střídaly se každou hodinu. Na útěk tedy nebylo ani pomyšlení. Noc však dovolovala našim zajatcům, aby se mohli alespoň tiše dohovořit.

Narcis, zabalený do deky, ležel vedle svého otce. „Přišel jsi na nějaké řešení?“ zeptal se ho.

„Snad. Já sám nemůžu nic podniknout;“ odpověděl otec liše, „slíbil jsem přece kapitánu Trafalgarovi, že se postarám o jeho děti, a nemůžu, je tedy opustit. Ale ty použiješ první příležitosti, která se ti naskytne, a uprchneš. Pojedeš přímo do San Marka. Musíš tam dorazit včas, abys kapitána Trafalgara varoval. Nesmí se za žádnou cenu pustit za námi, padl by tak do léčky nastražené Vic– Lubinem. Až se vrátíme do New Orleansu, pozná ten bídák Vic-Lubin, že mu plán nevyšel, a nezbude mu než nás propustit, aby neměl opletačky. Bude asi nejlepší, když zůstaneme tam a počkáme, jaké rozkazy nám kapitán Trafalgar udělí. Podle mého názoru by bylo nejlepší, aby určil jiné místo schůzky, třeba Caracas. Odtamtud bychom mohli ihned klidně odplout do Evropy. Zatím je ale času dost, ráno moudřejší večera. Zatím klidně spi, ať nabereš dost sil na zítřek. Bude pro tebe perný.“

Narcis nemohl spát. Uvažoval, že situace jeho blízkých se asi značně zhorší, až je opustí. Už teď neměli na růžích ustláno, a až Vic-Lubin zjistí, že mu jeden ze zajatců pláchl, bude se jistě mstít. Co asi potká Rosettu, Florimonda, otce i Claircinu, až se mstivý zlosyn rozzuří? Jiné řešení však není, a nezbude tedy nic jiného než prchnout, bez ohledu na touhy a představy. Splní otcův rozkaz, to je samozřejmé. Snad ten darebák bude doufat i dál, že kapitána Trafalgara přelstí a zmocní se ho, a svým zajatcům neublíží… Při téhle představě konečně Narcis usnul.

Ráno vyrazili na cestu dost brzo a k Sabině dorazili už před polednem. Jako první dal Vic-Lubin převézt na prámu zajatce se stráží asi dvaceti mužů. Pak se pramice vrátí a bude převážet ostatní.

Při plavbě Narcis zpozoroval, že řeka se o něco níž dosti značně rozšiřuje a tvoří zátočinu. Břehy tu měla bažinatě, porostlé rákosím, které mohlo poskytnout výborný úkryt. Když byl prám uprostřed proudu, využil Narcis nestřeženého okamžiku a vrhl se do vody. Strážce ani nenapadlo, že by se někdo ze zajatců odvážil do vody, a než věc zpozorovali, byl Narcis nejméně dva metry pod hladinou vody. Plaval pod vodou k bažině. Z pušek vyšlehlo několik výstřelů, ale kule letěly nazdařbůh. Pod zčeřenou vodou nebylo Narcise vidět, střely ho nezasáhly. Doplaval až k rákosí, prodral se pod vodou jeho houštinou a teprve pak se odvážil na povrch.

Z prámu ho tu nemohli vidět, rákosí bylo husté a vysoké. Narcis se dostal až k břehu a pak se vysokou trávou plazil jako užovka mezi křoví.

IV

Narcis pospíchal po břehu Sabině k San Marku a po celou cestu se nemohl zbavit myšlenky, která ho úporně pronásledovala. Nebude si Rosetta myslet, když ho viděla vrhat se do vody, že prchá jen proto, aby zachránil sám sebe, svou kůži? Nebude si myslet, že je zbabělec? Doufal samozřejmě, že otec Rosettě náležitě vysvětlí, že k tomu nalezne příležitost, proč musel Narcis zmizet. Avšak představa, že Rosetta třeba jen na pár minut zapochybovala o jeho charakteru, byla tak nesnesitelná, že nemohl na nic jiného myslet.

Teprve nyní si Narcis uvědomoval, že od prvního okamžiku, kdy Rosettu spatřil, myslel především na ni. Pociťoval k ní hlubokou náklonnost a byl přesvědčen, že první jeho povinností bude chránit ji a opatrovat jako vlastní sestru.

Nebylo pochyb, že Narcis měl srdce plné lásky, úcty i důvěry k mladé dívce, a přece se před ní o svých citech ani slovem nezmínil, nedal je nijak najevo. Ostýchal se před Rosettou, přiváděly ho do rozpaků její přirozené, a přitom vybrané způsoby i odvaha a statečnost, zděděná pravděpodobně po otci. Mladíkovi se zdálo, že jí není hoden, a byl přesvědčen, že si její úctu a obdiv zaslouží, bude-li přesně plnit otcovy rozkazy. Dlouhá a namáhavá cesta, kterou právě podnikal, mu v těchto představách ubíhala, jako by měl křídla.

Třetí den dorazil k pevnosti San Marco. Nemohl se k ní dostat jinak, než že přeplaval hluboký mořský kanál v šíři asi pěti set metrů. Zčásti zděná a zčásti ze dřeva vybudovaná pevnůstka se totiž skromně krčila na malém ostrovu v zálivu. Na první pohled nebyla příliš nápadná, ale jak se k ní Narcis blížil, rozpoznával, že je vybudována jako vojenská pevnost. Měla poměrně vysoké zdi, příkop a ježila se řadou děl. Vládl tu čilý ruch, lidé přebíhali, přenášeli zbraně, připravovali člun a Narcis pochopil, že kapitán Trafalgar je už v bezpečí v pevnosti. Přípravy řídil Beluche a první Narcise ještě dřív, než vystoupil na břeh, zpozoroval a poznal. Odvedl ho hned ke kapitánu Trafalgarovi. Velitel pevnosti se hněval.

„Tak ty jsi tady,“ přivítal Narcise, „ale musím ti říct, že váš plán má překrásné výsledky! Moje dcera je v rukou těch lotrů! Nemyslíš, že by mi bylo milejší, aby byla ona na svobodě a já v jejich moci? Ale co se budu zlobit, snad se ani jí ani ostatním nic nestalo. Ostatně už nebude dlouho trvat, než dokončíme přípravy a vyplujeme po Sabině. Zaskočíme tu chátru, Vic-Lubin ještě pozná, kdo je kapitán Trafalgar! Jen je mi líto, že jsem se nechal odvézt jako balík zboží…“

Velitel pevnosti se nemohl pohybovat, ale do své řeči i výrazu očí soustředil veškeré své odhodlání a sílu.

„Jsem tu proto,“ řekl Narcis pevně a odhodlaně, „abych vás varoval. Kapitáne Trafalgare, jménem svého otce a na jeho rozkaz vás žádám, abyste se nedopouštěl nějaké nové nerozvážnosti. Zůstaňte zde, v pevnosti, kde jste v bezpečí.“

„Tak takhle?“ podivil se kapitán. „S takovouhle na mě přicházíš? Nový výmysl tvého otce! Nemíním tím nic špatného, je to statečný a odvážný muž a nejlepší můj přítel. Ale tak trochu se mi zdá, že za těch čtrnáct let pohodlného života v Saint-Enogatu toho moc nezískal. Však on pochopí, že musím na záchranu svých dětí i jeho něco podniknout! Teď mi ale řekni, jak jsi se vlastně dostal na svobodu. Vic-Lubin tě sotva propustil, co?“

Narcis kapitánu Trafalgarovi stručně vysvětlil, jak a proč uprchl a současně mu vysvětlil důkladně všechny důvody, které Anselma Jordase přiměly, aby svého syna poslal na tuto dost nebezpečnou cestu.

„Nu, to není špatné,“ řekl uznale kapitán, „myslí to určitě dobře. Na druhé straně ale jak ty, tak tvůj otec musíte uznat, že o svém osudu a o osudu Vic-Lubina mám právo rozhodovat především já. Nikdo mi nezabrání v tom, abych toho lotra nepověsil na první větev, na kterou se mi namane. Člověk, který se opovážil napsat mi takovou zprávu, jakou jsem od něho před několika hodinami obdržel, je už prakticky mrtvý!“

„Vic-Lubin vám psal?“ divil se Narcis.

„Copak ti není divné, že vím o vašem zajetí? Jak bych se to byl dozvěděl? Tady je lístek, který dnes ráno přiletěl do pevnosti na kouli z ručnice. Má štěstí, že ho poslal touhle cestou. Kdyby ho přinesl sám, už by se dávno houpal na trámu.“

Kapitán Trafalgar naznačil pohledem, že lístek leží na stole. Narcis sdělení popadl. Lístek byl napsán tužkou, nemotorným, dětským písmem. Narcis četl:

Veliteli pirátů v Baratarii a San Marku!

Nedostal jsem tě, ale mám tvoji dceru. A ta mi zaplatí za tebe!

Vic-Lubin

„Není tohle nestydatost?“ zeptal se kapitán Trafalgar rozhorleně.

„Myslím,“ odpověděl Narcis rozvážně, „že tohle sdělení dává mému otci úplně za pravdu. Tohle není hrozba, ale lest. Vic-Lubin sleduje jediný cíl: vlákat vás do nastražené léčky.“

„To mě nezajímá,“ řekl kapitán Trafalgar rozhodně.

„Ať si Vic-Lubin sleduje co chce, musí poznat, že se nedám beztrestně urážet. A on to dobře ví!“

„Co tedy chcete udělat?“ zeptal se Narcis s nadějemi..

„Pronásledovat ho, chytit a pověsit!“

„To je v pořádku,“ souhlasil Narcis, „ale za čí pomoci?“

„Mám ještě dost lidí. Beluche půjde samozřejmě také, a chceš-li se výpravy zúčastnit i ty, pak nás bude zase o jednoho víc!“

Narcis rychle vystřízlivěl. Jestli tu bylo deset, dvanáct mužů, s nimiž bylo možné počítat, tak to bylo všechno. Není to čiré bláznovství, jít s takovou hrstkou lidí proti desetinásobně většímu počtu Vic-Lubinových hrdlořezů? Ne, to je podnik přímo šílený!

„Samozřejmě, v každém případě se mnou můžete počítat, kapitáne, jsem vám zcela k dispozici,“ řekl Narcis pevně, „dovolte mi ale, abych vám při vší úctě, kterou k vám chovám, řekl, že je to předem ztracený podnik.“

A Narcis podrobně vylíčil, jaké přípravy Vic-Lubin učinil: že po celou cestu tlupa značila, kudy se ubírá, kolik lidí má Vic-Lubin k dispozici, jak je rozmístil, aby ho kapitán Trafalgar neobjevil nepřipraveného, jak výhodné místo zvolil pro případ, že by se musel bránit útoku, a že má v úmyslu použít zajatců jako živé hradby. Není tedy možné zmoci ani přesilu jeho lidi, ani vymyslet způsob, jak Vic-Lubina přelstít. Pamatoval na všechno. A kromě toho, jakmile kapitán Trafalgar překročí hranice Louisiany, bude to totéž, jako by se vrhal rovnou do vlčího chřtánu.

Důvody to byly příliš jasné a pádné a hrdinný kapitán je musel uznat, ať chtěl nebo nechtěl. Všecko by však nešlo tak hladce, kdyby byl kapitán Trafalgar zdravý a mohl se boje zúčastnit sám, nemusel jen trpně přihlížet, jak jsou plněny jeho rozkazy. Byl si příliš vědom svá bezmocnosti a na očích mu bylo vidět, že by proti Vic–Lubinovi vytáhl třeba docela sám. Svedl sám se sebou hrozný boj, než konečně řekl:

„Tvůj otec má pravdu. Ale nikdy bych tuto pravdu neuznal a neposlechl, nebýt mé hrozné nemoci.“

Díval se na syna svého přítele s jedinou otázkou: co tedy podniknout, jak tuto situaci řešit?

„Otec všechno promyslel,“ řekl Narcis a vyprávěl kapitánovi, jaký plán jeho otec má. Sejdou se všichni v Caracasu a odtud odplují do Evropy. Věc si však vyžádá dosti času a oddálí možná o několik měsíců shledání kapitána Trafalgara s jeho dětmi.

„Nemůžeme ztrácet čas,“ řekl kapitán Narcisoví, „je tu příliš mnoho důvodů pro to, abychom spěchali. Jakmile Vic-Lubin zjistí, že mě nevylákal, dorazí do New Orleansu. To nebude trvat ani dva týdny. O mém pobytu tady už ví, bohužel. Sežene si posilu a zaútočí na naši pevnost, to je víc než jisté. A nebo se to zjednoduší, zakročí u dvora v Mexiku a vymůže si moje vydání. Udělal jsem chybu, že jsem své lodě prodal a posádku rozpustil. Ta moje nemoc! Chtěl jsem mít věci v pořádku dřív, než přijde tvůj otec. Představoval jsem si to všechno daleko snadnější. Ale co naplat, teď nemáme proti nepříteli jinou zbraň než rychlost. Ve čtrnácti dnech už musíme být na vlastní lodi na širém moři. A zařídit, aby moje děti i tvůj otec se dostali na naši loď nepozorovaně. Snad bude v Galvestonu na prodej nějaká loď?“

„Potřebujete malou loď, nebo spíše velký koráb?“ zeptal se Narcis.

„Nejméně tak na tři až čtyři sta tun. Musím naložit všechno, co mi zbylo, a odvézt to do Evropy.“

„To máte tolik věcí?“ podivil se Narcis a rozhlédl se kolem sebe. Nezdálo se mu, že by v pevnůstce mohlo někde něco být, i veliký sál, v kterém nyní byli, byl až na několik židlí a stůl úplně prázdný.

„Prodal jsem toho dost,“ přikývl kapitán Trafalgar, „a ponechal si jen věci, které považuji za nezbytné. Chceš-li se podívat, zavolej Beluche.“

Narcis ihned vyplnil přání velitele pevnosti. Beluche se přikolébal svým volným námořnickým krokem.

„Změnil jsem svoje úmysly,“ řekl mu kapitán Trafalgar. „Prozatím nikam nepojedeme.“

Beluche ani nemukl, měl patrně hrůzu ze zbytečných slov.

„Odveď tohoto mladého muže do skladiště a všecko mu ukaž,“ pokynul mu velitel.

„Všechno?“

„Jak jsem řekl: všechno!“

Beluche přinesl odněkud obrovský svazek klíčů, rozžal svítilnu a pokynul mlčky Narcisovi. Šli.

Prošli několika chodbami, až se ocitli před těžkými železnými vraty. Beluche je odemykal několika klíči. Vešli do hlubokého sklepení.

„Tady je sklad prachu,“ ukazoval Beluche na soudky se střelným prachem. Za nimi byly srovnány v bezvadném pořádku dělové koule nejrůznějších velikosti a po nich následovaly pušky a zásoby patron.

Prostora sklepení byla poměrně veliká a Narcis uvažoval, že jeho rozloha se prostírá snad pod celou pevností. Vešli však do dalších sklepení a Narcis pochopil, že tyto prostory sloužily dříve snad i za úkryt posádce. Nenápadná pevnůstka měla obrovské podzemí.

Bylo tu všechno možné zboží, jaké kdy lidské ruce vyrobily. Vzácný nábytek, porcelán, bronzové nádoby, drahocenné tkaniny a kožešiny, francouzská i španělská vína, obrazy, hudební nástroje, koberce, šperky, sochy, knihy, několikerá brnění, sedla anglická i arabská, fyzikální přístroje a další a další věci. Věci byly uspořádané a srovnané a vypadalo to tu málem jako na nějaké všeobecné výstavě, kterou pořádají velká města. Nakonec ukázal Beluche Narcisoví dva kufříky. Jeden z nich byl naplněn zlatými i stříbrnými mincemi, v druhém byly drahé kameny, safíry, rubíny, opály, diamanty i perly. Obrovskou cenu tohoto bohatství nebylo snad ani možné odhadnout.

Beluche pak opět všechno pečlivě pozamykal. Na zpáteční cestě pocítil Narcis podivný zármutek. Neuměl si jeho příčinu hned vysvětlit, zdálo se mu jen, že se cítí zdrcen tíhou tohoto nesmírného bohatství. Někde v hloubi duše mu sedělo temné vědomí, že veliký majetek kapitána Trafalgara rozevřel mezi ním a Rosettou nepřekonatelnou propast. Vrátil se k veliteli pevnosti bledý a zaražený.

„Co myslíš,“ zeptal se ho kapitán Trafalgar, „bude na to stačit koráb o nosnosti tří set tun?“

„Rozhodně ne,“ zavrtěl Narcis hlavou. „Odhaduji tak sedm až osm set tun.“

„Kdepak,“ namítl kapitán, „větší loď kupovat nebudu. A když, tak učiníme výběr. Velká loď se také hůře shání a nám snad jde o to, jak co nejrychleji vyváznout z nesnází, ne? Mohl by ses zítra vydat s Beluchem do Galvestonu a po něčem se tam poohlédnout.“

„Třeba hned, veliteli,“ souhlasily Narcis, „budete-li si to přát. Teď jenom prosím o něco na zub. Mám už pořádný hlad.“

„Hochu,“ vykřikl kapitán Trafalgar, „to jsem tomu dal. Jsi tři dny na cestě, kdoví čím ses živil a já tě hostím pohledem na svůj majetek. Beluchi, honem, přesnídávku panu Jordasovi, copak nevíš sám, co se sluší a patří?“

Za chvilku tu byla mísa plná jídla a Narcis se ani v nejmenším nedal pobízet. Spořádal toho dost a pak řekl:

„Všechno je v pořádku. Jsem připraven.“

„Vezmete si člun,“ pravil velitel pevnosti, „a pojedete do Galvestonu. Jestli tam objevíte nějakou loď, s kterou bychom se mohli bez velkých oprav hned vydat přes Atlantský oceán, tak ji kupte. Na ceně nezáleží, zaplaťte majiteli, co bude chtít. A vraťte se ještě dnes, chci vědět, na čem jsem. Kdybyste nepořídili v Galvestonu, vydáte se zítra do Tampika.“

Do Galvestonu dorazil Narcis s Beluchem o druhé hodině. V přístavu mnoho lodí nebylo. Kotvila tu jen stará a poloshnilá dvojstěžní španělská loď, asi osm pobřežních člunů a pěkný americký trojstěžník. Koráb nesl název

Heureka a jeho mužstvo právě vykládalo na břeh dovezené zboží.

Loď se na první pohled Narcisoví zalíbila. Byla výborně postavená a sloužila zřejmě k rychlé přepravě zboží. Byla i napohled pěkná, výše stěžňů a kvalita plachet Narcise ujistily, že to je právě ta loď, kterou potřebují. Získá ji však?

Naštěstí kapitán Heureky byl zároveň i jejím majitelem. Nebylo divu, takovou loď si každý staví sám pro sebe. Narcis se hned za ním vydal na palubu.

„Nebyl byste ochoten Heureku prodat?“ zeptal se kapitána.

Američan se usmál: „Proč ne, když mi slušně zaplatíte.“ A díval se na Narcise tak, že bylo jasné, co si myslí: Ve vaší kapse není ani zlomek toho, co loď stojí!

„Jaká by byla její cena, kapitáne?“

„Musí mi pokrýt všechny výlohy. To znamená nákup materiálu, stavbu lodi, uhradit návrat do New Yorku a taky ztráty na obchodě, které budu mít, než si pořídím novou loď.“

„Tak řekněte sumu.“

Kapitán chvíli váhal, pohlížel k zemi a konečně řekl:

„Sto dvacet tisíc dolarů!“

„Jaká je nosnost?“

„Osm set tun.“

„Největší rychlost?“

„Co se toho týče, tak mě nikdo nedohoní. Můžete se přesvědčit. Průměrná rychlost sem z New Yorku byla patnáct uzlů…“

„Je koráb zachovalý?“

„Nemínil jsem ho prodat a je snad na první pohled poznat, že je loď v bezvadném pořádku. Heureka je téměř nová, mám ji sotva šest měsíců, kdy vyplula z loděnice.“

Američan pozoroval, že Narcis to myslí doopravdy, a řekl: „Přenechám vám i mužstvo, budete-li chtít. A lacino.“

Prohlídka celé lodi včetně podpalubí Narcise ujistila, že Heureka je skutečně koráb, jaký si jen lze přát. Byla suchá, čistá, skladištní prostory velké. Na zádi byl salónek, velká místnost a šest pohodlných kabin. Mohli se na ní tedy přepravovat i cestující.

Narcis, teď už opět na palubě, se kapitána zeptal:

„Tak jaké je vaše poslední slovo?“

„Nic neměním. Jak jsem řekl.“

„Dobrá. Potřebujeme však loď velmi brzo. Hned zítra ji převezmeme.“

„Jak si přejete. Loď bude volná během tří hodin. A abych nezapomněl: za posádku dostanu dvě stě dolarů.“

To opravdu nebylo mnoho za mužstvo, které možná čítalo třicet lidí. Kdyby měl Narcis mužstvo shánět, ztratil by příliš mnoho drahocenného času. A Američan také neprodělal, nemusel mužstvu vyplácet odstupné.

Kapitán Trafalgar očekával v pevnosti Narcisův návrat s netrpělivostí a z výsledku cesty měl velkou radost. Druhého dne ráno odplul s Narcisem do Galvestonu, aby dosavadnímu majiteli Heureky vyplatil sto dvacet tisíc a dvě stě dolarů. Koupě byla uzavřena během desíti minut, smlouva i výplata částky potvrzena. Zbývalo pouze prohlédnout si mužstvo. Kapitán Trafalgar seděl na zádi lodi ve své lenošce a prohlížel si jednoho muže po druhém. Bylo jich opravdu třicet a většina z nich byla Španělé a Američané. Jediný Angličan mezi nimi byl ihned propuštěn. Dostal samozřejmě dosti značné odškodné. První důstojník byl na první pohled vzdělaný, schopný a čilý muž. Jmenoval se Brice a kapitán mu ponechal jeho hodnost.

Kapitán Trafalgar najal mužstvo na šest měsíců. Upozornil však posádku důrazně, že se musí bez odporu podřídit všem jeho rozkazům a poslouchat jako na válečné lodi.

„Se stravou i platem budete spokojeni,“ řekl jim. „A zacházet s vámi budu spravedlivě. Při nástupu dostane každý dvacet dolarů, nové šaty a mzdu vám budu vyplácet dvojnásobnou, než jakou jste dostávali dosud. Po večeři dostanete také víno. Bude-li někdo chtít odejít dřív, dostane odbytné. Příčinu na něco si stěžovat mít nebudete, pokud budete řádně vykonávat svoje povinnosti. Trvám však na přísném.dodržování řádu, dokonalé poslušnosti a kázně. I nejmenší poklesek nebo nedbalost však přísně ztrestám a reptat nedovolím nikomu a v žádném případě. Jste s podmínkami spokojeni?“

Na Briceovo znamení provolali námořníci svému novému kapitánu hlasité: „Hurá!“

Ještě téhož dne večer kotvila Heureka u pevnosti San Marco a nazítří už vynášelo mužstvo majetek kapitána Trafalgara ze sklepení pevnůstky do skladištních prostor lodě.

Na palubu korábu dal Velitel umístil šest bronzových děl a zásoby, všech druhů zbraní byly uloženy v mezipalubí. Střelivo a prach byly umístěny v prostoru pod salónkem a dopravu těchto zásob řídil a střežil sám Beluche.

V osmi dnech byly všechny práce skončeny. Konečně byl i kapitán Trafalgar dopraven se svou lenoškou do salónku, když se předtím přesvědčil, že může ještě vydávat rozkazy k řízení lodi. Dokázalo to několik předběžných zkoušek a kapitán Trafalgar byl celý jako vyměněný.

„Kdyby mi byl někdo řekl před šesti měsíci,“ svěřoval se nadšeně, „že budu ještě velet na lodi, nevěřil bych tomu.“

Narcis vzpomínal, že je tomu právě dvanáct dní, co opustil otce, Rosettu a ostatní zajatce Vic-Lubinovy.

„Veliteli,“ volal Beluche, „kotva je zdvižena, čekáme na rozkazy!“

„K východu! Poplujeme do Baratarie,“ odpověděl kapitán Trafalgar.

Ozval se hvizd píšťaly a dupání nohou po palubě. Koráb se pomalu otočil po větru, plachty se nadmuly a loď se lehce rozběhla po hladině.

Sotva Heureka opustila záliv, ozval se strašlivý výbuch a náraz vzduchu zakymácel lodí.

Na ostrůvku San Marco se snad otevřela sopka a vyhodila celou pevnost do vzduchu. V povětří létaly kameny, suť a prach. Pak zase všechno spadlo, prach pomalu usedal, bylo ticho.

To Beluche před odplutím připravil nálož prachu a zapálil dlouhý doutnák. A zničil tak všechno, co zbylo na ostrůvku z posledního sídla kapitána Trafalgara.

Před odjezdem ze San Marka měli v pevnosti všichni tolik práce, že nevěděli co dřív. Ani Narcisoví nezbyla chvilka času, aby si mohl s kapitánem Trafalgarem pohovořit o věcech, které ho tolik zajímaly. Nyní však byli na lodi, příznivý vítr hnal loď k ústí Mississippi a Narcis využil každého okamžiku, aby zavedl řeč na dobrodružství, které je potkalo na savaně.

Jednoho večera se Narcis konečně odvážil zeptat se kapitána, odkud zná Vic-Lubina a ví-li o pohnutkách, které ho vedou k tak ohavnému jednání.

„Znám dobře toho lotra,“ rozhovořil se kapitán Trafalgar. „Měl jsem ho krátký čas v posádce, kterou jsem zřídil v Baratarii. Nebyl to však dobrý voják. Opíjel se, rval a choval se drze. Marně jsem ho několikrát napomenul, pak jsem musel sáhnout i k trestům, ale nebylo to nic platné. Nakonec jsem ho propustil. Odtud pravděpodobně pramení jeho zášť vůči mně a ta, jak se zdá, neutuchla ani po čtrnácti letech.“

„Ten člověk prý nyní slouží u policie v New Orleansu,“ poznamenal Narcis.

„To je pravda. Ale takového pracovníka jí není třeba závidět,“ usmál se velitel, „jistě i tam slouží tak špatně, jako sloužil u mě.“

„Myslíte, kapitáne, že překročil Sabině a chtěl vás zajmout jen z úřední povinnosti?“

„To určitě nikoliv. Správce Louisiany by musel ztratit rozum, kdyby na sebe uvalil odpovědnost za překročení cizího území. Vic-Lubin jedná na svou vlastní pěst, bez vědomí úřadů. Pohnutkou je určitě oněch padesát tisíc dolarů, vypsaných na mou hlavu. Musel nějakým způsobem vypátrat už dřív, kde jsou moje děti, a počítal s tim, že se s nimi budu chtít shledat. Tak také vypátral, že se děti vydaly na cestu, a uvědomil si hned, že ho přivedou na mou stopu. A dát dohromady takovýhle podnik není nic nesnadného. Stačí mezi lotry sobě podobnými rozhlásit, že shání lidi na výpravu, na jejímž konci čeká všechny tučná kořist, a má darebáků všeho schopných, kolik jen potřebuje. Další už přišlo samo sebou. Vic-Lubin vás se svou hordou sledoval, vypátral naše setkáni a uzavřel nám cestu. Na jedné straně založil požár ve stepi a z druhé se chystal na obklíčení. Kdyby mne byl zajal, všichni jeho pochopové by se zapřísahali, že mne polapili v Louisianě. A bylo by se mu to podařilo docela lehce, nebýt duchapřítomnosti mé Rosetty. Dnes už bych byl ztracen…“

„A myslíte, kapitáne, že by soud v New Orleansu dal ještě tak starý rozsudek vykonat?“

„To je dost pravděpodobné. V nejlepším případě by mě stihl doživotní žalář.“

„V tom případě mi však jistě dovolíte jedno upozornění. Vaše plavba v amerických vodách není příliš bezpečná!“

„A kdo o naší cestě ví?“ zeptal se kapitán Trafalgar klidně. „Nikdo přece! Zakotvíme v zálivu Barataria, kde to znám líp než kdokoliv na světě. Byl jsem tam ostatně za těch čtrnáct let už několikrát, v posledních letech jsem sem zajížděl, abych se mohl sám nepozorován alespoň podívat na své děti. Tentokrát budeme na místě dřív než Vic-Lubin a ten nebude mít o naší přítomnosti stejně ani potuchy. Než se vzpamatuje, budeme všichni na širém moři. Jakmile dorazíme, vystoupíš ty a Beluche v noci na břeh a zajdete ke Claircině. Nebudou-li už děti u ní, budeme klidně čekat. Vic-Lubin je musí propustit a už to také jistě udělal, protože pochopil, že jsem mu do smyčky nevlezl. Myslím, že tenhle plán je docela přirozený a snadný.“

„To ano,“ souhlasil Narcis, „jen aby se nikdo nedozvěděl, že jsme na Heurece.“

„Myslím, že právě Heureka mne chrání nejlépe. Tady mě nikdo hledat nebude. Ostatně budeme přes den v zálivu ukryti tak dobře, že ani Heureku nebude odnikud vidět.“

Narcis nevěděl, co by ještě mohl namítnout. Spoléhal na názory muže, který měl tolik životních zkušeností jako málokdo druhý. Plán sliboval naprostý úspěch a Narcis jen hořel netrpělivostí spatřit zase konečně otce a Rosettu. Radil se proto s Beluchem o podrobnostech jejich výpravy do New Orleansu.

Dohodli se, že do města vyplují v noci na člunu. Pojedou nejprve po řece a pak zamíří ke Claircinu domku kanálem, který protíná Černé Město. Obličeje si zakryli širokými klobouky, aby je nikdo nepoznal, a také se s nikým nebudou dávat do hovoru. Beluche se tu dobře vyznal a Narcise ujistil, že se pak z kanálu dostanou ke Claircině téměř pustou částí předměstí. Za těchto okolností by je musela potkat jen zlá nehoda, aby nešlo všechno podle přání.

Počasí jim přálo stále. I noc, za níž vplouvali do zálivu, byla velmi temná a nikdo Heureku nezpozoroval. Zakotvili v zátoce mezi několika ostrůvky, které loď skvěle kryly ze všech stran. Ještě té noci spustili na moře člun na cestu za Claircinou.

„Je mi líto,“ povzdechl si kapitán Trafalgar, „že nemohu jet s vámi. Ale věřím, že budete opatrní a že mi přinesete co nejdřív dobré zprávy.“

„Ujišťuji vás kapitáne,“ řekl Narcis vřele a stiskl srdečně hrdinovu pravici.

Beluche, jak už bylo jeho zvykem, neřekl ani slovo. Znal vrtkavost lidského štěstí příliš dobře, že si už do budoucna růžové naděje nedělal.

Pluli bezpečně temnou nocí a po dvou hodinách plavby se ocitli v blízkosti Claircina domku. Přivázali člun k suché vrbě, vesla ukryli v křoví a vydali se k obydlí této předobré ženy.

Když přecházeli dvorek, dotkl se Narcise nějaký mokrý kus oděvu, který se tu zřejmě sušil. Byl to Florimondův oblek. Zajatci už tedy byli propuštěni na svobodu a dorazili do New Orleansu! S tlukoucím srdcem zaťukal Narcis na dveře.

Claircina byla zřejmě i teď v noci na stráži, protože se okamžitě ozvala:

„Kdo je to?“

Narcis se potichu ohlásil a Claircina okamžitě otevřela.: Ke své velké radosti se dověděli, že Vic-Lubin propustil své zajatce téměř ihned poté, co překročili Sabině. Dokonce je na cestu vybavil jídlem a penězi, které jim předtím zabavil. Nechtěl mít opletačky s úřady. Spěchali do New Orleansu, jak nejrychleji mohli a těší se všichni dobrému zdraví. Další zprávy už nebyly tak příznivé. U Clairciny byl jen Florimond. Otec a Rosetta se ubytovali v hotelu, protože v Černém Městě nenalezli vhodný přístřešek. Anselm Jordas se rozhodl vyčkat několik dní v New Orleansu, nepošle-li mu kapitán Trafalgar jiné pokyny. Teprve pak se chtěl vydat s dětmi do Caracasu na místo schůzky, kterou určil sám. Nepočítal s tím, že by mohl ať už kapitánův vzkaz, anebo dokonce on sám i s lodí dorazit dřív než za týden.

To ovšem znamenalo nepříjemné odklady a ztrátu času. což mohlo mít za následek nebezpečí pro kapitána Trafalgara. Je nutné nějakou spolehlivou cestou dopravit Anslemu Jordasovi do hotelu vzkaz. Jít tam, na to nebylo ani pomyšlení. Vic-Lubin je má určitě na mušce a jakýkoliv neopatrný krok by zlosyny upozornil, že kapitán Trafalgar je někde nablízku.

Claircina vyprávěla, jak Vic-Lubin zuřil, když Narcis uprchl. Pochopil hned, že Narcis zmizel, aby mohl kapitána Trafalgara varovat. Vyslal prý za Narcisem dvě desítky mužů, ale bezvýsledně, vrátili se s nepořízenou. Několik dní, dokud měl ještě naději, že se mu podaří buď lapit Narcise, nebo že Narcis včas nedojde a kapitán Trafalgar se podle jeho plánu objeví, svoje zajatce týral až nelidsky. Oddělil je od sebe, k jídlu dostávali jen suchary a vodu a Vic-Lubin je neustále urážel. Konečně však pochopil, že mu jeho záměr nevychází, a zajatce propustil. Všechno jim vrátil, ale vyhrožoval jim, že je nemine ta nejkrutější pomsta, jestliže se jen odváží někde zmínit o tom, co se s nimi dělo. Dokonce jim zakázal vstup do města.

Anselm Jordas ovšem tohoto zákazu nedbal, Vic-Lubinovy hrozby mu připadaly zbabělé. Hned jakmile se všichni vrátili do New Orleansu, podal na Vic-Lubina žalobu a zveřejnil celou hanebnou záležitost i ve všech novinách jak francouzských, tak amerických. Rozčeřil tak hladinu veřejného mínění a všeobecnému rozhořčení neodolal ani soud.

To byly kroky velmi rozvážné a oprávněné, ovšem jen v případě, že je kapitán Trafalgar někde v bezpečí. Skutečnost, že kotví s lodí v amerických vodách, však dostala celou věc do trochu jiného světla. Události totiž zároveň vzbudily znovu zájem o jeho osobnost i jeho osudy.

Začínalo svítat a návrat člunem už nebylo možné dál odkládat. Dohodli se. že děti kapitána Trafalgara i Anselma Jordase dopraví na Heureku během příští noci. Claircina měla po spolehlivém starci, který kdysi střežil její domek, poslat Anselmu Jordasovi vzkaz, aby o jedenácté hodině v noci přišel s Rosettou na nábřeží. Tady vstoupí do člunu a teprve pak pojedou pro Florimonda a Claircinu. A potom se konečně všichni dopraví na loď. Tento postup považovali za bezpodmínečně nutný. Vic-Lubinova banda střeží cestu mezi hotelem a Clairciným domkem, to je nepochybné. A jakmile by shledali, že je tu nějaký pohyb, vzburcovali by Vic-Lubina, aby jim šel po stopě.

Narcis a Beluche spěchali, aby se dostali co nejrychleji na Heureku. Na vodě se už začínaly objevovat čluny a nebylo co stát o setkání s některým z nich. Měli štěstí. Do zátočiny se dostali bez nepříjemností a ráno už podával Narcis kapitánu Trafalgarovi zprávu o výsledku noční výpravy.

Kapitán si šťastně oddechl. Všichni jsou na svobodě, ve zdraví se dostali do New Orleansu, a tak bez nesnází provedou plán pro následující noc. Pochválil Narcise slovy:

„Starý mořský vlk by celou věc nevymyslel líp!“

Neuplyne ani patnáct nebo šestnáct hodin a všichni budou opět pohromadě. A vyplují v klidu a pokoji na oceán. Upláchnou Vic-Lubinoyi přímo před nosem. Ten bude mít sotva k dispozici tak krásnou a rychlou loď, aby je mohl pronásledovat. A kdyby si troufl na nějakou nepřístojnost ještě předtím, než se dostanou na Heureku, nezbude úřadům než Vic-Lubina zatknout.

Všem se zdálo, že den se nekonečně vleče. Ale večer přece nadešel.

Na Heurece bylo trochu pozdvižení. Posádka byla velmi nemile překvapena tím, že nesmi vystoupit na pevninu. Několik mužů se bouřilo tak, že museli být potrestáni. Ostatních se zmocnil podivný neklid a dohady.

Narcis a Beluche odjeli k večeru v člunu a o jedenácté hodině už čekali na nábřeží. Anselm Jordas i Rosetta tu byli přesně. Vstoupili do člunu a všechno šlo podle přání. Mlčky si tiskli ruce na šťastné shledání. Bez meškání pluli dál a po cestě neměli ani nepříjemnosti, ani obtíže. Několik desítek minut trvalo, než dorazili na stejné místo, kde byli předešlé noci. Claircina je očekávala. Florimond byl už přichystaný na cestu, oblečen, ale protože vsedě usínal, lehl si na lůžko a usnul tam. Střeží ho spolehlivý stařec: Zbývalo tedy jen; vzít špicí dítě do náruče; odnést je do člunu a může se vyplout.

Claircina spěchala ke dveřím domku, které nechala otevřený. Ostatní čekali tiše ve člunu.

Náhle Claircina vyběhla z domku se zoufalým pokřikem:

„Florimond! Florimond!“

Byl to hlas tak zoufalý, plný neštěstí, že všichni, kdo byli ve člunu vyskočili na břeh a pádili k domku.

Claircina tu stála opřená o dveře domku a nebyla teď už schopná ani pohybu, ani slova. Její postava v.osvětlených dveřích byla vtělená bolest a žal. Nikdo se nezdržoval zbytečnými otázkami a vtrhli do domku. Na Florimondovo lůžko dopadala záře lampy. Bylo prázdné.

Florimond zmizel. Nejvýš před několika minutami, možná vteřinami. Jeho postel byla ještě teplá.

Ubohý chlapec! Kam se jen mohl podít? Stařec, který tu měl u jeho lůžka sedět a hlídat, ležel na zemi a sténal. Rosetta přinesla misku s vodou a pokropila mu čelo. Stařec se probral z mrákot a vzepjal ruce, jako by se chtěl bránit útoku.

„Co. se stalo, mluv!“ obrátil se na něho Narcis ne zrovna šetrně. Stařec zašermoval v zoufalství rukama a vyrazil několik nesouvislých zvuků.

„Tak mluv, povídám, mluv!“ zacloumal jím Narcis. Stařec se roztřásl a tvrdil, že nic neví. Od Florimondova lůžka se ani nehnul, seděl na zemi v nohách postele a hlídal dveře. A najednou dostal zezadu do hlavy ránu, po které omdlel. Víc neví.

Ačkoliv jeho výpověď vypadala věrohodně, choval se stařec tak podivně, že to vzbudilo podezření. Ale stařec odmítal cokoliv víc říci a třásl se hrůzou čím dál tím víc.

Objasní nějak věc Claircina? Je možné, aby starého černocha udeřil Florimond a utekl za Claircinou? To je vyloučeno, chlapec byl velmi slušný a choval se i v zajetí k členům Vic-Lubinovy bandy velmi dobře. Proč by ubližoval muži, který ho střežil? A kromě toho, kdyby opravdu Florimond utekl sám, museli by ho potkat.

Claircina nebyla dosud schopná ničeho. Odvedli ji tedy do světnice a posadili. Její zoufalství bylo přímo srdce rvoucí, zírala před sebe nepřítomnýma očima, v nichž se zračilo nějaké strašlivé vidění. Byla to žena vždycky tak statečná a odhodlaná, proč se najednou poddává beznaději? Chlapec přece nemůže být daleko, je nutné jej okamžitě jít hledat.

Narcis pronesl tuto myšlenku první. Ale s podivem pozoroval, že otec se jenom zachmuřil a zavrtěl hlavou. Také Beluche stál jako solný sloup s očima vytřeštěnýma hrůzou. Co se to děje? Narcis žasl nad tím, jak všichni ztratili mysl a považují Florimonda za ztraceného. Podíval se na Rosettu. Nezdálo se, že by také ona sdílela zděšení ostatních, naopak se snažila povzbuzovat Claircinu. Domnívala se podobně jako Narcis, že se Florimond neztratil nadobro, že se za chvíli objeví sám a nebo ho někde najdou.

Znovu se podíval na starého černocha. Poznal na něm, že útěšná slova, která pronášela Rosetta ke Claircině, považuje za nesmysl.

„Člověče,“ obořil se na starce, „proč myslíš, že Florimonda nenajdeme? Co vlastně o celé věci víš?“

„Nic, pane,“ odpovídal černoch nejistě.

„Tvůj hlas tě viní ze lži!“ obořil se na něho Narcis. „Jestliže něco víš, anebo alespoň se něčeho domýšlíš, okamžitě to řekni. Nemáme času nazbyt! Musíme jednat!“ Narcis se už opravdu na starého muže hněval.

Anselm Jordas k nim přistoupil a položil starému černochu ruku na rameno. Řekl konejšivě:

„Jen mluv. Neboj se. Přiveď nás na stopu dítěte. My to nikomu nepovíme!“

„Ano, pane,“ zakoktal stařec. „Dnes je, jak víte, 14. června…“ V hrdle se mu cosi zaseklo, nemohl mluvit dál.

„Tak co je?“ volal Narcis netrpělivě, „co má tohle datum společného se zmizením malého Florimonda?“

Claircina jako by se v tomto okamžiku probrala z mrákot. zoufale vykřikla. Vyskočila, popadla starého černocha za ruce a třeštila na něho hrůzou naplněné oči. Chtěla mluvit, ale nepodařilo se jí říci jediné souvislé slovo. Byl na ni žalostný a zároveň nepříjemný pohled.

„Tak co to znamená, že je dnes 14. červen?“ naléhal Narcis.

„Je tady taková skupina,“ koktal stařec, „skupina, která ještě slaví vúdú, pane.“

Kapitán Anselm Jordas, ačkoliv určitě tušil nějakou podivnou souvislost, znatelně pobledl. Beluche zlostně zaklel a skřípal bezmocně zuby. Narcis a Rosetta se dívali z jednoho na druhého s nechápavým údivem. Ale hrůza, kterou v sobě skrývalo slovo „vúdú“, zapůsobila i na ně.

Claircina padla náhle obličejem na zem a vyrážela ze sebe chropot. Pak se připlazila k Rosettiným nohám, objala je a rozplakala se.

Anselm Jordas, stále smrtelně bledý, stál mlčky a díval se pronikavě na starého černocha. Beluche pochopil, že musí Narcisoví věc vysvětlit. Zajíkavě ze sebe soukal:

„Slavnost vúdú je svátek černochů. Někteří černoši ho slaví i zde, v hloubi lesa, aby je nikdo neobjevil, protože je to zakázané. Je to záležitost fanatiků, kteří se nemohou rozloučit se starými divošskými zvyky. Nic proti tomu, ale…“ Beluche se odmlčel a pak pokračoval: „Někdy si některý rok umanou, že zajmou bílé dítě a pak… Je to strašné, nesmí se ztrácet čas, má-li být dítě zachráněno.“

„Co tím chcete říct? Co udělají s takovým dítětem?“ naléhal Narcis prudce.

Claircina začala opět naříkat. Volala neustále Florimonda a zdálo se, že přišla o rozum.

Rosetta ji něžně objala:

„Matičko Claircino, co to znamená! Mluv, prosím tě snažně! Vzpamatuj se a pomoz nám najít mého malého bratříčka! Víme, že se tu neodehrálo nic, co bylo s tvým vědomím, nebo dokonce tvou vinou. Vždyť Florimonda miluješ tak jako mě. Neboj se, všichni víme, že bys pro Florimonda obětovala i vlastni život! Mluv, řekni nám všechno!“

Rosetta měla oči plné slz. Ostatní se dívali na ten žalostný výjev a neubránili se rovněž dojetí. Claircina se znova nahlas rozeštkala.

Anselm Jordas považoval tuto chvíli vhodnou k tomu, aby dostal odpověď, a řekl proto vážně a klidně:

„Claircino, vy něco víte a musíte nám to říct. Jinak chlapci nepomůžeme. Vy se jistě obáváte, že Florimonda uloupili ti fanatičtí černoši, je to tak?“

Claircina němě přikývla.

„Stává se, že někdy ukradnou bílé dítě?“

„V posledních pěti létech už dvakrát…“

„Máte na někoho podezření? Pozorovala jste něco?“

„Ano, ano,“ kývala Claircina s hrůzou, „ale jsou strašně mstiví, oni…“

„Jen řekněte, kdo to je!“

„Nevím to určitě, ale vždycky v tuto dobu někam zmizí a pak…,“ odmlčela se na chvíli a konečně jmenovala několik lidí. „Já nešťastná,“ skončila hořekováním, „proč jsem jenom od chlapce odcházela, dva bychom ho ubránili. Můj ubohý Florimond, moje nešťastné dítě!“

„Co se stane s mým bratříčkem?“ vykřikla Rosetta. „Chtějí ho snad zabít?“

Nikdo se neodvážil dívce odpovědět. I Narcisoví už bylo jasné, jaký osud Florimonda čeká. A jsou-li mezi fanatiky lidožrouti…

„Kde se koná ta ohavná slavnost?“ vykřikl.

Claircina i stařec se na sebe vyděšeně podívali. Bylo jasné, že místo, kde se hrůzné divadlo odehrává, znají, a že je čeká neodvratná pomsta černých fanatiků za zradu“.

„Pojďte,“ řekla Claircina, „ale je to daleko. Musíme mít koně, máme-li přijít ještě včas.“

Stařec někam zmizel a v krátké chvíli přivedl tři koně. Claircina mezitím utěšila Rosettu:

„Přivedeme Florimonda, neboj se, srdce moje. Jak bych se mohla kdy ukázat před kapitánem Trafalgarem bez tvého bratříčka?“

Dohodli se, že Rosetta počká v člunu. Střežit ji bude Beluche, a kdyby se Anselm Jordas s Narcisem, Rosettou a Florimondem dlouho nevraceli, odjedou na Heureku. Příští noci přijede Beluche znovu s člunem na toto místo.

„Slibuji vám,“ řekl Narcis Rosettě, „že buď přivedu vašeho bratříčka živého a zdravého, nebo se už sám nikdy nevrátím..

Anselm Jordas si s Narcisem připravili pušky, které měli s sebou v člunu, a vyhoupli se do sedel.

Claircina vyrazila na koni první.

VI

Les, ke kterému směřovali tři jezdci na koních, se v dálce neurčitě tměl. Rozprostíral se ve vzdálenosti asi šesti kilometrů a jezdci měli takový spěch, že vzdálenost přelétli ani ne ve dvaceti minutách. Claircina byla stále vpředu, popohánělo ji odhodlání a podobala se Amazonce z dávných časů. Zuby měla zaťaté, oči upřené vpřed, dech téměř zatajený a popoháněla svého koně beze slov. Překážky ani nevnímala. Na okraji lesa se zastavila a řekla: „Teď pojedeme ještě asi deset minut hlubokým lesem. Pak půjdeme dál pěšky, aby nás koňský dusot neprozradil.“

Cesta lesem nebyla příliš snadná, Černí fanatici si pro své hrůzné modloslužby vybrali nepřístupné místo, aby nebyli snadno objeveni.

Claircina dala konečně svým průvodcům znamení, že je čas sesednout. Přivázali koně ke stromům a Claircina se prodírala dál lesem tak, že jí sotva stačili. Vyznala se tu zřejmě, věděla dobře, kudy se dát. Kapitán se synem jí byli neustále v patách a stejně jako ona nedbali, že jim ostré trnité větve keřů rozdírají obličeje i ruce.

Náhle se Claircina zastavila a popadla. Narcise za ruku:

„Zdá se mi, že jsme na místě,“ řekla tiše a ukázala na rudou záři ohně, která v dáli probleskovala mezi kmeny stromů. „Snad přijdeme včas!“

„Vždyť to nemůže být ani hodina, co Florimond zmizel.“ namítal Anselm Jordas. Měl podivuhodnou schopnost zachovat si chladnou mysl i v nejhorší situaci.

Šil za září ohně, který vypadal téměř jako vzdálený požár. V patnácti minutách se dostali tak blízko, že rozeznávali i podrobnosti. Na rozlehlé mýtině plál obrovský oheň, zapálený na veliké mohyle smolného dříví. Kolem ohně sedělo nebo stálo v kruhu na desítky černochů a černošek. Lidé hlučeli, hulákali a smáli se a jen díky tomuto křiku se kapitán Jordas s Narcisem a Rosettou mohli přiblížit až k samému okraji mýtiny, kde se každý ukryl za silný kmen stromu. Pozorovali tak docela zblízka, co se děje.

Bylo tu několik desítek černochů a černošek, většinou s tvářemi pomalovanými. Také oblečeni byli dosti nezvykle, měli na sobě všelijaké podivné ozdoby a na hlavách i na těle kusy červené látky.

Vzadu za mýtinou byl jakýsi přístřešek, narychlo vyrobený z kůlů a plachty.

Pod touto provizorní střechou byly dvě bedny, jedna veliká a druhá menší.

Sotvaže si toho Narcis všiml, dal někdo znamení, že obřad začíná. Zpod přístřešku vystoupili dva lidé, kteří se tu doposud zřejmě skrývali.

„Lívard Congo a Zenobie Pellé,“ zašeptala Claircina. „Tak jsem se nemýlila!“

Muž a žena se posadili na sedátka, připravená pro ně před ohněm. Byli podle svého způsobu nádherně oblečeni, na hlavách měli červené turbany, na těle šaty stejné barvy, přepásané modrým pásem, a kolem krku, na pažích i nohách měli nesmírné množství nejrůznějších lesklých cetek a amuletů.

Když zaujali svá místa na sedátkách, přinesli dva černoši zpod přístřešku menší bednu a obřadně ji postavili před dvojici. Bedna byla přikrytá bílou látkou, kterou hned odhodili. Bednění bylo svrchu nahrazeno mřížemi, kterými bylo vidět do vnitřku bedny. Ležel tu obrovský had, který se začal pomalu hýbat a nakonec se svíjel a mrskal sebou v podivných kruzích. Působilo na něj horko z blízkého ohně a zmítající se hadí tělo odráželo rudé záblesky ohně. Lidé utvořili řadu a jeden po druhém předstupovali před Zenobii a Livarda. Klaněli se jim jako bohům a hlasitě slibovali, že nikdy neprozradí tajemství svého náboženství.

Obřad trval dosti dlouho, a když skončil, povstal Livard Congo a pronesl nabubřelou řeč. Vychvaloval se jako nelepší přítel, otec i vládce, připomínal svým posluchačům, že jsou mu povinováni bezmeznou poslušností a důvěrou a že jedině na něho se smějí obracet o pomoc v nemocech, potížích a starostech a pouze jeho pokynů a rozkazů mohou ve svých soukromých věcech poslouchat a dbát.

Sotva domluvil, přišlo k němu hned několik černochů a černošek. Znovu se mu hluboce klaněli a někteří z nich žádali o lék, jiní o radu, další žádali přivolat neštěstí na hlavu svého nepřítele nebo chtěli amulet, který by jim přinesl hodně peněz. Zenobie pokukovala, jaký dar který z nich přináší, a když se jí zdálo, že dárek je dosti cenný, zmocnilo se jí prorocké vytržení. Naklonila se nad bednu s hadem a kroutila pažemi podobně jako ubohý had tělem, koulela očima, vydávala skřeky a nakonec, když už se zdálo, že padne do mdlob, povstala a slibovala štědrému dárci štěstí a splnění všech jeho přání.

Lidé pochvalně mručeli a sledovali jako omámení celou tuhle odpornou komedii vychytralé černošské dvojice. Někteří z nich podlehli takovému nadšení, že se pustili do křiku, vytí a skučení, a dokonce i jejich pohyby měly podobu křečovitých záchvatů. Několik žen tu mělo košíky s lahvemi naplněnými kořalkou. Nalévali každému, kdo co chtěl, ale jedině za peníze. Mnohý z těch ubožáků byl brzy namol a třeštil jako pominutý.

Najednou vyrazil ze zástupu jakýsi mladý černoch. Vrhl se na kolena před věštkyní Zenobii, vztáhl k ní ruce jako prosebník a volal:

„Ó, matko, prosím o milost nejvyšší!“

„Mluv,“ odvětila Zenobie s odporným úsměvem.

„Dej nám, ó, dej nám jako vrchol slavnosti,“ křičel černoch, „dej nám bílé kůzlátko bez rohů!“

Sotva vyřkl slova „bílé kůzlátko bez rohů“, vypukl zástup v úděsný jásot a volal jako beze smyslů.

„Ano, dej! Dej nám bílé kůzlátko bez rohů! Dej! Dej! Dej!“

Zenobie povstala a pokynula davu na znamení souhlasu. Ihned všechno utichlo. Dva černoši kráčeli pomalu k přístřešku, kde byla ještě druhá, větší bedna, do níž byly vyvrtány otvory. Vzali ji a nesli k ohni. Jiní dva mezitím odstranili bednu s hadem, kterou opět, přikrytou bílou látkou, ukryli pod přístřeškem.

Černoši postavili truhlu opatřenou otvory před Zenobii. Několik dalších zřídilo rychle vysokou třínožku nad ohněm, kterou tvořily štíhlé vysoké kmeny čerstvě poražených a kůry zbavených stromů.

Jakýsi obrovský černoch zamával nad hlavou velikým kamenným nožem, který mu předtím podal Livard Congo, a pak vražedný nástroj obřadně políbil. Zenobie opět předvedla vytržení věštkyně.

Z truhly sňali víko a vytáhli z ní – Florimonda.

Ubohý chlapec byl velice zaražený a poděšený. Nezdálo se však, že by měl nejmenší tušení, jak strašný osud ho čeká.

Dva černoši ho popadli za ruce a za nohy.

Se zoufalým výkřikem a jediným skokem raněné lvice ocitla se Claircina uprostřed mýtiny.

V témž okamžiku se ozvaly dva výstřely, a než se dav vzpamatoval, leželi oba Florimondovi mučitelé na zemi. Za okamžik nato práskly dva další, výstřely a Zenobie s Livardem se skáceli ze svých trůnů.

Claircina popadla chlapce do náruče a tiskla ho k sobě, aby ho ochránila svým tělem. O Florimonda se však už nikdo nestaral. Na mýtině nastala strašlivá vřava, zmatek a úprk. Během několika okamžiků byla mýtina prázdná, zmizeli „i dva postřeleni černoši a stejně tak Zenobie s Livardem. Ostatní jim asi pomohli prchnout.

Před obrovskou hranicí plápolajícího dřeva stála jen Claircina, která držela v náručí ubohé dítě. Podařilo se jí ušetřit chlapce strašlivého osudu.

Kapitán Jordas a stejně tak Narcis znovu bleskurychle nabili svoje pušky. Udělali dobře. Několik černochů se skrylo v okolních houštinách, a když viděli, že jim slavnost přerušili jen dva běloši, chtěli se na ně vrhnout. Stačilo vypálit do vzduchu další čtyři rány, aby se útočníci dali znovu na útěk.

Florimondovi zachránci stáli chviličku uprostřed mýtiny, aby se dohodli, kdo z nich vezme Florimonda na koně před sebe, když tu se stalo něco naprosto neočekávaného.

Z lesa vystoupilo několik ozbrojených mužů ve stejnokrojích policistů a postavili se na mýtině do řady. Bylo jich skoro třicet a jejich velitelem nebyl nikdo jiný než – Vic-Lubin.

Florimondovi zachránci se chtěli dát hned pod ochranu veřejné moci, ale Vic-Lubin učinil odmítavý posunek.

„Policisté,“ řekl svým lidem, „stali jste se svědky toho, že tito lidé chtěli spáchat zločin ‚vúdú‘! Jak vidíte, oheň je rozdělán a plane. Kotel je přichystaný a ubohá oběť rovněž! Přišli jsme v poslední chvíli, zločin měl být právě dokonán. Ve jménu zákona zatkněte tyto lidojedy!“

„Ty bídáku.“ vykřikl kapitán Jordas, „copak jsi nezpozoroval, že jsme přišli proto, abychom zločinu ‚vúdú‘ naopak zabránili? Že jsme chystanou oběť zachránili?“

„V tom případě,“ řekl Vic-Lubin drze, „se budete zodpovídat z vraždy. Támhle leží mrtvá žena.“

Na pokraji mýtiny ležela mrtvola odporné Zenobie Pelléóvé.

Věc byla na pováženou. Policisté obklopili Anselma Jordase a ostatní, oddělili je od sebe, oba muže odzbrojili a ruce jim spoutali –provazy. Pouta dali i Claircině, jedině Florimonda nesvázali. Jeden z policistů ho však vzal za ruku.

Policisté vyrobili nosítka, naložili na ně mrtvou kněžku a průvod se pod vedením Vic-Lubina hnul směrem k jezeru. Zde byl ukryt v rákosí velký prám, na němž se policisté pravděpodobně dopravili k místu strašné slavnosti. Nasedli a ve čtvrthodince dorazili k městu. Tady přesedli na čluny a pluli kanálem k Černému Městu. Anselmu Jordasovi neušlo, že člun z Heureky je dosud uvázán u suché vrby. Rosetta a Beluche tedy zřejmě ještě neodpluli, čekají.

Aby Rosettě oznámil, že se s nimi děje něco nepatřičného, přiložil kapitán Jordas ruku k ústům a volal: „Sluho, koně jsou na pokraji lesa. Florimond je zachráněn a je s námi. Jsme zajati pro nějaké nedorozumění z úkladu, rozumíš?“

Podařilo se mu říci všechno, co chtěl. Snad Rosetta porozuměla a ví, co má dělat. Další slova už kapitán Jordas ze sebe nevypravil. Velká černá ruka mu rychle ucpala ústa. Na tom už ale teď nezáleželo, co Anselm Jordas potřeboval, to řekl. Rosetta je klidná, ví, že Florimond je zachráněn, a pospíší si upokojit teď otce.

Ke druhé hodině po půlnoci byli zajatci dopraveni do vězení. Místodržící spal, zajaté přijal pouze vězeňský dozorce, ale jen na ujištění Vic-Lubinovo, že byli jati právem, a tedy na jeho odpovědnost.

Marně se dovolávali, aby byl místodržící vzbuzen a povolán případ posoudit. Anselm Jordas tedy vymohl alespoň pro malého Florimonda určitou milost. Bylo mu povoleno být pohromadě v jedné cele s Claircinou. Během pěti minut byli všichni v celách pod zámky a nezbývalo jim než-čekat přes noc na rozřešení této neuvěřitelně příhody.

Ráno dostali hubenou snídani a teprve v deset hodin dopoledne pro ně přišlo několik strážníků. Ti odvedli zajatce do soudní budovy, která stála na témž nábřeží, kde včerejšího večera nastupovali Anselm Jordas s Rosettou do člunu. Zajatci byli odvedeni ihned do soudní síně, kde museli usednout na lavici obžalovaných. Byli si vědomi své neviny a přece jim bylo úzko, nebylo to nijak záviděníhodné postavení. Sál byl naplněn zvědavým obecenstvem a bylo dost divné, že se tu v tuto hodinu sešlo tolik lidí. Dopolední přelíčení byla málokdy tak navštívena. Lidé pozorovali zajatce s nepříjemnou zvědavostí a údivem. Všichni už věděli, z jakého zločinu jsou obžalováni, a užasli. Je to možné, aby se běloši účastnili té příšerné slavnosti černých fanatiků, krvavého „vúdú“? Ale bylo tu dost okolností, které mohly svědčit v neprospěch obžalovaných. Do jejich skupiny patřila přece také Claircina a to byla černoška. Byl tu obrovský ostrý kamenný nůž. Měděný kotel, nalezený na místě činu do soudní síně rovněž přinesli. A byl tu obšírný zápis, svědčící že Zenobie Pelléová zemřela kulí, vypálenou z ručnice Anselma Jordase. Publikum bylo tedy málem přesvědčeno, že obžaloba je spravedlivá.

Po několika minutách čekání vstoupil do síně soudce Andrews. Provázeli ho přísedící a písař. Soudce zasedl za předsednický stůl a zahloubal se do spisu ležícího před ním. Byl to muž vysoké štíhlé postavy, odměřených způsobů, přísné, ale příjemné tváře, z které hleděly jasně modré oči. Listoval chvíli v aktech a pak upřel zraky na obžalované.

„Ať vstoupí svědek Vic-Lubin,“ přikázal anglicky. Anselm Jordas ovládal anglický jazyk velmi obstojně, naučil se mu v zajetí Angličanů, když byl žalářován na pontonech. Výborně se mu to teď hodilo.

Vic-Lubin vstoupil do síně a soudce ho vyzval, aby soudu vysvětlil, proč obžalované zatkl. Vic-Lubin začal vykládat v jakémsi prazvláštním jazyku, který nejspíš sám považoval za angličtinu, ale která byla doslovnou slátaninou, směsí několika řečí, na co byl včerejšího večera upozorněn. Bylo mu oznámeno, že zasvěcenci a vyznavači zakázané a stíhané lidožroutské slavnosti „vúdú“ se chystají uspořádat svůj příšerný obřad v příslušný výroční den. Bylo mu známo už z dřívějších let, že podobný obřad se koná v nedalekém lese vždy v den 14. června, a vydal se proto se skupinou ozbrojených lidí prohledat zmíněný les. Měli podle jeho slov štěstí, že se jim podařilo obžalované dopadnout právě v okamžiku, kdy se chystali lidojedskou hostinu vystrojit. Jejich proviněni je nesporné. Na místě ležela mrtvola zastřelené ženy, hranice vysoko plápolala, nad ohněm byl zavěšen kotel a ubohou oběť, malého Florimonda; držela černoška Claircina, aby nemohl utéct. Bylo prý veliké štěstí, že dorazil na místo chystaného zločinu právě v nejvyšší čas, aby mohl všemu zabránit a provinilce zatknout. Tím Vykonal svou povinnost policisty a ostatní už náleží soudu, je to věc soudního řízení.

„Nebyl jste ani trochu překvapen, že jste při“ ‚vúdú‘ dopadl bělochy?“ ptal se soudce. „Už jsem měl několikrát co dělat s účastníky těchto obřadů a nikdy mezi nimi nebyl jediný běloch. A také jsem ještě neslyšel o jediném případu, že by se slavnosti vúdú někdy nějaký běloch zúčastnil.“

„Vaše Blahorodí ráčí jistě pozorovat,“ řekl Vic-Lubin podlézavě svou hatmatilkou, „že mezi obžalovanými je přece černoška.“ Slovo černoška vyslovil se zjevným pohrdáním, jako by sám byl jiného původu. „Ti dva bílí, pokud vím, jsou její dobři přátelé. Učinili jí to po vůli!“

„Tomu není možné jen tak lehce uvěřit,“ namítal soudce. „A kromě toho hraje v celé této záležitosti roli jedna věc, pro vás velice mrzutá. Jeden z obžalovaných totiž, pan Jordas, podal na vás předevčírem žalobu pro neoprávněný postup a včera ráno vyšly ve všech novinách v New Orleansu články o vašem podivném jednání. Nesmíte mi mít za zlé, ale jen těžko bych uvěřil, že tyto Okolnosti ve vás nevzbudily zášť proti panu Jordasovi a neponoukly vás k této žalobě na pana Jordase a jeho přátele.“

Vic-Lubin se choval od prvního okamžiku poníženě a podlézavě. Teď ztratil docela jistotu.

„Myslel jsem,“ koktal zmateně, „že jednám v zájmu spravedlnosti a práva. Vždyť jsem tyto osoby skutečně dopadl na místě činu a mou povinností bylo zatknout je a předat soudu!“

„Dobrá,“ řekl soudce. „Jste pod přísahou a teď se jasně vyslovte, jakou obžalobu vlastně na tyto osoby vznášíte. Dopustili se vraždy, nebo lidožroutství?“

Vic-Lubin se chvíli ošíval a pak zdráhavě vykoktal: „Lidožroutství.“

Po soudcově tváři přelétl rychlý úsměv. Pochopil pravděpodobně, jaký je žalobce padouch, ničema a omezenec zároveň.

„Jaké jsou vaše důkazy?“

„Dopadení při činu!“

„Dobrá, můžete odejít. Ne, vlastně zůstaňte zde.“

Nyní se soudce obrátil k lavici obžalovaných.

„Obžalovaní,“ řekl, „nemusíte se hájit, nechcete-li. Kdybyste však chtěli mně a obecenstvu podat nějaké vysvětlení, pak si vás rádi vyslechneme. Uděluji vám slovo.“

Kapitán Jordas vstal a vylíčil všechno od počátku. Jak Vic-Lubin špatně sloužil v armádě a byl propuštěn. Pojal proti Janu Corbiakovi, řečenému kapitán Trafalgar, nesmiřitelnou zášť. Jaké úklady ubohému, na smrt nemocnému Janu Corbiakovi strojil. Že si najal bandu nejhorších zločinců, které nalákal na podíl z ceny vypsané na hlavu kapitána Trafalgara, a jak se pak k přátelům Jana Corbiaka choval, když mu kořist unikla: neoprávněně je na cizím území zatkl, věznil, trýznil hladem i žízní, zastrašoval je a vyhrožoval jim. Vic-Lubin tak zneužil své moci z celé řady hledisek, a to jen z chtivosti a také proto, aby mohl ve své nezákonné činnosti pokračovat. Anselm Jordas, který stál před soudem jako obžalovaný, stal se nyní sám žalobcem. Dokazoval, že Vic-Lubin věděl, jaká slavnost se připravuje v noci 14. června v lese, a žádal, aby soud přísně vyšetřil, jaké spojení má Vic–Lubin s přívrženci „vúdú“. Skutečnost, že jako oběť byl vyhlídnut Florimond, způsob, jakým byl uskutečněn únos dítěte, to nepřímo prokazovalo spiknutí proti rodině kapitána Trafalgara. Kapitán Anselm Jordas otevřeně přiznal, že přímé důkazy pro toto podezření nemá, bezpečně však může se svými lidmi prokázat, že Vic-Lubin zneužívá moci, svěřené mu úřadem.

Obecenstvo bylo Jordasovou výpovědí nadšeno. Lidé pochopili, že je to člověk spravedlivý a nestranný, a halasně a bez ostychu ho pozdravovali a chválili. Soudce, jindy při podobných scénách v soudní síni přísný, předstíral, že musí ještě něco prostudovat ve spisech a že neslyší. Pak pronesl výrok soudu: obžalovaní jsou zproštěni obvinění a budou ihned propuštěni na svobodu. Naproti tomu je nezbytně nutné provést důkladné šetření Vic-Lubirtových skutků. Záležitost s ohledem na to, že Vic-Lubin je úřední osobou, je příliš vážná, než aby mohla skončit pouhým propuštěním stran. Soudce Andrews prohlásil, že převezme sám dozor na případem Vic-Lubina, a vyslovil politování nad tím, že byli zatčeni a předvedeni nevinní.

Konečně byli všichni propuštěni na svobodu. Blahopřáli si navzájem, že byl jejich případ díky spravedlivému soudci tak rychle rozluštěn, děkovali kapitánu Jordasovi a srdečně se objímali. Narcis objal s největší radostí a vroucností malého Florimonda. Chlapec byl bledý, přetrpěl tolik strázní a rozčilení, ale nezdálo se, že jeho statečnost byla otřesena. Narcis ho políbil a zašeptal povzbudivě:

„Jsi opravdový hrdina!“

Chlapec na něho vděčně pohlédl jasnýma očima a řekl:

„Neplakal jsem, ani když mě unášeli a pak věznili. Neplakal jsem ani před hranicí, ačkoliv se mi moc chtělo, věděl jsem, co mě čeká. Že jsem udělal dobře? Jsi se mnou spokojený?“

„Ano, Florimonde,“ odpověděl Narcis, „osvědčil ses jako pravý syn svého statečného otce!“

Claircina stála opodál a slzela radostí. Popadla pak hned Florimonda do náruče a objímala ho a líbala jako šťastná matka, které se vrátilo oželené dítě. Pohled na její slzy Florimondem otřásl. To, co nemohl vyvolat strach a hrůza i nelidské týrání, to vyvolal Claircinin pláč: malý hrdina se rozplakal. Brzy se však péčí dobré ženy opět uklidnil.

Statečného chlapce objal nakonec kolem ramen Anselm Jordas. Claircina nedbala, že soudní síň je ještě plná lidí a zvolala:

„Tvůj osud budiž nyní, Florimonde, už jen plný radosti a štěstí. Žehnám ti, dítě mého srdce! Teď už můžu klidně umřít, budou tě chránit lidé statečnější, než jsem já a kteří tě stejně tak milují. Ať rosteš a sílíš v jejich zemi jako silný a krásný strom!“

Když vyšli ze soudní budovy, ptal se Narcis svého otce, co budou podnikat dál. Nebylo by ani v nejmenším dobré, kdyby se prozradilo, že kapitán Trafalgar kotví v amerických vodách. Je nezbytná nejvyšší opatrnost, a jak a kdy se tedy výdaji k Heurece?

„Máš pravdu,“ souhlasil Anselm Jordas. „Ale přiznám se ti, že nemám nejmenší chuť odplout, dokud nebude stíhán a spravedlivě potrestán Vic-Lubin. Nejraději bych vás poslal na Heureku napřed.“

„Poslechnu, otče,“ odpověděl Narcis. „Chtěl bych sice zůstat s tebou, ale vyplním tvoje rozkazy jako vždycky.“

„Dobrá, synu. Do hotelu se už nevracej, odvedeš všechny co možná nejméně nápadně na.Heureku. Ubohý nemocný otec tam už asi čeká s velkým neklidem a netrpělivostí na svoje děti. Vyptej se také velitele, jaké je jeho mínění o mých záměrech. Vysvětli mu, že jsem obžaloval Vic-Lubina a že považuji za svou povinnost docílit, aby byl ten.lotr přísně potrestán. Kdyby velitel s mým postupem nesouhlasil, samozřejmě se podrobím. Kapitánův zdravotní stav se jistě zase zhoršil a musíme mít k němu ohled.“

Na rohu soudní budovy stál Vic-Lubin. Musel tu na ně někde v úkrytu čekat, když vyšli, nikde ho neviděli. Zdálo se, že čeká, až půjdou kolem něho, aby je mohl urážet a vysmívat se jim. Byl najednou zase plný své drzé jistoty a vyzývavosti. Nevšímali si ho a Vic-Lubin se rozzuřil. Jako by to vykládal jednomu ze svých přátel policistů, křičel tak, aby to slyšeli všichni:

„Je to trochu málo strávit jedinou noc ve vězení. Takhle se pořádku a správnému chováni nenaučí! A čeho nejvíc lituju je, že ten prokletý kapitán Trafalgar nebyl v soudní síni se svou hodnou dceruškou!“

Urážky slyšela celá řada osob. Někteří ještě vycházeli z budovy, jiní tu postávali kolem. Narcis chtěl lidi nejprve požádat, aby mu pomohli ničemu ztrestat, ale Anselm Jordas ho od toho odradil. Ne nadarmo stojí vedle Vic-Lubina další policista, jeho přítel. Darebák chce úmyslně vyvolat nějaké střetnutí, aby měl záminku dát je znova zatknout. Musí se uvarovat sebemenší unáhlenosti a pomýšlet především na to, jak dopravit co nejrychleji Claircinu s Florimondem na Heureku k veliteli, aby ubohý otec mohl konečně obejmout syna.

Ze zástupu lidí se náhle vynořil jakýsi námořník, přikročil rychle k Vic-Lubinovi a vykřikl:

„Pane, jste podlý darebák. To vám říkám na veřejnosti a tváří v tvář!“

Vic-Lubin se na neočekávaného mstitele hbitě vrhl. Nastala rvačka. Anselm Jordas by snad byl s Narcisem vzdor všem předsevzetím spěchal šlechetnému muži na pomoc, zpozorovali však, že je už předešli jiní. Nastala tlačenice a vřava, ozýval se hvizd píšťalky, dupot, rány a křik.

Zpočátku nemohl Narcis pochopit, co se vlastně děje. Na místě, kde stál prve Vic-Lubin, bylo nyní asi patnáct námořníků. Neviděl je předtím, museli být někde schováni v záloze. Narcis mezi nimi rozeznal několik členů mužstva z Heureky. Měli s sebou velikou plachtu, do níž právě něco kvapem balili. Pak dlouhý a těžký plátěný balík popadli a spěchali k nábřeží. Byl mezi nimi i Beluche.

„Rychle, pospěšte si,“ volal na Anselma Jordase, „Heureka čeká na nábřeží s připravenými plachtami. Toho darebáka Vic-Lubina máme s sebou!“

Narcis rázem pochopil, že v balíku unášejí námořníci úhlavního nepřítele kapitána Trafalgara. Bez otálení popadl Florimonda do náruče a dal se do běhu. Rosetta se rozběhla za nimi a Anselm Jordas popadl za ruku Claircinu. Dobrá žena možná nic nechápala, ale běžela poslušně za ostatními.

Celá událost se odehrála tak rychle, že než se četní diváci mohli vzpamatovat z překvapení, skákali už přátelé kapitána Trafalgara do připravených člunů. Na dno jednoho z člunů padl s temným žuchnutím plátěný balík.

Beluche vykřikl: „Odrazte!“ a čluny už letěly směrem k Heurece.

Dorazili ke korábu, vystoupili na palubu po žebřících, vytáhli nahoru čluny a už zazněl hvizd lodní píšťalky. Plachty lodi se napnuly a Heureka letěla jako racek po široké hladině řeky Mississippi na širé moře.

Na nábřeží se nahrnuly spousty lidstva. Zaleskly se tu zbraně, zazněly zvuky trubek na poplach. Ale marná snaha. Dřív než se mohla některá z lodí přichystat k pronásledování, byla Heureka už z dohledu.

Na palubě lodi bylo veselo. Konečně se všichni ve zdraví a štěstí sešli. Rosetta a Florimond objímali svého otce. Kapitán Trafalgar seděl ve své lenošce a radostně a pokojně se usmíval. Všechno dobře dopadlo. Claircina plakala radostí a Beluche si vesele mnul ruce. Anselm Jordas i Narcis měli pocit, že jim z prsou spadla několikatunová tíha.

Kapitán Trafalgar, když se už dost potěšil přítomností a objetím svých dětí, zavolal k sobě Narcise. Řekl mu tiše, ale vřele:

„Děkuji ti, synu můj!“

Bylo to víc než jakákoliv dlouhá slova chvály a pro Narcise znamenalo toto vyjádření díků víc, než si v této chvíli mohl vůbec uvědomit.

Rosetta s otcem chvíli tiše rozmlouvala a pak oznámila všem, jak k rychlému rozuzlení všech trampot vlastně došlo. Její otec, kapitán Trafalgar, nemohl snést představu, že byli všichni uvězněni. Dozvěděl se, že soudní přelíčení započne dopoledne a odhodlal se vplout s Heurekou do řeky Mississippi. Zakotvil tu u nábřeží s pevným přesvědčením, že nebude vyzrazen dřív, dokud nebudou všichni jeho blízcí i s posádkou znovu na palubě a dokud nepoplují po mořské hladině směrem k Evropě. Vyslal proto Beluche s patnácti muži. Beluche byl dokonce v soudní síni, aby vyslechl výsledek přelíčení. Byl odhodlán v případě, že nebudou propuštěni na svobodu, Anselma Jordase s ostatními unést. Soudní výrok však dopadl dobře, a tak Beluche změnil plán. Slyšel, jak Vic–Lubin metá nové urážky do tváře kapitána Jordase, Rosetty i Narcise, a rozhodl se, že připravených mužů použije k zajetí Vic-Lubina.

Beluche během vyprávění skromně zmizel, slova díků a chvály ho přiváděla do rozpaků.

New Orleans byl na nohou. Velitel pevnosti v ústí Mississippi obdržel od policie telegrafickou depeši, aby všemi prostředky zabránil odplutí Heureky. Loď s napjatými plachtami však ubíhala takovou rychlostí a v takové dálce, že na stíhání nebylo ani pomyšlení. Velitel pevnosti, i když věděl, že to bude nadarmo, dal po Heurece pálit z děl. Žádná z kulí však loď nemohla dostihnout.

Kapitán Trafalgar se smál.

„Beluche,“ volal, „musíme těm pánům odpovědět salvou stejně slavnostní. Jedenadvacet ran z děl, můj hochu!“

Lodní děla vesele pálila do vzduchu, a když dozněla poslední rána, provázená radostným voláním „hurá!“, byla Heureka na širém moři.

VII

Jak už víme, dopravili námořníci z Heureky na loď podivný balík, zavinutý do plachty. A v balíku, to už víme také, nebyl nikdo jiný než sám ničema Vic-Lubin.

Loď už opustila americké pobřeží a také pásmo amerických vod. Plula širým mořem a rychlost, jakou uháněla, a rovněž tak vzdálenost, kterou už urazila, ji bezpečně chránily před jakoukoliv možností pronásledování.

Na nebi zářilo tropické slunce červnového dne, hladina se leskla. Bylo poledne, vítr se tišil, pohrával si už jen s nejvyššími plachtami lodi. Na čisté obloze nebylo ani obláčku, nepřeletěl tu ani pták. V sálavém vedru jako by všechno zmrtvělo, i moře se zdálo jakoby pusté. Nad klidnou hladinou se jen tu a tam objevil třpyt nějaké rybky a jedině ve zpěněné rýze vod, kterou za sebou zanechávala Heureka, se objevovaly hřbety žraloků. Vodní dravci doprovázeli loď už od břehů s podivuhodnou vytrvalostí.

Klid přírody byl v příkrém rozporu s rozčilením a zmatkem, který se před chvílí odehrál na palubě lodi. Teď už byl zase klid, ale nevěstil v sobě nic dobrého, byl jen předznamenáním nové bouře.

Stalo se to tak:

Pod schody do salónu ležel na zemi Vic-Lubin. Od chvíle, kdy ho námořníci vyprostili z celtoviny, se ani nepohnul. Jen v jeho tváři seděl strašlivý vztek a hrůza. Pohled na jeho tělo, plné strachu udělat i jen sebemenší pohyb, byl odpuzující, a pohled na jeho obličej byl přímo odporný. Krví podlité oči se mu koulely v obličeji hned plné zášti a zběsilosti, hned plné zbabělosti a poníženosti, hned zas plné zděšení a strachu. Vic-Lubin věděl, co ho čeká, znal dobře osud podobných padouchů, a přece se neuměl ovládnout, aby nedal najevo pocity, které jím zmítaly. Narcis se chvíli díval na tento smrtelný zápas nízké lidské duše, a protože ještě nikdy neviděl bídného lidského červa v podobné situaci, všechno se v něm vzpříčilo. Musel se od Vic-Lubina odvrátit.

Kapitán Trafalgar seděl ve své kožené lenošce na zádi lodi pod plátěným přístřeškem a nezdálo se, že by o Vic–Lubinovi vůbec věděl. Jeho hubené, ale stále ještě mohutné tělo se rýsovalo pod záhyby bílé vlněné pláštěnky jako silné a zdravé. Události poslední noci, přestálá úzkost a obavy o osudy jeho milovaných se mu dosud zračily ve tváři. Byl pohublý a rysy měl znavené. Levou rukou však stále ještě trochu vládl a tiskl jí k sobě hned Rosettu, hned zas Florimonda. Kapitánovy oči, vpadlé hluboko do tváří, zářily radostí a štěstím.

Narcis smekl uctivě svou námořnickou čapku, přistoupil k slavnému korzárovi a zeptal se ho:

„Jak zamýšlíte, veliteli, naložit s vězněm? Má být dopraven do podpalubí, do vězení?“

Výraz štěstí zmizel z kapitánovy tváře, jako by mávl proutkem. Jeho rysy dostaly výraz neuvěřitelné tvrdosti. Se sevřenými rty řekl:

„Ano, málem bych byl zapomněl! Je nutné vyrovnávat staré účty. Rosetto a Florimonde, odejděte s Claircinou do salónku. A nevycházejte, dokud vás nezavolám!“

Rozkaz byl tak jednoznačný, že nikdo ani nepomyslel na námitky. Velitelovy děti poslušně vstaly a odcházely. Musely obejít Vic-Lubina, který ležel nehnutě na zemi.

Sotva za sebou zavřela Claircina dveře salónku, přikázal kapitán Trafalgar řízně:

„Postavte toho člověka na nohy!“

Rozkaz byl ihned vykonán, Vic-Lubin se však znovu svezl na zem a zůstal zde ležet. Nikdo se ho zatím ani nedotkl, tělo měl v pořádku, to jen malomyslnost a zbabělství podtínalo jeho vůli udržet se na nohou.

„Přivažte ho ke stěžni,“ rozkázal znovu kapitán.

Námořníci popadli bezvládné tělo Vic-Lubinovo. Kupodivu do něho najednou vjel život a síla. Pět mužů mělo co dělat, aby ho dovlekli k hlavnímu stěžni a přivázali.

„Vysázejte mu padesát ran provazem a pak ho pověsíte na velké ráhno!“ udílel velitel další rozkazy.

Nastalo hrobové ticho. Lidé na palubě si uvědomovali, že bičování je běžný trest, a všichni byli připraveni, že jednoho dne může podobný osud stihnout kohokoliv z nich. V těchto dobách se nejednalo příliš lidsky a mírně. Podobné tresty, na jejichž výkon se dívali ostatní, byly odstrašujícím prostředkem před pokusy o neposlušnost nebo vzpouru. Ale ledový tón, kterým kapitán Trafalgar rozkaz udělil, a také skutečnost, že provinilec bude po krutých mukách oběšen, způsobily určité rozpaky. Zejména Narcis se zachvěl. Byl tu však ve službách velitele lodi a musel poslechnout. Zdrcen byl snad víc než samotný odsouzenec. Přece však rozkaz oznámil a ustanovil muže k výkonu trestu.

Vic-Lubin, po pás obnažený, byl přivázán k hlavnímu stěžni. Jeden z mužů se chopil provazu, na němž byly velké uzle. Obtočil si ho dvakrát kolem ruky a čekal na znamení.

V té chvíli se podařilo Vic-Lubinovi natočit hlavu k lodní zádi. Byl to zoufalý pohyb. Odsouzenec žalostným hlasem zaprosil:

„Veliteli, smilujte se nad ubožákem!“

Mužstvo na lodi se rozesmálo. Dokonce ani Narcis se nad Vic-Lubinovou zbabělostí neubránil úsměvu.

Kapitán Trafalgar však zachoval chladný výraz.

„Bij!“ poručil stroze.

Narcis se odvrátil, aby nemusel na výjev hledět. Provaz zasvištěl vzduchem a dopadl na obnažená záda trestance. Druhá rána. A třetí. Vic-Lubin řval a skučel jako zvíře.

Po třetí ráně vyběhla ze salónků Rosetta. Vrhla se k nohám kapitána Trafalgara a úpěnlivě zaprosila:

„Milost, můj drahý otče! Prosím o milost. Odpusťte tomu nešťastníku. Teď už nemůže přece nikomu ublížit. Znám vás jako šlechetného člověka a trpím, když vidím vaši nesmiřitelnou chladnokrevnost. Smilujte se nad ním a odpusťte mu, i když si to nezasluhuje. Odpusťte tomu člověku, můj milovaný otče – já vás o to prosím!“

Rosetta objímala otcovy nohy a pohled na ni byl tak dojímavý, že by její prosbě nemohl odolat nikdo. Tim méně pak její vlastní otec, který ji tak miloval a shledal se s ní po dlouhém a strastiplném odloučení.

„Dobře,“ řekl tónem tak lhostejným, jako by o nic nešlo. „Odvažte toho člověka. Daruju mu život. A to na prosbu ušlechtilé dívky, kterou tak hanebně urážel!“

Výraz Vic-Lubinovy tváře se okamžitě změnil, ponížené zoufalství vystřídala drzá radost. Sotvaže ho odvázali a nasadili mu pouta, choval se k námořníkům s vlezlou důvěrností, jako by byl jedním z nich. Dokonce se otočil k veliteli a s předstíranou úctou, plnou sprostoty, se uklonil. Na Rosettu dokonce drze zavolal:

„Děkuju pěkně, slečno!“

„Okamžitě ho odveďte!“ vykřikl velitel rozzlobeně.

Vic-Lubina odvedli. Kapitán Trafalgar se trochu uklidnil. Sklonil se k dceři, políbil ji na čelo a těžkomyslně pronesl:

„Vstaň, moje dítě. Vidím, že spravedlnost už nevládne. Dáváme milost takovému darebákovi, zatímco tisíce dobrých a statečných lidí umírají!“

„Jak s ním chcete naložit?“ zeptala se Rosetta.

„To teď opravdu nevím,“ odpověděl otec. „Zatím půjde do vězení. A vysadíme ho asi na první břeh, k němuž dorazíme. Ať se tam třeba oběsí. Stejně ho už nic jiného nečeká.“

„Zastavíme se někde po cestě?“ ptal se Narcis udiveně. „Myslel jsem, že plujeme přímo do Francie.“

„To ještě uvidíme,“ odpověděl velitel. „Na moři se nikdy neví, co se může přihodit. Možná že zakotvíme na Azorech nebo na některých jiných ostrovech.“

Po této vzrušující příhodě, která skrytě nevěstila nic dobrého, následovala řada klidných a příjemných týdnů. Povětrnostní podmínky byly výborné a vítr plavbě přál. Heureka letěla po vlnách jako racek a nevyžadovala mnoho práce. Občas bylo jen třeba trochu přitáhnout lana, rozvinout nebo stáhnout plachty. Služba, kterou na lodi vykonávali kapitán Anselm Jordas se svým synem Narcisem, byla poměrně snadná, nijak neunavovala. Pokyny téměř nepotřebovali, ale přece zachovávali svoje postavení podřízených a přicházeli si denně k veliteli lodi pro rozkazy. – Ve skutečnosti šlo všechno téměř samo sebou, Mexický záliv a Karibské moře měli už dávno za sebou.

Dny ubíhaly v příjemných rozpravách, při společné četbě, ve vzpomínkách na minulé události a v plánech pro dny budoucí. Narcis skoro toužil, aby tomu tak bylo stále a aby jeho vztahy k ostatním měly trvalou podobu. Cítil, jak jeho úcta ke kapitánu Trafalgarovi neustále vzrůstá, podobně jako jeho něžný a oddaný vztah k Rosettě a bratrská láska k Florimondovi. Uvědomoval si, že až dosud poznal jedině cit lásky k otci a ten mu zatím stačil. Teď už by se ale s tímto jediným vztahem nemohl spokojit, zdálo se mu, že by jeho život byl prázdný, kdyby se nemohl zejména s oběma mladými lidmi stýkat. Uvažoval o budoucnosti i v tomto směru a dost ho to znepokojovalo. Co se stane, až je loď dopraví do Francie? Budou se muset rozloučit? To je skoro jisté. Rosetta je dcera zámožného člověka a on jen synkem chudého kapitána. V hloubi duše si přál, aby Rosetta byla chudá jako on, aby si byli rovni. Dost lidí by mohlo v jeho lásce k Rosettě vidět vypočítavost, touhu po bohatství. A taková představa se mu tak příčila, že svoje city k mladé

Na lodi měl Narcis hodnost poručíka, a to znamenalo, že musel plnit některé úkoly, které mu občas dělaly i starosti anebo ho i obtěžovaly. Určovat polohu lodi, vést lodní deník a dohlížet, jak jsou plněny rozkazy velitele, to mu ani v nejmenším nevadilo. Hůře už snášel, že musí kontrolovat mužstvo a že se vždycky nesetkal s chováním právě vzorným.

Námořníci na Heurece tvořili mužstvo dosti různorodé. Nebyli jistě o moc horší než na kterékoliv jiné lodi, a tady mohli být dokonce navýsost spokojení s výjimečně dobrou stravou a vysokou mzdou. A přece se tu občas projevovaly náznaky nekázně. Muži pravděpodobně využívali nemožnosti velitele pohybovat se po celé lodi nebo jim možná také vadila železná kázeň a řád, jaké se obvykle na obchodních lodích nedodržují. Případy provinění se množily a posléze se stávalo, že bylo nutné trestat hned několik provinilců najednou. Nejhůře Narcis snášel tu skutečnost, že většinu prohřešků musel oznamovat sám. Posádka si z něho zřejmě mnoho nedělala.– Před očima velitele se všichni snažili, jak nejlépe dovedli, a rovněž v přítomnosti kapitána Anselma Jordase se nikdy žádný z námořníků nedopustil poklesku. Mezi mužstvem nebyli žádní mladíci a ostřílení námořníci neměli k Narcisovi dost úcty pro jeho mládí. Nejen že svoje povinnosti odbývali, když věděli, že je bude kontrolovat sám, dovolovali si k němu i neslušné odpovědi a poznámky, když je napomínal. Narcis zpozoroval, že mezi sebou začínají hovořit i o příhodě, která se odehrála před odjezdem z New Orleansu. Pochopili zřejmě nějak, že kapitán Trafalgar je v určitém rozporu se zákony a že z Ameriky vlastně prchá. To samozřejmě nepřispělo k úctě a vážnosti, jakou by měl velitel u nich požívat. Začínali se dokonce i na účet kapitána Trafalgara bezostyšně bavit. Narcis jednou zaslechl, jak jeden z námořníků říká druhému úmyslně nahlas tak, aby nemohl nerozumět:

„Když se to vezme kolem a kolem, tak je to vlastně pirát. A nemusí to skončit dobře ani pro něho, ani pro nás

Narcis předstíral, že neslyší. Musel dělat ještě několikrát, jako že nic nepozoruje. Počet trestů by byl ještě vyšší, a nezdálo se, že by tresty nějak pomáhaly, spíše naopak. Narcis zpočátku uvažoval, zda má těm mluvkům vysvětlovat, jaký je rozdíl mezi korzárem a pirátem? Že korzár je muž, kterého vysílá do boje vláda a vybavuje ho všemi válečnými potřebami, zatímco pirát je sprostý námořní lupič? To by sotva pomohlo, vedli by dál svou. Chyba ovšem byla, že to Narcis neoznámil svému otci. Udělal to jen z nemístných ohledů. Bál se, že by kapitán Jordas, právě proto, že sloužil pod kapitánem Trafalgarem vztáhl tyto urážky i na sebe. Mylně se domníval, že je jeho povinností celou věc zamlčet..

Mladý poručík si myslel, že to je jen chvilkový rozmar námořníků, a že tedy není proč se znepokojovat. Takovéhle řeči a dohady vznikají mezi vojáky a námořníky často jen z nudy a nemívají nijaké následky. Narcis byl přesvědčen, že muži brzy přestanou podobné poznámky dělat, když uvidí, že si jich nikdo nevšímá.

Když kapitán Trafalgar kupoval před časem loď Heureku, zmínili jsme se o muži jménem Brice. Tento muž měl nyní na Heurece na starosti podpalubí a vrchní dozor zde vykonával Narcis. Brice byl vzdělaný a pracovitý muž. Měl už čtyřicítku za sebou a Narcisovi dával nepokrytě najevo, že si z něho mnoho nedělá. Narcis to považoval za přirozený povahový rys, jakýsi odpor vůči nadřízenému, který má mnohem méně zkušeností. V podpalubí přesto udržoval Brice vždycky bezvadný pořádek, nicméně si někdy neodpustil na adresu Narcisovu poznámku, že kluk ho nebude kontrolovat, poroučet mu apod. Narcis ho sice napomenul, ale nikdy mu neuložil ani ten nejmenší trest. Při poslední prohlídce podpalubí Narcis shledal, že tu nebyl vůbec proveden úklid, naopak se zde; povalovaly nějaké odpadky a špinavé hadry, které se tu vzaly bůhvíodkud. Upozornil na to Brice, ale ten se mu postavil. Tvrdil Narcisovi do očí, že podpalubí je v bezvadném stavu a že zde žádné smetí není. Odmítal dokonce uznat, že tu leží převržený škopek s vylitou špínou, a předstíral, že nic nevidí. Narcis ho upozornil, že mu dá dosti času na rozmyšlenou, a celou věc oznámil kapitánu Trafalgarovi s návrhem, aby byl Brice uvržen na čtyřiadvacet hodin do vězení. Velitel lodi se velmi rozzlobil a nařídil, aby Brice zůstal ve vězení celé dva dny.

Zdálo by se, že je to všední událost, ale příběh měl strašlivé následky. Brice si šel odsedět trest sice do zvláštního oddělení, ale toto sousedilo s vězením Vic–Lubina. Oba se snadno dohovořili. Vic-Lubin Briceovi Vykládal příhody, které jeho uvěznění předcházely, takovým způsobem, že mu Brice uvěřil a uzavřel s ním přátelství. Když byl pak z vězení propuštěn, často za Vic–Lubinem chodíval, hovořil s ním, nosil mu dobré jídlo, – a dokonce i víno. Narcis chodil do podpalubí denně a je samozřejmě, že mu to neušlo. Zakázal Briceovi s vězněm se stýkat a věc oznámil veliteli lodi. Kapitán Trafalgar nařídil, aby byl Vic-Lubin uvězněn ve zvláštním oddělení, do kterého neměl přístup nikdo jiný než Narcis. Od té doby nosil Vic-Lubinovi potravu a pití Narcis.

Na lodi se mezitím začaly projevovat příznaky stoupající nekázně a neposlušnosti, bylo nutné sahat neustále častěji k nejrůznějším trestům. Kapitán Trafalgar několikrát zalitoval, že Vic-Lubina neposadil do samotky hned. Někteří členové mužstva se začínali opovážlivě chovat dokonce i ke kapitánu Anselmovi Jordasovi a jeden z mužů vmetl konečně i urážku přímo do očí velitele lodi. Narcis pozoroval, že Brice často rozmlouvá s ostatními členy posádky a dříve, než uvážil, že by bylo správné Brice posadit na delší dobu do vězení, zjistil neuvěřitelnou věc.

Samostatné kontroly podpalubí už Narcis nekonal, protože sem musel stejně zacházet třikrát denně kvůli Vic–Lubinovi. Jednoho dne sem vešel v době, kdy ještě dávno neměl dostat vězeň svůj oběd, a uviděl Brice stát s Vic-Lubinem – před vězením. Dveře kobky byly dokořán a znamenalo to tedy, že Brice měl od vězení ještě jedny klíče. Vic-Lubina samozřejmě ihned zahnal, Briceovi odňal klíče a událost oznámil otci.

Anselm Jordas nepovažoval věc za tak závažnou. Brice se staral o podpalubí od okamžiku, kdy Heureka vyplula poprvé na vody, a není tedy divu, že má ode všech prostor náhradní klíče. Brice jenom předvolal, důkladně ho vyplísnil a varoval ho před následky, jaké by jeho chování mohlo mít. Marně se Narcis dožadoval, aby byl Brice ihned uvězněn. Avšak hned druhého dne mu události daly za pravdu. Mužstvo bylo neklidné, kupilo se do hloučků, něčem neustále vzrušeně debatovalo a svých povinností příliš nedbalo. Kapitán Trafalgar byl nucen uložit tresty celé řadě lidí a Brice šel do vězení.

Spád událostí však už byl nezadržitelný. Všechny tyto okolnosti s ohledem na to, co následovalo, měly svůj určitý význam a měly také velitele a jeho přátele důkladně varovat před tím, co se tajně připravuje. Nebyli v tak jednoduchém postavení, aby nemohli předpokládat vzbouření na lodi. Mužstvo Heureky bylo víceméně nahodilé a v podpalubí byl nebezpečný zlosyn. S ním měli už tolik špatných zkušeností a dobře věděli, jak je ziskuchtivý, že si sehnal tlupu banditů, aby se zmocnil odměny, vypsané na hlavu kapitána Trafalgara. Nebylo nijak nepravděpodobné, že i mezi námořníky na Heurece je několik mužů, kteří byli trestáni. A navíc Heureka vezla ve svých útrobách náklad nesmírné ceny. Ten přece musel lákat! A měli se tedy co obávat vážného nebezpečí, které jim ze strany posádky hrozí.

Nic podobného však ani kapitánu Trafalgarovi, ani ostatním nepřišlo na mysl. Vzpoura na lodi při normálních podmínkách a za poměrného blahobytu mužstva je zjev tak mimořádný a výjimečný, že ji nikdo snad ani nemohl předvídat. V navyklém chodu dne a při běžných pracích různým maličkostem a prohřeškům mužstva nepřikládal nikdo význam. Ty teprve pod zorným úhlem pozdějších událostí byly jasnější než slunce. Kromě toho Narcis byl příliš mladý a nezkušený, a jak kapitán Anselm Jordas, tak velitel lodi, kapitán Trafalgar, měli za sebou příliš pohnutou minulost. Oba veleli často velmi různorodému mužstvu, někdy doslovné sebrance nejrůznějších dobrodruhů, a nikdy se jim nepřihodilo nic podobného. A tak byli všichni daleci toho, aby vůbec jen pomysleli na možnost vzpoury.

Jednoho večera trávili všichni klidnou chvíli na zádi lodi. Většinou seděli kolem pohovky kapitána Trafalgara. Narcis stál u zábradlí a díval se na pěnící se vodu za lodí. Naslouchal přitom, jak Rosetta předčítá z knihy. Claircina něco pletla a Florimond si hrál.

Anselm Jordas se po chvíli vydal na obvyklou večerní obhlídku do mezipalubí. Následoval ho Beluche a dva jiní námořníci. Stráže na palubě trochu povolily plachty a odpočívaly teď většinou vleže na hromadě lan. Vítr se tišil.

Několik minut poté, co kapitán Jordas odešel, zazněly z mezipalubí výstřely. Následoval dupot a zmatený hluk. Vzápětí se kapitán Jordas vynořil na schody. Krvácel. Zděšeně volal:

„Na pomoc! Mužstvo nás zradilo. Pustili Vic-Lubina i Brice! Stříleli po nás a Beluche je mrtev!“

Sotva to dořekl, zapotácel se a klesl k zemi. Narcis se k němu vrhl, aby mu pomohl. Stráže, které měly také vyskočit a zasáhnout, se klidně povalovaly na svých místech.

Ve vteřině se na palubě objevil Brice, Vic-Lubin a několik námořníků. Všichni pálili zuřivě ze zbraní.

Narcis už svému otci nepomohl. Byl zasažen dvěma ranami a klesl vedle Anselma Jordase k zemi. Pozbyl vědomí.

VIII

Byla hluboká noc. Narcis ležel naznak vedle velkého světlíku doposud na stejném místě, kde padl. Zvolna se probíral z mrákot. Prudká bolest v hlavě mu nedovolovala sebrat dokonale myšlenky, neuvědomoval si, co se s ním děje. Celé tělo ho bolelo, údy měl těžké jako z olova a v levé noze pociťoval trýznivé bodání. Nemohl s ní ani hnout. Při pokusu posadit se nahmatal kolem sebe jakousi tekutinu. Nechápal vůbec, co by to mohlo být. Díval se na hlavní stěžeň a jen zvolna si uvědomoval, že na něm něco chybí. Nesvítilo na něm jako obvykle strážné světlo.

Z dálky, jak se mu alespoň zdálo, k němu doléhal nějaký podivný hluk. Náhlý výbuch smíchu, který k němu dolehl ze salónku, ho téměř vzpamatoval. Rozeznával mezi jednotlivými ranami a výkřiky i cinkot sklenic a lahví, a uvědomoval si pomalu, co se stalo. Jeho otec je mrtev! Mrtvý je i Beluche. Vic-Lubin za pomoci Brice zosnovali na lodi vzpouru, postavili se jí v čelo a… Co se stalo s kapitánem Trafalgarem? Kde je Rosetta? Kde je Florimond? A kde Claircina? Byli také zavražděni zákeřnými střelami nebo noži těch hrdlořezů? Je tedy Narcis jediný, přestože je těžce raněn a leží tu v tratolišti vlastní krve, který tu hrůznou tragédil přežil?

Ubohý mladík nemohl ani domyslet. Strašlivé představy, co se s jeho drahými stalo, ho zalily takovou hrůzou, že znovu omdlel.

Když se Narcis probíral z bezvědomí podruhé, už svítalo. Bylo citelné chladno, zima pronikala raněnému až do kostí. Lodní poručík si tentokrát rychle uvědomil, co se na lodi přihodilo, jen nemohl hned poznat, jestli se s ním točí celý svět či zda se tolik kymácí loď. Náhlá vlna, která se roztříštila o bok lodi, ho zavalila sprškou vody. Moře je tedy rozbouřené. I chlad, který Narcis pociťoval, nyní pochopil. Byl úplně promáčený. Zuřivé nápory větru narážely do plachet, v ráhnoví to skřípalo a naříkalo. Plachty se hned dmuly a hned splaskávaly a Narcisovi se zdálo, že vzteklé návaly vichru rvou plachtoví ze stožárů.

Heureka se teď už tak kymácela, že měl Narcis co dělat, aby se udržel na palubě.

Nad mořem zuřila větrná smršť a vody jí odpovídaly mořskou bouří.

Vichr se hnal přes hladinu tak zuřivě, že lomcoval hlavním stožárem jako dřívkem. Ozval se mohutný praskot a třesk a na palubu se snesla spousta plachtoví a lan. Hlavní stožár se přelomil a strhl s sebou ostatní plachty. Kolem Narcise se řítily a padaly kusy dřev, plachty a lana, ale ani jediná z trosek ho nezasáhla. Byl to snad téměř zázrak. Jedna z plachet se roztáhla a položila se na Narcise jako příkrov. Byla mokrá a těžká a Narcis, pod ní zůstával ležet napolo udušen. Zmocnil se ho podivný pocit lhostejnosti a netečnosti. Na čem mu mohlo teď už záležet. Ostatní jsou mrtví, on sám je už skoro nebožtík. Jakým způsobem sejde z tohoto světa, to ho už vůbec nezajímalo.

Ztratil snad vědomí potřetí? Usnul vysílením a ztrátou krve, nebo se dusil? Narcis nevěděl opět dlouhou dobu, co se s ním dělo, když ho najednou probrala prudká bolest. Jakási velká okovaná bota mu šlápla na raněnou nohu. Zaúpěl bolestí, ale jeho hlasu si nikdo nevšímal. Ztratil se v lomozu, který tu kolem panoval.

Na palubě za nárazů a hvízdání větru, v kraválu a křiku hádek odklízeli námořníci z paluby trosky.

Mezi nadávkami a vzteklými kletbami rozeznal Narcis Vic-Lubinův hlas:

„Copak opravdu nerozumíš svému povolání?“ křičel zlostně Vic-Lubin.

„Jak bych mohl,“ odpovídal hlas Briceův, „staral jsem se vždycky jen o podpalubí, loď jsem nikdy neřídil. Ale ty,“ vykřikl Brice, „ty jsi povinen převzít velení lodi a udílet rozkazy. Vzal jsi všecko na sebe. A tys to byl, kdo tvrdil, že jsi složil všecky námořnické zkoušky. Jak se zdá, nerozumíš ničemu ani za mák a kdo ví, máš-li alespoň obecnou školu. Námořnickou určitě ne!“

„Budeš držet zobák?“ řval Vic-Lubin, „teď musíme něco udělat, abychom se z té kaše dostali!“

„Tak, ale co? Víš to ty? Já ne. A co když se bouře rozzuří ještě víc? Co si počneme s těmi opilci, kteří myslí jen na pití a hulákají? Říkal jsem ti, že bude dobře s věcí počkat, až budeme někde blízko břehů. Ale ty ne! Pán se asi dole ve vězení nudil, potřeboval trochu čerstvého vzduchu. A podívat se asi taky na poklady, které uloupí. Já hlupák, proč jsem tě jenom poslouchal.“

„Nežvaň a dělej něco. Musíme loď udržet, aby se nám nepřevrhla. A to ostatní snad nebude tak zlé!“

Přes palubu se přehrnula vlna a vchrstla mu do obličeje spoustu vody. Vic-Lubin se začal zalykat, plivat a klít jako pohan.

„Co dělá ten hlupák Walker u kormidla?“ smál se Brice. Přál Vic-Lubinovi ten mořský políček i s jeho následky. „Umí se toho kormidla alespoň držet? To jsi tam postavil pěkného chytráka!“

„Jak chceš z tohohle vyklouznout?“ křičel Vic-Lubin podrážděně.

„Schovám se do mezipalubí, tam alespoň neprší,“ chechtal se Brice.

„A půjdeš s lodi hezky ke dnu. Musíš pomoct, ksakru!“

Lodníci, kteří odklízeli trosky, zvedli v této chvílí plachtu, pod níž ležel Narcis. Vic-Lubin ho okamžitě spatřil.

„A to se podívejme,“ řekl roztomile, „máme tu ještě jednoho! To je záhada, že ještě nezcepeněl,“ dodal otrle. Když uviděl, že se Narcis na něho dívá, křikl: „Hola, hoši, chopte se ho. Za ruce a za nohy, pěkně rozhoupat a šup s ním přes palubu!“

Několik mužů pustilo plachtu. Nezdálo se, že by vykonávali rozkaz s odporem, ale také nejevili příliš chuti provést, co jim Vic-Lubin nařídil. Brice je však zadržel:

„Počkejte přece!“ a mávl na Vic-Lubina jakési znamení, „na to je vždycky času dost.“

A Brice se přitočil k Vic-Lubinovi a něco mu tiše šeptal.

Na čem se s ním mohl dohadovat? Narcis neměl ani nejmenší tušení, ale z pohledů, kterými ho oba muži několikrát počastovali, vytušil, že nemají ani trochu starosti o jeho zdrávi a že mu chystají sotva co dobrého. Napadlo ho, že snad pomýšlejí na to, aby ho ještě dřív, než ho hodí do vody, mučili. Uvědomil si, že mu jeho osud není tak docela lhostejný, jak se mu zdálo před chvílí.

Co jiného by si ti bídáci mohli umlouvat? Brice určitě Narcisovi neodpustil, že ho dostal do vězení, a zrovna tak Vic-Lubin ho má jistě v lásce za to, že pomohl kapitánu Trafalgarovi uniknout. Podobně mu asi sotva promine rozkaz k bičování. Oba se budou mstít.

To nejhorší jsem si tedy ještě neprožil, přemýšlel Narcis, skutečné utrpení mě teprve čeká.

Nebylo to příjemné pomyšlení, a obrátil se proto k námořníkům, kteří ho měli hodit před chvílí přes palubu. „Přátelé,“ řekl jim, „nečekejte na nic a vykonejte rychle rozkaz, který jste dostali. Přes palubu se mnou, honem!“

Opilí muži na něho tupě zírali, jako by nechápali, co to říká. Neudělali ani pohyb, jen civěli.

Vic-Lubin se otočil po Narcisově hlase a s křivým úsměškem řekl:

„Nezdá se, že by vám bylo tak zle, jak jsem si myslel. Můžete mluvit, a jste tedy docela v pořádku!“

„To je moje věc,“ odsekl Narcis a odvrátil obličej.

„Moje taky, moje taky,“ zubil se Vic-Lubin jidášsky a sklonil se k Narcisoví, aby prohlédl jeho rány. „Už jenom proto mě to zajímá,“ mumlal, „že jsem tak trochu lékař!“

Odhrnul Narcisoví vlasy s čela a prohlédl mu nejdříve ránu na hlavě. Narcis měl nad levým uchem hluboký šrám.

„Koule nevnikla do hlavy,“ poznamenal Vic-Lubin zasvěceně, „jen ho pořádně škrábla. To spraví několik obkladů s kořalkou.“

Narcis si pomyslel, že nemůže být pochyb, co s ním netvor zamýšlí. Chce ho nejdřív vyléčit a teprve potom, až bude zase úplně zdráv, ho bude mučit. To je právě jemu podobné!

„Nestojím o vaši péči,“ řekl nahlas, „nechte mě být!“

„Ale kdepak,“ smál se Vic-Lubin hlučně, „právě naopak máte naší péče velice zapotřebí! Máme tu pravděpodobně ještě jedno škrábnutíčko!“ A ohmatával mu jako zkušený ranhojič poraněnou nohu.

Poté vytáhl velkou dýku, kterou měl zavěšenou u pasu, a Narcis nepomyslel na nic jiného, než že ho Vic-Lubin probodne. Dokonce si to přál. Ale darebák to neudělal. Rozřízl levou nohavici Narcisových kalhot a objevil tu dosti hlubokou ránu. Prohmatal ji a poznamenal spokojeně, že koule uvázla v mase, aniž poškodila kost.

„To taky nic není,“ řekl Vic-Lubin nadšeně a zajel dýkou se zřetelnou rozkoší do rány.

Narcis zaúpěl bolestí.

Vic-Lubin byl určitě dosti zkušený a obratný ranhojič. protože dýku z rány zase ihned vytáhl a už Narcisoví ukazoval kulku, kterou z raněné nohy vyňal.

„A máte za sebou operaci, která by vás v New Orleansu přišla nejmíň na pětadvacet piastrů,“ chechtal se vítězoslavně. „A ode mě to máte docela zadarmo. Můžete být docela spokojený.“

Narcis neodpověděl, zlosynovo žertování mu připadalo příliš kruté. Vic-Lubina to však nepřivedlo z míry. Pokračoval:

„Rány hezky vyčistíme pálenkou, obvážeme a v osmi dnech z vás bude zase chlapík!“

„O to se vás nikdo neprosí,“ vykřikl Narcis zuřivě. „Jste bídný vrah, a nechte mě tedy alespoň v klidu umřít!“

„Vida, chlapeček nám začíná spílat!“ řekl Vic-Lubin naoko vztekle. „Já chci o vás pečovat, léčit vás a vyléčit, a vy mi nadáváte. Jakpak se to srovnává?“

„Mě chcete léčit?“ řekl Narcis hořce. „Není toho zapotřebí. A také by nebylo, kdybyste po mně nebyli stříleli.“

„O tom už nemluvme, to je za námi,“ řekl Vic-Lubin velkomyslně a věnoval se opět prohlídce Narcisových ran.

Narcis se pomalu uklidňoval a pomyslel si, že nejlepší bude mlčet. Už také nepromluvil.

Brice zatím přinesl obvazy, čistou vodu a kořalku. Vic–Lubin vymyl Narcisoví všechny rány a pečlivě je obvázal. Narcis ležel po celou tu dobu se zavřenýma očima a nehnutě. Rány ho nesmírně bolely a pálily, ale nedal to najevo. Po skončení operace se mu znatelně ulevilo.

„A teď přineste podušky a sklenici starého dobrého rumu,“ nařizoval podivný lékař.

Rozkaz byl ihned vykonán. Narcise uložili na podušky, umístěné na lodní zádi. Přinesli je sem ze salónku. Brice se k němu sklonil, podržel mu hlavu a přiložil mu k ústům sklenici s rumem.

Narcis trochu usrkl. Střetl se s pohledem mistra z podpalubí a zdálo se mu, že v něm rozpoznává trochu soucitu. Využil hned příležitosti a řekl:

„Brice, vy přece nejste zlý člověk, lupič a zákeřník, jako ten darebák. Proč mě takhle zbytečně trápíte? Proč mě nehodíte do moře hned?“

Brice neodpověděl. Odvrátil se od Narcise a ostatní námořníci, jako kdyby jim k tomu dal někdo pokyn, udělali totéž.

Moře bylo stále ještě rozbouřené, loď se kymácela a houpala. Vítr se už ale znatelně utišil. Voda už také nestříkala na palubu. U kormidla stál doposud Walker. Brice a Vic-Lubin usedli opodál a dali se do rozhovoru. Měli nějakou velmi vážnou poradu. Většina námořníků spala. Leželi na břiše natažení na palubě a vyspávali asi opici. Ze salónku sem doléhalo jednotvárné hulákání. Měla to být pravděpodobně nějaká píseň. Ze salónku se asi stane ráj opilců, pomyslil si Narcis. Mladý lodní poručík trpně přemýšlel, jaký osud ho stihl. Zabili mu otce, dívku, kterou tolik miloval, jejího malého bratříčka… Když si Narcis uvědomil, že Rosetta už nežije, nepřemohl slzy, které se mu vhrnuly do očí.

Měl už dost sil, aby mohl pozvednout ruku a utřít si obličej. Styděl se za svou slabost. Vic-Lubin zpozoroval, že se Narcis hýbe, a okamžitě přiskočil. Sekl, jako by mu na věci příliš nezáleželo:

„Právě jsme se radili s Bricem. On se domnívá, že jsme na dobré cestě a že není nutné opravovat plachty. Co si o tom myslíte?“

Tato otázka okamžitě Narcisoví vysvětlila podivné chování obou mužů. Vzpomněl si také na hádku, kterou vyslechl, když ještě ležel pod plachtou. Bylo mu nyní úplně jasné, že ani Vic-Lubin, ani Brice, ani kdokoliv jiný z mužů na palubě není schopný řídit loď. Věděli to, v hádce se jim vyjasnilo, že si troufli na víc, než jejich síly stačí. Pochopili, že by byli vydáni moři napospas, a to je donutilo zachránit Narcisoví život a požádat ho o pomoc. Tak to je ta příčina, proč ho nechali naživu!

Narcis zavřel oči, aby si věc rozmyslel. Dost dlouho trvalo, než je opět otevřel. Spatřil Vic-Lubina. Mizera čekal celou tu dobu s úzkostí na odpověď..

„Nikdo z vás nerozumí řízení lodi, a proto mě potřebujete. Chcete, abych vám radil, že?“ vystřelil Narcis otázku.

Vic-Lubin se zatvářil zmateně, ale nemohl to popřít.

„Ano,“ řekl a hned se opravil, „to jest, rozumíme, určitým způsobem, ale vy tomu rozumíte ještě líp.“

Narcis na sobě nedal znát určité uspokojení. Řekl;

„Tvrdím vám, že nerozumíte ničemu. Nedal bych vám ani čtyřiadvacet hodin lhůty, trvám na tom, že se ocitnete tři tisíce mil pod mořem v několika příštích hodinách.

Posloužíte za pokrm žralokům a dobře vám tak. A rozzuří-li se vichřice, nedávám vám ani těch pár hodin!“

Mužstvo na lodi pochopilo, oč se jedná, a znenáhla se přibližovalo. Naslouchali se zájmem a brzy námořníci tvořili kolem Narcise a Vic-Lubina kruh.

„Rozumíte například kompasu?“ pokračoval Narcis zvýšeným hlasem. „Umíte použít námořní mapy? Máte alespoň trochu ponětí o tom, co je to stupeň délky nebo šířky? Dovedete řídit plachty a ráhna podle síly a směru větru? Co bych vykládal, je to jasné, že o těchhle věcech nemáte ani ponětí. Můžete se klidně už teď považovat za mrtvé!“

„Neráčíte-li nám ovšem naznačit,“ řekl poťouchle Vic–Lubin, „co a jak máme dělat.“

„Proč bych to dělal?“ zeptal se Narcis naprosto lhostejně. „Snad za ty dvě kule, které jste mi vpálili do těla? Nebo proto, abych vás dopravil do bezpečí a vy mi pak dali ještě pár dalších kuli, tentokrát spolehlivějších? Musel bych být blázen!“

Důvody to byly dost jasné a pádné a neminuly se účinkem. Všichni sklonili hlavy. Bylo ticho.

Vic-Lubin se vzpamatoval první.

„Jestli zahyneme my,“ řekl, „zahynete vy také. Je to jenom k vašemu dobru, jestli nám poradíte.“

„Nesleduji už žádné svoje dobro,“ vykřikl Narcis divoce. „Na ničem mi teď, kdy jsem ztratil všechny svoje milované bytosti, už nezáleží!“

Vic-Lubin okamžitě pochopil, že tady je rozhodující příčina, pro kterou Narcis odmítá. Kdyby mu řekl dobrý důvod, pro který by nabyl Narcisův život zase smyslu, jak by se asi mladík zachoval?

„A není-li nikdo vyjma Beluche mrtvý? Co když je váš otec pouze poraněn? Dejme tomu, že dostal kulku do ruky, a pak, když se pokoušel nás zneškodnit, dostal ještě škrábanec nožem do zad? A co když je velitel poraněn jenom na nohách? A ostatním není vůbec nic. jsou jenom uvězněni ve velkém pokoji, celí, zdraví a živí?“

Narcis naslouchal a nevěděl zpočátku, co si má myslet. Rozbušilo se mu srdce nadějemi a krev se mu vehnala do tváří. Je možné, aby ani otec, ani Rosetta, ani ostatní nebyli mrtví? Nikdo vyjma Beluche? Vzbouřenci přece spustili úplný déšť kuli, když se vyhrnuli na palubu. Jestli opravdu žijí, strávili asi strašlivou noc plnou hrůzy vedle salónku s povykujícími a opilými námořníky. Jistě také oni pochopili, že se loď poškodila, a trnou novými obavami. Ale pokud dýchají, pak ještě není všecko ztraceno, poslední slovo nebylo vyřčeno. Co když ale Vic–Lubin zase jen drze lže? Kde je nějaký důkaz? Narcis se rozhodl, že na neprokázané tvrzeni nenaletí. Řekl:

„Poslyšte, Vic-Lubine, nevím sice ani v nejmenším. co s námi chcete udělat. A taky si nenamlouvám, že byste to s námi myslel dobře. Dostalo se mi od vás už dost důkazů pro to, abychom mohli očekávat jen to nejhorší. Zatím mám jistotu jen v tom, že mě potřebujete, jinak bych už byl dávno v moři. Je dobře, že jste si to uvědomili. Ale netušíte vůbec, jak mnoho mě potřebujete, jaké nebezpečí vám hrozí. K řízení lodi je zapotřebí hodně vědomostí a považuju to skoro za zázrak, že Heureka ještě neztroskotala. Už jsem vám řekl, že vám nedávám ani pár hodin života, jestliže se strhne nová bouře. A tu můžeme brzy očekávat, stává se to v devadesáti devíti případech ze sta. Tohle asi tušíte, a proto najednou tolik péče o mou osobu.“

Nikdo ani nemukl.

„Je vidět, že mám pravdu,“ pokračoval Narcis. „Můžu vás ujistit, že mi vůbec nezáleží na vašich úmyslech. Potřebujete uřídit loď a já vám pomůžu. Řeknu vám, co je třeba opravit, kdy povolit nebo přitáhnout plachty, jak a kdy nařídit ráhna. Každý den v poledne určím polohu lodi, podle slunce určím, kde se loď nalézá a budu řídit směr další plavby. Zkrátka budu na této lodi kapitánem a dopravím vás tam, kam si přejete dorazit. A kam byste se beze mne nikdy nedostali.“

V zástupu nastal šum. Někdo pronesl: „To je dobře!“

„Tohle ale udělám jen pod třemi podmínkami,“ pokračoval Narcis. „Za prvé musím mít jistotu, že můj otec, dále kapitán Trafalgar a jeho děti a konečně i chůva Claircina jsou opravdu naživu. Za druhé, že s nimi se všemi budete zacházet, jak se sluší a patří. Ponecháte jim opět salónek a kajuty, neodepřete jim nic, co budou potřebovat nebo chtít. A za třetí mi dáte záruky, že nás všechny necháte naživu. A vysadíte nás na břeh kdekoliv, kde to uznáte za vhodné a pro vás bezpečné.“

„Nechtěl byste také záruky, že vám každému zařídíme dvacetitisícovou doživotní rentu?“ zeptal se posměšně Vic-Lubin.

„Nesmysl,“ odvětil Narcis klidně. „Vím dobře, že jste tuhle lumpárnu udělali jen proto, abyste se mohli zmocnit jmění kapitána Trafalgara. Všechno bohatství si klidně vezměte. Nežádám ani pro něho, ani pro jeho děti z jeho pokladů nic.“

„Kapitán Trafalgar se ani nemusel moc namáhat, aby toto bohatství získal,“ přerušil Narcise Vic-Lubin. „A je jedině spravedlivé, abychom sebrali jemu to, co on vzal jiným.“

Drzá poznámka našla živou odezvu mezi posluchači.

„Jeho bohatství je zákonné,“ opáčil pohotově Narcis, „místo platu dostával od vlády válečnou kořist! A proto také nebyl nikdy jeho majetek prohlášen za propadlý státu! To dobře víte!“

Vic-Lubin nemohl nic namítat a Narcis pokračoval:

„O to ale vůbec nejde. Musíte zachránit loď a s ní i sebe. Beze mne se vám to nepodaří, to je vám jasné. Svoje podmínky jsem vám oznámil a je teď na vás, abyste na ně buď přistoupili, nebo je odmítli.“

Narcis se cítil velmi unavený a zavřel na chvíli oči.

Slyšel, jak se námořníci těžkými kroky vzdalují od jeho improvizovaného lože, volají na sebe a domlouvají se o něčem tiše.

Jak dopadne tato porada? Narcis byl přesvědčený, že jeho podmínky Vic-Lubin ochotně splní, co jiného mu také zbývá. Nedělal si velké iluze, věděl už, že Vic-Lubin slíbí všechno, a neudělá nic. Ale Narcis přece z tohoto jednáni hodně výtěži: bude mít jistotu, že jsou jeho otec a ostatní přátelé naživu.

Všechno ostatní bylo prozatím vedlejší.

IX

Porada nebyla dlouhá. Vic-Lubin se vrátil k Narcisoví asi za čtvrt hodiny. Provázel ho Brice. Ostatní zůstali vpovzdáli. Vic-Lubin měl vzteky vypoulené oči.

„Co byste řekl tomu, abychom podmínky kladli my? Dáme vám na vybranou. Buď nám budete sloužit jako kapitán bez jakýchkoliv řečí, anebo uvidíte toho starého piráta i s jeho dětičkami přivázané ke stožáru, jak dostávají třikrát denně místo jídla bičem?“

Narcis takovýhle výsledek neočekával a nemohl utajit zděšení, které se ho zmocnilo. Ovládl se ale rychle.

„Upozorňuji vás důrazně, že urážky nestrpím a za tuto drzost přidávám ke svým podmínkám ještě další. Veškeré zásoby vína a kořalky budou před mužstvem uzamčeny a pití bude přísně trestáno!“

Námořníci, i když byli v patřičné vzdálenosti, Narcisovu poznámku uslyšeli a začali mručet. Vic-Lubin se trochu polekaně ohlédl. Pochopil, že nálada mužstva je velmi vrtkavá a že se mínění lidí může na obrátku otočit proti němu.

„Od svých podmínek neustoupím,“ zvolal Narcis rozhodně, „to se raději nechám na místě rozsekat na kusy. Buď, anebo!“

Brice vzal Vic-Lubina pod paží a vrátili se k posádce. Rokování bylo tentokrát velmi krátké.

„Usnesli jsme se,“ oznamoval Brice, „že vaše podmínky přijímáme. Ale jen podmíněně. Upozorňujeme vás, že při nejmenším náznaku nějaké lsti nebo zrady z vaší strany budeme hned vědět, co s vámi uděláme.“

„A na čtvrtou podmínku vůbec nepřistupujeme,“ dodal Vic-Lubin, aby ukázal, že neustoupí ve všem.

„Tak jsme tedy ujednáni,“ řekl Narcis. „A teď chci nejdřív vidět otce a ostatní přátele, abych měl jistotu, že jsou skutečně živí.“

Nastala nová porada. Někteří z námořníků chtěli, aby se šlo do salónku. Jiní odporovali, báli se pravděpodobně, aby se Narcis nemohl s vězni nějak dorozumět. Zvítězil konečně návrh: vynesou Narcisova otce, ukážou ho synovi a kapitánu Jordasovi nařídí, aby hlasitě řekl: „Jan Corbiac, Rosetta, Florimond a Claircina jsou všichni zdrávi a živi.“

Nic víc. Narcis nesměl pronést ani slovo a jakékoliv spojení s vězni mu bylo úplně zakázáno. Narcis přistoupil na tento návrh bez námitek. Chápal, že ze stanoviska vzbouřenců je nejpřirozenější.

Uplynula skoro hodina a Narcis se už začínal strachovat, že ho námořníci podvedli planými sliby. Konečně se jeho otec objevil na schodech. Odpočíval na nosítkách, byl velmi bledý, ale žil. Mdlým a slabým hlasem pronesl slova, která mu nařídili. Nic už nepřipojil, pohledem však dal Narcisoví znamení, že co říká, je pravda. Všichni žijí. O zdraví s ohledem na stav kapitána Trafalgara a otcovo zranění už neměl Narcis tolik jistoty.

Otec mu poslal rukou polibek a nosítka s kapitánem Jordasem opět zmizela.

Druhou podmínku splnili vzbouřenci bez dohadů. Vic–Lubin dal nastoupit veškeré mužstvo na palubu, aby dokázal, že salónek je vyklizen. Chyběl jen jediný muž jménem Smith.

„Beluche ho zabil,“ vysvětloval Brice s lítostivým pohledem.

Narcis měl dostat poté trochu silné polévky, aby se zotavil. Na zádi mu postavili stan a přinesli sem všechny přístroje, potřebné k správnému řízení lodi.

První rozkazy, které Narcis udělil, se týkaly nejnutnějších oprav. Moře se klidnilo, vítr téměř ustával, a tak opravy ráhen, plachet a stěžňů mohly nerušeně probíhat. Řízení lodě kormidlem bylo za daného stavu téměř zbytečné, pohupovala se poměrně klidně na mírných vlnách. Narcis, vyčerpaný tělesně i duševně, tvrdě usnul.

Krátce před polednem ho Brice probudil. Žádal, aby Narcis určil, kde se Heureka nalézá. Narcis dostal potřebné přístroje, mapu i deník, do něhož se zapisovala rychlost lodi. Byl dost překvapen, kormidelník vedl deník správně.

Narcis byl zesláblý a měl horečku, ale ovládl se a vypočítal. že Heureka je právě na 38. stupni severní šířky a 42. stupni západní délky. Oznámil to mužstvu. Posádka byla shromážděna na palubě a přijala tuto zprávu zvědavě a tiše. Výsledek výpočtů, které ani nemocnému Narcisoví nedaly téměř žádnou práci a zdály se mu snadné, považovali námořníci za zázrak. Ani jediný z nich nebyl schopen určit, na kterém místě nezměrné mořské hladiny jsou. A tuto práci, podobně jako ostatní, úkony, spojené s řízením lodi, chápali jako otázky vlastního života a smrti. Narcis pochopil, že jejich nevědomost v těchto věcech je úplná, nikdo z nich nebyl ani na mapě schopen určit bod, kde se loď nachází. Narcis označil místo červenou tužkou.

Mapa šla hned z ruky do ruky, muži si ji prohlíželi, ukazovali si značku a její vzdálenost od nejbližší pevniny. Hluboká nevědomost i důvěřivost těchto lidí Narcise skoro uchvátila. Napadlo ho, že by mohl námořníky docela klidně oklamat, ukázat jim docela jiné místo a pomyslel si, že v případě potřeby to také udělá. Vic-Lubin, jako by mu četl myšlenky, vykřikl:

„Doufám, že si z nás neděláte blázny! Kdybyste si něco podobného dovolil, zle by to s vámi dopadlo!“

„Jak bych vás klamal a proč bych vás klamal?“ zeptal se Narcis klidně. „Nemyslíte, že stejně jako vaším je i mým zájmem dostat se k nějaké pevnině, do přístavu? Sleduji jedině prospěch svých přátel a ujišťuji vás, že jakmile spustíte pro nás u nějakého pobřeží na vodu člun, nedáme se dlouho pobízet, abychom nastoupili a odjeli!“

Narcis postřehl v očích Vic-Lubinových podivné světlo. Výraz jeho očí nasvědčoval, že něco podobného se nikdy nestane.

Vic-Lubin Narcise opustil a procházel se ráznými kroky sem a tam po palubě. Když se k nemocnému vrátil, zeptal se:

„Kam myslíte, že vlastně plujeme?“

„Snad do Francie, ne?“ řekl udiveně Narcis. „Jestli však máte jiný cíl, musíte mi včas říct. Musím řídit loď podle toho. Zatím směřujeme do Saint-Mala, jak určil kapitán Trafalgar a můj otec. Zvolíte-li však jiný přístav, prosím, kurs lodi přizpůsobíme podle toho. Je to výhradně vaše věc.“

„A jak myslíte, že budeme postupovat, až dorazíme do Francie?“ přistoupil k nim Brice.

„Myslím, že to není nijak složité,“ usmál se Narcis. „Nejspíš hned loď i s nákladem někomu prodáte. Bohatých kupců najdete ve Francii dost. My vám v ničem nebudeme bránit, postačí nám, když nás vysadíte na některém z ostrovů, které jsou při cestě.“

„Na naší cestě jsou tedy ostrovy?“ zeptal se zamyšlené Vic-Lubin;

„Jistě. A ne jedny,“ přisvědčil Narcis. „Nejbliž jsou například Azory.“

„Je k nim ještě daleko?“

„Tak pět až šest dnů cesty, bude-li nám počasí přát. Jinak nejdéle deset až dvanáct dnů.“

„Hm,“ rozvažoval Vic-Lubin, „vy si tedy myslíte, že vás cestou někde necháme a najmeme si nového kapitána?“

„Bezpochyby,“ odpověděl Narcis.

„To není docela tak,“ řekl Vic-Lubin velmi vážně. „Jsme s vámi. spokojeni a nemáme důvodu propouštět vás. Pojedete s námi až na místo.“

Narcis si myslel, že si z něho dělá legraci.

Jaké spády mohl mít Vic-Lubin a jeho spojenci? To musí Narcis vypátrat. Času má na to dost. Kdyby běželo všechno úplně hladce, nebudou u břehů Francie dřív než za tři nebo čtyři týdny. Během této doby se může leccos přihodit. Mohli by potkat třeba nějakou válečnou hlídkující loď, která na nich bude žádat průvodní listiny. Mezi vzbouřenci by mohl vzniknout na lodi svár o kořist. Mohlo by se. přihodit něco nepředvídaného, jak se na moři často stává. Narcis se rozhodl, že bude všechno bedlivě pozorovat a pokusí se získat na svou stranu alespoň několik lidí. Byl přesvědčen, že mezi námořníky je řada poctivých mužů, kteří se jen nechali ke vzpouře strhnout nebo jí podlehli z obavy o vlastní životy. Určitě některé přesvědčí a ti mu pomohou získat zbraně a vyhodit Vic– Lubina a Brice ze sedla.

Nesmí ovšem ani v nejmenším vzbudit podezření v těchto dvou lidech. Zatím je klamat nebude, jen si připraví půdu.

Uplynulo asi dvacet dní, aniž se cokoli přihodilo. Heureka také proti Narcisovu očekávání nepotkala jedinou loď. Za celou tu dobu spatřili za obzorem vrcholky dvou nebo tří plachet a ty ohlásili strážní z košů dřív, než mohl Narcis něco podniknout. Loď se měla vyhnout jakémukoliv setkání a v těchto případech byla u Narcise okamžitě hlídka, která pozorovala každý jeho pohyb. Bylo vyloučené dát vzdáleným lodím sebemenší znamení, zmizely za obzorem dřív, než se vůbec vynořily. Narcis věděl, že kdyby přece jen k nějakému setkání došlo, že by ho ihned odvedli do podpalubí.

Obsluhu i ošetření měl Narcis výborné a přesné. Nechybělo mu nic a rychle se uzdravoval. Poranění na hlavě se už úplně zahojilo a rána na noze se už také scelovala. Narcis už i přecházel po palubě. Opíral se přitom o zábradlí nebo o hůl. Přibývalo mu očividně sil.

Nemohl však svůj stan nikdy nepozorovaně opustit. Jakmile vyšel, hned mu byla v patách stráž. Nesměl se ke schodům, vedoucím do salónku, ani přiblížit, byla zde do konce umístěna zástěna. Měl zakázáno hovořit s kýmkoliv z námořníků, a tím méně si všímat mužů, kteří byl za trest přivázáni ke stěžňům na palubě. V noci stáli v nohách jeho lože ozbrojená hlídka, která se po hodině střídala, aby byla stále bdělá. Kromě toho sama tato hlídka byla pod dohledem dalších strážců. Příležitost promluvit se stráží se Narcisoví naskytla za celou tu dobu snad jen dvakrát a Narcis se neodvážil jí využít. Pokusil se jen o úsměv, ale ten byl přijat s tak, chladnou odmítavostí, že pokládal za nedůstojně pokus opakovat.

Zkrátka a dobře, po třech nedělích očekávání, trpělivosti a opatrných pokusů byl na tom Narcis stejně jako prvního dne. A přitom neměl ani potuchy, co se v té době odehrávalo v salónku. Jediné pokroky, kterých dosáhl, bylo navrácené zdraví a mnohem kratší vzdálenost, která dělila Heureku od Evropy…

V tom byl určitě úspěch, ale Narcis o jeho významu pochyboval. Znal Vic-Lubina příliš dobře, než aby si mohl namlouvat, že skončí všechno tak, jak si umluvili. Aby, tomu mohl věřit, musel by předpokládat, že tento člověk má ještě špetku cti a že nedělá vždycky všechno jen ve svůj vlastní prospěch. Utěšovat se něčím podobným nemělo smyslu. Vic-Lubin byl člověk bezectný a všecko, co kdy dělal, dělal jen pro sebe.

Že by se zřekl tučné kořisti a přestal uvažovat o pomstě, to by si o něm mohl myslet jedině člověk, který ho vůbec nezná. Teď měl docela jasně dva cíle: přivlastnit si Heureku i s nákladem a potom vydat kapitána Trafalgara na smrt. Narcise šetří jen proto, že ho potřebuje. Jakmile však dorazí k břehům Evropy, klidně zabije jeho i Rosettu a Florimonda.

Mohl by mít Vic-Lubin nějaký jiný plán? Vést loď do Louisiany by Narcis každopádně odmítl. Plaví se tedy do Evropy, a když neprodá uloupený majetek tady, najme nového kapitána a teprve pak pojede domů. Že by ale v kterémkoliv případě mínil své zajatce skutečně propustit. to bylo nad jakoukoliv rozumnou úvahu.

Kdyby měl Narcis v rukou nyní jen vlastní osud a osud těch bídáků, s krutou radostí by odmítl velet lodi, nechal by ty lotry zahynout a sám by nalezl ve smrti vysvobození. Nemohl to však udělat, odpovídal za osudy všech lidí, kteří byli na lodi. Musí zachránit ty ubohé bytosti, které tak vroucně miluje, svého otce, obdivovaného kapitána Trafalgara, půvabnou Rosettu, malého Florimonda a obětavou Claircínu. Protrpí pro ně všechno na světě, dá v sázku všechno. Tak rád by věděl, jak se jim daří, jak se na věci dívají oni. Potřeboval by tolik jejich souhlas a podporu, stačil by mu možná jejich pohled, aby nesl snadněji tíhu odpovědnosti za jejich životy, stejně tak jako příkoří, která musel snášet. Takhle byl v této strašlivé situaci úplně sám, bez nejmenší podpory.

Konečně se Narcisovi naskytla příležitost, jak se alespoň sám domníval, k tomu, aby učinil rozhodné kroky.

Bylo to dne 27. července večer. Tlakoměr nápadně rychle klesal a naznačoval tak rychle se blížící prudkou bouři. Poprvé za celých šest neděl plavby se blížilo vážné nebezpečí. Narcis se rozhodl, že toho využije.

Dal Vic-Lubinovi a Briceovi znamení, že s nimi musí hovořit, a když přišli, oznámil, že jim musí sdělit vážnou věc. Učiní tak ale jenom za přítomnosti všeho mužova.

Nechtěli mu zpočátku vyhovět. Narcis však pevně trval na svém. Oba pochopili, že jde o vážnou věc, zejména když se přiblížilo několik členů mužstva, kteří žádost mladého poručíka rovněž vyslechli. Námořníci výhružným mručením naznačovali, že všeobecné shromáždění je nutné.

Je možné řici, že Heureka, ačkoliv na ní vládl mimořádný stav vzpoury, byla dobře spravována. První bouře, která loď poškodila, naznačila všem, že na širokém oceánu nejsou v takovém bezpečí, aby se nemuseli o nic starat a jen si v klidu popíjet. Rychle všichni z prvního opojení vystřízlivěli, a i když ne zcela důsledně, přece všichni plnili alespoň svoje základní povinnosti.

Jakmile se mužstvo shromáždilo na palubě, řekl jim Narcis přibližně toto:

„Musím vás připravit na blížící se bouři a možná na něco ještě vážnějšího. Tlakoměr během dvou hodin příliš prudce klesl. V tomto ročním období je to známka, že nás čeká velmi vážné nebezpečí a zápas s velkými obtížemi. Jestliže však budete plnit všechny mé rozkazy, prokážete odvahu, kázeň a dobrou vůli, můžeme z hrozícího nebezpečí vyváznout. Bude to všem vyžadovat všech vašich sil, obratnosti a zkušenosti. Doporučuji vám, abyste se dnes navečeřeli dřív než obyčejně a posilnili se pro nastávající chvíle sklenicí dobrého grogu.“

Poslední slova mladého poručíka byla obzvlášť vděčni kvitována. Narcis pokračoval:

„Nyní, když jsem vám oznámil, jaké nebezpečí budeme muset zdolávat, musím vám říci ještě něco, co se týká výhradně mé osoby. Života, jaký jsem nyní nucen věse, mám už dost. Nemá pro mě nejmenší cenu, zejména mám-li být odloučen od těch, které mám rád a které vy vězníte. Nevidím ani nejmenší příčiny, abyste je věznili dál. Já jsem přece také vaším vězněm a jsem tady nahoře jenom proto, že mě potřebujete. Neplynou mi z toho žádné výhody a jsem stejně proti vám bezmocný jako ti dole. Zbraně stejně žádné nemám a vaši zajatci také ne. Co bych tedy mohl proti vám podniknout se dvěma ubohými ženami, dítětem a s dvěma raněnými bezmocnými muži? Uvážil jsem všechno a rozhodl jsem se. že už nadále nebudu tento stav trpět. Musíte se rozhodnout. Buď budu mít volný přístup ke svým přátelům, nebo přestanu okamžitě řídit loď. A můžete si se mnou naložit, jak se vám zlíbí.“

„Výborně,“ vykřikl Vic-Lubin, „tak vás tedy přece jenom konečně oběsíme!“

„Je-li vaše vůle taková, prosím,“ řekl Narcis klidně

X

Chladnokrevná Narcisova odpověď a jeho klid vzbudily mezi vzbouřenci úžas. Hleděli na sebe mlčky a nevěděli, co počít. Zřejmě se obávali, že Narcis chystá nějakou léčku. Brice konečně vyslovil tuto domněnku nahlas.

„Ne,“ řekl Narcis rozhodně, „nemusíte se obávat žádné lsti. Svou žádost jsem vyslovil jenom proto, že chci své přátele obejmout dřív, než všichni zahyneme. Nastávající noci Heureka pravděpodobně ztroskotá. Rád bych proto požádal také o radu dva nejzkušenější námořníky, které znám a kteří nám za této situace nebudou nic platní. Záleží to jenom na vás, jestli vyvázneme, nebo utoneme.“

O pádnosti tohoto důvodu nemohl nikdo pochybovat a také se tak všichni tvářili. Jedině snad Vic-Lubin by odmítl na Narcisovy podmínky přistoupit, kdyby se jako na zavolanou nevyvalily na západě černé mraky. Zlověstná mračna se rychle valila oblohou a potvrzovala tak Narcisovu předpověď.

Moře dostávalo šedavou barvu, která je nespornou předzvěstí jeho hněvu. Vzduch jako by rychle řídl, lidem se začínalo těžko dýchat a plachty se svěsily.

Několik vteřin bylo mrtvolné ticho. Pojednou se z dálky ozvalo žalostné skučení, vzápětí následoval prudký náraz větru do plachet. Heureka poskočila jako pírko. Na vodě se utvořilo několik obrovských vln, které se hnaly jedna přes druhou. A brzy nato se opět všechno zklidnilo, jen černá clona na obloze stoupala výš a výš, až překlenula celé nebe.

„Nemusím toho už moc říkat,“ oznámil Narcis klidně, „budu dál řídit loď, otevřete-li mi salónek. Jinak si pomozte sami, jak umíte!“

Ani Brice, ani Vic-Lubin k tomu nedali příkaz a pět mužů přiskočilo ke schodům k salónku, aby odtud odstranili zástěnu. Narcis se mírně usmál a začal velet:

„Rychle! Všichni ke stěžňům. Okamžitě stáhnout všechny plachty! Rychle, všecky!“

Brice zahvízdl a mužstvo se vrhlo k lanům.

V ovzduší ani na moři se zatím nedělo nic, ale z černé oblohy a ocelového moře sálala hrozba, nebezpečí viselo ve vzduchu. Muži pracovali s největším vypětím sil. V několika minutách byly plachty svinuty, upevněny a všechno bylo v pořádku. Vítr, jako by čekal na tento okamžik, začal v dálce zase skučet.

Schody vedoucí k salónku byly volné a Narcis k nim spěchal.

„Nebudete tam dlouho, pane Jordasi?“ ptal se Brice hlasem plným obav.

„Deset minut,“ zvolal Narcis, plný nedočkavé radosti. Co mu záleželo na bouři. Teď mohla chvíli zuřit, a až bude třeba zasáhnout, bude už zase zpátky.

Narcis vrazil do salónku jako vítr. Uviděl tu Claircinu. Dobrá žena něco pletla. U jejích nohou seděl Florimond a s něčím si pohrával. Sotva ho oba spatřili, vykřikli radosti. Narcis chlapce, bledého a zesláblého vězněním, prudce objal. Na prahu vedlejší místnosti se objevila Rosetta. Byla rovněž pobledlá a ztrápená, ale byla ještě krásnější než kdy předtím. Vyhlížela statečně a klidně.

Podala Narcisovi ruku a odvedla ho hned ke kapitánu Trafalgarovi.

Mladému poručíkovi stačil jediný pohled, aby poznal, že velitelův život visí už jen na nitce. Byl to skoro zázrak, že dosud žije, při životě ho udržovala jen jeho železná tělesná soustava a nezlomná duševní síla. Vypadal hrozně. Byl smrtelně bledý a vyzáblý, na loži spočíval nepohnutě a mlčky. Nemohl už ani hovořit. Jedině jeho oči ještě žily, dívaly se jasně a svěže, a dokonce zářily. Velitel byl těžce raněn kulemi bídáků, měl na nohách strašlivé rány, které se téměř nehojily a vyžadovaly opatrné péče a ošetřování.

Kapitán Trafalgar Narcise spatřil a zdálo se, že ho zavalila vlna radosti, kterou však nemohl vyjádřit jinak než očima. Narcis ho objal a ubohý velitel nemohl jeho objetí opětovat ani náznakem pohybu.

„Kde je můj otec?“ zeptal se Narcis, „jak se mu daří?“

Rosetta i Claircina se na sebe udiveně podívaly. Narcis to neví? Vždyť ho od chvíle vzpoury uviděli jen jedenkrát. Námořníci, ho tehdy přinesli raněného na nosítkách, pak ho vynesli na schody vedoucí do salónku, aby se Narcis mohl přesvědčit, že jsou všichni naživu. Potom ho znova odnesli a už ho od tě chvíle nikdo z nich neuviděl.

Narcis byl v jedné ze svých největších nadějích hořce zklamán. Nejenže nemohl otce obejmout, ale nedozvěděl se ani, jak s otcem zacházejí, jestli se vyléčil nebo zda svým zraněním nepodlehl. Už chtěl ze salónku vyběhnout, aby na námořníky uhodil, ale pak si věc rozmyslel. Nejdřív se vyptá na události, které se odehrávaly tady.

Rosetta mu několika slovy vypověděla, co se stalo. Vzbouřenci byli tak rozvášnění, že pálili víc nazdařbůh, a tak šla většina ran mimo. Nejhorší zranění utrpěl Narcis, ovšem rány kapitána Trafalgara jsou vzhledem k jeho špatněnému zdravotnímu stavu mnohem vážnější. Rosetta, Florimond i Claircina vyvázli bez zranění. Není pochyb o tom, že je lotři chtěli postřílet, protože když zpozorovali výsledek prvního náporu, začali si pušky znova nabíjet. Rosetta s Claircinou popadly pohovku s raněným velitelem a s vypětím sil ji odnesly do salónku. Florimond utíkal za nimi. Tato duchapřítomnost jim určitě zachránila život. Vzbouřenci odložili svůj úmysl na pozdější dobu a dali se do pití. Rosetta s Claircinou mohly tak poskytnout kapitánu Trafalgarovi první pomoc. K jejich údivu jim pak námořníci poskytli poměrné pohodlí a slušnou stravu. Stalo se tak ihned po bouři druhého dne ráno. Strašnější noc, která předcházela, snad nikdo z nich ještě nezažil. Nejdříve vzpoura a stříleni, těžká zranění, pak hrozný opilý povyk a konečně bouře, při níž mysleli, že zahynou.

Teprve kapitán Anselm Jordas je trochu uklidnil. Když ho ráno přinesli, oznámil jim, jakou úmluvu učinil Narcis se vzbouřenci. Znovu ho však odnesli a od těch chvil o něm nemají nejmenší zprávu. Ani co je s Beluchem, nevědí.

„Vic-Lubin,“ končila Rosetta svoje vypracování, „se mému otci vyhýbá. Až se mi zdá, že z něho má pověrčivý strach. Ani Brice se za ním nebyl ještě podívat, ačkoliv nám nosí stravu.“

Brice prý se choval po celou dobu poměrně slušně, odmítal však zásadně říci cokoliv o kapitánu Jordasovi i jeho synovi. Po celé dny žili tedy v zajetí a nevěděli, co se na palubě děje. Malý Florimond si teď častěji poplakal. Velké starosti dělaly ženám rány kapitána Trafalgara. Nehojily se a celkový zdravotní stav velitelův se neustále horšil.

Rozmluva ještě neskončila, když se loď zakymácela a ozval se třesk na palubě. Narcis upozornil Rosettu na blížící se bouři a spěchal na palubu. Musí mužstvu dokázat, že úmluvy plní.

Orkán zuřil s ohromnou silou a ohýbal stěžně, jako by to byly třtiny. Hlavní stožár už byl nalomen a hrozil každou chvíli zřícením. V tehdejších dobách nebylo ještě na lodích zařízení, za jehož pomoci by bylo možno stěžně položit na palubu. Narcis pozoroval, že i stěžně se svinutými plachtami jsou v této situaci velmi nebezpečné, a dal příkaz je odstranit. Dříve než se to podařilo, padl hlavní stěžeň a poranil dva lodníky. Práce na palubě byla zdlouhavá a těžká a Narcis sám pracoval jako divý, aby loď zachránil. Takovou bouři ještě nezažil, ačkoliv byl už od dětství na moři, a je jisté, že bez jeho přispění by Heureka propadla zkáze. Brice, Vic-Lubin a veškeré mužstvo by zahynulo. Všichni si to také uvědomovali a plnili s vypětím všech sil Narcisový příkazy. Záchranné práce ztěžovaly obrovské vlny, které se co chvíli převalily přes palubu lodi. Všecka lidská námaha nebyla ničím proti zkáze, kterou způsoboval orkán Dříve než, něčemu lidé mohli předejít, smetala bouře ráhnoví, rvala kladky a lana, trhala a lámala stožáry. Na lodi už bylo několik raněných, přední stěžeň, který se přerazil jako skleněná tyč, dokonce jednoho lodníka zabil. V tomto běsnění živlů ztrácel Narcis skoro víru, že jeho zápas skončí dobře. Připadal si jako bezmocné smítko, které zdivočelý oř unáší do propasti. Uvažoval, k čemu to všechno je. Zachraňuje loď stejně jenom proto, aby lupičům umožnil dokončit jejich záměr – zmocnit se bohatství a zavraždit jeho i všechny jemu blízké.

Podlehl málem i pokušení chopit se kormidla a loď převrátit. Ať to všechno skončí v zejícím a řvoucím jícnu bezedné mořské propasti, stejně není naděje.

Znovu však v něm vzplála jiskra víry a zadržela jeho ruku. Počkej, říkal sám sobě, ještě všecko neskončilo, to je to poslední a vždycky bude času dost skoncovat se vším.

Bouře zuřila téměř dvanáct hodin a pak ponenáhlu utichala. Neustupovala však ještě, dala pociťovat svou sílu vyčerpaným lidem ještě po celé dva dny. Sotva někdo ulehl na chvíli k odpočinku, už byl vyburcován novým nárazem a musel znova na nohy. Nebylo chuti ani na kousek jídla nebo na doušek rumu, který měl vzpružit nové síly.

Konečně se vichr třetího dne ráno zcela utišil. Padal drobný déšť, který působil blahodárně na rozbouřenou hladinu: pomalu ji uklidňoval. Na oceánu se rozprostřely dlouhé, nízké a pravidelné vlny jako vrásky. Loď už se jen mírně pohupovala. Pak i tyto vlny zmizely, moře bylo hladké a klidně. I nebe se začínalo vyjasňovat.

XI

Narcis mohl konečně sejít do salónku. Nalezl zde Rosettu i Claircinu úplně vyčerpané a přemožené únavou. Po celou dobu obě bděly a ošetřovaly ubohého velitele, kterému zasadily strašlivé otřesy lodi poslední ránu. Umíral a Rosetta to poznala.

„Je konec,“ zašeptala zoufale Narcisoví.

Zmlkla na okamžik, aby ovládla svou bolest a pak řekla Claircině:

„Musíš vzbudit Florimonda. Chudáček, teprve usnul, ale musí vstát. Pomoz mu s oblékáním a přiveď ho k otci. Chce nás mít u sebe…“

Claircina vstala a jen s námahou dusila vzlykot.

„Mluví?“ zeptal se Narcis.

„Ano, hovoří.“

Vstoupili do kabiny. Kapitán Trafalgar se nechal v loži nadzvednout. Vypadalo to, jako by seděl.

Jeho tvář, ačkoliv už snad nemohla být bledší a hubenější než předešle, vypadala ještě hůře. Rysy měl úplně pokleslé, jakoby odevzdané osudu, a zář z jeho očí zmizela. Dívaly se planě někam do neznáma. Tělesně utrpení se spojilo s duševní trýzní a vykonalo své.

Kapitán Trafalgar býval mužem, který se nikdy nikomu nevzdal na milost a nemilost. Čelil živlům i lidem, byl to rozený voják a námořník, nikdy nikdo ho nepřemohl. A tento statečný muž je nyní v rukou největšího vyvrhele Louisiany. Musel mít hrozné pocity, když si uvědomoval, že je jako lev chycený v železech na vlky nastražených. Že je ponížena jeho hodnost a čest, zničeno jeho štěstí, štěstí jeho dětí, celý jeho život. Že je sám, i jeho děti, zejména jeho milovaná Rosetta, vydán zvůli největšího hanebníka, jakého kdy poznal. Že nejen sám a jeho děti, nevinné bytosti, k nimž soustřeďoval veškerou svou něžnou péči, ale i.Claircina, oddaná a dobrá žena, která byla jeho dětem matkou, a také kapitán Jordas a Narcis, nejvěrnější jeho přátelé, se ocitli na dně propasti, z níž není úniku, z níž jim nemůže pomoci. Tyhle myšlenky působily kapitánu Trafalgarovi tak nesmírná muka, že ho začínal opouštět jeho statečný duch. Podléhal pomalu, ale jistě smrtelným úzkostem. Bylo to neslýchané pokoření pro takového hrdinu, nemohl však svůj žal přemoci, příliš trpěl. Smrt, která se k němu blížila, byla pro něho jen vysvobozením z nesnesitelných strázní. Narcis, ačkoliv při této představě pocítil zoufalou bolest, to ihned pochopil.

„Narcisi,“ řekl velitel slabým, ale velmi zřetelným hlasem, „složil jsem zbraně.“

Tato prostá slova statečného korzára byla pro Narcise snad krutější než skutečnost, že velitel umírá. Chápal, jaký význam kapitán Trafalgar svým slovům přikládá. Je si vědom, že opouští tento svět, a už se tomu nebrání. Narcisoví se stáhlo hrdlo křečovitým vzlykotem. Poklekl u velitele a líbal mu chladnoucí ruku.

„Složil jsem zbraně,“ opakoval umírající, „ale nemohu odejít dřív, dokud nepoprosím za odpuštění vás, mé ubohé děti!“

„Otče, otče můj,“ zaprosila Rosetta, „nemluvte tak! Jsme oba hrdí na to, že můžeme sdílet váš osud s vámi, ať je jakýkoliv! Co nám záleží na neštěstí, které nás stihlo, když můžeme být s vámi? Jen řekněte, Narcisi, otci, že na každého, kdo. kdy žil v blízkosti Jana Corbiaka, padl odlesk jeho slávy. A sloužit pod ním znamenalo totéž jako být statečný!“

„Vím, že mě máte rádi,“ odpověděl kapitán Trafalgar, „znám vaše srdce i vaši oddanost. Ale nech mě mluvit, dcero… Dost jsem se v posledních týdnech napřemýšlel, rozjímal jsem o svém životě a – soudil jsem se. Nikdy v životě jsem se nerozpakoval mluvit pravdu, a proto teď vyslechněte, co soudím o sobě samém:

Jsem velký viník, moje děti. Sloužil jsem sice oddaně spravedlivé věci, ale nemyslel jsem vždycky jen na právo a spravedlnost. Toužil jsem také po jmění. Ne pro sebe, ale pro vás, abych vám zabezpečil šťastný a klidný život. A bohatství mě zaslepilo. Zapomínal jsem, že mou první povinností je pečovat o vás, o svoje děti, zřídit jim dobrou, třebas chudou domácnost, a žít s vámi v lásce a spokojenosti. Místo toho jsem hromadil jmění, které mi vláda ochotně ponechávala, a pak, když mi zákon uložil skončit se svou činností korzára. jsem se vzepřel. Považoval jsem to tehdy za velikou křivdu, proti zákazu jsem vyrazil ještě jednou na nepřítele a postavil jsem se tak mimo zákon. Dnes chápu, že jsem měl uposlechnout a mohl jsem s vámi žít v klidu.

Vidíte; jak mě osud trestá. A nejen mě, trestá mě i prostřednictvím mých dětí, protože trestá i je. Jako pro výsměch stal se mým pronásledovatelem nejbídnější zemský červ. nejhorší lotr pod sluncem, Vic-Lubin. Tento člověk nemohl v mém mužstvu pro svou nekázeň, zbabělost a opilství vykonávat ani tu nejpodřadnější práci a musel jsem ho propustit. A tomuto bídákovi jsem na této lodi na prosby své dcery daroval život.

Co je však přitom nejhroznější a co si také nikdy neodpustím, je skutečnost, že vy, nevinné moje děti, trpíte za viny nespáchané, za moje viny. Kdybych tak mohl ještě všechno odčinit, abych mohl z tohoto světa odcházet s vědomím, že vybřednete ze zoufalých nesnází, do kterých jsem vás dostal. Ale nezasluhuji si ani této radosti, musím umírat s hroznými obavami o vaši budoucnost.“

Kapitán Trafalgar na chvíli umlkl. Byl nesmírně vysílen. Pak řekl hlasem ještě tišším:

„Nezoufejte si však. Je s vámi Narcis, statečný mladý muž, který snad bude mít to štěstí a vyvede vás ze zkázy, která vám všem hrozí. Můj milý Narcisi, mé děti budou děkovat jen tobě, tvé rozvážnosti, trpělivosti a statečnosti. Svěřuji je pod tvou ochranu, protože tvůj otec tu není. Ubohý kapitán Jordas. Řekni mu, že jsem na něho myslil v posledních chvílích svého života. Buď sbohem, Narcisi. Odpusť svému otci. Miluji vás oba a žehnám vaší budoucnosti.“

Velitel znova umlkl. Rosetta mu pokrývala chladnoucí ruce polibky.

„Kde je Florimond?“ zeptal se znenadání umírající.

„Tady, pane můj,“ řekla Claircina a přivedla chlapce k otcově loži.

Synek se naklonil k otci a vroucně ho objal. Nechápal asi, že jeho otec umírá, že se však děje něco velmi vážného, přece jenom vycítil. Plakal. Starému muži

při pohledu na bezmocné dítě roztálo srdce docela.

„Můj milovaný synáčku,“ řekl něžně, „chtěl jsem tě vést životem, vychovávat tě a ochraňovat. A zatím, ubohý malý kvítku, jsem tě uvrhl do takové bouře života. Odpusť mi, chlapče, odpusť mi i ty všechno.“

Obličej dítěte, už tak dost rozumný, zvážněl. Chlapec přestal plakat a náhle, jako by věděl, čím potěší srdce ubohého otce, řekl pevně jako muž:

„Netrapte se, tatínku. Florimond se ničeho nebojí, ani zlých námořníků! Že je to pravda, maminko Claircino?“

Kapitán Trafalgar přivřel oči a jeho obličejem se mihl stín úsměvu.

„Buď sbohem, drahý synku, a děkuji ti za útěchu, kterou jsi mi poskytl. Loučím se i s tebou, věrná a statečná Claircino,“ řekl z posledních sil.

Jan Corbiac chvilku bez hnutí ležel. Pak se mu svezla hlava z polštáře a poklesla ruka, opřená o lehátko.

Claircina rychle odvedla dítě. Florimond nevěděl, že otec zemřel, že je mrtev. Myslel, že usnul. Rosetta a Narcis zůstali ještě dlouho klečet u mrtvého. Oba plakali. Smrt kapitána Trafalgara byla pro oba strašnou ranou a bolest nebyla o nic menší proto, že konec statečného velitele se už dlouho hlásil a ponenáhlu blížil. Dokud žil, byla ještě naděje, že se zotaví. Nyní byl nadobro konec. Narcis se odhodlal u lože mrtvého, že učiní všechno na světě, aby oba sirotky vyvedl z nesnází. Pro jejich záchranu položí i vlastní život, podnikne lítý zápas s dravcem, který je na palubě této lodi, maskovaný lidskou podobou.

Narcis prudce vstal. Vyňal ze skříně starý francouzský prapor, který vlál nad hlavou statečného korzára ve stovkách bitev, a přikryl jím Jana Corbiaka. Předtím ještě vtiskl na ledové čelo slavného korzára synovský polibek.

Mladý poručík se neubránil pocitu, že i z mrtvého kapitána Trafalgara vyzařuje statečný duch a udatnost. Rychle opustil kabinu a vystoupil na palubu.

U zábradlí stáli Brice a Vic-Lubin. Dívali se na klidnou mořskou hladinu a čekali, až se Narcis objeví. Na zničených stěžních nadouval lehký větřík zbytky plachet. Obloha už byla skoro jasná, poslední mraky ubíhaly k východu. Na zářícím blankytu nebes pluly malé beránky, slunce bylo téměř v zenitu.

„Je jasná obloha, pane Jordasi,“ upozorňoval Brice. „Mohl byste určit polohu naší lodě.“

Narcis se chopil práce. Když zpracoval výsledky svého pozorování a měření, zděsil se výsledku: byli na 46° severní šířky a 7° západní délky. Znamenalo to, že prudká bouře je během tří dnů zanesla o padesát mil blíž k pobřeží Francie a že se snad ještě dnes, zítra však už určitě, objeví na obzoru mys Finisterre.

Tento objev byl i pro Narcise tak nepředvídaný a ohromující, že nevěřil sám sobě. Provedl přepočet a opravdu. Výsledek byl stejný, nebylo pochybností o tom, kde jsou. Nikdo ho naštěstí při práci nepozoroval, takže mohl klidně přemýšlet, co udělá.

Pravdu jim nejspíš neřekne. Vnitřní hlas ho nabádal k opatrnosti. Co by asi vzbouřenci udělali, kdyby se to dozvěděli? Jistě nic dobrého. Vstal a šel k mužům.

„Dospěl jsem k výsledku tak překvapujícímu, že ho nemohu považovat za správný. V něčem jsem se zmýlil. Musím provést nové zkoušky a všechno ještě jednou přepočítat.“

Nikoho věc nepřekvapila, ačkoliv dosud se Narcis nikdy k chybě nepřiznal. Nebylo také třeba, nikdy se nezmýlil. Jen Vic-Lubin vrhl na Narcise podezřívavý pohled.

Pryč s obavami, pomyslel si Narcis, když už zase pracoval nad svými papíry, nikdo tomu nerozumí, a tak nějakou odchylku si přece můžu dovolit!

Chvíli se zabýval prací a pak oznámil, že jejich poloha je 46° severní šířky a 13° západní délky. Rozdíl celých šesti stupňů, a tedy dost značný.

„To znamená,“ řekl Brice, „že za tři nebo čtyři dny můžeme být u břehu, ne?“ V poslední době často studoval námořní mapu, pozoroval Narcise a četl lodní deník. Uhádl téměř správně, ovšem s ohledem na nesprávně uvedenou polohu. K pevnině dorazí loď mnohem dřív. To ovšem věděl jenom Narcis.

„Tak asi,“ odpověděl mladý poručík Briceovi. „Možná že to bude trvat trochu déle. Nesmíte zapomínat, že naše loď je dosti poškozená, že je napůl beze stěžňů, a nemůžeme proto počítat s nějakou závratnou rychlostí. Budeme rádi, když doplujeme tak za pět, šest dní, nepřihodí-li se mezi tím ještě něco neočekávaného.“

Vic-Lubin Narcise upřeně pozoroval. „A co když spatříme břeh už zítra nebo pozítří? Považoval byste to za něco zvláštního a neočekávaného?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Narcis rozhodně. Měl co dělat, aby ukryl znepokojení.

„To je zajímavé,“ posmíval se Vic-Lubin, „já bych to nepovažoval za nic tak kromobyčejného. Nejsem tak zpozdilý, jak se domníváte. Podle záznamů rychlostí v lodním deníku musíme být o hodný kus dál, než jste stanovil. A to znamená také, že jsme velmi blízko břehu. Loď byla hnána neustále východním směrem, a tak je to jasné!“

Toto prohlášení mělo na mužstvo zajímavý vliv. Muži se dívali chvíli nedůvěřivě na Vic-Lubina, chvíli s úzkostí na Narcise. Je třeba odvahy a smělosti, jinak bude Narcis ztracen.

„Můžete si klidně věřit víc své vlastní domněnce nežli mým výpočtům, v tom vám nemohu bránit,“ řekl Narcis Vic-Lubinovi pohrdavě, „ale jistě mi neupřete právo, abych vaše dohady nebral v úvahu. Loď bych měl řídit podle svých výpočtů. Jestliže s tím nesouhlasíte, pak mi nařiďte, co mám dělat a jak mám loď řídit. Za výsledek ovšem neberu odpovědnost.“

Narcis vstal, jako by si potřeboval prohlédnout kompas. Jistota, s jakou vystupoval, utvrdila všechny v přesvědčení, že mluvil pravdu. Nerozptýlila však ani v nejmenším podezření Vic-Lubinovo. Šel Narcisoví v patách na záď lodi.

„Poslouchejte,“ vyhrožoval mu, „se mnou si zahrávat nebudete! To by vás přišlo draho, varuju vás! Lodní stráže jsou neustále na stožárech ve strážních koších a oznámí-li k vašemu neštěstí země na obzoru dřív, než tvrdíte, nechtěl bych být ve vaší kůži. A to i vzdor celé naší smlouvě!“

Narcis měl už dávno připravený plán. Dokud se však do něho nepustí, chtěl se ještě naposledy pokusit, jestli by snad skutečnost, že velitel je mrtev, nezkrotila alespoň poněkud krvežíznivé úmysly Vic-Lubinovy. Tyto úmysly dal Vic-Lubin dost neprozřetelně najevo při dohadech, jak daleko od země skutečně jsou.

„Mám teď v hlavě docela jiné starosti, než abych měl náladu na žertování,“ řekl Narcis tvrdě a podíval se na Vic-Lubina pronikavě. „Nemám chuť s někým si zahrávat. Kapitán Trafalgar právě umřel!“

Strašlivý vztek, strnutí, zuřivé zklamání a nedůvěra, to všechno se jedním rázem objevilo v surovém obličeji Vic-Lubina.

„Zemřel?“ zařval. „Ten starý pirát zemřel? To není pravda! Řekněte, že to není pravda!“

Popadl Narcise za rameno a lomcoval jím zlostně, snad ani nevěděl, co ze vzteku dělá.

„Proč bych lhal,“ řekl Narcis smutně. „Není nic snazšího dokázat vám to. A jestliže vám tuto smutnou novinu oznamuji, tak jenom proto, že jsem povinen zeptat se vás, na kterou hodinu mi povolíte vypravit mrtvému veliteli pohřeb.“ Narcisův smutek byl nepředstíraný, to musel i Vic-Lubin pochopit. Přece však jako umíněně dítě trval tvrdohlavě na svém:

„To není pravda! To přece není pravda!“ opakoval, jako by se minul rozumem. „Slyšíte mě? To přece není pravda! To nemůže být pravda. Taková nespravedlnost přece nevládne. To není možné. Ten starý pirát mě přece nesmí oloupit o požitek vidět ho na smrt zbičovaného a oběšeného na náměstí v New Orleansu!“

Ve vzteku prozradil Vic-Lubin svou pravou tvář, svoje záměry. A nešlo mu jistě ani tak o tenhle zvrácený požitek, jako spíš o to, že stále doufal dostat za hlavu kapitána Trafalgara vypsanou odměnu.

„Brice! Walkere! Vy všichni!“ křičel na mužstvo. „On tvrdí, že ten starý pirát umřel, a chce, abychom určili dobu pohřbu!“

Nečekal ani, jakou odezvu jeho slova budou mít, a letěl jako šílený ke schodům do salónku. Bral je po čtyřech a do salónku vpadl jako puma. Mužstvo na palubě zůstalo jako přimraženo.

Narcis se bál, aby se blázen nedopustil nějakého násilí a spěchal za ním. Byl odhodlán mrtvého velitele i osiřelé děti bránit. Spatřil však výjev, který vůbec nečekal a který byl tak nezapomenutelný, že zůstal stát na prahu.

Uprostřed salónku stálo velitelovo lůžko upravené jako katafalk. Claircina pravděpodobně právě dokončila přistrojení zemřelého. Kapitán ležel na lůžku s hlavou nepokrytou a tělo měl přikryté francouzským praporem. V hlavách mrtvého korzára hořely dvě svíce a ozařovaly bledou, přísnou tvář, která už ulehla k věčnému odpočinku. Rosetta a Florimond klečeli před ložem, obličeje měli v dlaních a tiše plakali. Claircina ještě upravila nějakou maličkost a přiklekla k dětem. Pohled na tuto tklivou scénu byl tak dojemný a vznešený, že mu nemohl nikdo odolat. Zapůsobil mocně i na Vic-Lubina. Zarazil se zřejmě na prahu a neodvážil se jít dál. Klesl tu na kolena.

Brzy se však vzpamatoval. Styděl se asi za svou slabost a minul Narcise na schodech nevšímavě. Vyběhl nahoru, kde čekalo zvědavé mužstvo.

„Je to pravda,“ řekl s nepředstíraným zármutkem, „je skutečně mrtev!“

Narcis vystoupil na palubu hned za ním.

„Doufám,“ řekl okamžitě, „že nebudete mít námitky, aby se pohřeb konal zítra v jedenáct hodin.“

Nikdo nic nenamítal.

„Tak je to v pořádku,“ pokračoval Narcis. „Doufám, že v těchto chvílích smrti zapomenete na všechnu zášť a hněvání a budete mi pomáhat při konání poslední povinnosti k člověku, který byl vaším velitelem. Mám ale ještě jednu prosbu. Můj otec byl přítelem zesnulého, a jistě mu tedy dovolíte, aby stanul po boku pozůstalých. Má přece právo, aby se zúčastnil pohřbu!“

„To se uvidí zítra,“ odsekl Vic-Lubin.

Odpověď to byla sice surová, ale byla pro Narcisovo srdce pravým balzámem. Mohl z ní vyrozumět, že jeho otec ještě žije. A v zápětí nabyl úplné jistoty. Několik mužů se srdcem méně zatvrzelým vyčítalo Vic-Lubinovi jeho urputnost.

„Souhlasím,“ řekl Narcis, „zítra uvidíme. Myslím, že dnes mě už nebudete potřebovat, protože počasí je dobré. Žádám vás, abyste mě propustili na stráž k mrtvému. Ostatně, kdyby se něco přihodilo, co by vyžadovalo mé přítomnosti, na palubě, nejsem daleko a budu k vašim službám.“

Narcis nečekal na odpověď a zamířil k salónku. Jednal s ohledem na dvojí cíl, který sledoval. Jednak chtěl dát všem na srozuměnou, že trvá na svém právu bydlet nyní dole. A kromě toho chtěl dát mužstvu příležitost, aby si mohli pohovořit o novém postavení, v němž se ocitli následkem úmrtí Jana Corbiaka. Budou se muset dohodnout, jak se nyní zachovají k vězňům. Narcis doufal, že tato truchlivá událost bude mít příznivý vliv na další osudy Rosetty a Florimonda. Zdálo se úplně nemožné, aby Vic-Lubin přenes! svou nenávist na dvě nevinné bytosti. Jeho úmysl vrátit se s kapitánem Trafalgarem jako zajatcem a vězněm do New Orleansu byl teď k ničemu. A bude teď proto jistě snadnější přimět ho k tomu, aby nechal vězně nastoupit do člunu a vystoupit někde na břehu. Jaký zájem by mohl mít Vic-Lubin na životech a osudech dětí kapitána Trafalgara, když je o majetek tak jako tak oloupí? Narcis pevně doufal, že na takový postup Vic-Lubin přistoupí, a odhodlal se pokusit o štěstí, dřív než sáhne ke krajnějším prostředkům.

Kolem čtvrté hodiny vystoupil na palubu s předsevzetím vysvětlit Briceovi a Vic-Lubinovi celou záležitost tak, aby je donutil k jasnému vyjádření.

„Jediná překážka,“ řekl jim, „abyste splnili naši úmluvu do posledního bodu, byl, jak se domnívám, kapitán Trafalgar. Pouze kvůli němu jste se rozpakovali vysadit nás někde na břeh, jak jste se zavázali. Ať právem či neprávem, chtěli jste tohoto statečného muže dopravit zpátky do New Orleansu a je lhostejné, jestli vás k tomuto záměru vedla pomstychtivost nebo touha získat padesát tisíc dolarů vypsaných kdysi na jeho hlavu. Nemá cenu to popírat, slyšel jsem to z vašich vlastních úst dnes ráno. Tahle kořist vám unikla, vyrvala vám ji z rukou milosrdná smrt. Velitel zemřel. Váš vlastní prospěch vám teď velí, abyste skoncovali se všemi pletichami, a tak jak jsme se domluvili, dostáli svému slibu.“

„Kdo vám řekl,“ odpověděl Brice posměšně, „že to nechceme udělat?“

Způsob, jakým se Brice vyjádřil, mohl Narcis považovat jedině za zlou předzvěst.

„Neřekl mi to nikdo,“ řekl, „ale nezdá se mi správné, že nyní, kdy jsem já čestně splnil naši úmluvu a prokázal jsem vám všechny služby, nemám záruku, že se mi podaří dopravit osiřelé děti bez pohromy do bezpečí.“

Ani jeden, ani druhý na to neodpověděl.

„Žádám vás, abyste se jasně vyjádřili,“ řekl Narcis pobouřeně. Jejich mlčení bylo příliš výmluvné, než aby mohl zůstat klidný. „Opakujte, že naši dohodu za všech okolností dodržíte!“

„Na to je času dost a dost,“ odpověděl Vic-Lubin. „Naše záležitosti dáme do pořádku, buďte bez obav. Jen co uvidíme někde břeh.“ Vyhnul se tak přímé odpovědi a vyvozovat z ní nějaké závěry nemělo smyslu. Jisté bylo asi jen to, že v okamžiku, kdy se objeví pevnina, bude Narcis zbaven velení a že skončí i strádání jeho blízkých. Co však zamýšlejí vzbouřenci dál, bylo dost nejisté, anebo spíše dávalo hroznou jistotu.

Země se mohla objevit už večer nebo v noci. Výpočet byl určitě správný a loď vzdor svému poškození plula rychlostí dvanácti uzlů. Od rána vál totiž příznivý vítr. Narcisovi tedy nezbývalo příliš mnoho času, aby se připravil na rozhodný okamžik. Beze slova se uklonil a odešel.

Přesvědčil se, jestli ho někdo nesleduje a také zda nemůže někdo nepovolaný naslouchat. Malý Florimond byl unavený a tvrdě spal. Narcis mohl tedy bez obav vysvětlit Rosettě a Claircině, jak se věci mají. Blíží se vážné chvíle. Během několika příštích hodin dají strážní znamení, že se loď blíží k pevnině. A toto znamení bude současně pro vězněné výstrahou, že se přiblížil jejich konec. Je zbytečné si dělat jakékoliv naděje, svědčí o tom jak vyhýbavé odpovědi vzbouřenců, tak jejich nerudné pohledy. Nemohou mít zájem na ničem jiném, než aby nepohodlní svědci jejich zločinu zmizeli z povrchu zemského. Narcis obě ženy upozornil, že udal nesprávnou polohu lodi. Jakmile se tedy břeh objeví, rozzuří se jejich nepřátelé pravděpodobně tak, že to jen uspíší jejich úmysl nešťastné zajatce povraždit.

Říci tohle ženám nebylo lehké a kterákoliv jiná žena by jistě spustila zoufalý nářek a lamentaci. Rosetta s Claircinou však věc vyslechly s dokonalým klidem. Přispěl k tomu i jejich hluboký zármutek nad smrtí milovaného člověka, a ten je činil necitelnými k sobě samým. Byly odhodlány podstoupit smrt. Narcis ale nechtěl, aby projevily tento druh hrdinství, potřeboval, aby se nejen ničeho nebály, ale aby se odhodlaly také čelit blížícímu se nebezpečí, a ve všem, co bude potřebovat, mu pomáhaly. Pro lásku k malému Florimondovi mu to obě přislíbily.

Narcis tedy odstranil koberec, který přikrýval tajný poklop v podlaze kajuty. Pod příklopem byla malá úzká místnost. Narcis do ni sestoupil. Claircina mu svítila.

Bylo zde dvanáct sudů se střelným prachem. Nevěděl o nich nikdo, jen Narcis a Beluche, protože je sem sami nepozorováni ukládali. Byly tu i oba kufříky, jeden se zlatými a stříbrnými mincemi a druhý s drahými kameny. Narcis se nad tímto pokladem trpně usmál. Vynesl všech dvanáct soudků nahoru, spustil poklop a přikryl ho opět kobercem. Soudky umístil před lůžkem zemřelého kapitána Trafalgara.

Za pomoci Rosetty a Clairciny vyrobil z cupaniny dlouhý knot, který napustil lojem, a ponořil ho do střelného prachu. Pro jistotu ještě několik soudků zápalným knotem propojil.

V devět hodin večer byly přípravy skončeny. Narcis ještě provrtal ve dveřích salónku poměrně velký, ale nepříliš nápadný otvor, kterým by mohl pozorovat, co se děje venku.

A pak všichni trpělivě vyčkávali blížící se a nevyhnutelné události. Rosetta i Claircina pochopily, jaké úmysly Narcis má, a aniž by cokoliv řekly, ochotně mu pomáhaly. Obě pociťovaly jakousi chmurnou radost, že v nejhorším případě uniknou z rukou katových smrtí, kterou podstoupí dobrovolně. Narcisoví v těchto napjatých okamžicích připadalo, že-přísná tvář kapitána Trafalgara, němého svědka tohoto krajního řešení, plán schvaluje a že říká:

„Díky; můj synu!“

Narcis pozoroval lodním okénkem hladinu moře, ozářenou svitem měsíce, a čekal. Florimond klidně spal a neměl nejmenší tušení, co se připravuje. Rosetta a Claircina byly u lože zemřelého.

Někdy kolem půlnoci zaslechl Narcis volání stráže:

„Země na obzoru! Po pravé straně!“

Na palubě se strhl zmatek. Rozčilené pobíhání, pískání, výkřiky hněvu, pískání na poplach. Uplynulo několik minut a na schodech, vedoucích k salónku, se ozvaly těžké kroky. Vzápětí následovalo hřmotné zabušení do dveří a vzteklý hlas Vic-Lubina.

„Okamžitě otevřte,“ řval hlasem, který mu přeskakoval hněvem, „stráže oznámily blížící se zemi!“

„Pak je všechno v pořádku,“ odpověděl Narcis. „Už nás nepotřebujete a můžete nás tedy nechat na pokoji.“

Vic-Lubin vztekle zaklel a bylo slyšet, jak se radí s několika muži. kteří přišli za ním. Narcis se podíval otvorem vyvrtaným ve dveřích a viděl, že všichni jsou ozbrojeni. Jeden měl bambitku, druhý sekeru, třetí nůž. Jak vražedné nástroje, které drželi, tak tváře těchto lidí svědčily o činech, které se chystají spáchat.. „Jestli hned neotevřete,“ volal Vic-Lubin a kopal do dveří, „vyrazíme vrata!“

Pod jedním z kopnutí zapraštěla výplň dveří.

„Jen počkejte,“ zasmál se Narcis. „S vyražením dveří bych na vašem místě moc nespěchal. Podívejte se raději dřív dovnitř otvorem, který najdete ve výši svých očí!“

Za dveřmi bylo najednou úplné ticho. Po chvíli Narcis pokračoval:

„Snad vidíte soudky? Je jich dost, a abyste je nemuseli počítat, tak vám řeknu, kolik jich je. Plných dvanáct. A je v nich střelný prach. Jsou otevřeny a doufám, že víte, co to znamená. My nemáme co ztratit!“

Nikdo neodpovídal. Za dveřmi bylo slyšet jen šum, to jak se všichni tlačili k otvoru, aby se mohli vystřídat a uvidět, že v salónku je skutečně dvanáct soudků se střelným prachem a připravenou zápalnou šňůrou. Kde se tam soudky vzaly? Jak je to možné, nikdo nevěděl, že Heureka veze takový nebezpečný náklad. A ten je teď v moci zajatců! Muži mezi sebou jen tiše debatovali, dohadovali se, co počít. Nikdo však neučinil ani nejmenší pohyb, jako by se obávali, že i malé hnutí přivodí okamžitý výbuch. Nakonec zůstali vzbouřenci zřejmě úplně bezradní, protože utichli, bylo jen slyšet, jak rychle oddechují, podobně jako psi, kteří se uštvali.

Narcis vzal do ruky jednu ze svíček a zavolal:

„Přiveďte si kamarády, ať se také podívají, jaký ohňostroj jsem vám všem připravil. Upozorňuju vás, že při nejmenší ráně do dveří, při jakémkoliv pokusu je vylomit okamžitě prach zapálím. A vyhodím tak celou loď i s vámi všemi do povětří. Nejsem takový hlupák, abych nepředvídal, co nám chystáte! A všichni jsme se rozhodli, že máme-li zemřít my, pak vy zahynete taky!“

Aby dokázal, že je skutečně odhodlán přivodit zkázu lodi, přiblížil svíčku na nebezpečnou vzdálenost k zápalné šňůře.

Vic-Lubin tento pohyb otvorem ve dveřích pravděpodobně zpozoroval a přesvědčil se tak, že zajatci podstoupí raději dobrovolnou smrt. než aby se mu vydali do rukou. Pokusil se totiž vyjednávat:

„Kdo vám chce ublížit? Jak vás mohlo tohle napadnout?“ Mluvil podivně nasládlým hlasem, který měl snad zajatce přesvědčit o jeho dobrých úmyslech, který však současně prozrazoval zuřivost a strach. „U všech všudy.“ pokračoval Vic-Lubin, „copak jsme vlci? Vždyť se můžeme dohodnout!“

„Nejsem proti tomu,“ odpověděl Narcis. „Ať se tedy všichni muži vystřídají u tohoto otvoru, jeden za druhým ať sem nahlédne a přesvědčí se, jak se věci mají. A každý z nich ať také řekne svoje jméno!“

Na lodi už všichni věděli, co se v salónku připravuje, a tlačili se u schodů. Čekali, jak vyjednávání dopadne, a teď se jeden přes druhého hrnuli dolů, aby se podívali. Zdálo se, že všichni jsou otřeseni. Pohled na katafalk, na němž spočíval mrtvý kapitán Trafalgar, na dvě klečící ženy, na rozžaté svíce, a především na strašlivou zásobu prachu, která mohla každou chvilku vybuchnout, jako by všechny ochromil. Jednotlivci se nemohli odtrhnout od děsné podívané a ostatní je pobízeli k odchodu a odstrkovali. Konečně, jak se zdálo, uviděl předehru budoucí zkázy poslední ze vzbouřenců.

„Viděli jste všichni?“ zavolal Narcis. „Je vám teď snad jasné, že stačí nepatrný pohyb a v jediném okamžiku můžu zahubit nás, ale především vás. Jak už jsem řekl, nedělám si velké iluze, co se týče našeho osudu. Nemáme na vybranou. Ale vy ano. Chápete to?“

Za dveřmi se ozvalo temné mručení, v němž bylo možné rozlišit několik souhlasných slov.

„Dobrá, tak poslouchejte!“ řekl Narcis. „Nemám k vám ani špetku důvěry a jistě právem. Považuju vás za to, co skutečně jste: za bandu lupičů a vrahounů. Nikdo mi nevymluví, že kdybych přistoupil na jakékoliv vyjednávání s vámi. je s námi konec. Jakmile bych tyto dveře otevřel, bez váhání byste povraždili všechny, kteří zde ještě dýchají. A z toho důvodu vám nenabízím žádnou smlouvu, naopak uděluji vám bezpodmínečný rozkaz. Spustíte ihned na moře čluny a opustíte Heureku. Na vykonání tohoto rozkazu vám dávám plných patnáct minut. Jestliže do té doby můj rozkaz nevykonáte a loď nevyklidíte do posledního muže, pak vyhodím všechno do povětří. Doufám, že jste rozuměli.“

Vic-Lubin se pokusil ještě o vyjednávání. Narcis ho okamžitě přerušil.

„Mějte se na pozoru,“ řekl ostře, „pronesete-li ještě jediné slovo, přikážu vašim mužům, aby vás svázali a nechali na lodi. A já budu pak nemilosrdný, tím si můžete být jistý!“ Podíval se na hodinky, které držel v ruce, a dodal: „Zbytečně věc zdržujete. Uplynulo už třicet vteřin. A ze stanoveného času vám neodpustím ani jedinou!“

Narcis už nemusel dál mluvit. Nedořekl ještě ani poslední slovo a před vchodem do salónku se strhl strašlivý zmatek. Námořníci se hnali po schodech nahoru, strkali do sebe a kopali, pobízeli se navzájem ke spěchu. Každý chtěl být co nejdřív nahoře. V krátké chvíli hluk za dveřmi utichl a zmatek se přenesl na palubu. Bylo odtud slyšet křik, skřípání kladek, rozkazy, hádky, běhání sem a tam, dupot a divoké klení. Ve chvatu a hrůze se muži nemohli dohodnout, kolik jich obsadí člun.

Konečně bylo slyšet, jak námořníci spouštějí jeden člun po druhém na vodu. V rozčilení však muži zapomínali na opatrnost a na nutná opatření. Jeden z člunů se zřejmě ihned převrhl, poněvadž se z hladiny moře ozval zoufalý křik. Převrácený člun nechali být a všichni se nahrnuli do druhého.

Uplynulo asi dvanáct minut, když třesklo několik vystřelů.. Vzbouřenci tak dávali na vědomí, že už Heureku opustili. Jedna z kulí vletěla do salónku, některý z těch špinavců se ještě chtěl mstít. Neublížila však nikomu, zaryla se do dřevěného pažení.

Z lodního okénka Narcis uviděl, že člun je už ve vzdálenosti asi tří set metrů za Heurekou. Ihned odjistil dveře; a vyběhl na palubu.

Loď byla opuštěna, nezůstal tu nikdo. Narcis si hned; prohlédl plachty. Byly v úplném pořádku, vzbouřenci se jich ani nedotkli. Krátká lhůta jim nedovolila pomyslet; na nic jiného než na záchranu vlastního života, a tak nic nepoškodili. Plachty byly vzedmuté a unášely Heureku‚ severovýchodním směrem. U kormidla nikdo nebyl, a tak se zvolna otáčelo hned doprava, hned doleva, podle nárazů mírných vln na vodě. Nebylo zapotřebí ničeho jiného než usměrnit jím jízdu lodi přímo k východu. Narcis chtěl ke břehu dorazit co nejdřív, nechtěl ztrácet ani minutu času.

Rosetta i Claircina pochopily, že loď je opuštěná a vyběhly na palubu..

„Jsme zachráněni,“ volal na ně Narcis s radosti. „Ale budete mi muset hodně pomáhat, sám bych loď obsloužit i nestačil. Máte dost sil?“

Obě se zasmály.

„Musím najít svého otce,“ pokračoval Narcis. „Doufám, že žije a že je natolik zdráv, že nám bude moci také i pomáhat. Byla by některá z vás schopná zatím řídit loď, a než se mi podaří otce objevit?“

Místo odpovědi přiskočila Rosetta ke kormidlu a chopila se ho.

„Není to tak těžké,“ vysvětloval jí Narcis. „Musíte bedlivě pozorovat kompas a podle toho, jak se bude magnetka odchylovat od bodu, který leží na ose lodi, budete kormidlem otáčet buď napravo, nebo nalevo. Kdy byste neměla dosti sil, Claircina vám pomůže.“

Narcis nemusel dívce věc dlouho vysvětlovat, pochopila okamžitě a také hned dokázala, že je schopná loď uřídit. Ujistila Narcise, že nemá ze svého úkolu a odpovědnosti i nejmenší obavy a pobídla ho, aby šel pátrat po otci. Mladého muže zalila vlna pýchy a radosti nad statečným děvčetem. Kolik jiných dívek by bylo schopných v takovéhle situaci pomáhat? Většina by byla daleko spíš bezradných, nešťastných, na obtíž.

Narcis spěchal do salónku pro světlo. Florimond dosud klidně spal, nic ho nevyrušilo. Netušil, co se kolem něho děje, spal poblíž svého mrtvého otce, v blízkosti dvanácti soudků střelného prachu, spánkem nevinných. Narcis se na chviličku zarazil v předtuše, že by měl dřív uspořádat věci tady. Ale láska k otci a obavy o jeho osud ho hnaly do pátrání.

Synovský cit ho nezklamal. Pospíchal nejdřív do vězení a v jedné cele, právě v té, v níž byl vězněn nedávno Vic-Lubin, našel svého otce. Cela byla otevřená, kapitán Jordas ležel na zemi na zádech a nehýbal se. Jeho tělo bylo pokryto nesčíslným množstvím ran, které bezmocnému zasazoval nejspíš nestydatý lump Vic-Lubin. Narcisův otec byl vyhublý až na kost, podobal se kostře. Nohy měl sevřené v železech.

„Můj otče,“ zavolal Narcis a vrhl se k němu na kolena, „můj drahý otce, jsme zahraněni, jsme svobodni.!“

Anselm Jordas odpověděl synovi slabým zakvílením.

„Musím vás vyprostit z těch ohavných želez. Nevíte, kde jsou klíče?“

Kapitán Jordas jen smutně zavrtěl hlavou. Narcise napadlo, že klíče od želez odnesl s sebou Vic-Lubin. Marně by je tedy hledal. Může otce ale nechat v tomto strašlivém stavu, byť to bylo třeba jen ještě na jednu jedinou hodinu? Ne, to není možné. Otec měl oteklé nohy, železa se mu do nich krvavě zadírala, jeho tělo bylo plné krvavých ran, které volaly po ošetření. Narcis musí nalézt nějaký nástroj, aby jím železa odstranil, a musí otci poskytnout pomoc. Bezradně se rozhlédl, když uslyšel zašeptání.

Podíval se na otcovu tvář. Rty zmučeného kapitána se nepatrně pohybovaly, až se zuboženému vězni podařilo zašeptat: „Beluche!“

„Ubohý Beluche,“ řekl Narcis. „Je mrtvý. Ti bídáci ho zavraždili.“

Kapitán Jordas zavrtěl hlavou a snažil se i očima dát synovi na srozuměnou, že tomu tak není.

„Žije,“ vydechl konečně s námahou.

„Cože,“ vykřikl Narcis, „co to říkáte, otče?“ Je možné, aby Beluche žil? Unikl snad nějak těm bídákům, skryl se někde? Tomu Narcis nevěřil a díval se na otce. Chudák pravděpodobně blouzní.

„Je tady, vedle,“ zašeptal Anselm Jordas. „V sousední cele…“

Narcis vyskočil a běžel do sousední cely. Odsunul závory. Klíče naštěstí byly v zámku. Vyrazil dveře. Byl tu skutečně Beluche. Ležel na zemi a jak se zdálo, byl úplně zdráv. Jen jeho nohy vězely ve stejných okovech, jaké měl kapitán Jordas. Beluche klidně spal, neslyšel nikoho vstoupit.

„Beluche,“ zatřásl s ním Narcis, „vzbuďte se, jsme svobodní. Jsme zachráněni.“ Držel mu hořící svíci před obličejem. Konečně Beluche otevřel oči a nechápavě se na mladého muže zadíval. Nevěděl, co se děje.

„Slyšíte mě,“ volal Narcis a znovu jím zacloumal, „vzbouřenci opustili loď. Musím teď rychle vás i otce osvobodit. Jen jak to udělám?“

Beluche se vzpamatoval.

„To nebude tak těžké,“ řekl klidně. „V dílně jsou nejrůznější ostré nástroje na železo. Přineste všechno, co tam najdete. O ostatní se postarám sám.“

Narcis přinesl kleště, dláta, pilku na železo, kladivo a další nástroje. Beluche několika obratnými ranami urazil zámky u svých okovů a hned běžel ke kapitánu Jordasovi, aby ho rovněž zbavil želez.

Anselm Jordas se mezitím trochu zotavil, vzpamatovala ho naděje na záchranu. Pohybovat se však nemohl. Narcis ho vzal do náručí a spěchal s ním na palubu. Beluche mu pomáhal. Uložili ho zatím do plachty.

Rosetta i Claircina vykřikly radosti, když uviděly kapitána i Beluche živé. Loď řídily dobře a nezdálo se, že by se své funkce kormidelníka chtěly vzdát. Hned se zase ke kormidlu, sotva se s oběma oželenými uvítaly, vrátily.

„Postarejte se o nemocného kapitána,“ volala Rosetta.

„Nemáme s řízením zatím potíže, a když bude potřeba, zavoláme vás.“

Narcis a Beluche přinesli přenosné lůžko s poduškami a položili na ně kapitána. Anselm Jordas tu byl v pohodlí. Dali mu napít trochu dobrého starého rumu a také čerstvý vzduch vykonal své. Vracely se mu rychle sily. Vymyli a ošetřili mu rány, které naštěstí nebyly tak zlé, jak se zdálo, dokud byly zkrvavělé.

Narcis se mezitím dohadoval s Beluchem:

„Mysleli jsme, že jste mrtvý. Alespoň Vic-Lubin mi to řekl. Také otec, když vyběhl při vzpouře na palubu, křičel, že vás zabili.“

„Oho,“ zasmál se Beluche, „copak by Beluche mohl zahynout rukama některého z těch ničemníků? Kdepak,“ říkal s jakousi dobromyslnou chvástavostí, „zasadili mi sice strašlivou ránu do hlavy. Upadl jsem a zůstal ležet omráčený na zemi. Asi hezky dlouho jsem ležel. Ale Beluche má tvrdou lebku, zabít mě se hned tak každému nepodaří. Mysleli nejspíš, že jsem mrtvý a nechali mě být, měli jiné věci na starosti, pitku a tak. Ale jakmile jsem se probral a postavil na nohy, popadli mě a hned mě dali do želez. Ale,“ zapátral s údivem kolem sebe, „kde jsou vlastně všichni ti lotři?“

„Tamhle vzadu, v člunu,“ ukazoval Narcis malý černý bod na mořské hladině, ozářené jasně měsíčním světlem. S údivem si uvědomil, že je člun dosud vidět, posádka se asi činila, co mohla, aby neztratila Heureku z dohledu: Neřekl však Belucheovi o věci nic. „Jak se tam dostali, to vám všechno vysvětlím později. Teď se musím podívat do strážního koše. V dohledu musí být pevnina, strážní ohlásili už před hezkým časem zemi na obzoru.“

Beluche zůstal u kapitána Jordase a Narcis se vyšplhal na hlavní stožár. Měsíc na čisté obloze jasně svítil, chýlil se však už pomalu k západu. Narcis upíral oči východním směrem a namáhal se uvidět alespoň náznak něčeho, co by svědčilo o blízkosti pevniny. Moře však bylo až po obzor hladké a čisté, po zemi ani stopa. Narcis nevěděl, co si má myslet. Mýlil se snad strážní, když hlásil pevninu? Nebo to snad byl jen nějaký malý ostrůvek, který minuli? Možná také Heureka, ponechána nějaký čas sama sobě, se odchýlila od své dráhy, a tak se vzdálila od mysu. Narcis byl hrozně zklamaný a chystal se právě sestoupit, když se pod ním ozvala strašná rána.

V první okamžiku myslel, že nějakou nešťastnou náhodou vybuchly v salónku soudky s prachem a že vzápětí vyletí všechno do povětří. Hned si však uvědomil, že to byla jenom rána z děla.

Vypálil ji Beluche. Napadlo ho, že musí oslavit osvobození Heureky, a nepřišel na nic lepšího než vypálit dělovou ránu. A když už se k věcí chystal, pomyslel si, že vzbouřenci jsou na dostřel děla. Taková příležitost vyhladit je z povrchu zemského se mu hned nenaskytne. A tak pečlivě zamířil, zapálil prach na pánvi děla a poslal dělovou kouli přímo na člun.

Na stožáru bylo možné dobře pozorovat, co se s lodicí děje. Koule člun opravdu zasáhla a zničila ho.

„Vida,“ zavolal Beluche s radostí, „ještě jsem to nezapomněl! Na první ránu to není zlý zásah. Nemyslel jsem, že se mi to tak brzy podaří!“

V dálce na třpytící se hladině po několika vteřinách v místě, kde se předtím houpal člun se vzbouřenci, nebylo nic. Lodice zmizela pod vodou i se svou posádkou.

Narcise věc příliš nepotěšila. Sestoupil na palubu a Beluche vyplísnil. Zničit člun se mu zdálo naprosto zbytečné.

„Eh co,“ brblal Beluche a díval se stranou, „odpovědnost za to beru jedině na sebe. Myslíte si snad, že by nás ti lotři ušetřili? S vaším dovolením, ehm, kapitáne,“ řekl posměšně, ale nijak zle, „půjdu si natočit sklenku vína. Víc než měsíc už nevím, jak chutná. Ti lotři mě napájeli jenom vodou. Beluche a voda!“

A už se kolébal ke schodům. Narcis ho nechal být. Jeho otec si mezitím klidně zdříml, a tak půjde vystřídat ke kormidlu Rosettu s Claircinou. Už jsou unavené.

Náhle se objevil Beluche na schodech. Držel v náručí Florimonda a křičel:

„Loď hoří! V mezipalubí je plno kouře! Ti lotři, dřív než opustili Heureku, založili na lodi oheň!“

Uhasit požár, na to nebylo možné ani pomyslet. Pokus o zdolání ohně by byl nesmysl, na lodi je příliš málo lidí. Podle všech příznaků byl požár založen v podpalubí ve skladišti dehtu. Požár tam určitě zuří už plnou silou, protože mezipalubí je plné hustého dýmu a dehtového zápachu. Bylo to určitě dílo Vic-Lubina. Nikdo jiný nemohl ve chvíli, tedy šlo o jeho vlastní život, připadnout na podobnou myšlenku. Jen zločinec mohl pamatovat na poslední pomstu: upálit je na širém moři.

V téže chvíli si Narcis uvědomil, že tento bídák už došel své odplaty. Beluche ukončil jeho bídnou pozemskou pouť dřív, než se mohl pokochat pohledem na planoucí Heuréku.

První starosti Narcisovou teď bylo, aby zabránil výbuchu prachu. Seběhl dolů, bral opatrně jeden soudek prachu za druhým a vyhazoval je otevřeným oknem do moře. Pak ho napadlo, že by snad mohl pro Rosettu a Florimonda zachránit kufříky s drahými kameny a kovy. Mávl však nad věcí rukou. Než by se mu podařilo dostat se do tajné skrýše, mohlo by být pozdě.

Vyběhl nahoru. Kotouče pronikavého ostrého dýmu se valily už i na palubu. Bylo už i slyšet, jak hučí plameny požáru a praská trámoví. Do lodní přídě začínala vnikat voda a Heureka se pomalu nakláněla. Snad požár udusí voda? Ale co by to bylo platné, deset čerpadel a sto mužů by nic nepořídilo, Heureka je odsouzena ke zkáze. A na její palubě jsou v podstatě jen dva muži a dvě ženy. Malého Florimonda a nemocného kapitána Jordase nebylo možné při záchranných pracích brát v úvahu.

Všichni byli poměrně klidní. Rosetta stála dosud u kormidla. Claircina seděla vedle Anselma Jordase a držela v náručí Florimonda. Chlapec se jen na chvíli probral z tvrdého spánku, a aniž si uvědomil, co se děje, zase klidně usnul. Beluche něco kutil na palubě.

„Je konec,“ řekl Narcis, „za čtvrt hodiny zachvátí plameny celou loď. Dole zuří požár plnou silou.“

Mluvil k svému otci, snad aby mu kapitán řekl, co si o věci myslí, ale odpověděla Rosetta:

„Co na tom. Zemřeme společně na téže lodí jako můj ubohý otec.“

Řekla to klidně, ale z očí jí vytryskly slzy. Narcisovi se sevřelo hrdlo.

„O smrti nebudeme ještě mluvit,“ řekl rozhodně. „Zhotovíme si vor.“

„Už to chystám,“ zasmál se Beluche. Vlekl nějaké trámy a prkna.

„Tak k dílu,“ volal Narcis. Všichni se dali do práce. Několika ranami sekery vyrval Beluche z paluby další prkna a v dalších minutách už byla napříč trámů přibita a lany svázána poměrně široká a pohodlná dřevěná plocha. Připevnili ji dlouhým lanem ke kormidlu a pak ji spustili na moře. Vor se držel na vodě dobře, vlny jím sice pohupovaly, ale nebylo pomoci. Zůstat na Heurece znamenalo jistou smrt. Jistě je lepší utéci na ubohou dřevěnou trosku a zachovat si trochu naděje než se nechat zaživa upálit na širém moři.

Požár se rychle šířil, živen olejem a jinými prudce hořlavými látkami, které byly uloženy v sudech v podpalubí. Plameny už vyskakovaly téměř ze všech míst a olizovaly palubu žhavými jazyky. Paluba se mohla každou chvíli roztrhnout. Nebylo času nazbyt, museli prchat.

Na vor se dostanou po silném lanu, kterým bylo provizorní plavidlo přivázáno ke kormidlu. Lano však bylo napjato téměř vodorovně, jak Heureka unášela a vláčela vor po vlnách. Budou mít ženy dosti odvahy samy se na vor dopravit? Narcis vezme do náručí svého otce a Beluche Florimonda, snad se jim podaří opustit loď včas.

Rosetta ani Claircina nezklamaly. Odvážně se po lanu na vor spustily a za nimi následovali oba muži, s děckem a nemocným mužem v náručí.

V okamžiku, kdy se jim podařilo na voru se jakžtakž usadit, ozval se na Heurece děsivý třeskot. Loď se roztrhla, jako když ji rozštípne obrovský nelítostný nástroj. Požár vyletěl do výše a zachvacoval všechno, co bylo na palubě. Plameny jako hadi už olizovaly i stožár, vzplanul strážní koš a začaly hořet i plachty.

Náraz, který Heurékou otřásl, se přenesl lanem i na vor a málem smetl trosečníky do moře. Museli se od Heureky rychle odpoutat. Beluche přeťal lano nožem a připravenými prkny začal rychle pádlovat. Narcis si uvědomil, že Heureku brzy pohltí vír a že hrozí nebezpečí i jejich plavidlu. Jestliže se co nejrychleji nedostanou do bezpečné vzdálenosti, stáhne i je nelítostný vír na dno moře. Chopil se dalšího prkna a pomáhal pádlovat. Rosetta držela Florimonda i otce v náručí, aby je kymácení voru nevrhlo do vody. Claircina rovněž pomáhala dostat vor co nejdále od Heureky.

Luna už zapadla, ale Heureka zářila všemi svými otvory jako při hrozivé slavnosti. Plameny v lanech a plachtách byly jako louce, plápolající na oslavu zkázy krásné lodi. Náhle osvítila oceán ohromná záře. Celá Heureka plála jako jediná pochodeň.

Byla noc a moře bylo dosti neklidné. Vor se potácel na vlnách a Rosettu zachvátil strašlivý žal. Nemohla se smířit s tím, že její ubohý mrtvý otec je vydán napospas té strašlivé výhni a rozpadne se na popel a prach. Ani ho nemohla naposled políbit.

„Neplačte,“ utěšoval ji Narcis. „Zůstal jako pravý kapitán na své lodi až do jejího konce.“

Vor už byl v dostatečné vzdálenosti od Heureky, a tak se Narcis i Beluche mohli věnovat nemocnému kapitánovi a malému Florimondovi. Chlapec seděl na voru klidně a hleděl jako očarován na ohňostroj, zářící na vodní hladině. Ještě několik mocných vzplanutí a hořící Heureka se ponořila do širých vod oceánu. Všechno zmizelo, jen vrcholky hořících stěžňů ještě chviličku plápolaly nad hladinou. Pak uhasla i jejich slabá zář.

Trosečníkům na voru bylo podivně. Dokud viděli Heureku. třebas zachvácenou plameny, měli pocit, že loď jako by dosud žila a že s ní mají spojení. Nyní je však s lodí úplný konec a oni se ocitli v temnotě, tápání a nejistotě. Jakým směrem je bude necitelné moře unášet? Budou si s nimi pohrávat vlny, strhne se vítr? Neměli ale tolik sil, aby o tom příliš uvažovali. Byli všichni příliš unaveni a podléhali touze usnout. Beluche je neustále napomínal, aby se drželi pohromadě a budili se navzájem, jinak by snad jeden po druhém končil v mořské propasti.

Moře se naštěstí úplně uklidnilo a vor se kolébal na vlnách s jednotvárnou pravidelností. Jen s ohromnou námahou se udržovali v bdělém stavu. Strnulost je však Stejně přemáhala, protože když začínalo svítat, měl Narcis pocit, že se stává oběti nějakého přeludu. Nejdřív se mu zdálo, že vidí nějaký černý předmět, který dostává v dáli podobu nějakého netvora a rychle se na ně řítí. Když se probral, pochopil, že je to loď. Udiveně se však díval, jak je možné, že se tato loď pohybuje. Neměla totiž žádné plachty.

V tu chvíli se probrala také Claircina. Se zděšeným výkřikem vyskočila, pak klesla na kolena a prosila neznámého netvora o smilování.

„Já jsme připravena ke všemu,“ volala, „ušetři však alespoň tyto ubohé nevinné sirotky!“

Beluche ji přátelsky poplácal po zádech a řekl:

„Neboj se ničeho, bláznivá. To je parní loď. Zřejmě nás zpozorovali a přicházejí nás zachránit!“

Claircina zmlkla, jen udivenýma očima zírala na blížící se plavidlo. O parní lodi ještě ani neslyšela, natož aby ji viděla, a bylo nad její chápání, že se loď může pohybovat jinou silou než větrem.

Narcis se po ní po očku díval a trochu se styděl. Podlehl před chvílí málem podobnému zděšení, ačkoliv už jednou v životě, těsně před odjezdem z Francie, parní loď viděl.

Parníky byly ovšem tehdy ještě velikou vzácností, a tak není divu, že v rozespalosti hned nepochopil, jaká loď se to k nim blíží. Teď už se zájmem pozoroval pruh černého kouře, který se vinul z komína do vzduchu, rozpoznával i kolesa a s obdivem se díval, jak mocně zabírají jejich články vodu.

Najednou se ozval ostrý hvizd. Byl to signál, že na lodi něco spatřili, nebo že musí loď udělat nějaký manévr.

A skutečně. Rychlost lodi se znatelně zmenšila, kolesa jen pomalu pokapávala. K voru se však blížila zdánlivě nezměněnou rychlostí.

Florimond byl na nohách a vyptával se, co to je za podivné plavidlo. Narcis se v duchu musel usmívat dětské prostoduchosti a bezmezné víře v dospělé. Chlapec se choval, jako kdyby byli na výletě a neměli nic jiného na starosti než bavit se podívanou na zvláštnosti přírody. Ochotně mu však všechno vysvětloval.

Claircina nedůvěřivě naslouchala, ale byla už docela klidná.

Konečně se znovu ozval hvizd píšťalky a loď se zastavila docela. Spustili na vodu člun, který se v několika minutách ocitl u voru. V člunu byli čtyři muži.

„Jste to vy? Trosečníci z korábu, který shořel?“ ptal se jeden z nich.

„Ano,“ odpověděl Narcis. „Jsme trosečníci z Heureky, která této noci shořela.“

„Křižujeme tady vodami už dobré tři hodiny,“ řekl znovu námořník, „viděli jsme v noci na moři požár, a tak jsme se vydali na vaši záchranu. Nezpozorovali jste naše světla?“

Narcis musel přiznat, že nikoliv. V takové situaci, v jaké se ocitli, neměli mnoho pomyšlení prohlížet si vodní hladinu, a tak jim uniklo, že už dávno se lidé na parníku vydali na cestu k jejich záchraně.

„Jste všichni?“ zeptal se druhý z námořníků.

„Ano, víc nás není,“ odpověděl klidně Beluche, „všichni ostatní utonuli.“

Námořníci pomohli trosečníkům do člunu a za několik minut byli už všichni na palubě parníku.

Tam je přivítal kapitán lodi a téměř všechno mužstvo. Posádka lodi se předstihovala ve snaze udělat trosečníkům pomyšlení.

Byla to parní loď z přístavu Saint Malo. Vydala se na móře jen proto, aby hledala trosečníky. Požár Heureky zpozorovali na břehu a strhl se tu velký poplach.

Šťastná náhoda chtěla tomu, aby Heureka ztroskotala v blízkosti domova kapitána Jordase a jeho syna a stejně šťastná náhoda pak hnala jejich vor k břehům.

O osmé hodině ráno už byli všichni v přístavu a za několik dalších hodin byl kapitán Anselm Jordas se svým doprovodem ve svém domku v Saint Enogatu. Ulehl tu, značně vysílený a vážně nemocný, na svém vlastním loži. Prodělal ke všem strázním ještě také zápal plic, zesláblé a zničené tělo podlehlo prochlazení a nákaze. Ale dostalo se mu od Rosetty i Clairciny taliové péče, že se brzy úplně uzdravil. A tak mohl vystrojit svatbu svých milých dětí Narcise a Rosetty. Žili pak všichni i s Florimondem a samozřejmě i s dobrou Claircinou a obětavým Beluchem v malém domku v Saint Enogatu.

KONEC

BORIS ŽITKOV

HOZNÝŠ

1

Začalo to tím, že jsem chodil hrát do klubu. Ani nevím, jak se to mohlo stát, ale pořád jsem prohrával. Vždycky jsem prohrál celý svůj plat. Dával jsem plat ženě, ale pak jsem si ho po třech rublech vybíral.

Žena byla zaměstnaná jako písařka v trustu. Obelhal jsem ji, napovídal jsem jí, že jsem si koupil kožich, ale zatím jsem si ho vzal na splátky a peníze jsem prohrál.

A tak jsem jednou hned ze zaměstnání šel zase do klubu. Pustil jsem se do hry a štěstí mi přálo. Konečně, myslím si, se na mne štěstí usmálo; nedej si to ujít, hřej o všechno pryč! Nestačím ani strkat peníze do kapes, jak je tam cpu plnými hrstmi. Dnes přijdu domů jako král! Žena se dře, celé noci píše na stroji. Chudinka, ta si oddychne! Ani nevím, čím bych ji překvapil. Serjožkovi, tomu našemu rošťákovi, koupím kolo. Opravdické kolo! Ten bude mít panečku radost! A Natašce čepičku. Tolik si přála pletenou čepičku… zelenou… Ale copak čepičku! Ta by si zasloužila mnohem víc – diktuje chudinka mamince do ochraptění, jen aby překřičela ten zatracený stroj.

No, myslím si, vsadím ještě padesát rublů a pak dost. Prásk! A přebili mi kartu. Čert aby to vzal! Abych to dostal nazpátek, vytáhl jsem z kapsy stovku, samé zmačkané červonce. Zase ji přebili! Měl jsem toho nechat, nezlobit se, ale pořád jsem čekal, že se na mne štěstí ještě usměje. A tak to šlo pořád.

Pot se ze mne jen lil, když jsem vytahoval z kapsy nějaké ty třírublovky, poslední svoje peníze. A najednou se do mne dala zimnice – před chvilkou mohli být všichni moji drahouškové šťastni, možná že už takřka byli, a najednou… je po všem. Zlostně jsem prohrabával prázdnou kapsu, ale nehty jen zadrhávaly o látku.

Tu jsem si vzpomněl, že mám s sebou pět set rublů. Pravda, byly úřední. Zítra je mám odevzdat… Vzal jsem jeden červoněc. Jestli se štěstí obrátí – stává se to přece, že člověk začne s jediným rublem a za nějakou půlhodinku odchází s tisíci. A tak jsem bral z balíčku jeden, červoněc po druhém a už mi bylo všecko jedno.

Přestal jsem počítat, co sázím. Nakonec jsem vsadil celou stovku, ať už to mám z krku. A zavřel jsem oči, abych nic neviděl. Potom jsem běžel k vrátnému.

„Příteli! Vemte si do zástavy můj kožich a půjčte mi rubl. Naposledy, jediný rubl.“

Vrátný kroutí hlavou a ani se na mne nepodívá.

„Měl byste jít spát,“ povídá, „když vám nejde karta.“

Oblékl jsem se a běžel domů k ženě jako smyslů zbavený. Už v předsíni jsem slyšel klepání stroje a bylo mi, jako by mi někdo vrážel,do srdce nůž. A Nataška namáhavě chraptivým hláskem diktuje.

Před hodinou, před pouhou hodinkou bych k vám byl nepřišel takhle jako spráskaný pes! Jenže to jste, chudáčkové, nevěděli.

Vešel jsem do jídelny. Žena se ani neohlédla, jen pobídla Natašku, aby diktovala dál.

Serjožka, hlupáček, střílí z děla hrachem do dřevěných vojáčků. Vešel jsem v kožichu, tak jak jsem byl, a povídám přerývaným, chraplavým hlasem ženě:

„Naďo,“ povídám. „Naďo! Já vím, nemusíš nic říkat. Pro všechno na světě tě prosím, jsem zoufalý. Zachraň mě!“

Hned nechala psaní a dívá se na mne široce rozevřenýma očima. I děti na mne upřeně hledí a čekají.

„Naďo,“ povídám, „já vím, že nemáme peníze, tak mi dej aspoň tu babiččinu brož. Jenom do zástavy, pak ji vyplatíme. Jsem úplně zoufalý…“

Žena najednou prudce vstala a ve tváři ji naskákaly červené skvrny.

„A co já, co já? A co my všichni?“ A tluče vší silou pěstí do stolu. „My nejsme zoufalí? My to máme všechno vydržet?“

Oči má plné slz.

Přitiskl jsem si čepici k prsům, uvnitř se mi všechno svírá.

„Naďo,“ povídám, „miláčku…“

Ale ona najednou vykřikne: „Ven! Ven!“ A ukazuje napřaženou rukou na dveře.

Děti se zachvěly. Koukám, Serjožka natahuje moldánky. A žena křičí:

„Co koukáte na děti? Ničíte je! Nepotřebují vás!“ Sklonila se k Natašce a křičí:

„Řekni, tak řekni, potřebujete ho?“ A dívá se na ni pronikavým pohledem.

Přistoupil jsem k své Natašce. Ale ona sklonila hlavu, divá se do země a papír se jí chvěje v ruce.

„Řekni rovnou!“ křičí žena. „Ano, nebo ne? Mluv!“

Nataša na ni plaše pohlédla a najednou koukám, že vrtí nesměle, docela nepatrně hlavou – ne!

„Natašo,“ povídám, „co to říkáš?“

Ale žena zase:

„Ven! Ven! Dost už! I děti vás vyhánějí! Ven!“

Odešel jsem, jen patentní zámek za mnou zacvakl. Oddělil mne od rodiny, od dětí.

Nebylo ještě tak pozdě, teprve kolem desáté večer. A já jsem zůstal na ulici a neměl, kde bych hlavu složil. Prohrál jsem úřední peníze, pět set rublů. Kam půjdu, komu to povím, kdo mě polituje?

Chtěl jsem běžet k příteli, snad by mi nějak vypomohl… Chodili jsme spolu do školy. Ale vzpomněl jsem, si že jsem si od něho vypůjčil padesát rublů. Dal mi tenkrát poslední z platu. Slíbil jsem, že mu je za týden přinesu – a už to jsou dobré tři měsíce. Jak mu mám přijít na oči?

Šel jsem pořád rychleji, téměř jsem běžel a vrážel do kolemjdoucích. Začaly mě zábst ruce. Strčil jsem je do kapes – a vtom jsem v pravé kapse nahmatal zkřehlými prsty peníze! Nějaké drobné. Hned jsem se zastavil u nejbližší lucerny a začal počítat. Prohledal jsem v kožichu všechny kapsy a dal jsem dohromady osmasedmdesát kopejek. Ale v klubu se musí sázet nejméně rubl! Hledal jsem dál, jestli bych nenašel ještě aspoň dvaadvacet kopejek. Zašel jsem do průjezdu, obrátil všechny kapsy, ale marně. Nebyla tam ani kopejka. Ploužil jsem se ulicí dál. Dával jsem pozor, nepotkám-li někoho známého, abych ho požádal o dvaadvacet kopejek. Najednou vidím osvětlenou budovu. U vchodu obrovské plakáty a černá řada drožek. Stop! To je přece cirkus! Půjdu do cirkusu, možná že tam potkám někoho, kdo by mi půjčil. I rubl by tni mohl půjčit.

Koupil jsem si za čtyřicet kopejek lístek na galerii. Ale nedíval jsem se na představení. Přehlížel jsem řady, díval jsem se do tváří diváků a hledal známého. Teď jsem ještě člověk, ale zítra – zítra budu defraudant, kterého budou hledat. Mám před sebou ještě celou noc a mohl bych vyhrát. Jen mít rubl, jediný rubl! Potkat, jen jediného známého! Prohlížím si lidi a srdce mi tluče, zatímco oni se smějí pitvorným kouskům šaška v manéži..

Také jsem se zadíval do manéže. Cvičitel předváděl malého bílého koníka. Mluvil francouzsky – a velmi vtipně; ale nikdo mu nerozuměl a nikdo se nesmál. Umím francouzsky docela dobře. A najednou mi napadlo, abych se dal najmout k cirkusu, překládal, co říká Francouz, a čistil jeho koníka. Je to takový malý buclatý koníček. Dám si jiné jméno a budu za ním schovaný jako štěnice za obrazem. Koukám, Francouz přivedl pět psů, a teprve teď jsem uslyšel, že taky hraje hudba. Prve mi srdce tak tlouklo úzkostí, že jsem hudbu ani neslyšel.

Vyhlásili přestávku a diváci se zvedli. Běžel jsem do stáje. Veselé publikum si prohlíží koně; –ti se lesknou jako nalakovaní. Jsou tu také stájníci, s vlasy učesanými na pěšinku, v modrých kazajkách a v lesklých jezdeckých botách. Zeptám se jich, jestli by mě nevzali za stájníka. Přistoupil jsem k jednomu z nich:

„Řekněte mi,“ povídám, „máte hodně práce?“

Dívá se na můj kožich a uctivě odpovídá:

„Dost občane, ale my se nehněváme.“

A já nejsem schopen se zeptat, jestli by mě přijali. Jistě se mi vysměje. Přesto jsem však řekl:

„A nepotřebovali byste ještě jednoho člověka?“

„To se račte obtěžovat do kanceláře.“ Obrátil se ke koni a začal na něm něco upravovat.

Jít do kanceláře? To znamená úplně se zničit. Vypadám jako pravý účetní – a najednou chci za stájníka! Jak to? Vysmějí se mi nebo zatelefonují rovnou na milici. Co mám tedy dělat? Ale vtom se lidé začali hrnout na svá místa a já šel zpátky na galerii.

Když bylo po představení, vytrhl jsem z bloku lístek a napsal francouzsky:

Pane Gaulóisi, (ten Francouz se jmenoval Gaulois) velmi vás prosím, abyste přišel do bufetu, mám vám něco vyřídit.

– Podepsal jsem se Petrov. Ale jmenuji se Nikonov. Dal jsem lístek zřízenci, aby ho ihned odevzdal, a čekám v bufetu.

Francouz přišel, tak jak byl v manéži v žlutých jezdeckých botách s bílými manžetami, v zelené husarské blůze, nalíčený, s nakrouceným knírkem a prořidlou pěšinkou, celý jako ze škatulky. Francouz srazil paty:

„Mám tu čest!“

Začal jsem mu vyprávět, že jsem nadšen jeho uměním. Francouz se zdvořile usmívá, ale zbystřil pozornost.

Plácl jsem rovnou:

„Chci k vám za stájníka.“

Docela vytřeštil oči a zůstal s pusou dokořán. Pak vidím, že se začíná mračit a po úsměvu ani stopy.

Rychle jsem řekl:

„Jsem totiž tak nadšen vaším uměním, že jsem ochoten sloužit vedle takového umělce třeba jen jako obyčejný stájník.“

Francouz se usmál, začal mi rychle děkovat za komplimenty a ihned se otočil ke dveřím.

V bufetu už uklidili a zavírali.

Vyběhl jsem ven. Zítra se veřejnost dozví, že pokladník Nikonov zmizel s pěti sty rubly a že po něm bylo zahájeno pátrání. I doma si to přečtou v novinách. A Natašenky se budou ve škole vyptávat:

„Není to tvůj tatínek?“

Stál jsem na mrazu a přemýšlel. A najednou jsem dostal nápad.

2

Rozhodl jsem se, že právě ve tmě, kde není vidět ten můj zatracený kožich, kde není vidět moji účetnickou tvář, jedině ve tmě musím prosit a žadonit a domáhat se. Bude slyšet jenom můj hlas. A cítil jsem, že jestli teď promluvím, bude můj hlas zoufalý jako hlas tonoucího. A pak – ve tmě je to snazší, to se dá říci všechno… ba i na kolena padnout. Jen ať vyjde někdo z cirkusáků! Kleknu si a budu je chytat za šosy. Mně už je teď přece všecko jedno! Běžel jsem k zadnímu východu, kterým vycházeli artisté. Chodil jsem po liduprázdném chodníku kolem vrat a čekáním se mi až tajil dech. Bouchly dveře. Někdo vyšel a rychle cupital po chodníku. Nestačil jsem se za ním rozběhnout. Ne! Vrhnu se na toho, kdo vyjde devátý, ať je to kdokoliv.

Přešel jsem na druhou stranu ulice a čekal. Lidé vycházeli po dvou, po třech a vesele rozmlouvali. Počítal jsem. Teď měl vyjit devátý. Celý jsem se chvěl. Šel jsem až k východu a tam jsem zůstal stát. Ne, nejde nikdo. Panebože, snad jsem všecky nepropásl? Neměl jsem čekat a měl jsem dohnat hned toho prvního… Už jsem chtěl běžet, jenže kde je teď najdu? V tom okamžiku se otevřely dveře dokořán a vyšel najednou hlouček pěti lidi. Mluvili tak hlasitě, že je bylo slyšet na celou ulici. A tu zaslechnu:

„Něco mi breptá v té své řeči a ukazuje dolů, že jako mám mazat kopyta, a já přece každý večer…“

Rozbušilo se mi srdce: stájníci, stájníci! Ale vrhnout jsem se k nim hned nemohl. Rozhodl jsem se, že půjdu za nimi. Rozejdou se přece taky a já pak jednoho zastavím – jen jednoho – s jedním je to lehčí. A tak jsem šel za nimi a nespouštěl z nich oči, abych je v zástupu neztratil.

Najednou odbočili vlevo přes ulici. Vtom jede tramvaj; přešli, tramvaj mi je zakryla, a když přejela, stájníci už na druhé straně nebyli. Div jsem se nerozbrečel. Běhal jsem sem tam a najednou vidím hospodu. Ale roleta na dveřích je už do poloviny stažená. Co když jsou tam? Vklouzl jsem pod roletu. Hospoda byla skoro prázdná: a tamhle, tamhle jsou, všech pět stájníků, sedají si ke stolku. Sedl jsem si k vedlejšímu.

Vrchní jim přinesl pivo a řekl:

„Jen po jedné, pánové, je už pozdě, musíme zavírat.“

Věděl jsem, že mi zbylo osmatřicet kopejek. Objednal jsem si láhev piva.

Jak jen začít? Bál jsem se, že vypijí narychlo pivo a upláchnou. Roletu stáhli úplně a v hospodě zůstali jenom stájníci a já. Najednou slyším, že jeden z nich, nejstarší, pomalu povídá:

„Jo, přátelé, přijde ke mně moje nevlastní dcera a je samá modřina. Celá, celičká jak grošovaný kůň. »Kdo – ti to, miláčku, udělal?« ptám se. »Ale zase muž,« povídá; ona. A pláče. A já zase: »Proč tě vlastně mrzačí?« »Proto,« povídá, »že šilhám.« A ona doopravdy trošku šilhá. »Tak hrozné to není,« povídám, »aby tě tolik bil. Zůstaň u mne,« povídám, »a ať si táhne k čertu. Tvoje matka,« povídám, »je od neštovic, a já se v ní jen vidim. Vykašli se na něj!« povídám.“

Dodal jsem si odvahy a řekl:

„Dobře, jste… udělal.“ Koktám a hlas mi selhává.

Stájník se ke mně otočil a vlídně se ptá:

„Co říkáte, pane? Neslyšel jsem.“

Vstal jsem, přistoupil k němu a odpověděl:

„Moc se mi vaše jednání líbí. Promiňte, že jsem se do toho vmísil.“

Cítím, že mám v očích slzy. Všichni stájníci se na mne dívají. Nejstarší z nich mi najednou pozorně pohlédl do očí a povídá:

„Přisedněte si k nám, pane, bude nám veseleji.“ Vidím, že odstrkuje přátele.

Popadl jsem svou láhev a přisedl k nim. Všichni ztichli a dívají se na mne. Vtom jsem se utrhl, jako bych se řítil. s kopce.

„No vidíte,“ povídám, „ona má kam jít, ale já ne.“ Cítím, jak mi vyhrkly slzy, tečou mi po vousech a koulejí. se po bradě.

A začal jsem jim vyprávět, jak jsem všechno prohrál, jak mě děti vyhnaly z domu a jak se doma žena dře. Mluvím, štkám a slzy mi svírají hrdlo.

„Napijte se, pane, napijte,“ povídá starý stájník a nalévá mi.

Lokl jsem si piva, ulevilo se mi a všecko jsem jim pověděl. Zamlčel jsem jen jedno: že jsem defraudant a že mě zítra budou hledat.

„Tak jsem,“ povídám, „řekl tomu Francouzovi, ale jak ho mám prosit? Nikdy v životě jsem nikoho neprosil a před nikým se neklaněl. A ke všemu – při mém zevnějšku…“

„To je pravda,“ povídá nejstarší, „vypadáte, postaru řečeno, dočista jako milostpán.“

Bál jsem se. že se mi budou smát, a byl jsem odhodlán snést i to. ale nikdo se ani neusmál. Jenom jeden řekl:

„A nějaké jiné zaměstnání ve vašem oboru, nebo…“

Nejstarší ho přerušil:

„Vidíš přece, že není žádný kluk, ani opilý, tak asi ví, proč chce jít za stájníka.“ – Plácli mě na koleno a povídá: „No dobrá, brachu, uvidíme. Utři si oči. Dej sem dvě piva!“ zavolal na číšníka.

Číšník se na něho osopil:

„Kvůli vašim dvěma pivům budu platit pokutu, kdepak – koukejte zmizet, pane, už je načase!“.

„Dej jich sem půl tuctu!“ křikl stájník; šel k majiteli a kývl na mne. Šel jsem za ním. Zašeptal, mi do ucha:

„Nejdřív se musí nalejt hochům. Máš něco? Máš hodinky?“

„Mám černé,“ povídám, „ocelové.“

„Dej je sem!“

Rychle jsem sundal hodinky a dal je stájníkovi. Ten odešel za přepážku k hostinskému a něco mu šeptal.

Koukám, nesou šest piv a k nim dvě plotice. Celý se třesu – a co když je to všechno jenom darebáctví, jen aby propili moje hodinky a vysmáli se mi? Ale snažil jsem se stájníkovi věřit a hned mi bylo lehčeji.

„Jen si pospěšte, pánové,“ povídá hostinský.

Všichni si nalili, ťukají si se mnou a všichni říkají jedno a totéž:

„Tak na štěstí!“

Vyšli jsme z hospody zadem. Držel jsem se stále toho starého. Jmenoval se Osip. Nu, myslím si, teď řeknou: „Děkujeme!“, každý půjde svou cestou a mě nechají na chodníku. Tak čekám.

Byla jedna hodina v noci, lidé po ulicích pospíchali a já jsem se bál odtrhnout od Osipa.

Náhle se Osip zastavil a obrátil se ke kamarádům:

„Tak přátelé, tadyhle tomu člověku poděkujte a nedělejte moc rámusu. Dal to z posledního, aby vás uctil. A my půjdem spolu.“

Všichni se začali se mnou loučit a tiskli mí ruku. Osip čekal opodál.

Vykročili jsme těsně vedle sebe.

„Kde budeš spát?“ ptá se Osip.

Mohl jsem samozřejmě jít přespat k známým, ale bál jsem se odloučit od Osipa třeba jen na okamžik. Dokonce jsem se do něho zavěsil a srovnal s ním krok. Šel jsem mlčky, bál jsem se ho vyptávat – co když se najednou rozzlobí, že ho obtěžuji, pak bude po všem. Šli jsme nějakými ulicemi, ani jsem nemohl dávat pozor na cestu, tak. mi hlavou vířily myšlenky. A k tomu ještě začalo hustě sněžit.

„Já už se ti o nějaký nocleh postarám,“ řekl Osip. A vtom zůstal stát u dřevěných vrat.

Stojíme jako dva sněhuláci.

„Hlavně neztrácej odvahu. Jenom kliďánko – a než se naděješ, budeš v suchu. Co říkáš? Nemám pravdu?“ a plácl mě na rameno.

V tom okamžiku jsem viděl, že se mu musím svěřit se vším. A řekl jsem mu, že jsem prohrál úřední peníze a že mě zítra budou hledat… Ale Osip mě přerušil:

„I nech toho, nech toho, kamaráde, stejně jsem to poznal, jaks promluvil; že nejsi ve své kůži. Dobrá. Ať, tě nenapadne u nás něco vybreptat.“

A zabouchal na vrata.

Zápraží pod námi mrazivě zavrzalo. Osip strčil do přimrzlých dveří a vešli jsme: dusno, vedro, tma. Protlačil mě někam před sebe a řekl šeptem:

„Tadyhle je truhla. Zabal se do kožichu a spi až do rána.“

Nahmatal jsem truhlu, vlezl jsem si na ni, zvedl mokrý límec, narazil beranici hluboko do čela a zavřel oči. A najednou jako by mi uvnitř něco povolilo, jako by se přetrhl nějaký provaz, který mi svíral a škrtil hruď a nedovoloval, dýchat. Pomyslil jsem si, co asi dělají moje děti, a řekl jsem: „Spěte drahouškové, však to nějak dopadne – jenom kliďánko.“ A usnul jsem jako zabitý.

3

Když mě Osip vzbudil, bylo ještě tma.

„Vstávej, jde se!“

Okamžitě jsem vyskočil, chytil se Osipa a šlí jsme. Venku bylo tma, jen kyprý sníh se bělal a z nebe se vážně dívaly velké jasné hvězdy.

„Zatím není potřeba, aby tě někdo takhle viděl,“ řekl Osip. „Teď někam zajdem a jedna dvě tě přestrojíme. Nejdřív se napijeme čaje – a žádný spěch, pěkně kliďánko.“

„Pěkně kliďánko,“ opakoval jsem po Osipovi a jdu, abych mu byl co nejblíž.

Zašli jsme do hospůdky, kde pih čaj zkřehli noční drožkáři. Pil jsem slabý čaj a přikusoval cukr a preclík.

Začalo pomalu svítat. Okno v hospůdce modře prosvětlalo.

„Teď půjdeme, kamaráde, do vetešnictví a tam sprovodíme ze světa ten tvůj kožich. A zrovna ti tam taky pořídíme takovouhle bundu, jako mám já. A čepice musí taky pryč. Ukaž.“

Osip si prohlédl kožešinovou čepici.

„No,“ povídá, „pětku vynese určitě. A za kožich taky můžem dostat dobrých třicet rublů. Co myslíš?“

„Mně je to jedno,“ povídám.

„Proč Tatary zbytečně rozmazlovat? Jde se!“

V těchto končinách jsem nikdy nebyl. Jeli jsme s Osipem tramvají někam hodně daleko. Ulička byla vlhká a špinavá. Vklouzli jsme s Osipem do průjezdu: klopýtal jsem ve svém dlouhém kožichu po tmavých schodech. Osip strčil do malých dveří a na mne zavanul zatuchlý pach starých zaprášených hadrů. Pod lampou na prkenné podlaze se váleli dva Tataři na hromadě hadrů a hádali se ve své řeči. Od ztuchlého prachu bylo v místnosti hnilobné přítmí.

„Buď zdráv, kníže!“ zvolal Osip.

Oba Tataři vyskočili a vpili se očima do mého kožichu. Jeden se nezdržel a přejel dlani po rukávu.

Svlékl jsem kožich. Tataři ho natřásli, ohmatávali, nosili ven, mnuli kožešinu a hádali se všichni tři: Osip i oba Tataři.

„Pětačtyřicet, to je moje poslední slovo,“ řekl Osip a podal mi kožich. „Oblékni si ho a jdem!“

Vstrčil jsem ruku do rukávu. Ale Tataři popadli kožich za šosy a vykřikli oba najednou:

„Třiačtyřicet!“

„Natáhni to na sebe!“ zařval Osip a začal mi zapínat kožich. Strkal mě do dveří. Vyšli jsme na schody. Tam už čekali jiní Tataři. Obstoupili nás hned tři najednou.

„Tady máš pětačtyřicet!“

„Padesát,“ řekl Osip a začal sestupovat ze schodů.

„Sedmačtyřicet!“ křičeli shora.

Osip se „zastavil.

„Tak to sem dej!“

Vtáhli nás zpátky. Tataři nám odpočítali nasliněnými prsty sedmačtyřicet rublů, čepice mi vynesla pět rublů. A tak jsem zůstal v tom prachu a zápachu u Tatarů svlečený. Osip s penězi odešel. Uběhla už jistě hodina, ale pořád se nevracel. Můj bože! Jsem to ale hlupák! Zůstal jsem bez čepice, bez kožichu u nějakých vetešníků, a ani nevím kde. Vybreptal jsem tomu stájníkovi, že jsem defraudant a že se bojím milice. Ví, že na milici nepůjdu. Co teď? Viděl jsem, že Tataři už po mně podezřele pokukují. Dvakrát se ptali:

„A co tvoje druh? Brzy vracet – znáte?“

Venku bylo už úplně světlo. Slyšel jsem, jak zvoní a drnčí tramvaj, jak na dvoře v mrazu povykují tatarské děti, na schodech se někdo hádal a dupal. Začal jsem uvažovat, jestli bych za svůj oblek nedostal od Tatarů nějakou roztrhanou čepici a jakékoli hadry, abych mohl aspoň na ulici. Všiml jsem si, že si pronikavě prohlížejí mé ševiotové kalhoty. Představil jsem si, jak vyjdu v těch hadrech se svým plnovousem a v roztrhané čepici na krutý mráz. Musím se skrývat před milicí a schovávat před lidmi jako zmrzlý prašivý pes. Bude to v dnešním večerníku. Ano, všecko je ztraceno!

Bouchly dveře, rozběhl jsem se k nim – ale ne, není to on. Zas nějaký Tatar. Začal něco brebentit s majitelem, pak na mne ukazoval a něco se ptal. Viděl jsem, že mluví o mně. Teď už jistě celý dům tuší něco podezřelého, že nějaký občan… A co když teď přivedou milici nebo tajného? Začnou se vyptávat: okradli vás, svlékli, podvedli? Co se stalo? Proč tak najednou? Kdo jste? Opět se mi uvnitř všecko sevřelo a usoudil jsem, že nemá smyslu čekat a že pošlu Tatary pro milicionáře sám. Aspoň od Tatarů abych odešel bez hanby, a pak už na milici řeknu, že jsem defraudant a aby mě zatkli. Pak už to bude jedno. Bude aspoň naráz všemu konec. Budu sedět a čekat na soud. Rozhodl jsem se, že Tatarům řeknu, aby šli na milici.

Zvedl jsem se a řekl:

„Víte co, drazí občané…“

A najednou za dveřmi slyším:

„Nech mě! Neprodám!“ A dovnitř se hrne můj Osip s náručí šatstva. Celý zardělý mrazem.

Finská čepice na uši, berani kožíšek, modrá bunda a kalhoty. Všecko obnošené, ale neroztrhané.

Tataři se na něho sesypali:

„Kolik dávat?“

A Osip mi to zkouší, a poplácává mě po zádech:

„Jen se koukni, kamaráde, že jsem to trefil!“

Když jsme vyšli na ulici, podíval jsem se na sebe do výkladních skříní a nemohl jsem se poznat.

Už mi chybělo jen se oholit a sehnat nějaké staré jezdecké boty.

Jen co je pravda, za hodinu by mě ani doma nepoznali!

Osip se na mne podíval.

„Hotový cirkusák, jen musíš být kurážnější. Teď si vykračuj, jako bys to nebyl ty – a každý na tebe bude krátký. Když se tě někdo zeptá, řekni, že jsi můj švagr. Řekni rovnou: jsem švagr Osipa Avksentiče Kozinková. Odkud? Z Tverské a dost. A teď musíme uhánět do cirkusu, koukám, že jsme se omeškali, za chvilku bude pět.“

Připadlo mi to směšné a skutečně jsem měl pocit, že to už nejsem já, ale že jsem Osipův švagr. I chůzi jsem měl jinou, trochu jsem poskakoval a bez dlouhého kožichu se mi šlo velmi lehce a snadno.

Snad mě stájníci vůbec nepoznali, ani v nejmenším však nedali najevo, že mě vidí. Začal jsem hned pomáhat Osipovi. Uklízely se stáje. Poprvé v životě jsem se octl u koní. Ale nebál jsem se ani za nehet – pořád jsem měl dojem, že to nejsem já, a cirkusák se přece nemá čeho bát! Samotného mě překvapilo, jak obratně jsem podával Osipovi vědra, bral košťata a drhl kartáčem ta místa, kam mě Osip strčil.

Francouz Gaulois stál u svého koníčka. Všiml jsem si, že při denním světle je koník úplně modrý. Gaulois namáčel ve vědru houbu, poléval koně šmolkou a pořád francouzsky nadával. A já jsem ani neotočil hlavu, a nahlas překládal, co Francouz chce. A on se divil, že mu stájníci najednou rozumějí. Za chvíli se však dovtípil, že to já překládám. Přistoupil ke mně a zeptal se francouzsky:

„Vy mluvíte francouzsky?“

Všichni se po nás ohlédli.

„Ano,“ řekl jsem, „trochu umím.“

A drhnu dál ze všech sil.

A Osip mi radí:

„Jenom kliďánko, nepřetrhni se,“ a nenápadně mrká na Gauloise.

„Kde jste se naučil?“ přiskočil ke mně Francouz.

„Byl jsem za války rok ve Francii jako zajatec, tak jsem se musel chtěj nechtěj trochu naučit.“

A stoupl jsem si za koně, že mám jako hodně práce a nemám čas na povídání. Srdce mi bušilo a chtěl jsem, aby mi dal Francouz na chvilku pokoj. Ale on podlezl koně a octl se vedle mne.

„Vy tady pracujete, vy jste nový, právě jste nastoupil? Tak mluvte!“

„Ne, jsem teď bez práce, tak jsem přišel pomoci svému příbuznému.“ A ukazuji na Osipa.

„Prosím vás, prosím vás,“ zarepetil Francouz, „vysvětlete jim. aby mému koni nenatirali kopyta. Já mu je barvím na modro, ale oni je pokaždé natřou na černo. To pak není žádný efekt. Naprosto žádný! A čím víc jim to vysvětluji, tím víc mažou. Hrůza! Prosím vás.“

A Francouz utekl.

Všichni se ke mně vrhli.

„Co, co ti to povídal?“

Pověděl jsem jim to.

„Správně!“ odsekl Osip. „Je to tak. Řekls to správně. Jsem bez práce a přišel jsem na výpomoc, poněvadž jsme švagři. A basta. Jistě běží do kanceláře… Podal bys mi sem, Mirone, vědro?“

Ohlédl jsem se. ale hned jsem pochopil, že to mne překřtil Osip na Mirona. Usmál se, a když ode mne bral vědro, řekl:

„Děkuju ti, švagře Mirone Andrejiči. Miron Andrejič Korolkov. Tak je to, brachu!“

Podíval jsem se na své nohy v jezdeckých botách, na modré kalhoty a sám jsem málem uvěřil, že jsem doopravdy Miron Andrejič Korolkov.

V tu chvíli přichází do stáje zřízenec a povídá:

„Osipe! Poslyš, Osipe! Zažeň toho svého krajana do kanceláře, volá ho Francouz.“

Ve mně hrklo. Podíval jsem se na Osipa. „Mám tam jít, co myslíš?“

A Osip klidně povídá:

„Jen se nepřeraž, však tam pomalinku taky dojdeš.“

Oprášil jsem si kalhoty a šel jsem za zřízencem.

V kanceláři Francouz něco rychle brebentil člověku za stolem – ukázalo se, že je to zástupce ředitele. Vešli jsme do kanceláře. Francouz ztichl.

Zůstal jsem stát na prahu a povídám:

„Dobrý den.“ A prostě se ukloním.

A tak se mi to hezky povedlo, jako kdybych doopravdy přijel rovnou z tverské vesnice.

Zástupce ředitele se mě ptá:

„Vy jste Osipův příbuzný?“

„Jsme švagři,“ povídám a znovu jsem se uklonil.

„Tadyhle pan Gaulois si přeje, abychom vás zaměstnali; ale my pro neartisty žádné místo nemáme. Tak vám pan Gaulois nabízí, abyste byl jeho osobním zaměstnancem. U něho, soukromě, rozumíte?“

„Rozumím,“ řekl jsem a znovu jsem se uklonil.

„Krátce řečeno, jako jeho stájník. A také byste ošetřoval psy.“

„Třeba i psy,“ odpověděl jsem.

„Tak mu tedy, pane Gauloisi, vysvětlete, jak to u nás v Sovětském svazu chodí; pracovní knížka, odbory, pojištěni a pracovní úřad… Zkrátka všecko. A zatím můžete docházet za denní mzdu. To už se domluvte sami.“

Vzal pero.

„Jak se jmenujete?“

A tu jsem poprvé řekl své nové jméno:

„Jmenuji se Miron, Miron Andrejič Korolkov.“

Řekl jsem to, jako bych vystřelil. Jako by už pokladník Petr Nikiforovič Nikonov nebyl. Jako by ho už dávno pohřbili někde tam v tom tatarském přítmí a prachu.

„Smím odejít?“ zeptal jsem se.

„Tak tedy z Tverské?“ zeptal se zástupce. „Jak to přijde, že máme všechny jenom z Tverské a ze Skopské?“

Zamířil jsem k východu. Francouz šel za mnou. Chytil mě pod paží.

„Příteli Mirone!“ křičel. „Hned vám ukážu psy, své přátele. Pojďte, pojďte!“

Ale já nepospíchal, docela tak, jak mi to nařídil Osip.

Šel jsem pomalu a vzpíral jsem se. A vtom jsem se Francouze zeptal:

„Mimo jiné, pane Gauloisi, jaký mi vlastně dáte plat?“

„Jen si řekněte, milý příteli, kolik byste chtěl? Budete čistit koně, chodit se psy na procházku a kartáčovat je. Takhle, takhle,“ a Francouz to ukázal rukou ve vzduchu. „Dvakrát denně se krmí – a to se musí vařit. Ale je to velmi zajímavé.“

Vůbec jsem nevěděl, kolik si mám říci, kolik dostávají stájníci, a tak jsem se rozhodl, že se na to zeptám Osipa.

Psi seděli v kleči a všech pět vítalo Gauloise štěkotem – čtyři setři a černý pudl. Leskli se jako namazaní olejem – tak se jim svítila srst. Později jsem se dověděl, že je Francouz maže zvláštní pomádou a setry přibarvuje červenou barvou.

Gaulois otevřel klec. Psi se k němu vrhli, skákali na něho a snažili se mu olíznout tvář.

„Gardez vous! Lehnout!“ křikl Francouz.

Psi ztichli a okamžitě si sedli do řady na zem a ani se nehnuli, jako dřevění.

„Tohle je,“ řekl Gaulois, „Gamin.“ Pudl se obrátil. „Tohle je Grisette.“ A Francouz oslovil všechny psy jménem. „Opakujte to.“

Zopakoval jsem je.

„Ó! Vy jste ale úplný génius, milý příteli! Bravo vám, hned napoprvé. Na místo!“ křikl na psy a táhl mě ke koníkovi.

Stáje už byly uklizeny a Osip si kroutil cigaretu z machorky.

„Tak co, vypadá to, že se s ním dá pracovat?“

„Kolik si mám říci?“ křikl jsem na Osipa.

„Nespěchej. Zeptej se ho, jestli s ním taky budeš chodit do manéže.“

„Jak to do manéže?“

„No, když je představeni. Jestli budeš pracovat s ním, nebo jenom ošetřovat psy.“

Francouz se mračil a díval se hned na mne, hned na Osipa“.

Zeptal jsem se Francouze, jestli mu budu muset pomáhat v manéži.

„Můj bože! Copak vás to nezajímá? Dovolím vám to.“

„No, za to vám pěkně děkuju. Nerad se ukazuju obecenstvu.“

„To nic, to si zvyknete, milý příteli. Jde jenom o poprvé a potom…“

Podíval jsem se Gauloisovi do očí a otázal se vážně:

„Přijímáte mě s vystupováním, nebo bez?“

„To se uvidí,“ nafoukl se Francouz, „jestli se vůbec budete hodit…,“ a otočil se.

„Jak si přejete,“ řekl jsem.

Osip, jako by rozuměl, o čem mluvíme, řekl vyplivuje tabák.

„Bez vystupování na něm chtěj pětasedmdesát rublů a s vystupováním sto. Ale hlavní věc, nespěchej! Francouz si to rozmyslí. Bude se vytáčet, ale ty pěkně kliďánko, kliďánko. Pojď, půjdem na oběd.“

Gaulois zaplétal hřívu svého koníka do copánků a ani se neotočil, když jsme šli s Osipem ke dveřím.

„Nepovoluj v žádném případě,“ řekl Osip, když jsme si v hospůdce sedli k čaji.

Sotva jsem otevřel dveře, u kterých jsem tehdy pobíhal a čekal na devátého člověka, hned jsem uslyšel ostré cirkusové výkřiky: „Hop! Hop!“ a práskání bičem. „To pracuje Ital Samario,“ řekl Osip. – V manéži se zmítal kůň. Asi pět stájníků stálo na piště s roztaženýma rukama. A kolem se shora dívala dřevěnými opěradly prázdná sedadla. Snědý brunet v zelené husarské kamizole, zamračený, zlý, úsečně křičel, jako by hlasem šlehal: „Hop! Hop!“ a švihal dlouhým bičem koně po nohách. Kůň se točil, vyhazoval, v chladném vzduchu se mu pářilo z nozder a pokukoval po pánovi polekanýma očima. Najednou kůň sklopil uši a vrhl se do uličky na mne.

„Chyť ho!“ křikli stájníci.

Popadl jsem tenký řemínek, kůň se otočil, postavil se na zadní nohy, ale já jsem ho nepustil a pověsil jsem se mu na krk. Vtom přiběhli stájníci.

Dříve bych to byl nikdy nedokázal, uskočil bych stranou, ale vždyť jsem teď stájník Miron…

„Allez! Allez!“ křičel Samario.

V tom okamžiku mě někdo chytil zezadu za paži.

„Milý příteli, pane Miron!“ A Gaulois mě táhl dál do chodbičky, jež vede jako tmavý tunel pod sedadly. „Mezi přáteli nemůže být sporu,“ povídá Francouz. „Peníze – hloupost! Na prvním místě je umění.“

Podíval jsem se na něj; Francouz zakýval hlavou.

„Sto rublů a práce v manéži.“

A vtom jsem si povšiml jeho očí; byly úplně černé jako dva lesklé knoflíčky. Na chvíli je na mne upřel, že mi v tom šeru bylo najednou skoro úzko.

„Dnes je patnáctého. Začínáme! Vaši ruku. Jdem!“

Všecko se valilo jako ve snu, rychle a neodvratně. Vždyť neminul ani den a mně bylo, jako bych byl už půl života Mironem Korolkovem. A Miron vystupoval jako statný snaživý venkovan, který má filipa.

Všichni stájníci se vyhrnuli, aby se podívali, jak budeme s Francouzem zkoušet. Gaulois zase opakoval svoje vtipy;

Přeložil jsem jeden a křikl ho stájníkům.

Všichni se rozchechtali.

„Copak jste řekl?“ vrhl se ke mně Gaulois. „Ach, milý příteli, naučte mě, abych to mohl říci sám.“

Chodil jsem s Gauloisem a vtloukal mu do hlavy ruská slova.

„Chezounká chlapec, chýtyt se tramvajé!“ To říkal, když se jeho pudl chytil zuby bílého koníka za ocas a houpal se na něm.

Pak se pudl pustil a koulel se po manéží. Když vstal, vypadal doslova strašně: natírali jsme ho totiž sádlem, a on se teď v manéži obalil pískem.

„Chezounká pšijet domů,“ říkal Gaulois.

Sám jsem si vymýšlel všelijaké nesmysly a bylo mi veselo.

„Musíme udělat ještě něco pro děti,“ řekl Francouz. „V neděli dopoledne je dětské představení, přijdou všechny školy, chlapci, děvčátka, musí to být legrační a trochu hloupé.“

A vtom mě napadlo: „Vždyť může přijít i Nataša se školou!“

V manéži už hrál orchestr a já jsem z uličky zahlédl, že Samariův kůň tancuje na zadních nohách do taktu a Samario stojí těsně pod jeho předníma nohama a hrozí mu bičíkem u hlavy.

Člověk v kostýmu šaška soustředěně hleděl na krasojezdkyni, která skákala do taktu veselého pochodu na zádech těžkého koně. Najednou šašek udělal hloupý obličej, zaječel pitvorným hlasem a vrhl se do manéže.

„Moc brzy!“ vykřikl z manéže člověk v kabátě. „Počítejte přece! Kolikrát jsem vám to už říkal, že vaše vystoupení je v polovině pátého kola! Znovu, maestro!“ křikl k orchestru.

Osip chytil koně a krasojezdkyně si sedla na jasně modré panneau na zádech koně. Hudba spustila pochod. Osip běžel několik kroků a pak koně pustil.

Slyšel jsem, jak šašek zamračeně počítá.

„Tři… čtyři… Aj-ja-ja-ja-jaj!“ zaječel najednou ze všech sil pisklavým hlasem a vrhl se ke krasojezdkyni, zvedaje v běhu vysoko kolena.

Ale vtom mě Gaulois zatáhl zpět:

„Příteli, zapomněl jsem: chýtyt se tramvajé!“

„Budu vám napovídat,“ uklidnil jsem konečně Gauloise.

„Bon, bon, příteli, dobře. Jsem si jist. Bon.“

Před vystoupením mě Gaulois vecpal do fraku se zlatými prýmky, sám mi nalíčil obočí, načervenil tváře a podmaloval oči.

Teď jsem se v zrcadle ani sám nepoznal. Měl jsem trému.

„Hlavně kuráž, kuráž!“ opakoval Gaulois. „A ani slovo rusky. Jsme Francouzi. Artista Gaulois a jeho asistent. Asistent! Chápete?“ Gaulois zvedl prst vzhůru.

Šli jsme ke psům. V uličce se mi kmitlo před očima nabité hlediště a zářivá světla pod kupolí. Bledě modrá krasojezdkyně seděla bokem na statném koni. Kůň stejnoměrně a těžce cválal manéží.

„Vy se jen uklánějte, takhle,“ říkal Gaulois, „já udělám rukou – voilá.“ Bravurně máchl rukou a zvedl hrdě hlavu. „Du courage, monsieur Miron! Po Samariovi – clown a pak hned naše číslo. Teď! Slyšíte? To je hudba. Vezměte psy. Gamine!“

Přiznám se, že jsem obecenstvo ani neviděl. Slilo se kolem mne v jakousi živou stěnu. Uklonil jsem se do taktu. Francouz zvedl bravurně ruku. A tak ji, neřád, zvedl a tak ustrnul na místě, že mu začali všichni tleskat. Francouz se ukláněl na všechny strany. Všiml jsem si, že z uličky se na mne pozorně dívá Osip ve svém fraku podkoního. Ano, a včera jsem ještě seděl na galerii v kožichu a roztržitě sledoval tohle číslo.

Hudba spustila znovu a psi začali předvádět jeden výstup po druhém. Napovídal jsem Francouzovi ruská slova, a ten je směšně komolil, že se celý cirkus válel smíchy. Měl jsem takovou trému, že jsem ani nezpozoroval, kdy naše číslo skončilo. Ale i já, sám nevím proč, jsem poskočil a uklonil se zrovna tak jako Gaulois a poskakuje jsem vyběhl za psy.

Na chodbě mi udýchaný Gaulois řekl:

„Znamenitě, jsem nadšen… Uděláte kariéru, Za půl roku budete rentiér… Budete mít svůj dům.“

Tiskl mi ruku. Psi kňučeli a Gamin mi šťouchal hlavou do kolena – čekali po práci na své jídlo.

„Ano, ano,“ cloumal mnou Gaulois, když jsme krmili psy. „Udělám vám takové číslo, že budete artista vy a já vaším asistentem. Senzační číslo! Ale ne se psy. Psa mají na každém dvorku… Nedávejte toho Grisettě moc, odbývala to dnes večer… To bude senzace! Všechny noviny budou psát celý týden jedině o vás. Slovo na to, tady je moje ruka,“ a podával mi svou ruku ve zpocené bílé rukavičce.

„Zítra ráno vám ukážu vašeho partnera. Nezapomeňte na koně Boule de neige – kopyta, kopyta! Já běžím, adieu.“

V konírně mě obstoupili Osip a stájníci:

„Jen co je pravda – rozený artista. Hotový Francouz, i chování máš vybrané.“

„To už musíš dát k lepšímu celé vědro,“ hlučeli moji kamarádi.

A tak jsem ve včerejší hospůdce za zbytek peněz hostil stájníky. Ani jsem nevěděl, jak Osip vyplatil moje hodinky a nenápadně je strčil do kapsy mé nové bundy.

Tu noc jsem přespal ve stáji. Koně tiše chroupali oves. Všichni se dívali vážně, zrovna jako ten šašek, který počítal v uličce páté kolo krasojezdkyně.

„Viděls noviny?“ zeptal se mě stájník, který měl službu, a podal mi večerník. Prohlížel jsem noviny a oči mi samy od sebe utkvěly na místě:

Denní události

P. N. Nikonov, pokladník úvěrního družstva, zmizel s pěti sty rubly. Poslední dobou hrál hodně v klubu.

Bylo po něm zahájeno pátrání.

Pokladník Nikonov neexistuje. Jak ho tedy hledat? Přetáhl jsem si přes uši služební kožich a usnul coby Miron Korolkov. A spal jsem jako zabitý.

4

Když jsem druhého dne čistil Boule de neige a právě jsem končil, vešel Gaulois. Pozdravil koníka, pak mne a hned mě táhl ven.

„Pojďte, představím vás vašemu partnerovi. Senzační atrakce! Skutečně světové číslo. Král řeky Kongo.“

Zalovil v kapse, vyndal klíč a otevřel dveře. Ze tmy na mne zaválo teplo a vlhko. Gaulois otočil vypínačem a já spatřil uprostřed místnosti velkou plochou klec. Gaulois mlčel a pronikavě se díval černýma očkama hned na mne, hned na tu klec. Klec se mi zdála na první pohled prázdná. Ale najednou jsem spatřil, že na dně té klece leží jako ohnutá kláda – had. Zachvěl jsem se. Gaulois ostře hvízdl skrze zuby. Had se otočil, pak šustivě a těžce začal přesouvat prstence svého těla a plazil se hlavou k dvířkům.

„Le boa!“ řekl Gaulois a ukázal rukou na klec.

Byl to určitě hroznýš. Ne hroznýš, ale óbrhroznýš. Nemohl jsem hned určit jeho délku. Ale byl tlustý, vypasený a ve všech jeho pohybech bylo cítit sílu, jako by se těžká roztavená guma roztahovala a svinovala, do závitů. Had na nás nehybně upřel černé lesklé oči. V těchto očích byl jenom lesk a žádný výraz: díval se na mne tupý a klidný idiot. Nemohl jsem se však odtrhnout od těch očí, lesklých jako sklíčka, a vtom jsem ucítil, že se na mne z těchto černých cetek dívá jakási neúprosná a krutá síla. Už jsem v něm neviděl idiota, jen jsem se upřeně díval a díval.

„Tak co? Že je to král? Král lesů, král Konga. Vidím, že jste nadšen,“ řekl Gaulois. „Nu, dost.“ Otočil mě ke dveřím a zhasl světlo. „Pracovat s takovým krasavcem – to je rozhodně štěstí. Můžete se obléknout jak chcete, a přece nedonutíte tisícový sál, aby se na vás díval se zatajeným dechem. Ale když vystoupíte s takovouhle skvělou obludou, dobudete svět. Publikum se zalkne nadšením a vzrušením. Chápete, co vám to může přinést? A vy, monsieur Miron, vy budete artista a já asistent!“

Nezmohl jsem se na odpověď. Nemohl jsem ze sebe setřást strnulost a strach, jež ve mně zanechaly hroznýšovy oči. Zdálo se mi. že za námi šelestí jeho těžké tělo. A když jsem pohlédl do Gauloisových černých očí, až jsem se zachvěl: hroznýš! Právě takové černé lesklé důlky, právě tak upřené, že jimi člověka přímo svírá a dáví a tiskne, když promluví.

V tu chvíli k nám přistoupil stájník Savelij.

„Mirone, jdi rychle na místní výbor. Volají tě tam. Honem!“

Tu se mě zmocnila úzkost. Na místním výboru se mě budou vyptávat, budou chtít doklady, pas, aspoň něco, a já nemám nic, vůbec nic, ani papírek. Říci, že jsem to ztratil? Ale pak se to musí hlásit na milici a milice se dotáže v místě bydliště, a tam, v Tverské gubernii, žije ve vsi skutečný Miron Korolkov. Všecko se prozradí a já budu úplně ztracen!

Gaulois se na mne ze strany upřeně díval svými lesklými důlky. Zlostně jsem se mu vytrhl – měl ve zvyku brát mne pod paží – a běžel jsem do stáje hledat Osipa. A Savelij za mnou volal:

„Kam letíš? Sem nahoru. Tuhle je místní výbor.“

Osip ve stáji nebyl; nebyl vůbec v cirkuse. Poslali ho, aby převzal piliny. Co dělat? Vešel jsem do stáje k Boule de neige a z dlouhé chvíle jsem začal rozplétat a zaplétat copánky v jeho hřívě.

Ale Savelij mě našel a křičel na celou stáj:

„Tak toho nech a jdi už. Nebudou tam na tebe přece čekat do večera.“

„A co ode mne chtějí?“ zeptal jsem se naschvál rozzlobeně.

tu taky Gaulois, celý zamračený. Rozzlobeně se díval na biletářku a švihal bičíkem do holínky.

„Máte s sebou papíry?“ zeptal se mě přímo úředník.

Začal jsem po vesnicku:

„Jakýpak papíry?“

„No, přece odborářskou knížku.”

Ale biletářka se vmísila do hovoru:

„Vy máte nápady! Člověk sotva přijel z vesnice… a pak, je to přece soukromý zaměstnanec pana Gauloise. Hlavní je, aby byl pojištěný. Zeptejte se, Korolkove, svého zaměstnavatele, jestli má v úmyslu dát vás pojistit?”

Všichni poslouchali, jak jsem se ptal Gauloise francouzsky:

„Non! Non!” vykřikl Francouz. „Artista! Jste artista. Artista leze sám pod kopuli cirku a za své risiko bere plat, sám se ‘pojišťuje. Proč by jeden artista měl pojišťovat druhého? Nesmysl! Ne, ne.”

„Aha! Nechce!” vykřikla biletářka. „I čerta, soudruhu, však my ho naučíme. Tady jsi v Es! Es! Es! Er!” vykřikla biletářka Francouzovi do tváře.

Bál jsem se, že na něj vyplázne jazyk. Francouzovi bičík v ruce jen hrál.

„Tu máš, na! Vyplň formulář!” Biletářka mi strkala do ruky list. „Piš, soudruhu, piš, a ať se propadnu, jestli za týden nebudeš mít odborářskou knížku! Ať se potom kroutí. Valutoví spekulanti!”

Popadl jsem list, složil ho a strčil do kapsy.

„Navečer vám to dám do pokladny. Musím to vyplnit; jaksepatří, já se v tomhle dvakrát nevyznám.“

Uklonil jsem se a vyšel ze dveří. Udělal jsem tři kroky a rozběhl jsem se, co mi nohy stačily, do stáje.

„Mirone! Mirone!“ křičel za mnou Gaulois. Křičel stejným hlasem jako na psy.

Večer jsem řekl Osipovi všechno, co se zběhlo. Byl to teď jediný člověk na světě, kterému jsem mohl říci plnou pravdu. Požádal jsem o inkoust a klikatým neumělým rukopisem jsem vyplnil dotazník. Vyznělo to, že jsem před revolucí sloužil jako kočí u různých pánů, pak mě mobilizovali a dostal jsem se do Francie. Tam jsem zůstal jako zajatec a po revoluci jsem se vrátil do rodné vesnice – do Tverské gubernie, do Ostaškovského okresu. Ženatý, dvě děti: Sergej a Natalie. Bylo mi příjemně, když jsem psal do formuláře tuhle pravdu.

Až docela v noci po představení šel se mnou Gaulois k hroznýši.

„Máte strach? To nic. Všecko je zvyk. Bát se hadů je pověra divochů, promiňte mi. Budete tady každý den topit. Král si potrpí na teplo. Vidím, že se spřátelíte.“ A Gaulois po mně znovu šlehl svýma černýma očkama. „Tuhle je dříví a tady máte teploměr. Nesmí mít pod sedmnáct stupňů. Tady máte klíč. Adieu.“

Francouz vyklouzl. Zůstal jsem s Králem – Le Roi, jak mu říkal Gaulois francouzsky. Snažil jsem se nedívat na březový oheň. Polena hořela v kamnech vydatným, živým plamenem a hučela. Najednou jsem se ohlédl. Sám nevím, proč jsem náhle otočil hlavu. Okamžitě jsem spatřil dvě oči – lesklé a černé. Had se táhl k ohni a civěl nehybnýma očima. Třeba se vůbec nedívá na mne, pomyslil jsem si. Vstal jsem a poodešel stranou. Hroznýš pomalu zašelestil prstenci, přetočil se a obrátil hlavu po mně.

„Je to možné, že mám strach?“ zašeptal jsem. „Opravdový stájník Miron by se tomu jen smál.“

Přistoupil jsem těsně ke kleci a upřel oči do černých sklíček.

„Tak koukej!“ řekl jsem hlasitě. „Uvidíme, kdo to vydrží dýl!“ A vyplázl jsem na hada jazyk.

Dívali jsme se jeden na druhého; mezi námi byla půlmetrová vzdálenost. Díval jsem se upřeně do hroznýšových očí, až to bolelo. A najednou jsem ucítil, že ještě okamžik a ztuhnu, strnu a nikdy se už nepohnu, jako ochromený. Otřásl jsem se a co nejrychleji jsem utekl do kouta. Šel jsem ven a vrátil se až za hodinu. Ani jsem nerozsvítil, jenom po hmatu jsem zavřel kamínka a zamkl.

5

V neděli dopoledne bylo dětské představení. Děti hlučely a štěbetaly jako vrabci po dešti. Stál jsem v uličce a pořád jsem se díval, jestli tam není Nataška. Pozorně jsem prohlížel jednu řadu po druhé a díval se ke vchodu. Prohlížel jsem si tvář každého děvčátka. Dvě holčičky jí byly velmi podobné, ve mně to už hrklo, ale ne, nebyla to ona. Dvakrát jsem se zmýlil.

Naše číslo bylo nejveselejší ze všech. Už jsem se v manéži vůbec nebál, přistavoval jsem překážky, přistrkoval je psům a nazdařbůh napovídal Gauloisovi. A ten všecko opakoval jako papoušek a ničemu nerozuměl. Bylo to tím směšnější. A když Gamin táhl Grisettu za krk z manéže, plácl jsem sám lámaně:

„Nataška holčička nepouštět do cirkusu mamička!“

Děti se řehtaly tak, že splašily psy, a ti spustili štěkot jako obyčejní psi u boudy.

Zmařila se tak dvě čísla. Gaulois nakonec udělal takové okázalé gesto na rozloučenou, že to náš šašek nevydržel, vyskočil a udělal to přesně jako Francouz. To v programu nebylo. Gaulois se rozzuřil; viděl jsem, jak si šaška změřil a pak ho švihl bičíkem přes nohy. Šašek však mrštně vyskočil, Francouz švihl vedle a šašek už seděl na prstě a dělal na něho dlouhý nos.

Gaulois si běžel stěžovat k řediteli.

„Žádná disciplína. Jako by byli všichni Italové.“

Potom Gaulois přistoupil ke mně, a zlostně se švihaje bičíkem přes holínku, řekl:

„Okamžitě mi řekněte, jestli zítra začnete pracovat s Králem! Jestli ne, je konec našemu přátelství a znamená to, že jsem se ve vás zklamal. Ráno musím mít vaši odpověď, ano, nebo ne.“

A mrštně mi ukázal záda.

Osip měl práci v manéži a já jsem si neměl s kým promluvit. Psy krmil obvykle sám Gaulois a já jsem mu jen podával porce. Ale dnes Gaulois odjel ihned do hotelu. Krmil jsem psy sám. Byli rozdovádění, skákali na mne, lízali mě a já jim mumlal jako hlupák: „Co mám dělat, pejskové moji?“ Zítra musím dát odpověď. Věděl jsem, že odmítnu-li pracovat s Králem, dá mi Francouz docela jistě výpověď.

Možná že to půjde, možná že přece jen není tak strašný. Podívám se mu dobrácky, přátelsky do očí, tomu hroznýši, možná že tam najdu aspoň jiskřičku něčeho živého a teplého, třebas jen kapičku. A co když bude opravdu možné se s ním spřátelit?

Vzal jsem klíč a vešel směle do pokojíku k hroznýšovi. Hvízdl jsem hned na prahu, jak to dělal Gaulois, a had se pohnul a zašustil. Viděl jsem, jak se pohnula prkna na podlaze klece. Hroznýš zvedl hlavu a upřel na mne oči. Přistoupil jsem k němu a řekl vesele: „Hroznýši, hroznýšku, tak co jet Proč jsi takový?“ A zamlaskal jsem jako na psa.

Díval jsem se mu do očí a hledal v nich živou jiskřičku, avšak nehybné lesklé oči se ha mne upíraly neúprosně, krutě a upřeně se do mne vpíjely. A za nimi nebyla žádná duše, vůbec žádná – bylo to živé lano, které se dívá jen proto, aby vidělo, koho má zardousit. Nemohl jsem, ač jsem se snažil sebevíc, nemohl jsem najít ani jiskřičku tepla v tom pohledu.

„Vzpamatuj se, zatracený ďáble!“ Vykřikl jsem zoufale. Hroznýš ani nemrkl.

Vyběhl jsem na chodbu. Představení už skončilo. Ve stáji seděl v dřepu vedle svého koně Samario. Opatrně držel v rukou jeho kopyto a něco si italsky mumlal. Osip tu nebyl – Samario ho poslal pro zvěrolékaře. Chodil jsem smutně po prázdném cirkuse a zašel do tmavých, prázdných lóží. Na obrubnich se bělaly odhozené programy. Zvedl jsem něčí zapomenuté noviny. Šel jsem ke světlu, opřel se o stěnu pod lampou a začal číst, abych se alespoň něčím rozptýlil, než se vrátí Osip. Běhal jsem očima po řádcích, ale nic jsem nevnímal. Až najednou mi padlo do očí mé jméno. Drobným písmem tu stálo:

Příbuzní pokladníka Úvěrního družstva P. N. Nikonova, který zmizel v noci na 15. ledna, předpokládají, že byl oloupen nebo že spáchal sebevraždu. O zmizelém se as dosud nepodařilo získat žádných zpráv.

Myslí si, že jsem se zabil! Proto Nataška nebyla v cirkuse. Chudáci, copak asi dělají? Jistě se hrozně trápí… Nebo to možná udělali z hrdosti… anebo aby mě přestali hledat? Chtěl jsem okamžitě běžet a poslat jim lístek – ne! – telegram! Ale na poště jistě kontrolují všecky dopisy. Že bych dal o sobě vědět prostřednictvím kamaráda? Ale copak ho mohu zaplést do takové záležitosti?

A najednou jsem si představil, jak kolem našeho domu pobíhají tajní, že v bytě jsou neustále prohlídky, třeba i nástraha… A oni se tam souží a trápí, že by sami nejraději skočili do vody. Snad bude nejlíp běžet rovnou k nim a všechny obejmout. Odpustí mi to, i já jim odpustím, a pak se půjdu sám přihlásit na milici.

Rozhodl jsem se, že počkám na Osipa. Běžel jsem do stáje. Osip tam už byl a pomáhal Samariovi držet jeho koně Esmeraldu, zatím co zvěrolékař opatrně ošetřoval kopyto.

„Pomoz nám, švagře, pomoz!“ volal na mne Osip, celý udýchaný.

Hrnul jsem se jim pomáhat. Samario chlácholil koně a poplácával ho něžně po krku. Uviděl mě a zabručel francouzsky:

„Á, vy jste tady! Tak se mi zdá, že je to práce vašeho, pána, sakramento!“

Jak se zvěrolékař šťoural koni v ráně, kůň sebou škubl. Viseli jsme mu všichni tři na krku. Zvěrolékař nám ukázal v pinzetě zakrvácený kousek železa. Všichni stájnici nechali práce a obstoupili Samaria. Samario vytrhl zvěrolékaři pinzetu a jednomu po druhém zblízka ukazoval zkrvavené železo. A každý pokyvoval významně hlavou.

Slyšel jsem, jak si stájnici šeptají:

„Kdy to vlastně ten Francouz provedl?“

Samario zabalil železo pečlivě do papíru a schoval je do postranní kapsy. Na chvíli jsem dokonce zapomněl, proč jsem do stáje přiběhl. Ale najednou jsem si na všecko vzpomněl a pospíchal jsem k Osipovi. Táhl jsem ho ze stáje a Osip šel, těžce dýchal, otíral si rukávem pot s čela a neustále opakoval:

„To je ale holomek! Kdy to mohl provést?“

Všechno jsem Osipovi vyprávěl. Všechno, co bylo v novinách, a všechno, co mám v úmyslu.

„To nemá cenu!“ řekl Osip. „Žába přece chodí do školy, ne? No tak – napiš pár slov a já půjdu časně ráno ke škole, chytnu nějakou žabku za cop a zeptám se: »Znáš nějakou Natašku?« – »Znám.«

»Tak jí tohle dej!« A ona jí to dá. Tak to bude nejjednodušší.“

Hned jsem vyndal papír a napsal lísteček:

Drahá Nataško!

Odpust mi a ať mi odpustí i maminka. Jsem živ a zdráv a brzy všecko vrátím. Uč se a nebuď smutná.

Tvůj tatínek

Dal jsem lístek Osipovi. Zabalil si ho do kapesníku a strčil do holinky. Hned jsem se uklidnil a začal vyprávět Osipovi o hroznýšovi.

„Fjú!“ hvízdl Osip. „Tak vida, co má za lubem! On se tady pořád točil kolem nás, jenže my mu přece nerozumíme, co žvaní… A je moc strašný?“

„Pojď, já ti ho ukážu,“ řekl jsem a šli jsme do tmavého pokojíku, kde byla klec s Králem.

Osip ji několikrát obešel. Hvízdl jsem. Hroznýš zvedl hlavu a zavlnil se.

„To je ale obluda!“ Osip si odplivl. „Ať jde k čertu! Ten zardousí býka, že ani necekne. A jak se s ním má vlastně pracovat? Neříkal?“

Upřímně řečeno, nikdy jsem se Gauloise nezeptal, v čem bude má práce s hroznýšem záležet. Nechtěl jsem na to ani pomyslit, že budu mít něco společného s touhle obludou, a nechtěl jsem o tom mluvit. A Gaulois se patrně bál mě polekat, a tak mlčel. Čekal, až si na hada zvyknu.

„To se musí všecko domluvit a prošpekulovat. To je vážná věc. Vrcholné číslo. Jen se podívej, jaká je to kláda. Pojď. dej mi s tím pokoj.“ Osip do mne strčil. „Zhasni, zhasni!“

Rozhodl jsem se, že se zítra Gauloise zeptám, v čem bude záležet moje vystoupení s hroznýšem, kliďánko to prodebatuju s Osipem a teprve pák mu dám odpověď.

6

Ráno přišel Gaulois. Puntičkářsky si prohlížel koně a sotva mi poděkoval na pozdrav. Mlčel jsem a na jeho všetečné otázky jsem téměř neodpovídal. Mám-li být upřímný, měl jsem jiné starosti. Osip totiž běžel ke škole s mým psaníčkem. Hrozně jsem se bál, aby mu neřekli, že Nataška nechodí do školy. To by bylo zase po všem.. Proto mi nedělalo žádné potíže lhostejně poslouchat Francouzovo brblání. Odpovídal jsem zmateně a roztržitě.! Gaulois se na mne asi dvakrát podíval a probodl mě svými černými kukadly.

„Hej, Mirošo!“ uslyšel jsem náhle Osipův hlas.

Už jsem Gauloise neposlouchal a běžel jsem k Osipovi:?

„Tak co? Co je?“

Už podle toho, jak se Osip poťouchle usmíval, mi bylo jasné, že se věc podařila. Přimhuřoval oči a pomalu vykládal:

„To se jich panečku vyhrnulo! Kterou z nich, myslím si, bych měl chytit? Nějakou čiperku, aby se mě nelekla. Koukám, jdou dvě a koulují se jako kluci… Já na ně: »Počkej! Co to vyvádíte?« povídám. A chňap jednu. »Tak,« povídám, »mluv: znáš nějaké Natašky?« Jmenovala jednu, druhou a najednou šup – a jmenovala tu tvou. „Panenko, –“ povídám, »odevzdej jí tohleto psaníčko.« Dal jsem jí dopis a pustil. »Běž, přijdeš pozdě!« Tak to bylo, kamaráde. A jak daleko jsi s tímhle?“ A Osip ukázal na Gauloise.

„Ještě jsem mu nic neřekl.“

„To je dobře. Nehrň se do toho, tohle není, kamaráde, žádná legrace.“

„Mirone!“ zaječel Gaulois. „Mirone, tak pojďte sem!“

„Jenom kliďánko!“ volal za mnou Osip.

Váhavě jsem vykročil.

„Tak co?“ zeptal se Gaulois. „Vaše odpověď? Poslouchám.“ A naklonil se na stranu.

„Ohledně čeho?“ zeptal jsem se co možná nejklidněji.

„Ohledně Krále, hroznýše, hada! Čekám!“ vykřikl Gaulois.

„A co vlastně chcete? Vždyť ani nevím, o čem se domlouváme.“

„Přece o práci, o práci s hadem!“

„Poslyšte,“ řekl jsem přísně a Gaulois na mne překvapeně pohlédl. „Poslyšte, Gauloisi, nejsem hlupák ani trouba, to víte. Vysvětlete mi do všech podrobností, v čem záleží číslo s hroznýšem. Takhle to vypadá, že mi chcete prodat zajíce v pytli.“

A Francouz se najednou usmál zrovna tak kouzelně, jak se usmíval na diváky. Chytil mě pod paží, hleděl mi do tváře a táhl mě ze stáje.

Osip za námi vzdychl.

„Příteli.“ začal mile Gaulois, „monsieur Miron! Mezi přáteli nemůže být nedorozumění Nemohu přece nabídnout svému příteli něco těžkého nebo nepředloženého. V daném případě není potřeba víc než si zvyknout a být přesný. Had – to je stroj. Hloupý, bezduchý stroj. Lokomotiva vás může také rozdrtit, ale nemusíte si přece stoupat na koleje! Je to tak jednoduché…

Všecko záleží v tom, že se had bude kolem vás obtáčet. Bude hledat vhodnou polohu, aby vás zadávil.“ Gaulois ukázal zaťatou pěst. „Nelekejte se, můj drahý! Had škrtí jenom v určité poloze: v takové, v jaké leze na svou oběť. Pokud leze, jsou jeho závity slabé, visí volně, nepřiléhaji a jsou pohyblivé. Stačí je posunout a had vás nikdy – chápete, nikdy, nikdy nesevře: Bude kolem vás dělat druhý závit,“ Gaulois nakreslil linii kolem svého těla, „ale vy metodicky a klidně posunujete i ten. Had dělá třetí závit – úžasný efekt! Dovedete si představit tu podívanou? Obecenstvo ani nedýchá. Ale vy manipulujete a posunujete i ten třetí závit. Had nemá, kde se otočit počtvrté, a leze dolu.

Začíná však okamžitě svou práci znovu jako automat, jako stroj. To se opakuje třikrát – víc obecenstvo nevydrží. Hysterie, křik! Vynášejí děti. V tom okamžiku strkají do klece, která je taky v manéži, králíka a had tam pospíchá, aby ho spolkl. Králíka vytáhnou zadním otvorem a dvířka přibouchnou. Číslo je u konce. Tři minuty. A světová senzace! Plakáty s dvoumetrovými písmeny. Tohle číslo vám otevře dveře nejlepších cirků v New Yorku. Paříž bude u vašich nohou. Dámy! Květiny! Sláva! A za půl roku si otevřete na Italské třídě kavárnu. Ach Mirone, Mirone!“ a poplácával mě po zádech.

Francouz mi hleděl do očí a roztomile se usmíval.

„Musím si to promyslet,“ řekl jsem.

„Proč myslet? Myslete na to, že ode mne budete dostávat za každý večer dvacet rublů! To bude…,“ a jmenoval celou hromadu franků. „A za měsíc,“ křičel Gaulois, „za měsíc, příteli, za jediný měsíc vyděláte desetitisíce franků!“

Gaulois se postavil a udělal rukou pohyb, za který mu každý večer tleskal celý cirkus.

„Vaši ruku!“ a bravurním gestem mi podal ruku v glazé rukavičce.

„Budu o tom přemýšlet,“ řekl jsem a pomalým, loudavým krokem jsem šel ke stáji.

„Co tam tak povykoval?“ zeptal se mě Osip.

Všecko jsem mu řekl. Osip vrtěl hlavou, díval se do země a mlčel.

„Moc se kolem tebe točí. Sám bude za číslo od ředitele hrabat – no nazdar. Nahrabe si dolarů, neřád jeden… A cos myslel? To jsou všichni valutoví špekulanti, jakápak ne!“

„Že bych to zkusil?“ řekl jsem.

„Jakýpak zkoušení?“ utrhl se Osip. „Když to s tebou zkusí tenhleten, tak zůstane při jedné zkoušce. Říkají mu přece hroznýš. A on je doopravdy hrozný. Zadáví a hotovo. Prsk, a střeva budou venku.“

Ale já už myslil na to, že za pět vystoupení dostanu sto rublů a za měsíc zaplatím těch zatracených pět set rublů. Ne! Budu posílat sto rublů ženě a sto do družstva na úhradu dluhu. Dva měsíce a budu volný. Ať mě potom soudí. Pak už nebudu zloděj. A představil jsem si, jak se v bance budou divit: „Koukejte toho Nikonova!“ A všichni budou říkat: „Já jsem vždycky říkal, že je to spořádaný člověk. No, stalo se, nechal se unést vášni, to se může přihodit každému, jenže ne každý…“ A což teprve doma! Najednou sto rublů! Od tatinka! A hned se dozvědí, že i v bance dostali… Hlavou mi začaly poletovat a vířit myšlenky krásné jako květiny, až se mi zatajil dech.

„Osipe, drahoušku,“ řekl jsem, „pusť mě, zkusím to, víš přece..,“

Osip mávl rukou:

„Co je ti, proboha? Copak tě držím? Jsem snad tvůj otec nebo pán? Jen počkej, počkej! Pod pětadvacet to neber. Ani nemluv! Pětadvacet za jedno vystoupení. A ať ti dá stovku předem. Tak všecko nezlepši a hned naponejprv – zlom vaz! Ale co by se mohlo stát? A za psy ať platí zvlášť. Když už je to tak…“

„Co je tak?“ zeptal se za zády stájník Savelij.

„Pfuj, tys tu ještě scházel!“ Osip do něho strčil ramenem. „To se tebe netýká.“

Šel jsem ke Gauloisovi.

Chodil netrpělivě po chodbě a rozběhl se mi naproti.

„Tak co?“

„Pětadvacet rublů,“ řekl jsem přísně. „A sto předem.“

Gaulois na okamžik svraštil obočí, ale hned se nadšeně usmál a silně mě plácl do dlaně.

„Moje ruka. Čest je čest, monsieur Mirone! Voilá! A pojištění? Cha-cha-cha!“ rozesmál se jako herec, až se celý prohnul. „Jestli vložím tři sovětské rubly do tří sovětských pokladen, tak se toho náš Král docela určitě nelekne. Ale pojištění je tadyhle, tuhle!“ Vyndal z kapsy lehký mauzer a klepl na něj rukou. „Tahle pistole a moje umění – to je pojištění. Pojďte!“

A táhl mě do pokojíku, kde byl hroznýš.

„Tohle je moje vizitka.“

Vytáhl z kapsy stříbrnou tužku a nakreslil uprostřed vizitky černou tečku velkou jako hrách. Šikovně plivl na zeď a vizitku přilepil.

„To je oko krále. Ráz, dva, tři – pět kroků. Přivřete dveře.“

Francouz bez míření vystřelil z mauzeru na vizitku. Vizitka spadla. Zvedl jsem ji. Černá tečka byla proražena.

„Přilepte to!“ přikázal Francouz. „Voilá!“

Prásk. Nová dírka na vizitce nebyla. Gaulois vypálil přesně do stejného místa.

„Ale vy mi namítnete, že hlava hada není pytel nebo fantom z muzea – že se pohybuje. Výborně! Hoďte vizitku do vzduchu. Ne, ještě výš!“

Hodil jsem vizitku, až se ve vzduchu zatočila.

Prásk! Vizitka odletěla stranou. Bylo jasné, že se Francouz trefil.

„Jste spokojen? Jste ohromen? Čestné slovo, že přesně tak prostřelím hlavu Králi, jestli vám jen na okamžik způsobí nevolnost – slovo artisty! Můžete si před každým vystoupením moje umění vyzkoušet. Pro manéž nabíjím trhavými náboji. Budete s větší jistotou manipulovat s Králem. Le Roi!“ Obrátil se k hroznýšovi. „Začínáme pracovat dnes odpoledne. Platí?“

Výstřely hada zneklidněly. Zvedl hlavu a upřeně se na mne díval.

Zase na mne…

7

Šli jsme s Osipem na oběd naproti do jídelny. Přilepil se na nás Savelij. Nemohl jsem skoro jíst.

„To nevadí,“ říkal Osip, „pro práci je to skoro lepší.“ A hleděl si víc svého talíře.

Před Savelijem jsem s Osipem mluvit nemohl. Savelij se mi stále díval do tváře, a když jsme dojedli, ušklíbl se od ucha k uchu a řekl:

„Tak se mi zdá, že musím gratulovat, ne? K novému jmenování.“

„Oč jde?“ řekl Osip, jako by o ničem nevěděl.

„No přece o číslo s hadem. Povídá se, že Francouz už udělal v kanceláři smlouvu. Aby ne. Padesát dolarů za večer. Myslím, že polovina bude pro tebe. Tak teda taky Spekulant.“ Strčil do mne loktem a mrkl na mne.

„Neuškodilo by, takové dvě skleničky k lepšímu. Koukejme ho, ani nemuká!“

„Nech ho na pokoji,“ řekl Osip. „Má jiné starosti v hlavě a ne dvě skleničky. Co čumíš? Potom se uvidí…“A vykročil rychleji.

Zdálo Se, že se Savelij nafoukl. Ale já jsem opravdu měl jiné starosti. Myslil jsem na to, že musím do manéže a začínat…

V cirkuse už na mne čekal Gaulois. V manéži byla spousta lidí. Sám ředitel, v kabátě a v buřince, stál s oběma rukama v kapsách. Samaria jsem rovněž letmo zahlédl – stál v uličce a zamračeně se díval, jak Gaulois pobíhá. Orchestr polohlasně cvičil nový pochod. Předtím jsem ho v cirkuse neslyšel. Potom jsem se dozvěděl, že to byl můj pochod – hudba k „Hroznýši“. Pochod burácející jako dravý proud. Gaulois mě táhl do šatny. Přilepil mi černé vousy, narazil na mne nějakou vestu, byla mi malá, a široké kalhoty jako roury, ostře žluté.

„To musí být, to musí být, abyste byl s hroznýšem úplně jiný než se psy. Kromě toho hroznýš tenhle kostým zná. Hlavní věc, manipulujte závity. Já vám budu napovídat. Poslouchejte bez výhrad, pak to bude naprosto bezpečné – jako šálek kávy. První závit sesunete dolů. Dejte mi ruku.“

Přejel mou rukou po vestě dolů.

„Jen kousek – dvacet centimetrů. Druhý závit posunujte stejně, jenže nahoru. Takhle. Třetí zase dolů. Dosáhne semhle k ramenům. Pojďte. Du courage! Žádný strach! To je vaše kariéra. Jdeme!“

Všichni zaměstnanci a stájnici byli v manéži. Všichni se na mne dívali vážnýma, přísnýma očima.

„Postavte se tady doprostřed! Tak!“ komandoval Gaulois. „Postavte se rozkročmo. Budete mít větší oporu, váš partner není zrovna nejlehčí.“

Cítil jsem, že se mi trochu chvějí kolena.

„Přinést!“ nařídil Gaulois.

Ředitel dal pokyn a šest stájníků– odešlo – věděl jsem, že jdou pro klec. Tlouklo mi srdce a nervózně jsem dýchal. Byl bych z manéže utekl, kdyby se na mne ze všech stran nedívali lidé. Utéci jsem se styděl, a tak jsem stál a snažil se co nejpevněji opřít do písku manéže.

„Du courage, au courage!“ polohlasně opakoval Gaulois.

Viděl jsem, jak šest stájníků přineslo klec, ale snažil jsem se na ni nedívat. Klec postavili proti uličce.

„Maestro!“ křikl Francouz.

Hudba spustila pochod.

Gaulois přistoupil ke kleci a já zaslechl, jak vrzla dvířka, když je Francouz nadzvedl… Všecka krev mi stoupla k srdci a koutkem oka jsem spatřil, jak hroznýš vylézá z klece do manéže. Bál jsem se dívat, zavřel jsem oči, abych neutekl. Slyšel jsem, jak pod ním šustí písek, blíž a blíž. A už je u mne. Slyšel jsem šelest každého zrnka písku těsně u nohou. A vtom jsem ucítil, jak mi had těžce dolehl na nohu. Noha se mi chvěla. Mě! jsem pocit, že v tu chvíli upadnu.

„Du courage!“ křikl Gaulois, jako by šlehl bičem.

Cítil jsem hada už kolem pasu. Jeho tíha mě táhla dolů. Ať už je po všem, ať už mě rychle zadáví, myslil jsem si: zavřel jsem pevněji oči a stiskl zuby.

„Manipulez! Manipulez!“ řval Francouz. Popadl mě za ruce – byly jako bezvládné – stiskl je svýma a začal jimi chytat studené těžké tělo.

Chtěl jsem vytrhnout ruce, jaképak copak, jen ať mě rdousí, jenom rychle, rychle…

„Manipulez! Manipulez, done!“ slyšel jsem jako ve snu Gauloisovy výkřiky. „Třetí závit dolů!“

A táhl tu pružnou těžkou rouru mýma bezvládnýma rukama dolů.

V tom okamžiku zařinčela klec a já ucítil, že hroznýš silnými, pružnými nárazy slézá.

Otevřel jsem oči. První, co jsem spatřil, byl daleko v uličce bledý Osipův obličej. Gaulois mě podpíral v podpaží. Podlamovaly se mi nohy a bál jsem se, že jakmile udělám krok, upadnu. Osip ke mně běžel přes manéž. Slyšel jsem, jak bouchla dvířka klece. Gaulois se usmíval.

„Bravo! Bravo!“ říkal a přidržoval mě v podpaží.

Byl jsem celý zpocený…

„Je vám špatně?“ zeptal se mě ředitel francouzsky.

„Ó! To je hrdina,“ povídal Gaulois, „pravý Francouz, statný chlapík. Neznepokojujte se, monsieur, trošku koňaku to spraví!“

Šel jsem nejistým krokem vedle Gauloise. Zastavili jsme se, aby mohli projít s klecí s hroznýšem. Seděl jsem v šatně s roztaženýma nohama a Francouz něco žvatlal a nosil mi jeden koňak za druhým. Sotva jsem se trefil do úst – tak se mi třásly ruce. Chtěl jsem jít k Osipovi, chtěl jsem si lehnout ve stáji, věděl jsem však, že bych tam teď nedošel.

8

Před vystoupením jsem se šel projít na mráz. Osip neměl čas, a tak jsem šel sám. Ve dveřích mě dohonil Savelij.

„Ach, jak jste to dokázal! Myslel jsem, že každou chvíli upadnete. S tímhle číslem budete mít úspěch.“ Přidal se ke mně a šel se mnou ven. To by se mělo jaksepatří zapít.“

Neříkal jsem nic, jen jsem kýval hlavou.

„Tak dobrá, večer. Ať je to jak chce, přece jen jste náš sovětský artista.“

Smekl čepici, uklonil se a běžel zpátky do cirkusu.

Vrátil jsem se hodinu před začátkem. V polotemné chodbě pod sedadly jsem uslyšel cizí řeč. Nahlédl jsem tam a na pozadí matné lampičky jsem hned spatřil dlouhou Gauloisovu siluetu. Samario stál proti němu a mluvil skrze zuby s italskou živostí:

„To neudělal nikdo jiný než vy. Nikdo, ani Miron, ani nikdo jiný! Tady je jen jeden bídák.“

„Cože? Jak! Jak jste to řekl?“ Gaulois syčel, patrně se bál křičet. Viděl jsem, že zvedl lehce bičík, také jakoby šeptem.“

Než jsem se nadál, Samario vlepil Francouzovi políček. Gaulois se uhodil o zeď a hned se ohlédl. Ital mu vytrhl z ruky bič, šlehl ho dvakrát po obou tvářích, že to až bolelo poslouchat, bičík mu vyletěl z ruky a dopadl vedle mne na zem.

..Darebáku! Tuláku!“ vykřikl Samario a strčil ruce do kapes své bundy.

Odešel jsem do stáje.

Večer přišel Gaulois do práce s přilepenými licousy. Pracoval jsem velmi roztržitě. Čert ví, co se ten večer u nás dělo. Psi všechno pletli a Grisette najednou stáhla ocas a utíkala uličkou do manéže. Gaulois běžel za ní. Chytil ji ve stáji za ucho. Viděl jsem, jak se mu tvář křečovitě zkřivila zlostí a jak bičíkem bil a řezal Grisettu, kam se dalo. Pes tak vyl, že se obecenstvo začalo bouřit. Chtěl jsem také vyběhnout z manéže, ale v tom okamžiku přiběhla Grisette zpátky a za ní vesele poskakoval Gaulois. Usmíval se na obecenstvo a celý zářil. Stěží jsme dokončili naše číslo. Gaulois udělal své znamenité gesto. Obecenstvo se tentokrát tolik nesmálo.

Stál jsem v uličce a díval se, jak na koberci uprostřed manéže těžce funí dva zpocení zápasníci. Těsně ke mně přistoupil Samario.

Zatahal mě za ruku a kývl hlavou: „Pojďme!“ Vyšli jsme na chodbu. Samario se mi díval do oči, pohyboval hustým obočím a říkal:

„Váš pán – mauvais sujet! Ničema! Víte to? Ne? Děláte číslo s le boa, s hroznýšem. Musím vám říci, že jsem loni četl v zahraničním časopise »Artista« o jednom případě. O katastrofě. Také hroznýš a také se obtáčel kolem člověka. A to číslo ukazoval taky jeden Francouz. A v Berlíně ten hroznýš člověka úplně zardousil. Při plném hledišti. Chápete? Zapomněl jsem jméno toho Francouze. Na tom konečně nezáleží. Jméno vám dělá plakát. Ale já si myslím, že váš kostým je po tom zardoušeném člověku. A že je to zrovna ten had. Pravděpodobně. Ale co je docela jisté, je to, že pracujete u ničemy. Vy nejste Francouz? Vůbec ne? Vaši ruku.“

Samario mi stiskl ruku, až to zabolelo, a odešel. Jeho chůze byla tvrdá, vypadalo to, jako by nohy vrážel do země. Zvučně klapal podpatky po dlaždičkách chodby.

Dlouho jsem se za ním díval a myslil jsem si: Je to možné, že si oblékám kostým nebožtíka? Nechtěl jsem tomu věřit. Ital nenávidí Gauloise. Možná že mi lže úmyslně, aby mu zmařil číslo! Mstí se mu za to. že mu zničil jeho koně Esmeraldu. Chtěl jsem dohonit Samaria a zeptat se ho, jestli nežertuje, aby mě polekal.

V noci jsme my, stájnici, seděli v naší hospůdce. Já jsem hostil. Savelij mi zase vykal a oslovoval mě: „Občane, promiňte, Korolkove.“ Když jsme vyšli na ulici, zůstal se mnou pozadu a „řekl:

„Nedal byste mi Červoněc pro štěstí? Na radost?“

Jaképak to byly, u čerta, radosti! Gaulois slíbil, že zítra nechá hroznýše, aby se kolem mne ovinul dvakrát. Sáhl jsem do kapsy a dal jsem Savelijovi červoněc. Propili jsme jedenáct rublů. Rozhodl jsem se, že hned zítra pošlu do banky padesát a domů pětadvacet.

Tak jsem to také provedl – druhý den ráno jsem poslal dvě složenky. Tu do banky jsem nevyplňoval sám. Nadiktoval jsem to nějakému staříkovi v roztrhaném vojenském plášti, napsal mi to za pětník. Jméno a adresu odesilatele jsem si vymyslil a do rubriky pro příjemce jsme napsali:

Na příkaz P. N. Nikonova jako splátku na jeho dluh pěti set rublů. Zbývá 450.

Složenku domů jsem vyplnil sám. Jméno odesilatele jsem si vymyslil, ale na druhé straně jsem napsal ženě francouzsky:

Má drahá! Jsem živ a zdráv! Pracuji, splácím svůj dluh v bance a tyto peníze posílám Tobě. Odpusť mi! Nataše kup, drahá, zelenou pletenou čepičku, tolik si ji přála. Tvůj Pierre. Pro všechno Tě prosím, nehledej mě. Vrátím se, až to všechno skončí.

Chtěl jsem toho ještě hodně připsat, ale začal jsem tak velkým písmem, že mi sotva stačilo místo na tohle. Stvrzenky jsem schoval za podšívku u čepice. Vykračoval jsem si vesele po ulici. Cítil jsem v čepici ty dvě stvrzenky. Měl jsem pocit, že nesu v čepici mnohem víc, že je nabita a já že jdu jako prodavač s otevřeným pultem v hlavě.

Když jsem vešel do cirkusu, vzpomněl jsem si, že musím jít topit hroznýšovi. To nic, pomyslil jsem si. Hroznýš mi vlastně pomáhá. Však já si zvyknu. A řekl jsem si jako Gaulois: Du courage! Topil jsem a na Krále jsem se ani nepodíval. Nesmysl! Stroj! Čert ho vem, že je živý. Nebudeš se přece bát automobilu v garáži jen proto, že tě rozdrtí, když si lehneš na silnici! Ale když se had ve své kleci pohnul, zmocnila se mne úzkost. Hodil jsem po něm okem a už jsem byl venku.

Odpoledne jsem si znovu nalepil vousy. Jako včera. Úmyslně jsem roztrhal vestu, když jsem ji na sebe rval. Celý ten kostým mi připadal jako rubáš pro nebožtíka. Zeptal jsem se Gauloise, jestli bych nemohl pracovat v tom, co mám na sobě.

„Ó to ne! Had je zvyklý právě na tenhle kostým.“

„A copak už v něm někdo pracoval?“ zeptal jsem se. ‚..Já! Já! Já sám jsem v něm pracoval, učil jsem hada tomuhle číslu. Teď jste pouze manekýn, fantóm! Bylo by jednodušší obléknout ten kostým figuríně. Aspoň by se netřásla jako pudlík!“

Gaulois řval, že se mu až jeden licous odchlípl, takže jsem na jeho tváři spatřil rudý šrám.

V manéži se opakovalo totéž co včera. Jenomže při druhém závitu jsem pootevřel oči. Rukama jsem však ještě sám nepracoval. Pohyboval jimi Gaulois a vykřikoval:

„Manipulez vous méme! Sám se snažte, sám! Du couráge!“

Zase mne napájel koňakem. Chválil mě, povídal, že vidí, že teď už to půjde a že dá vyvěsit plakáty. Za týden prý už můžem vystoupit.

„Mimochodem.“ Řekl, když jsem vrávoravě odcházel ze šatny, „mimochodem, koňak si kupte sám. Opravdu. Vyberete si aspoň, který vám bude víc chutnat.“

Naše biletářka a důvěrnice mi před vystoupením přinesla knížku. Dlouho to trvalo, než ji dala z ruky, pořád tloukla knížkou do své pěstičky a domlouvala mi:

„Ty, soudruhu, jsi teď povinen jako člen odborové organizace žádat, aby tě ten tvůj valutový spekulant pojistil. Vyžadovat! Rozumíš? A kdyby něco, tak mi to hned řekni. Řekni mu, že si nepřišel na žádného hlupáka. Tadyhle máš odborářskou knížku, a ať tě hned zítra pojistí!“

Udělal jsem hloupý obličej a koukal jsem do země. Hlavně proto, že jsem od ní bral knížku na falešné jméno.

Teď jsem měl v kapse odborářskou legitimaci na jméno Miron Korolkov: opravdu jsem toužil být skutečným Mironem, ale v čepici byly stvrzenky a bylo mi z nich příjemně i úzko. Šel jsem od biletářky a na schodech na mne čekal Savelij.

„Gratuluji vám k členství!“ a máchl čepicí ve vzduchu. „Teď vám to ale šlo – jedna radost! Jste rozený artista, národní artista sovětské republiky Er-Es-Ef-Es-Er!“

Šel za mnou po schodech. Šli jsme přes prázdný bufet a Savelij mi řekl:

„Neměl byste tři rublíky?“

Měl jsem dva ruble a nějaké drobné.

„Chceš rubl?“ A podal jsem mu papírek.

„Co vás vede!“ vybuchl Savelij. „Co si myslíte? Jsem snad žebrák? Z tebe je najednou nějaký buržoust. Jak dlouho jsi tady?“

„Ale rozuměj, nemám tři ruble!“

„Rozumím!“ Savelij pohodil hlavou a šel pryč.

9

Pracovali jsme teď s hroznýšem už tři túry, jak říkal Gaulois. Hroznýš mě ovíjel třikrát za sebou. Už jsem sesunoval závity sám a Francouz, s rukou připravenou, velel:

„Níž, níž! Chytněte druhý závit!“

A já cítil pod rukama těžké, tvrdé tělo hada – hotová živá guma.

Teď už orchestr přerušoval pochod, sotva se hroznýš ke mně připlazil, a bubínek začal neklidně vířit, stále silněji a silněji. Kdysi takhle vířívaly bubny, když popravovali člověka. Po třetí „túře“ bubínek umlkal, bouchala dvířka v kleci a hroznýš pospíchal chytit králíka, vlnil se jako provaz, kterým třesou za jeden konec, a rychle lezl. do klece. Už jsem nezavíral oči, už se mi netřásly nohy.

Naše číslo s hroznýšem mělo být uvedeno poprvé v neděli při večerním představení. Zbývaly ještě čtyři dny.

„Vidíte, milý příteli,“ řekl Gaulois, „je to tak prosté jako sklenka absintu. To falešné riziko jenom člověka omamuje, není-liž pravda? Povzbuzuje! A vy jste na správné cestě. Za tři minuty pětadvacet rublů. A jak jsem si všiml, obejdete se už bez koňaku, filuto jeden!“ Francouz mě objal kolem pasu, zalechtal pod paží a šibalsky na mne mrkl.

Oblékl jsem se a šel se projít. Šel jsem a vůbec jsem nemyslil na cestu. A ani jsem nezpozoroval, jak jsem se octl u našeho domu. Vzpamatoval jsem se teprve, když už jsem zahnul do vrat. Náš domovník s pomocníkem shrabovali s chodníku sníh. Na chvíli jsem se zastavil.

„Koho hledáte, občane?“ zavolal na mne domovník.

Vybuchl jsem naráz:

„Bydlí tu Korolkovovi?“

„Ty tady nebydlí,“ odsekl domovník.

„Nejsou na skladě,“ řekl pomocník, opřel se o škrabku a podezřele se na mne zadíval.

Otočil jsem se a šel rychle pryč: Zahnul jsem za roh a zrychlil krok. Ulice byla téměř liduprázdná a už jsem chtěl zahnout za dalši roh, když vtom jsem najednou spatřil dvě děvčátka. Holčičky šly a mávaly školními brašnami. Brebentily, že si ani ničeho nevšímaly. Poznal jsem, že ta napravo je moje Nataška. Srdce se mi zastavilo – mám zavolat? Kdyby byla sama… Prošel jsem mimo, došel za roh, otočil jsem se a hlasitě zavolal:

„Natašo! Natašo!“

Nataša se hned zatočila jako na obrtlíku. Chvíli se dívala vykulenýma očima na neznámého člověka, celá červená mrazem a vzrušením, a stála jako přikovaná.

„Natašo!“ zavolal jsem ještě jednou, mávl na ni rukou a úprkem zahnul za roh.

Tady bylo více lidí, a tak jsem se hned ztratil v zástupu.

Do cirkusu jsem šel bez ohlížení, rychlým krokem, a když jsem přišel, byl jsem celý udýchaný.

Na dveřích cirkusu mi padl do očí nový plakát. Na něm bylo hromnými červenými písmeny vytištěno:

MIRONIER

Šel jsem blíž a četl jsem:

Pozor! Pozor! Pozor!

V neděli po prvé vystoupí krotitel, neohrožený

MIRONIER

Poprvé v SSSR!

V manéži král afrického Konga

KRASAVEC – KRÁL – HROZNÝŠ

Jedinečný exemplář krásy a síly,

6 metrů dlouhý!

Zápas člověka s hroznýšem

Dětem nepřístupno!

MIRONIER

bude zápasit s obludou před očima diváků

A hned vedle byl barevný obrázek muže ve stejné vestě a žlutých kalhotách, v jakých jsem pracoval já; muž byl obtočen hroznýšem. Hroznýš nahoře rozvíral tlamu, vystrkoval dlouhatánský jazyk a Mironier mu pravou rukou svíral hrdlo.

Francouz se nechal s plakátem vidět. Protivilo se mi to. Líbilo se mi, že na našich, cirkusových plakátech kreslili pravdivě a přesně, v čem čísla záležela, a dokonce i artisté si byli podobní. A proč mě bez ptaní překřtil na Mironiera? Moje huba na plakátě vypadala tak, jako bych hrdě umíral za pravdu.

Všichni byli shromážděni ve stáji, a protože se ještě nepřipravovali na večer, bavili se.

Vešel jsem.

Osip mě přivítal vlídným úsměvem.

„Viděls?“ A Osip se postavil tak, jako stál Mironier na plakátě, a zvedl ruce vzhůru. „Hotový hrdina!“

Všichni se rozesmáli.

„Mironier! Mironier!“

Savelij stál ve švihácké póze, loktem se opíral o žlab, nohu přes nohu. Držel cigaretu v ruce s odtaženým malíčkem.

„Mironier, koukejme se! Teď je Mironierů jako hub po dešti.“

Všichni se na něho dívali.

„Sólista Jeho Veličenstva!“ vyprskl Savelij.

„Škrtič! Přilepuje si fousy. Měl byste si, milostpane, přilepit zpátky tu svou bradku. To by bylo efektnější.“

Savelij mluvil na celé kolo – do dveří. Všichni se ohlédli. Naše důvěrnice a biletářka připevňovala napínáčky na dveře vyhlášku místního výboru.

„Švagříčkové! Kožich je sešvagřil. Za sovětů, tak říkajíc, v státním cirkuse podnikat takové věci,“ syčel Savelij.

Biletářka už k nám otočila hlavu. Šel jsem k ní. –

„Á, soudruh Korolkov!“ A biletářka na mne zamávala.

„Jakýpak on je, u čerta, Korolkov?“ vykřikl Savelij.

„Vím, vím.“ zasmála se biletářka, „teď je Mironier. Pojďte, Mironier, mám pro vás něco.“ Popadla mě za ruku a táhla mě s sebou.

Slyšel jsem, že Savelij něco křičí, ale stájnici tak hlučeli, že tomu nebylo rozumět. A biletářka říkala:

„To je řev. Pojďte dál.“

A šli jsme do bufetu. Tam mi řekla, abych podal odborové organizaci stížnost, že mě Gaulois nechce pojistit a nutí mě vystupovat, v čísle životu nebezpečném.

„Ty přece nejsi jeho společník, jsi najatý hlupák, chápeš, Mirone! To je hrozné.“

Něco jsem slíbil, ani nevím co; dával jsem jen pozor, jestli nezaslechnu něco zdola ze stáje. Mluvil jsem nesouvisle.

„Ty jsi s tím hroznýšem už nadobro zpitoměl,“ rozzlobila se biletářka. „Zítra hned ráno přijď na místní výbor.“

Měl jsem připravit Boule de neige, tak jsem šel do stáje.

Tam všichni mlčeli a mračili se. Savelij něco zlostně bručel a vyváděl statného koně pro bledě modrou krasojezdkyni. Začal jsem rozplétat Boule de neigovi hřivu.

Samario vyvedl Esmeraldu – už nekulhala.

Vešel do manéže a kůň šel za ním jako pes. Natahoval krk a frkal Italovi přímo na zátylek.

„Allez!“ křikl Samario.

Esmeralda zvedla prudce hlavu a vyřítila se vpřed. Samario se odrazil od země, vyskočil a jako by se přisál k trupu koně. Vyvedl jsem Boule de neige, aby se trochu prošel po manéži. Gaulois na mne čekal. Samario zastavil koně u nás.

„Dávám vám týdenní lhůtu,“ řekl zamračeně Gauloisovi, „dokončete to zde a koukejte zmizet, nebo si budete muset přilepit nejen licousy, ale celou hlavu. Rozuměl jste? Allez!“ A jel dál.

„Slyšel jste? Slyšel jste, co řekl ten bandita?“ A Gaulois kývl hlavou za Italem. „Jste svědek. Řeknu to gubernátorovi přímo… Ne, vy teď máte vlastně sovět. Přímo sovětu. Já mám teď pět tisíc franků smluvní pokuty. Jste svědek, monsieur Miron. Vyzval bych ho na souboj a ustřelil mu jazyk, kdybych chtěl, ale s banditou se může mluvit jenom na policii.“

Po našem vystoupení jsem se zeptal Osipa:

„Jak to vypadá?“

„Až poklidíme, běž přímo do hospody a já přivedu Savelije a promluvíme si.“ A Osip přimhouřil oko.

„Rozumíš? Musí to být…“

Ale Osipovi to nevyšlo – museli svinout v manéži koberec po zápasnících.

Čekal jsem v hospodě a pomalounku popíjel pivo. Pořád jsem uvažoval. Myslil jsem si, že se už nedá nic napravit, že Savelij byl už na místním výboru. Možná že už napsal oznámení… Nebo to hlásil přímo na milici. Chtěl jsem odtud co nejrychleji odjet do jiného města. Kdyby tak dal Samario ještě jednou Gauloisovi přes hubu, aby odtud odešel hned zítra – s hroznýšem, se psy i se mnou! Ale co když je už úplně po všem a já musím utéci okamžitě, rovnou z téhle hospody?

Hospodu už zavírali – požádal jsem ještě o láhev. Číšník na mne pospíchal. Rozhodl jsem se, že jestli se nedočkám, už se do cirkusu nevrátím. Stáhli rolety. – Bylo mi jasné, že za okamžik mě rozhodně požádají, abych odešel. Abych si naladil hostinského, objednal jsem si ještě šest piv a slíbil, že je vypiju naráz. Nestačili mi ani postavit láhve na stůl, když někdo zabouchal na zadní vchod. Hrne se Savelij a za ním Osip.

Seděli jsme a pili mlčky jednu láhev za druhou. Osip objednal dalších šest. Savelij chtěl zrovna něco říci, ale Osip ho přerušil:

„Tak mi pověz, proč vlastně chceš kamaráda zkoupat? Proč? Člověk zkouší tolik strachu, a ty z něho chceš vymámit poslední groš? Tenhle soudruh…“

„Jaký soudruh?“ řekl hrubým hlasem Savelij.

„Přece Korolkov.“

„Jakýpak je on Korolkov?“ A Savelij se podíval Osipovi do očí, jako by chtěl říci – houby s octem!

„Nejmenuje se Korolkov? A jak tedy?“ A Osip se podíval na Savelije přimhouřenýma očima.

„To nevím.“

„Tak tedy nevíš.“ A Osip vzal pomalu láhev za hrdlo. „No víš, brachu, co je pevnější: tahle láhev,“ a Osip několikrát plácl lahví do dlaně, „nebo řekněme například tvoje palice? Ne? Nevíš? Já taky ne. Tak bychom to mohli zkusit.“ Osip se sehnul, nespouštěje ze Savelije přimhouřené oko.

Nastalo ticho.

Savelij se díval pod stůl.

„No, to… jistě… samo sebou…,“ zabručel, „to je jisté…“ A najednou vzal sklenici a ťukl do mé: „Napijem se, ne, na udobřenou!“

Přiťukl jsem si s ním a vypil.

„Tohle už je lepší,“ řekl Osip a postavil pomalu láhev na stůl.

„Tak dopijem a půjdem,“ řekl najednou Savelij vesele, jako by se nic nestalo. „Nemusíte se o koníka starat, já to mezi prací udělám jedna dvě. A vy přece po tom hroznýši… Je to na mou duši strašné.“

„Musíš odejet,“ zašeptal mi do ucha Osip, když jsme se rozcházeli. „On by tě stejně ten Savelij uštval.“

10

V neděli dopoledne mělo být dětské představení,

Nemusil jsem se tentokrát po řadách ani rozhlížet, hned jsem spatřil mezi tmavými čepicemi zelený plamínek: zelená čepička tam jasně svítila. Nataška seděla na druhém místě vlevo. A ať jsem se v manéži po celé číslo točil jak chtěl, cítil jsem i zády, jako bych viděl, kde ta zelená čepička je. Zavolal jsem Osipa a z uličky jsem mu to ukázal.

Osip se usmál.

„Ta je ale hezounká! Tahle, povídáš, co vstala?“

„Ale ne, ta vedle v zeleném.“

„No, ta je ještě hezčí,“ usmíval se Osip. „Mám ji zavolat? Řekneš mi o přestávce? Nebo máš strach, že to někdo zpozoruje?“

Přistoupil k nám šašek.

„Koho to vyhlížíte? Někoho známého?“

„Jedna holčička mi připadá povědomá,“ řekl Osip.

„Kamaráde, prosím tě, aspoň tu jednu nutně potřebuju!“

Osip se na mne podíval a já nenápadně přikývl.

„Tamhle ta zelená, tamhle, tamhle, na druhém místě – se mi zdá, že se jmenuje Nataša.“

Šašek přikývl.

Zatímco rozestavovali překážky pro koně, šašek se jako vždycky pletl všem do cesty. Děti se smály. A najednou lítostivě vykřikl:

„Vy si myslíte, že když jsem šašek, že jsem hlupák? Já jsem taky chodil do školy… tuhle… tuhle…,“ a šašek ukazoval prstem na děti, „tuhle s tou holčičkou.“ A ukázal na Natašu. –

Postavil se na piště manéže a strkal prstem přímo do Natašky. Viděl jsem, jak se smála a krčila na svém místě.

Všichni se na ni dívali.

„S touhletou v zelené čepičce. Ano. Ještě si moc dobře pamatuju, jak se jmenuje.“

A šašek si dal prst na čelo. Nataška si schovala hlavu za svou sousedku.

Okamžik bylo ticho.

„Nataša!“ vyhrkl šašek a plácl sebou z prsty naznak a zvedl nohy.

„Je to pravda!“ pištělo několik hlasů a všichni začali tleskat a řehonit se.

Nataška, celá červená, se chichotala své přítelkyni do ramene.

O přestávce se celý houf.dětí nahrnul do stájí. Motal jsem se tam taky, ale nemohl jsem se hustým zástupem dětí prodrat k Nataše a jen z dálky jsem dával pozor na zelenou čepičku.

Večer bylo číslo s hroznýšem poprvé před obecenstvem. Ale nebral jsem si to příliš k srdci. Chtěl jsem co nejdříve začít a dostat své dva a půl červonce. V duchu jsem počítal:

„V neděli jednou. V pondělí nepracujem. V úterý už budu mít padesát rublů. To bude pro banku… Ne, pro ně! A do banky až v pátek.“

Představil jsem si, jak to bude vypadat, až to doma dostanou. Jejich odpověď už jsem měl – Nataščina zelená čepička, jak jsem prosil.

Cirkus byl nabitý do posledního místečka a říkali, že u pokladny jsou hádky a milice. Moje číslo mělo být poslední. Vyhledal mě ředitel a zeptal se mě tiše a vážně:

„Cítíte se dobře?“

Cítil jsem se skvěle.

Představení bylo slavnostní. Samario hrál se svou Esmeraldou kopanou. Osip a šašek dělali brankáře. Esmeralda dala Samariovi tři góly. Nakonec si šašek přitiskl míč koleny k břichu a vykutálel se z manéže. Esmeralda se ukláněla a mávala obecenstvu na rozloučenou nožkou. Pak popadla Samaria za límec a odnesla ho z manéže. Při svém lopocení s hroznýšem jsem ani nezpozoroval, kdy Ital stačil to číslo připravit.

Naše číslo se psy a s Boule de neige dopadlo skvěle jako nikdy. Gaulois byl vyvoláván a třikrát opakoval svoje gesto. Teď pracovali pod kopulí akrobaté na visuté hrazdě bez sítě. Vtom mě Gaulois popadl v podpaždí a táhl k hroznýši.

„Jsem povinen vám ukázat svoje umění.“

Tentokrát kreslil na visitce něco velmi dlouho.

„Hoďte ji do vzduchu!“ Gaulois mi strčil do ruky vizitku. Podíval jsem se na ni. Na vizitce byla dosti zdařile nakreslená Samariova hlava v kožené čapce.

„Hoďte ji! Ještě! Ještě! Nejdříve ho potrápíme.“

Francouz přesně pálil z mauzeru a vždycky se trefil do vizitky.

„Teď ji přilepte!“

Nalepil jsem vizitku na zeď.

Prásk! Prásk! A Gaulois vpálil dvě střely vedle sebe do očí papírového Samaria.

Vyšel jsem do manéže ve své vestě. Žluté, dole rozšířené kalhoty mi plandaly na nohou jako plachty. Pozdravil jsem rukou obecenstvo a uklonil se. Celý cirkus začal tleskat.

„Vidíte, co znamená plakát! Jaká záruka!“ řekl mi Francouz.

Když přinesli klec, všechno obecenstvo vzrušeně zahlučelo. Vzrušení se přeneslo i na mne. Rozbušilo se mi srdce. Ale vtom zaburácel můj pochod a vrzla dvířka.

Hroznýš se plazil na mne. Posunoval jsem závity za víření bubnu. Bubínek bubnoval stále hlasitěji a rychleji. Před třetí túrou začalo obecenstvo řvát:

„Dost! Dost!“

Hroznýš se po mně plazil potřetí. Jekot a křik přehlušovaly bubínek. Hroznýš se už plazil ke své kleci. Hudba znovu spustila můj pochod. Rozhlédl jsem se kolem – celý cirkus stál. Tleskali, křičeli, dupali. Ukláněl jsem se. Diváci se nemohli uklidnit. Začali opouštět místa.

„Pryč z manéže!“ ostře na mne vykřikl Gaulois. „Budou vás vyhazovat do vzduchu!“

Proklouzl jsem před hadí klecí, kterou už zřízenci odnášeli za kulisy.

Klec postavili v chodbičce a obecenstvo se tlačilo a strkalo – každý se chtěl podívat na Krále. Gaulois mě v šatně objímal.

„Musíte mi poděkovat, můj skvělý příteli, ale i já mám radost, gratuluji vám a jsem na vás hrdý.“ A tiskl mě ze všech sil.

Vzpomněl jsem si na padesát dolarů v americké valutě. Požádal jsem o peníze.

„Ale příteli, vždyť jste dostal za čtyři večery dopředu!“

Ano, opravdu, vzal jsem od Gauloise sto rublů už před první zkouškou.

„Jestli však potřebujete peníze, jsem vám k službám. Tady máte pětadvacet,“ a díval se mi sladce do očí, podávaje mi červonce, „třeba… třicet. Nejsem škrob.“ A elegantně mi plácl do ruky roztrhanou pětku. „Ó vy šťastlivce! Polibte mě!“

A musel jsem se s ním políbit.

„Poslyšte, milý příteli,“ řekl Gaulois a objal mě kolem ramen. „Vy jste přece v srdci Francouz, máte mužnost Gala, uhlazenost Římanů a moudrost Franků. Cítíte se mnou, není-liž pravda? Povězte, co bych měl nejspíš podniknout proti tomu korsickému banditovi? Neodmítnete mi přece svědectví?“

Věděl jsem jen jedno – že odtud musím co nejrychleji zmizet. Řekl jsem Gauloisovi:

„Samario si přece také může najít svědky… To železo, ten kousek železa… Chápete?“

„To je podlý výmysl!“ vykřikl Gaulois. Jeho oči se přivřely a přímo mě bodly.

„Ano, ale mluví se o tom, všichni o tom mluví.“

Francouz se vrátil a plácl se zlostně do stehna. Ale najednou zkrotl a tajemným hlasem se mě zeptal:

„Znáte toho stájníka?“ A naznačil rukou malou postavu a dlouhý knír.

Poznal jsem Savelije a přikývl jsem.

„Tak ten,“ pokračoval šeptem Francouz, „ten mi řekl, že prý to viděl a abych mu dal deset rublů. To je nesmysl. To se mu mohlo leda zdát. Ale je to chudý člověk. Tak málo se mu platí, bylo mi ho líto – a tak jsem mu těch deset rublů dal. Co myslíte?“

„Myslím si, že musíme odjet a nic víc.“

„Myslíte?“

„Ano,“ řekl jsem tvrdě.

„Vaši ruku, příteli, věřím vám.“ A Gauloisse mi podíval mile do očí.

Gaulois určil odjezd za týden. Pozvání bylo spousta. Nabízeli dokonce zaplacení všech smluvních pokut.

Za tento týden jsem dokázal poslat padesát rublů do banky a pětadvacet domů. Zbýval mi dluh čtyři sta rublů.

Po představeni na rozloučenou ke mně přišel Samario znovu a řekl:

„Říkám vám ještě jednou, že váš zaměstnavatel je da––re-bák!“

„To vím,“ řekl jsem.

Samario pokrčil rameny.

„No… nejste hlupák ani zbabělec. Addio, addio, signore Mironier!“ A stiskl mi pevně ruku.

V den odjezdu jsem běžel ke škole a stál jsem naproti u stanice a sledoval tramvaj za tramvají. Vystupovali školáci, ale Natašu jsem neviděl. Možná že jsem ji propásl… Večer na nádraží jsem vhodil do schránky dopis. Napsal jsem dlouhý dopis domů. Nepsal jsem nic o tom, kde a jak pracuji. Nenapsal jsem ani to, že odjíždím. Strašně jsem se báli aby mi nepřišli na stopu dříve, než splatím těch zatracených pět set rublů.

Stájnici mě vyprovázeli a Osip, když si se mnou potřásal rukou, řekl:

„Tak hodně štěstí, švagře! A kdyby něco, tak mi napiš. Nehoň se, spíš koukej všechno pěkně kliďánko. Tak teda hodně štěstí.“

A já jsem pořád jen říkal: „Děkuju, děkuju,“ a na nic jiného jsem se nezmohl.

11

Teď už jsem bydlel v hotelu; zapsali mě podle mé pracovní knížky. V tom cizím městě mě nikdo neznal.

V cirkuse mě přijali jako artistu Mironiera s jeho senzačním číslem: Zápas člověka s hroznýšem.

Gaulois pořád smlouval s kanceláří, aby místnost pro hroznýše vytápěli na účet cirkusu.

Tady už byly tři dny vylepeny plakáty a všechny lístky byly vyprodány za benefiční ceny. Orchestr nacvičil můj pochod. Hudba se nesměla měnit. Král si už zvykl pracovat při tomhle pochodu. Dozvěděl jsem se, že Gauloisovi zvýšili honorář za vystoupení na sedmdesát dolarů, a tak jsem ho požádal, aby moje výlohy za byt a stravu vzal na svůj účet. Gaulois se pobouřil.

„To je proradnost!“ křičel na celý hotel. „Čest zůstane ctí.“

Ale já jsem naznačil, že se mohu rozstonat, a dokonce jsem se kysele zatvářil. Francouz odešel a bouchl dveřmi. Ale v noci po představení mi v chodbě nabručeně řekl:

„Víc než sedm rublů denně za vás platit nemohu,“ a zmizel ve dveřích.

„To nic, jenom kliďánko,“ opakoval jsem si v duchu, když jsem usínal.

Dařilo se mi výborně. Dostal jsem svůj plat za měsíc. Celých sto rublů jsem poukázal bance. Byla to už poslední splátka. Měl jsem toho dne sváteční náladu. Myslel jsem nyní jen na to, abych uspořil ještě trochu peněz pro rodinu. A rozhodl jsem se, že jim našetřím šest set rublů. Zatímco mě budou soudit a zatímco budu v žaláři, ať se mají trochu líp.

Jezdili jsme s Francouzem z města do města. Gaulois se už začal zmiňovat o cizině. Na hroznýše jsem si skoro zvykl. Říkám skoro, protože pokaždé, když se v manéži otevřela klec, přeběhl po mně mráz. Hostovali jsme na jihu a ve vzduchu už bylo cítit jaro. Hroznýš se stal čilejším; rychleji se ke mně plazil a otáčel mě rychlými pevnými závity – ale to nemohl nikdo pozorovat. Ani Gaulois to neviděl, to jsem mohl vycítit jen já, kterému hrály pod rukama pružné hroznýšovy svaly. Cítil jsem, že hroznýš ze sebe setřásl svou zimní lenost. Naše číslo bylo hotové za dvě minuty. A já jsem pokaždé slyšel, jak si celý cirkus úlevou oddechl. Francouz nelhal – diváci sotva dýchali, dokud hroznýš, jakoby ze zlosti za nezdar, zuřivě kolem mne ovíjel nový závit…

Měl jsem už šest set rublů. A peníze se mi hrnuly do rukou samy. Hrál jsem bez prohry. Nyní jsem si už sám určoval, kam mám shrnovat hadí závit – dolů nebo nahoru. Točil jsem hada, jak jsem chtěl. Ten gumový idiot se kolem mne nadarmo ovíjel, vždycky jsem ho napálil. Docela se mi líbilo hrát si s ním, když byl na mém těle; už jsem se ho vůbec nebál.

Rozhodl jsem se dotáhnout své úspory na dva tisíce. Svůj plat za práci se psy jsem celý posílal rodině.

Pamatuji se, že byl svátek a na naše představení se jako vždycky přihrnulo velké množství lidí. Bylo teplo, zástup byl pestrý a dětské šaty svítily v řadách jako jasné skvrnky. Do manéže každou chvíli zavanul pach ze stájí. Bylo odpolední představení – toho dne jsem měl s hroznýšem dvě vystoupení. Orchestr spustil břeskne můj pochod, a když hroznýš lezl, všichni se na svých místech nadzvedli. Sklouzl ke mně rychlými vlnami a šelestil pilinami po manéži. Gaulois stál vedle a jako vždy držel pod pláštěnkou svůj mauzer. Hroznýš mě ovinul prvním závitem, ale já jsem ho posunul výš; hroznýš sklouzl dál. Pracoval jsem jistě a hravě. Byli jsme u třetího závitu. Posunoval jsem už závity docela líně. A najednou slyším:

„Manipulez! Manipulez!“

A v tom okamžiku jsem ucítil, že závit hada mě svírá s neúprosnou silou stroje. Uhodil jsem do hada pěstí jako do litinové roury – a nic víc jsem si už nepamatoval.

Později mi vyprávěli, že Gaulois vystřelil a že celý cirkus utíkal s ječením ze svých míst; ženy dostávaly hysterické záchvaty. Stájníci a hasiči se vrhli ke mně.

Vzpamatoval jsem se v nemocnici. Otevřel jsem oči, přejel pohledem jasně bílé stěny bez jediného hřebíčku, bez obrázku, uviděl na sobě nemocniční přikrývku, a hned jsem si všechno uvědomil. Nevěděl jsem, jestli jsem celý, a bál jsem se o tom přesvědčit. Zavřel jsem oči. Bál jsem se pohnout třebas jen jediným údem, abych nevěděl, abych radši vůbec nic nevěděl. Zdříml jsem si.

Probudil mě hlas; někdo nade mnou tiše, ale srozumitelně mluvil: „Mironier! Slyšíte mě, Mironier?“ Otevřel jsem oči. Nade mnou se skláněl doktor v bílém plášti a se zlatými brýlemi. Za ním stála ošetřovatelka v bílém nemocničním čepečku.

„Jak je vám?“ optal se doktor francouzsky. „Jsem Rus,“ řekl jsem. „Děkuji. Nevím. Řekněte, doktore, je se mnou konec?“ Jak jsem to řekl, ucítil jsem, že mi slzy zastřely zrak, doktor se rozplynul a já jsem neviděl nic.

Bezděčně jsem zvedl ruku, abych si promnul oči. Ruka byla celá. Ale doktor vykřikl:

„Nehýbejte se, to nesmíte! Ale není to s vámi tak strašné. Uzdravíte se. Nic vážného. Trochu vás to pomačkalo. Zdá se, že je to lepší než zpod tramvaje. Dala jste mu prášky?“ obrátil se k sestře. Viděl jsem, že všichni nemocní – bylo nás na pokojí asi třicet – se ke mně otočili. Někteří se opřeli o loket. „Dobré jitro!“ zdravili mě. A všichni se usmívali. „Sestřičko, co je mi?“ zeptal jsem se, když doktor odešel. „Jak to všechno bylo? Zůstanu naživu?“

„To víš, bláhový!“ řekl mi soused. „A my jsme mysleli, že jsi Francouz.“

„Schovala jsem ty noviny, přečtěte si to sám. Já jsem tam nebyla a neviděla jsem to.“

A tohle jsem si tedy přečetl v starém čísle místních novin:

Strašlivý případ v cirkuse

Včera se v manéži cirkusu odehrálo otřásající drama. Artista krotitel Mironier, který právě vystupuje pohostinsky v našem městě, předváděl svoje číslo – zápas člověka s hroznýšem. Vystoupení záleželo v tom, že se obludný had ovíjel kolem krotitele, avšak Mironier se šťastným manévrováním vyprošťovat z jeho objetí. Včera, když se had ovinul kolem artistova těla potřetí, Mironier se nějak opozdil a obluda nešťastného artistu sevřela ve svém železném objetí. Artistův asistent, který stál připraven s revolverem vedle, vypálil a roztříštil na kousky hlavu obludy trhavou střelou. V cirkuse nastala nevídaná panika. Avšak křečovité pohyby hada pokračovaly ve svém díle. Seběhli se zaměstnanci a kolegové postiženého a za účasti hasičů vysvobodili nešťastného artistu sekerkou, kterou měl při sobě jeden z členů požární stráže. Mironier byl dopraven v bezvědomí do nemocnice. Bylo zjištěno, že dotyčný má zlomena tři žebra a levou klíční kost. Lékař i se obávají, aby nenastaly komplikace a vnitřní krvácení.

Domníváme se, že uvedený případ otevře oči milovníkům „silných dojmů“, jež přibližují náš cirkus dobám „zhýralého Říma“.

Tři žebra a klíční kost! pomyslil jsem si. To je ale štěstí! A směle jsem pohnul nohama. Nohy byly v pořádku.

Zeptal jsem se, co je za den. Vyšlo najevo, že jsem v nemocnici už třetí den.

12

Druhý den ráno jsem uslyšel už z chodby Gauloisovo drmolení. Něco brebentil a šel za ošetřovatelkou. Ta ničemu nerozuměla a jen se smála.

„Ach, monsieur Miron!“ křičel ode dveří Gaulois.

„To je neštěstí! Ale jste živ a to je hlavní. Život – to je hlavní. Ale Král, Král! Král není. Rozdrtil jsem mu hlavu. Takový krasavec! A vite, že ho museli rozsekat na kusy? Jsem přesvědčen, že byste plakal jako já i nad těmi kusy. Žily ještě dlouho, svíjely se a svíraly, velmi dlouho, ani jsem se na to dívat nemohl. To je hrozné! A zavinil to jeden váš neopatrný pohyb. Ano, ano! Ta vaše lhostejnost! Byl jste poslední dobou velmi nedbalý. Vždyť jsem na vás volal: »Manipulez!« Ještě byl čas. Chápete, co jsem ztratil? Vždyť kdybych ho byl jen prodal do kterékoli zoologické zahrady, i to by byl už kapitál. Takový exemplář neměli nikde. V Berlině mi za něj nabízeli desetitisíce marek. A já jsem vám ten poklad svěřil. Ach Mirone, Mirone!“

Gaulois se chytil za hlavu a v zoufalství jí kýval ze strany na stranu.

„Ale možná, že se z toho dostanete. Možná že mi to odpracujete, nerozčilujte se, monsieur Miron. Škodí vám to, není-liž pravda? Ne, monsieur, to ještě uvážíme. Vždyť jsou to desetitisíce! Jsem doslova na mizině. Teď abych chodil se svými psy po dvorech.“

Gaulois vstal, chvíli kroutil zdrceně hlavou a nakonec řekl sklíčeným hlasem: „Adieu!“

Teď jsem si vzpomněl na tu noc, kdy jsem nemohl přestat hrát a nedokázal odejít včas od stolu. V tomhle případě to bylo přece taky tak: určil jsem si dva tisíce, a proto jsem té zatracené práce nenechal v pravý čas. Kdyby byl se mnou Osip, co chvíli by mi řekl: „Jenom kliďánko, ne tak zhurta!“

Venku bylo jaro. Viděl jsem oknem, jak slunce prosvěcuje čerstvé zelené lístečky v zahrádce pod oknem. Teď bych byl doma a aspoň den bych se procházel nebo bych se proběhl s Nataškou a Serjóžkou a potom bych šel a přihlásil se na úřadech. Ať by mě soudili. Ale takhle jsem mrzák. Zavolal jsem ošetřovatelku a poprosil o papír, abych napsal dopis. Psát mi nedovolili, a tak jsem; dopis nadiktoval:

Drahý Osipe!

Rozmačkal mě hroznýš. Víš to už asi z novin. Jsem v nemocnici a uzdravuji se. Všecky vás zdravím.

A nic jiného jsem nemohl říci. Bylo mi líto dětí a ženy, že mě uvidí zmrzačeného, a že žena si bude vyčítat, že je to všecko kvůli ní, i když jsem si to vlastně zavinil sám.

Věděl jsem, že budu muset ještě dlouho ležet v sádře. A Gaulois ke mně chodil a pořád mě obtěžoval, že má kvůli mně škodu, že nemá s kým v manéži pracovat a že jsem ho přivedl na mizinu.

A jednou takhle odpoledne ke mně znovu přišel doktor.

„Promiňte, Korolkove,“ řekl, „nemám právo se vměšovat. Ale já tomu rozumím, co vám ten Francouz říká. To je váš zaměstnavatel? Je to tak?“

„Ano, něco takového,“ řekl jsem.

„Ale vždyť přece největší podíl dostával on, a vy jste měl jenom plat! Jak to, že vás ještě viní z toho, že jste ho přivedl na mizinu? Copak to nechápete? Vy už přece nebudete moci pracovat v cirkuse. To je konec celé vaší cirkusové kariéry. On, on vám to musí nahradit, a ne vy jemu odpracovat! To je hanebnost. Máte rodinu?“

Doktor až zrudl. Všichni nemocní poslouchali, nikdo ani nedutal. Všichni se dívali na mne.

„Mám dvě děti,“ řekl jsem.

„To stačí,“ řekl doktor. „Dál si už budu vědět rady.“

Odešel a z jeho chůze jsem poznal, že se o to hned vezme.

Nestačil jsem ho zastavit. Bál jsem se, jestli se bude

věci jednat, aby se předčasně neodhalilo, že nejsem Korolkov, že já jsem oklamal místní výbor, že i Osip je podvodník a že jsem zmizelý defraudant, pokladník Nikonov. Chopí se toho úřady, uvidí, že je to nějaká podezřelá historie, a než přijde všecko před soud, Gaulois upláchne a stejně mi nic nezaplatí.

Tahle myšlenka mě trápila celý den. Hlavně jsem se bál zklamat Osipa. Nevydržel jsem to až do rána a pozdě v noci jsem požádal, aby mi zavolali doktora. Řekl jsem, že je mi špatně.

Byla to pravda – tak jsem se v tom soužení převracel, že jsem si rozjitřil všecky své zlámané kosti.

Doktor přišel, mrzutý a přísný. Narovnal si brýle a sklonil se ke mně.

„Tak co je?“ mluvil šeptem, aby nevzbudil ostatní nemocné.

Začal jsem se mu zpovídat. Zpočátku jsem mluvil nesouvisle a koktal jsem. Můj šepot byl přerývaný a já povídal a povídal, až jsem doktorovi vypověděl všecko od samého začátku, jak se to se mnou vlastně zběhlo, o kartách, i o té zpronevěře. Doktor mě ani jednou nepřerušil.

„To je všecko?“ zeptal se, když jsem se odmlčel.

„Ano.“

„Tak víte co, Petře Nikiforoviči?“ Poprvé za celou tu dobu mě nazvali mým pravým jménem. „Všecko se to, Petře Nikiforoviči, urovná.“

Mluvil takovým hlasem, jakým se mluví se známými.

„Zítra vám pošlu svého přítele, je to advokát.“

13

Za tři dny jsem se dozvěděl, že Gaulois musel podepsat prohlášení, že neopustí město. Advokát mu mým jménem předložil soudní žalobu na tři tisíce rublů.

Už jsem mohl v posteli sedět. A tak jednou sedím na posteli a čekám, že ke mně přijde vyšetřující soudce pro svědeckou výpověď – už jsem totiž oznámil, že jsem hledaný pokladník Nikonov. Ale bylo mi lehko. Chtěl jsem co nejrychleji ze sebe shodit to, co už mi téměř půl roku viselo nad hlavou.

Oznámili mi, že mám návštěvu. Upravil jsem se na posteli a řekl; „Ať vejdou, že prosím.“

Uslyšel jsem drobné zvučné kroky na dlaždičkách chodby. Začalo mi – nevím proč – divoce tlouci srdce:

Vešla žena; za ruku vedla Natašku. Viděl jsem, že mě hledá po postelích, ale nepoznává mě.

Sevřelo se mi srdce a neměl jsem sílu vykřiknout a zavolat na ně.

A najednou se ke mně Nataška prudce rozběhla.

„Tatínku! Tatíčku!“

Žena mě nepoznala, protože jsem, jak vidíte, zešedivěl jako mléko.

To Osip, Osip je našel prostřednictvím školy a opatrně, kliďánko jim vypověděl, co se se mnou všecko stalo a kde jsem.

Pak mě soudili a dostal jsem rok podmíněně. Gaulois mi zaplatil dva tisíce… No, ale křivý na pravý bok jsem už zůstal.