Jakov Josifovič Volček

Karaj na stopě

VÝCVIK

Tuto neděli jsem chtěl jet hned ráno na jezero Sevan vysoko v horách. Pro novináře mělo jeho pobřeží mnoho zajímavostí. Nestačil jsem však odejít včas z domova. Přišel ke mně Andrej. Byl v bílém vycházkovém obleku, čerstvě oholený a unavený. Procházel se po pokoji, těžce pletl nohama v nových hnědých střevících, sem tam sáhl na knihy v poličce.

„Musím udělat jednu věc,“ řekl vážně a sevřel pěst.

Poslední dobou jsme se s Andrejem spřátelili. Jednou jsme se setkali ve veřejné knihovně; oba jsme měli volný večerů a tak jsme šli společně do kina. Podruhé jsme se předem domluvili a jeli jsme lovit pstruhy k řece Zangu. Zúčastnili jsme se městské šachové soutěže, v níž se mimochodem ani jednomu z nás nepodařilo dosáhnout nějaké ceny. A společné nezdary, jak známo, také lidi sbližují.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Víš, Kosťo, že mám v rukou velký poklad: Karaje! Takového psa jsme v naší škole ještě nikdy neměli. Možná že mi nevěříš.“

„Ne, věřím, věřím!“ odpověděl jsem horlivě. A opravdu jsem věřil, že Karaj je neobyčejný pes s velkou budoucností.

„Jenže dnes v noci Karaj selhal.“

„Karaj? To není možné!“

Andrej se pousmál. A toto jeho pousmání mi mělo hodně naznačit.

„Celou noc jsem nespal.“ sdělil mi.

„To tě to tak rozčililo?“

Ne, nerozčililo. Unavilo. Ve škole byly zkoušky. Byli přivezeni psi ze všech okresů. A před dvěma týdny dostali do školy nového psa, Mauzera. Je to zvláštní jméno, ale má znamenat, že pes pracuje právě tak přesně a neomylně jako pistole tohoto systému. Mauzer byl přidělen Gevorkovi.

„Gevorkovi?“ zeptal jsem se. „Proč ne tobě? Copak je to spravedlivé?“

Andrej na mne pozorně pohlédl, jako by se divil, že nechápu tak prosté věci.

„Za prvé,“ řekl mi trpělivě, „nevyměnil bych Karaje, ani kdyby mně místo něho dávali jiného psa z ryzího zlata. Za druhé,“ vztyčil ukazováček, „stalo se tak na osobní rozkaz kapitána Miansarova.“

Ve škole jsem ještě ani jednou nebyl, avšak jméno kapitána Miansarova jsem znal dobře. Kapitán tam byl náčelníkem. Andrej ho považoval za nejspravedlivějšího člověka na světě. Jestliže tedy byl nový pes přidělen Gevorkovi kapitánem Miansarovem, znamená to, že je konec řečí.

„Nu což,“ poznamenal Andrej, „u Gevorka se dá lecčemu přiučit.“

O Gevorkovi jsem slyšel hodně všelijakých věcí. Nyní byl přímým Andrejovým velitelem a rozhodl se ověřit si svého psa při zkouškách, v nichž Karaj propadl.

Zkoušky byly těžké a probíhaly podle obšírného programu. Karaj a Mauzer byli na stejné úrovni až do poslední disciplíny. Na závěr se určovala hodnota výkonu psa podle vyznačování stopy. Patnáct lidí, mezi nimi byl i Andrej, který šel vpředu, se vydalo do lesa; šli v řadě, jeden za druhým. Poslední musel přesně nastupovat do stop kráčejícího vpředu. Tak byla Andrejova stopa zašlapána čtrnácti páry jiných nohou. Těsně u lesa zahnuli Andrej a s ním ještě sedm lidí doleva a opět přesně tak jako předtím – stopa ve stopě – zacházeli hlouběji do houští stromů. Druhých sedm pokračovalo v cestě opačným směrem. Obě skupiny se pečlivé schovaly. Pak pustili Karaje. No tak, pse, najdi pána!

Karaj rychle našel začátek stopy a s čenichem u země šel klikatě k lesu. Když se však stopa rozdvojila, zakňučel a sedl. Kdoví co se s ním dělo, ale pána nenašel. Nový pes však Gevorkovu stopu dobře navětřil a našel keř, kde se Gevork schoval. Získal tak ve zkouškách první místo, kdežto Karaj jen druhé…

„No druhé! To přece neznamená, že Karaj selhal.“

„Karaj za to možná nemůže,“ rozpačitě poznamenal Andrej, „to všechno je moje vina. Jdu s ním například na průzkum a on stopu najde. Snad není ještě dost procvičený na přesné sledování stopy. Nemůžu ho přece vždycky kontrolovat. Zločinec stojí například dvě hodiny v nějakém průjezdu a pak jde dál; ale Karaj do toho průjezdu ani nezaběhne a řití se dál po stopě, jako by nebyla vůbec přerušena. A právě tím mi dává nepřesný obraz. To všechno je možné!“

Andrej šel do koupelny, otočil kohoutkem, vylil si na hlavu dva kbelíky vody a řekl:

„Ten nový pes je stejně úžasný!“

„Dobrý?“

„To nevím. Můžu jen opakovat, že je úžasný. Lidé ovšem tvrdí, že už má dlouhý trénink. A Karaj – co ten? – je to mladík! Ale Karaj se ještě ukáže!“

Utřel se froté ručníkem a řekl, jako bychom se už o všem domluvili:

„Tak pojď, Kosťo!“

„Kam? Chci si zajet na Sevan.“

„Pojďme, seznámím tě s Gevorkem. A uvidíš možná toho nového psa…“

Takovému pokušení jsem odolat nemohl.

Škola byla daleko za městem. Železným mřížovým plotem, ovinutým břečťanem, bylo vidět různá zařízení připomínající sportovní hřiště. Mezi stromy stály žebříčky; v aleji jsem viděl kladinu – silnou kládu na rozpěrkách půldruhého metru od země.

Psy chovali ve škole ve velkých klecích s dvířky; štěkali, bili tlapami do drátěného pletiva. Rychle jsme kolem nich prošli. Čistě vymetená ulička nás dovedla na kruhový plácek.

Andrej mě chytil za ruku:

„Podívej!“

Před přepážkou s násuvnými prkny – výška se dala libovolně přidat nebo ubrat – stál zády k nám muž. Padla mi do očí jeho velmi široká záda. Silný, do černá opálený krk, plochá, pečlivě zastřižená hlava.

„To je Gevork,“ zašeptal Andrej.

Tři kroky od překážky seděl docela lhostejně černý pes. Muž mlčky natáhl ruku, pes vstal a bez jakékoliv námahy, bez rozběhu překonal dvoumetrovou překážku, na pouhou vteřinu se zachytil předními tlapami okraje hořeního prkna.

„Viděls?“ Septem se zeptal Andrej. „To je, pane, lehkost!“

Pes oběhl překážku a vrátil se k cvičiteli. Ano, byl větší než Karaj. Každý znalec psů by na první pohled poznal, že je čistokrevný. Huňatý černý ocas mu sahal až pod hleznový kloub, hruď měl mohutnou, širokou, pohyby lehké, vláčné. Jeho čenich mě však poněkud zklamal; s malinkýma očkama se zdál příliš špičatý, dlouhý. Měl ten typický lišácký šakalí výraz, s nímž se někdy setkáváme u ovčáckých psů a který bývá tím zřetelnější, čím méně se jimi lidé zabývají. Karaj byl bezesporu hezčí!

„To říkáš ty,“ pokrčil rameny Andrej, když vyslechl můj názor.

„Říkat se dá všechno možné.“

Viděl jsem však, že je spokojen a ochoten poslouchat vychvalování Karaje donekonečna. A tak jsem opakoval:

„Karaj je mnohem hezčí!“

„Dobrá, to stačí, ty znalče!“ zavrčel Andrej.

Šli jsme k překážce.

Pes nám vůbec nevěnoval pozornost. Nevrle se díval maličkýma očkama hned na překážku; hned na pánovu ruku. Pro něho byly nyní na celém světě pouze dvě věci: pánova ruka, která mu má dát znamení ke skoku, a překážka, kterou má překonat.

Gevork se otočil k nám. Byl to menší, ale velmi tělnatý muž, jako Často bývají zápasníci. Nad čelem mu trčely kudrnaté černé vlasy. Měl zvláštní oči. Takové se někdy malují panenkám. V polokroužcích hustého, úplně černého obočí a řas seděly na širokém světle modrém poli černé lakované knoflíčky.

Při seznamování se obvykle říká něco příjemného. A proto jsem pokrytecky řekl:

„Máte výborného psa! A pěkně stavěného!“

„Pro mne a za mne se může podobat třeba vrabci, jen když dovede čichat,“ přezíravě odpověděl Gevork „No a tenhle opravdu čichá správně.“

Pošťouchl holínkou psa a ledabyle utrousil:

„Vpřed!“

A pes opět lehce překonal dvoumetrovou překážku a pomalu se vrátil na místo.

„Poslušný!“ obdivoval jsem ho. „Vrátil se a hned se posadil.“

„Když pořádné přitlačíte na jedno místečko na zadku, docílíte poslušnosti vždycky,“ shovívavě vysvětlil Gevork. „Oni nemají rozum, ale jen reflexy, jak je vědecky dokázáno.“

Pohybem ruky opět poslal psa přes překážku. Pak hodil před sebe hůl na koncích silnější a hlasitě zavolal:

„Mauzer, aport!“

Pes vyrazil za holí. Pohyboval se rychle, pěkným dlouhým klusem, ale dělal to, jako mimochodem všecko ostatní, bez jiskry. Poslušně, ale bez vnitřního popudu, bez zájmu. Gevork předpažil pravou ruku nad rameno. Pes uposlechl tohoto pokynu, usedl na pahrbku asi třicet kroků od nás a pořád držel hůl v zubech.

„Mauzer, pusť!“

Pes rozevřel zuby a hůl se kutálela dolů.

„Skvělé!“ řekl jsem tentokrát docela upřímně.

Gevork na mne letmo pohlédl a opět se otočil k psovi:

„Mauzer!“ stroze zavolal a ukázal prstem na mne. „Drž!“

Na tento povel musí služební pes reagovat okamžitě. Černá příšera se s hrozivým vrčením hnala přímo na mne.

„Co to děláte?“ vykřikl jsem a ustupoval k překážce.

Andrej se zamračil.

„Gevorku, nech toho,“ přistoupil ke mně a postavil se vedle. Gevork se usmál.

Černý pes se blížil obrovskými skoky. Jestliže z rozběhu uhodí tlapami kohokoliv do prsou, porazí ho.

„Jenom neutíkej,“ zašeptal mi Andrej a držel mě na místě pevnou rukou.

„Mauzer, sedni!“ nařídil Gevork.

A v tom okamžiku pes zabrzdil zadními běhy a zastavil se. Čenich, kterým mi už skoro narazil na prsa ihned odvrátil. Nespatřil jsem v jeho očích ani zlost, ani nenávist. Plnil rozkaz, nic víc! Rozkaz se změnil a všechen zájem o mne v tu chvíli zmizel. Pomalé zívnutí rozevřelo ohromné čelisti, pak se s cvaknutím sevřely, zaklaply jako víko velkého kufru.

„Tak vy jste se přece polekal?“ posměšně řekl Gevork. „Copak jsem takový hlupák, abych ho štval na lidi? To byla jen zkouška Mauzerovy poslušnosti.“

Přesto jsem se nemohl vzpamatovat a nesrozumitelně jsem zabručel něco jako: poslušnost si tedy zkoušejte nějak jinak… Gevork však už neposlouchal.

„Mauzer, na místo!“

Černý pes šel pomalu do své klece a chmurně ulehl na slaměnou podestýlku.

Nyní vypustil Andrej do výběhu Karaje. Ten už dávno cítil přítomnost svého pána, vzrušeně štěkal a netrpělivě bil rezatou tlapou do drátů. Už když Andrej otvíral dvířka, tlačil se pes do úzké mezery tak, až si odíral boky.

„Počkej, až otevřu,“ vrčel Andrej.

Avšak Karaj složil uši dozadu a pobíhal podél klece sem a tam, pokukoval po pánovi uličnickým okem. Náhle vyskočil – přímo se vymrštil do vzduchu – a olízl Andreje od brady k nosu a zanechal mu na obličeji mokrou stopu.

„Jen si se mnou zahrávej, troubo,“ pronesl Andrej celý šťastný a utíral se rukávem bílé košile.

Gevork káravě poznamenal:

„Za to bys ho měl jaksepatří švihnout!“

Karaj mezitím popadl malý stromeček s větvemi a listím, zřejmě nedávno useknutý, a táhl jej v zubech. Hned nadhodil stromek do výše, hned ho zase táhl po zemi.

„Je ještě mladý!“ Andrej se v něm viditelně zhlížel.

„Mladý je, ovšem že je mladý,“ namítl Gevork, „ale v každém případě je hloupý… Vpřed – hop!“ výkřik!

Služební pes nesmí plnit rozkazy cizích lidí. Karaj nechal stromek a postavil se do střehu.

„Reaguje,“ opovržlivě poznamenal Gevork. „Mauzer, ten by si toho vůbec nevšiml.“

Andrej sotva slyšitelně, skoro šeptem nařídil:

„Karaji, vpřed – hop!“

A třebaže jsme všichni stáli těsně u sebe, pes okamžitě poznal hlas pána a pádil k překážce, co mu nohy stačily. Lehce se odrazil od země, vzlétl do vzduchu, mžikem byl na druhé straně překážky a vesele přiběhl k Andrejovi, jako by celým svým zevnějškem říkal: Tak co mám ještě udělat? Honem!

Andrej ho vedl zpátky do klece a opakoval:

„Na místo! Na místo!“

Pes šel nerad a kňučel.

Gevork stál široce rozkročený a díval se za nimi.

„Slabá, slaboučká poslušnost!“

„Možná že máte pravdu,“ poznamenal jsem, „přesto však je to báječný pes, to musíte uznat!“

„A čím je báječný?“

„No, je to krasavec, chytrý, oddaný!“

„Krása u nás nehraje žádnou roli – oddanost je nesmysl; potřebujeme poslušnost, a ne oddanost. A co se týká rozumu – tak to je až směšné, slyšet něco takového od vzdělaného člověka.“

Andrej se k nám vrátil velmi rozčilený, ale celý rozzářený.

„Narazil jsem na kapitána Miansarova,“ zašeptal. „Jdu a jako z udělání mluvím s Karajem a kapitán jde proti nám. ‚Polidšťujete psa, poručíku Viťugine!‘ A spustil jako kniha. ‚Rozmlouvání se psem vám ztěžuje správné poznání a vytváření podmíněných reflexů. Povel se u vás směšuje se zbytečnými slovy. A zbytečná slova, vezměte na vědomí, vyvolávají orientační reakci, pes jako by se ptal: Co je to? – a brzdí splnění rozkazu. Je vám to jasné? Ať se to víckrát nestane!‘“ Spolkl jsem jeho napomenutí a mlčel. Prohlédl si Karaje. ‚Dobrý pes,‘ řekl. ‚Netrap se, Viťugine, že byl při zkouškách na druhém místě. Jen počkej, ten předhoní i Mauzera!“

„Zajímavé!“ Gevork blýskl svýma lakovanýma očima. „A mně říká: ‚Tvůj Mauzer bude vždycky první nejen v naši škole, ale i v Moskvě!‘

„A co má být?“ Andrej vzal Gevorka za ruku. „Mauzer je skvělý při práci, to je bez debat! Ale to, že kapitán Miansarov tak vysoko ocenil Karaje, taky za něco stojí. Náš kapitán má laskavých slov asi tolik jako zima sluníčka, hned tak se jich nedočkáš.“

„Dobrá,“ řekl Gevork, „dejme tomu. Kapitán je chytrý, ví, co komu říct…“ A své oči knoflíčky obrátil ke mně. „Už jsi soudruhovi vysvětlil naše plány?“

„Ne.“ Andrej mě vzal náhle za rameno. „Poslyš, Kosťo, prokaž nám přátelskou službu a pomoz nám prověřit Karaje! Gevork zajde k tobě do bytu, trochu se tam projde, pak spolu odejdete, ty se podíváš kudy povede Gevorkova stopa a pak se vrátíš domů. Nebudeš vědět, kde se Gevork schová. K večeru k tobě přijdu s Karajem a půjdeme z tvého bytu Gevorka hledat – jako by to byl zločinec, který vykradl tvůj byt A ty mi řekneš, jaké chyby a kde můj Karaj dělá. Souhlasíš, příteli? Poprosil mě vřele.

Souhlasil jsem.

Gevork u mě nepobyl dlouho, a sotva se napil piva, začal mi tykat.

„Tak vidíš,“ řekl, „jak je špatné, když se člověk přespříliš věnuje svému povolání. Je neděle, kdekdo odpočívá, ale chudáka Gevorka zase něco napadlo: zlepšit práci, rozdělit se o své bohaté zkušenosti s ostatními…“

Před odchodem se Gevork několikrát prošel po mém koberci.

„Pro Mauzera,“ vysvětlil, „by stačilo prostě přejít a hned zase odejít, ale pro Karaje musím zanechat intenzivnější stopy“

Ohmatal ještě mou pokrývku, nějaké věci na poličce a šli jsme ven. Jak bylo už předem ujednáno, šel po jedné straně ulice, já po druhé a snažil jsem se zapamatovat si všechno do nejmenších podrobností: po kterém kraji chodníku Gevork jde, kde se zastavuje. Vida, teď se opřel o zeď domu a zašoupal nohou po asfaltu, aby tu zanechal stopu. Nějaká žena polekaně uskočila, protože si myslela, že je opilý.

„Sleduješ mě, dobře se dívej!“ vykřikl na mne a vstoupil do hlavního vchodu velkého domu.

Chvilku tam zůstal, pak se objevil zase na ulici a opět mi nařídil: „Pamatuj si to!“ Na rohu si v kiosku u starého prodavače v beránčí papaše koupil balíček cigaret. Pak vešel do parku, prošel se tam v alejích a zamířil za město, kde už nebyly domy. Neustále jsem ho sledoval a dělal si poznámky v notesu.

„Na svoji paměť, koukám, se nespoléháš!“ přezíravě poznamenal.

Došel až na konec prostranství a v ostrém úhlu se otočil nazpět. Tady mi řekl s určitou dávkou zlomyslnosti.

„To se podíváme, jak ten váš skvělý Karaj propracuje ostré úhly?“

Věděl jsem už od Andreje, že stopa s ostrými úhly je pro mladé psy vždycky obtížná. Pes je dychtivý, nedojde až do špičky úhlu, seřízne jej – cítí silnější pach z bližší linie stopy. Od psa se obvykle nevyžaduje úplně přesné propracování ostrých úhlů. Avšak psovodi vědí, že je mnohem bravurnější, když stopař přece jen dojde až na konec stopy – a teprve pak přesně sleduje změněnou linii.

„Mauzer propracovává mistrně ostrý úhel,“ neopomnět sdělit Gevork, „jako když ho kreslí tuší na papír.“

Vrátili jsme se do města jinou ulicí. Tady mě Gevork opustil. Neměl jsem totiž vědět, kudy půjde dál, abych to třeba Andrejovi neřekl a celou věc nezkazil.

Vrátil jsem se domů, vlezl jsem si pod studenou sprchu a ulehl, abych si trochu zdříml. Můj báječný výlet na Sevan je v tahu!

K večeru přišel Andrej. Karaje měl na krátkém vodítku. Pes si počínal docela jinak než ve dne. Přivedli ho sem pracovat a on to věděl. Po jeho dřívější živosti nezůstalo ani stopy. Byl ukázněný, ostražitý a nebezpečný.

Mne jako by ani nezpozoroval, třebaže podle mého mínění ke mně přišel na návštěvu. Abych zlepšil nebo jen posílil naše dřívější vztahy, nazval jsem ho lichotivě „pejskem“ a položil mu pod vlhký černý čenich hromádku výtečného salámu. Sám bych tu hromádku s chutí snědl. Pes se od ní pohrdavě odvrátil.

„Bude to těžké,“ povzdechl si Andrej, „praží slunce, je vedro. Na asfaltu se pach dlouho neudrží…“ Ustaraně ukázal Karajovi na koberec pod nohama, který ještě pořád, jak se ukázalo, udržoval Gevorkovy stopy, a suše nařídil: „Karaji! Stopa!“

Karaj zavětřil. Srst na krku se mu zježila – jistý příznak velkého vzrušení. Hlasitě nasával pach, jako by s ním chtěl vdechnout celý můj koberec.

Andrej se k němu sehnul.

„Najdeme, Karaji?“

Pes dvakrát krátce zaštěkal.

„To jsem ho naučil,“ řekl Andrej. „Vždycky tak spolu začínáme pracovat, i když za to dostávám vyhubováno; říká se, že to je zbytečné!“ Mávl rukou a naznačil mi, abych uhnul.

„Otevři dveře.“

Pak odepnul krátké vodítko a vyměnil ho za dlouhou patnáctimetrovou stopovací šňůru, jejíž konec si omotal na levou ruku. Služební pes musí jít vždy po levici svého pána.

Karaj se vrhl do otevřených dveří, hnal se dolů po schodech a vlekl za sebou Andreje. Zaklapl jsem dveře a utíkal jsem za nimi. Když jsem vyběhl z domu, přebíhali zrovna ulici. Šňůra byla už povolena na polovinu délky. Karaj silně táhl a tiskl čenich až k chodníku. Přestože již uběhlo dosti času, sledoval stopů výborně a nasával pach tak usilovně, až se mu boky nadouvaly. Na oploceném úseku naší ulice mu vběhla do cesty rezatá kočka: nestačila vyskočit ani na plot. To je tvůj konec, číčo, pomyslel jsem si. Zoufale zasyčela a připravovala se k obraně. Zdálo se však, že ji Karaj ani nezpozoroval. Zahnul za roh a vrazil do ženy s košíkem.

„Pane bože!“ zašeptala žena a přitiskla košík k sobě.

Karaj si nevšiml ani jí. Ale Andrej, když kolem ní běžel, křikl:

„Prosím za prominutí!“

Dva muži stáli proti sobě na chodníku a povídali si. Karaj se vřítil mezi ně – co dělat, vedla tudy stopa! – rozrazil je svými pevnými boky a oni od sebe vyděšeně odskočili.

„Promiňte!“ omluvil se Andrej, spěchající za Karajem.

I já jsem spěchal, jak jen jsem mohl. Lidé mě zastavovali a ptali se: „Co se stalo? Neměl jsem na vysvětlování čas. Když jsem se otočil, viděl jsem, že se za mnou žene horda kluků. Nemohli si nechat ujít takovou událost. „Pátrací pes!“ křičeli. „Vlčák! Stopař!“

Slyšel jsem, jak jeden z nich vysvětloval kolemjdoucím:

„Chytáme zloděje – vykradli lékárnu!“

O lékárně mluvil asi proto, že nic významnějšího v této ulici nebylo. Zastyděl jsem se. Dospělý člověk, vlasy mu už šedivějí a utíká s tlupou kluků – pomaloučku jsem zůstával pozadu.

„Hej, kontrolore!“ zavolal Andrej. „Jdeme správně?

Tato výzva mě vrátila k plnění povinnosti. Vždyť ses přece zavázal, že budeš kontrolovat, tak kontroluj!

„Zatím ještě správně,“ odpověděl jsem.

Službu konající milicionář naštěstí kluky zadržel, neboť se domníval, že jde o skutečné pátrání a že jen překážejí ve vážné práci.

Hlavní vchod velkého domu, do kterého Gevork zašel, Karaj unáhleně minul – sledoval pokračování čerstvější stopy.

„Tak to vidíš!“ rozhořčil se Andrej, když jsem mu to řekl. „Praktický význam to sice nemá, zvláště v tomto případě, jen když táhne správným směrem, ale přesto, znamená to, že ten mizera není přesný.“

Zato když Karaj vlezl předními tlapami na pult trafiky a zavrčel na vyděšeného prodavače – v této trafice kupoval Gevork cigarety –, měl Andrej radost.

„Já ti říkal, že je to výtečný pes! Všechno zvětří!“ Nadzdvihl si čepici a omluvil se prodavači.

Ten ani trochu nezůstal ve zdvořilosti za Andrejem pozadu a nadzdvihl beránčí papachu.

Rychle jsme proběhli parčíkem. Na prázdném prostranství za městem Karaj nedbale propracoval ostrý úhel, nechtěl jsem však Andreje rozhořčit, a proto jsem mu to neřekl. Dále už byla místa pro mne neznámá. Moje činnost kontrolora skončila. Ale Karaj běžel s jistotou pořád kupředu a my tryskem za ním.

„Tak ho trošku přidrž,“ řekl jsem Andrejovi, protože jsem byl už udýchaný.

„Podle instrukcí se nemá pes strhávat,“ prohlásil těžce oddychující Andrej. Přesto však zavelel: „Pomalu!“

A najednou jsme viděli, že po velkém okruhu přicházíme opět k mému domu. Bylo nám to divné. Copak se Gevork schoval někde v sousedství mého bytu? Ale Karaj se přehnal kolem mého domu a s předešlou rychlostí upaloval, jak se nám zdálo, po staré stopě. Nyní občas tiše zavrčel a srst na krku se mu neustále ježila.

„Ničemu nerozumím,“ přiznal se Andrej a přitahoval vodítko.

„Proč bys nerozuměl? Pes má špatný čich, ztratil stopu.“

„No bodejť, špatný čich! A proč tedy vrčí?“

„A proč roste tráva?“ namítl jsem. „Proč svítí slunce? Od toho je pes, aby vrčel.“

„Jenomže když tudy šel poprvé, tak nevrčel!“

„To proto, že má na sebe zlost, že se ukázal jako nekňuba!“

„Ale kdepak!“ vykřikl Andrej a pohlédl na mne zářícíma, šťastnýma očima. „Všimni si, jak očichává strom. A prve k němu nečichal – to něco znamená! A já ti řeknu, co to znamená: Gevork tudy prošel podruhé proto, aby nám ztížil pátrání. A nešel tudy sám. Jestli Karaj vrčí, pak, pak se tu ke Gevorkovi někdo přidal, kdo je našemu Karajovi zvlášť protivný.“

Tato úvaha se mi zdála logická. S novým odhodláním jsme šli za Karajem a téměř přesně jsme zopakovali předešlý směr cesty. Tentokrát však náš pes vběhl i do vchodu domu, očichal chodbu za dveřmi a zlostné zaštěkal.

„Vidíš to?“ řekl jsem. „Napravuje svou chybu. Zvětřil, že se tu Gevork poprvé zastavil, a proto sem vběhl taky.“

Avšak Andrej se pozorně díval na psa a podepřel si energickou bradu širokou dlaní.

„Řekni mi přesně,“ žádal, „šel Gevork nahoru po schodech?“

„Ne, nešel.“

„Ale Karaj jde. A štěká. To znamená, že tu byl Gevork i podruhé a že druhá stopa je ostřejší. Jenže něco Karaje dráždí – zatím to nechápu…“

Vyšli jsme z domu a postupovali dále. U trafiky Karaj zakňučel, vrhl se kupředu, pak se vrátil a táhl nás stranou do tmavé nevzhledné uličky. Tady se už nová stopa se starou rozcházela.

„Tak dávej pozor!“ zavelel Andrej. „Když jsme byli u trafiky poprvé, Karaj do téhle uličky nezahnul. A to znamená, že novou stopu zanechal Gevork před malou chvilkou. Víš, co mě napadá? V okamžiku, kdy jsme vyšli z tvého domu, byl Gevork někde za námi. Dokonce nás možná viděl. Potom šel stále za námi a ani ne před deseti minutami zahnul do této uličky. Víš, jako v pohádce: lovec chodí za tygrem a tygr za lovcem…“

Udělali jsme ještě několik kroků. Náhle Karaj začal kroužit; teď už nečichal k zemi, ale přímo do vzduchu – neustále zvedal čenich k nebi. Po Andrejově vysvětlení jsem pochopil, že začal pracovat.

„Gevork je někde tady nablízku!“ zachmuřeně řekl Andrej.

Karaj se několik vteřin vrtěl na místě, pak zakňučel, přiběhl k nám a šťouchal vlhkým čenichem pánovi do nohy.

„Ztratil stopu,“ zamračeně oznámil Andrej.

Stáli jsme nedaleko od trafiky a smutně se dívali na Karaje. Stmívalo se už. Zafoukal větřík, který v Jerevanu přichází obvykle se soumrakem. Dnes se o něco opozdil a byl ještě lehký a příjemný. Brzo zafučí jako uragán a zvíří z chodníků, stavenišť a volného prostoru mračna prachu. Zdá se, že den skončil…

„Může se jít domů?“ zeptal jsem se.

„Zakouříme si na to,“ navrhl Andrej a vytáhl z kapsy tabatěrku nacpanou cigaretami.

Zapálili jsme si.

„Možná že ses unavil,“ řekl Andrej. „Jdi domů. Ale já mám v úmyslu hledat dál.“

Necítil jsem už nohy. Mluvit o mé únavě a začínat slovem „možná“ bylo nesmyslné. Žádné „možná“! Sotva jsem stál na nohou. Hrozně, přímo nemožně jsem byl unaven…

„Já že jsem unavený?“ zeptal jsem se pohrdavě. „Za koho mě máš? Jsem ochoten chodit celou noc. Jenom jednu otázku: kde pokračují stopy?

Andrej na mne rychle pohlédl, zřejmě zachytil jakýsi rozpor mezi mými slovy a tónem, kterým byly proneseny.

„Podívej se,“ začal nepříliš jistě, „máme dvě možnosti: když je stopa přerušena, můžeme pustit Karaje na prohlídku terénu. Stopa se přeruší, když lidé nasednou například do auta. Ale někde z něho vystoupí a stopa zase pokračuje! Je to tak, příteli?

„To je ta naše první možnost?“ zeptal jsem se smutně.

Andrejovi se energicky pohnuly lícní kosti.

„Tenhle Gevork!“ řekl. „Nemůže se obejít bez všelijakých úskoků! Vymyslel si přece jen něco záludného a teď z toho má radost.“

„Nu což, pojďme tedy prohledávat terén!“ navrhl jsem malátně.

„Počkej…“ Andrej přehodil cigaretu z jednoho koutku úst do druhého. „Psovod má nařízeno udržovat při pátrání kontakt s místními obyvateli. To je naše druhá možnost…“ A Andrej rázně zamířil k trafice.

„Dvě krabičky Aurory!“ požádal.

Prodavač, starý muž se zahnutým výrazným nosem, seděl před kioskem na rozkládací židli a pomalu probíral jantarový růženec. Špičatá beránčí papacha byla širší než jeho ramena. S takovými papachami se horalé nerozlučují v zimě ani v létě, v poli ani doma. Prodavač pohlédl se zájmem na Karaje a tentokrát se nepolekal.

„Už jste tu zase?“ zeptal se přátelsky.

„Ano, přišli jsme,“ zdvořile odpověděl Andrej a začínal tak pomalý rozhovor, který je starými Kavkazany považován za příznak dobrého tónu.

Dalo by se říct, že opravdu nemáme kam pospíchat.

„Jak je vidět, chováš ovce?“ zeptal se stařec.

„Ne, nechovám ovce,“ trpělivě odpověděl Andrej.

„Vždyť u tebe vidím vlkodava. Nač potřebuješ vlkodava?“

Přestože měl stařec beránčí papachu, žil samozřejmě ve městě. Skuteční horalé se ve psech velmi dobře vyznají a cení si jich. Za dobrého psa nelitují dát deset beranů. Tento stařec vůbec psům nerozuměl, třebaže o nich mluvil s velkou vážností. Okamžitě označil našeho Karaje pouhým zájmenem „to“.

„Čím se to musí krmit?“

„Krmíme ho podle jídelníčku.“

„To je velmi dobré, krmit psa podle jídelníčku.“ moudře Souhlasil staroch. „A jak se to jmenuje?“

Andrej odpověděl tak jako vždycky v takových případech: Džulbars. Kapitán Miansarov byl pro to, aby se skutečné jméno služebního psa, je-li to možné, zatajilo.

„To je velmi pěkné jméno, krásné jméno,“ řekl staroch.

Bylo vidět, že seznam otázek, které se nám chystá položit, není ještě zdaleka vyčerpán.

Byl však přerušen. Přišel mladík, aby si koupil krabičku cigaret.

„Divím se takovým zákazníkům,“ říkal staroch, když dostal peníze. „Přijde, vezme si, co potřebuje a odejde. Ne aby si pohovořil! A já pamatuju ledacos užitečného – všelijaké bajky, pohádky, historie, události. Ode mne se může hodně dovědět.“ –

„Povězte mi, prosím,“ rychle jsem spustil, „neviděl jste tu jednoho muže…“

Staroch na mne pohlédl s nelibostí a mávl vyschlou rukou.

„Viděl jsem tu spoustu lidí!“ odsekl a opět se obrátil k Andrejovi. „Nemusel bych pracovat. Mám dva syny – jeden je inženýr, druhý učitel, hezky se o mne starají. Ale mně je smutno. A jsem rád, když si přijde koupit cigarety takový člověk jako ty.“

„Mně je to také příjemné,“ s povzdechem řekl Andrej.

„Posaď se… Kolik je tomu psovi?

„Dva roky.“

Staroch mlaskl jazykem, jako kdysi mlaskali vozkové, když popoháněli koně. Tento zvuk vyjadřuje v Arménii všechno: překvapení, hrůzu, radost, zlost. Záleží jenom na tom, jak se mlaskne. V očích se mu poprvé objevila živá zvědavost a po všech otázkách položených ze zdvořilosti se zeptal na to jediné, co ho zajímalo.

„A nač to potřebuješ?

Jeho vyptávání mě už otrávilo. Vmísil jsem se do rozhovoru a řekl, že psa krmíme na maso – k Novému roku ho vykrmíme a zařízneme. Staroch poslouchal, pokyvoval hlavou a přebíral růženec. Ale Andrej na mne zlostně pohlédl.

„To je pátrací pes, pes-stopař.“

„Tak,“ řekl stařec. „Z tvých odpovědí vidím dva moudré, kteří sem přišli – tebe samého a tvého psa – a jednoho hloupého: to je tvůj přítel. Je hloupý, když si myslí, že starý člověk uvěří, že se pes krmí na maso.“

Mlčky jsem spolkl tuto poklonu.

„A teď,“ pokračoval stařec, „mi můžeš dávat otázky, protože si myslím, že ses mě chtěl na něco zeptat.“

Andrej se zeptal. Položil otázku, která mě svou určitostí překvapila mnohem víc než starce.

„Nedávno tudy šel muž s velkým černým psem. Kam zamířili?

„Ty hledáš toho muže?“

„Ano.“

„Kdo jsi?

„No, jak vidíte, milicionář,“ usmál se Andrej. „A ten muž, řekněme, zločinec.“

„Nač potřebuje zločinec psa?

Andrej byl obdivuhodně trpělivý. Začal starochovi vyprávět celou předcházející historii našeho pátrání.

„Vážím si milice!“ Stařec přitiskl ruku na prsa. „Muž, kterého hledáš, šel tady tou ulicí, ale u toho červeného domu nasedl do auta a posadil tam i svého černého psa.“

„První stopa!“ zvolal Andrej.

„Co znamená první stopa?‘ zvědavě se zeptal stařec.

Protože jsem se bál, že Andrej začne na tento námět opět sáhodlouhý rozhovor, pustil jsem se sám do vysvětlování a omezil se pouze na několik desítek slov. Třebaže to bylo sebedivnější, staroch mě blahosklonně vyslechl.

„Táák,“ protáhl, „ale mně se zdálo, že na konci téhle malé uličky ten člověk vystoupil z auta i se psem. A pomyslel jsem si: Stálo to za to, nasednout do auta, aby ujel tak maličký kousíček?“

Za okamžik jsme už spěchali ulicí k červenému domu.

Karaj před námi prohledával terén, vodítko měl uvolněné na celou délku.

„Jak to víš, že si Gevork vede Mauzera

„Viděl jsi přece, jak se Karaj vztekal. Tak reaguje jenom na psy, a to ještě ne na všechny. A kterýpak pes může jít s Gevorkem. když ne Mauzer?“

To bylo logické a přesvědčivé. Ale kde vzal Mauzera?

„Přivedli mu ho! Pomocník ho přivedl ze školy. Myslím, že to měli předem smluveno. A víš, kde se setkali? Na místě, kde Karaj poprvé zavrčel…“

Proběhli jsme celou ulici. Na jejím konci začal Karaj větřit a rychle našel ztracenou stopu. Nyní nás vedl jakýmisi zákoutími. Náhle zahnul do sotva viditelné branky. Andrej ho jen taktak udržel. Ocitli jsme se v tmavé zahradě. Voněly tu dozrávající broskve. Šel jsem téměř po hmatu. Ale v dáli se kmitlo světélko. Karaj se hnal kupředu. Andrej cosi vykřikl a já jsem se najednou octl na schůdkách verandy. U stolu seděli muži, hráli nardy a pili pivo. Jeden, ten co držel v ruce hrací kostky, se otočil. Byl to Gevork.

Karaj mžikem přeskočil zábradlí verandy. Gevork si sotva stačil omotat kolem ruky vatovanou kazajku, aby ho pes neporanil. Karaj se mu do té ruky zakousl, stiskl a tiše vrčel. Na verandě se ozval křik. Andrej přitahoval vodítko a táhl psa zpátky.

Teprve teď jsem spatřil Mauzera. Ležel v koutě na podestýlce a těžkým pohledem sledoval všecko, co se dělo na verandě. Nedostal rozkaz bránit pána, a proto byl lhostejným svědkem události.

„No…,“ řekl Andrej šťastným hlasem, když se nakonec všechno urovnalo – převržené židle zase stály a Karaj se uložil do kouta proti Mauzerovi, „prosím domácí pány za prominutí! Nadělali jsme vám tu rámusu!“

Pán a paní domu, důvěrní Gevorkovi známí, nás přívětivě usazovali ke stolu. Objevilo se víno, přinesli ovoce, nabídli nám šašlík opékaný na kovových špízech.

V zahradě šuměl déšť. Na verandě klidně svítila elektrická žárovka, Karaj a Mauzer. přesně podle předpisu o chovu a výcviku služebních psů, dřímali každý ve svém koutě a jeden druhého si vůbec nevšímal. Směli štěkat, vrčet a vztekat se, když ucítili stopu cizího psa, ale jakmile se setkali, museli se ignorovat. To velmi dobře věděli.

PŘERUŠENÁ STOPA

Okresní pobočka zatelefonovala a požádala:

„Pošlete nám služebního psa!“

„Copak vy nemáte své psy?“ rozhořčil se operační dozorčí.

„Máme, ale nestačí na to.“

„Co se stalo?“

Hlas ve sluchátku zaváhal, pak krátce sdělil: Vražda.

Ve škole se rozhodli, že pošlou Andreje s Karajem. Za prvé je Andrej člověk uvážlivý a neztratí hlavu, vyskytnou-li se obtíže, za druhé je Karaj mladý pes a musí se naučit pracovat.

„A za třetí,“ řekl Gevork. jako by za tím vším dělal tečku, „nepošleme jim přece Mauzera! To by bylo příliš…“

Andrej pomalu vyvedl z garáže motocykl. Byl jako vždycky před prací neklidný a pomalý. Tato jeho pomalost kapitána Miansarova neustále rozčilovala. Kapitán si dokonce změřil jeho čas při cvičném poplachu ve škole. Vyšlo však najevo, že Andrej si při té své pomalosti stačil obléct uniformu, vyvézt motocykl, i připravit psa – a to vše ještě dříve než mnozí jiní. Kapitán se uklidnil. „Před fakty kapituluju,“ řekl. Ale raději poodešel, když se Andrej chystal na průzkum. „Protože fakta jsou fakta,“ říkal kapitán, „ale nervy jsou nervy!“

Karaj bez pobízení naskočil do přívěsného vozíku a důstojně se uvelebil na sedadle.

„Dej mu vodítko,“ poradil dozorčí.

Při jízdě na motocyklu musel mít pes vodítko. Ale Andrej věděl, že Karaj určitě z přívěsného vozíku předčasně nevyskočí.

„Neboj, to je v pořádku,“ řekl a našlápl motor.

Motor okamžitě naskočil a začal pravidelně pracovat.

„Zbraň máte?“ zeptal se suše dozorčí, který přešel na tradiční vykání. Andrej přikývl a rozjel se. Na silnici fičel vítr. Karaj si s povzdechem lehl a položil čenich na kraj přívěsu. Díval se na zelené keříky míhající se podél cesty. Ať jezdil sebevíc, všechno ho zajímalo.

Po uježděném, čistém, přímo vymydleném asfaltu vyjížděl motocykl hned na pahorky, hned zase sjížděl do úvalů. Po městském ovzduší – rozžhaveném a zaprášeném – byl na silnici vzduch svěží a voňavý. Kluci utíkali za motocyklem a křičeli: „Pátrací pes!“ Karaj s odporem zíval, když ten křik slyšel. Neměl rád hluk.

Vesnice, kam Andrej jel, byla stranou od silnice. Malá horská říčka, klouzající z kamene na kámen, rozdělovala vesnici na dvě části, Na pravém břehu v údolíčku bylo vidět řady světlých zděných domků; mezi nimi bylo hodně jednopatrových. Levý břeh vypadal zdálky téměř kolmý. Ve skaliskách spatřil Andrej otvory podivného tvaru – kulaté, čtvercové, trojúhelníkové. Byly tak veliké, že do nich mohlo zajet nákladní auto; některé byly naopak tak malé, že se do nich dalo vlézt jenom po břiše. Připomínaly ptačí hnízda. Ale to jsou přece lidská obydlí! Pochopil Andrej. Vzpomněl si na všechno, co slyšel o této vsi dříve. Lidé tu žili celá staletí v jeskyních vytesaných ve skalách. Žili tak do té doby, dokud kolchoz nezačal stavět domy na druhém břehu řeky.

Stranou od silnice Andrej spatřil dlouhý přístřešek podepřený sloupky. Tam se míhali lidé. Andrej zastavil motocykl, nařídil Karajovi, aby si lehl u kola, poplácal si rukama po strnulých kolenou a šel k přístřešku.

Kolchoznice – všechny v šátcích, aby se jim nezaprášily vlasy – dlouhými jehlami navlékaly tabákové listy na šňůry. Takto se listy ukládají do sušárny. Na slunci by zežloutly. Vůně takových listů rozetřených na dlani se nedá s ničím srovnat!

„Hodně zdaru, dělničky!“ Andrej smekl čepici.

„Buďte zdráv!“ přívětivě odpovědělo několik hlasů.

Kolchoznice seděly na pařízcích, na lavičkách anebo rovnou na zemi, na slámě. Vedoucí brigády, ještě úplně mladá žena, chodila s klubkem provázku sem tam podél silné klády. Do klády byly vbity veliké hřebíky na dva metry od sebe. Žena je omotávala provazem. Pak namotaný provaz u obou hřebíků přeřízla ostrou kosou a rozřezané kousky obratné rozhodila kolchoznicím.

„Přijel jste vyšetřovat?“ zeptala se vedoucí hlubokým, skoro mužským hlasem.

„Tak jest,“ odpověděl Andrej.

„Tady bylo už od rána hodně vašich lidí. A dokonce s náčelníkem okresu.“

„Povídá se přece, že u vás došlo k vraždě!“

Vedoucí se zamračila.

„Ono se toho napovídá.“

Někdo přisunul Andrejovi špalík. Stařenka, která seděla na slámě, a jak se zdálo, pracovala nejrychleji ze všech, mu hodila velké jablko.

„Proč to, babičko, nejsem tu přece na návštěvě.“

„Je z našich kolchozních sadů,“ řekla přísné vedoucí. „Jen ho snězte.“

Andrej rozpačitě točil jablkem v rukou.

„Musím se co nejrychleji dostal na místo činu.“

„Ach jo,“ ozvala se tenoučkým hláskem stařenka, „už dlouho se v naší vesnici nestala taková věc! A teď nás postihlo nečekané neštěstí…“

„Kdo byl zavražděn?“ zpozorněl Andrej.

„Zabitého ještě nenašli.“

Na víc se už Andrej nemusel vyptávat. Kolchoznice se rozhovořily a samy pospíchaly, aby mu pověděly všechno, co se tu zběhlo.

Stalo se toto: Skupina kolchozníků se chystala odjet do Moskvy na všesvazovou zemědělskou výstavu. Do vesnického konzumu bylo přivezeno hodně zboží, aby se návštěvníci výstavy mohli pěkně vyparádit. Muži si chtěli koupil nové elegantní obleky, ženy žádaly hedvábné šaty a modelové střevíce. Mluvilo se dokonce o tom, že budou muset objednat z Jerevanu švadleny. Lidi se přece chystají do Moskvy, ne? Celý den se v konzumu čile prodávalo, ale všechno se ještě neprodalo. A minulou noc někdo zčistajasna konzum vykradl. Nejpodivnější na tom je, že zmizel hlídač. Je tu podezření, že byl zabil.

„Jak se hlídač jmenoval?“

„Vachtang,“ řekla stařenka. „Byl to můj vrstevník. Chudák Vachtang!“

„Měl ten hlídač rodinu?“

„Ne, byl sám.“

„Soudruhu milicionáři,“ ozvala se hlasitě vedoucí skupiny, „ten hlídač byl můj strýček. Tak abyste si o něm nic špatného nemyslel.“

Stařenka začala okamžitě Andrejovi vysvětlovat, že skupinářka Marjamik je hrdinkou práce a chtěla jet na všesvazovou zemědělskou výstavu. Nejlepší tabák v celé Arménii pěstuje právě ona. A to, co říká, je třeba vzít v úvahu.

Marjamik ji klidně přerušila.

„Vy mě, teto Parandzem, milici nevychvalujte. Milice vůbec nepotřebuje vědět, kdo já jsem. Ale aby milice nezabloudila na falešnou stopu, řeknu to sama: hlídač s tím nemá nic společného. Je to čistý člověk, celý život pracoval do úpadu. Je starý, nemusel by pracovat – v mém domě by vždycky našel teplý kout a dobré sousto. Mám všeho dostatek.“ Marjamik vztyčila hlavu. „Ale nechtěl být nikomu na obtíž. Takže ať milice hledá v jiném skrytém koutě.“

„Kdy se chystáte jet do Moskvy,“ zeptal se Andrej.

„Zdržela jsem se,“ sebevědomě odpověděla Marjamik. Bylo vidět, že tato žena si je vědoma své ceny. „Teď závisí má cesta na vás. Musíte mi očistit strýčka Vachtanga, ať je živý, nebo mrtvý. Možná že někdo o něm špatně smýšlí, třeba se se zločinci domluvil? Tak aby ty hloupé domněnky úplně zmizely!“ zakončila pánovitě.

„Vynasnažíme se odhalit pravdu!“ slíbil Andrej. „A pak uvidíme, jestli ta pravda bude příjemná, nebo nepříjemná…“ Rozloučil se a Šel k motocyklu. Karaj zakňučel, když ho spatřil.

Jeli dál.

Nad vesnicí se vznášela omamující vůně meruněk. Skoro všechny domky měly vzadu přistavěné verandy a stály uprostřed zahrad. Na plochých hliněných střechách se sušily meruňky.

Na kraji vesnice u domku s kamennými schůdky se válely sudy od petroleje a prázdné bedny. Zde stál hlouček lidí. Andrej zkušeným okem poznal, že jde o vesnický konzum. Aha, tady je to místo činu. Zastavil motocykl sto kroků od obchodu, vylezl a Karajovi přivázal vodítko.

„Milice přijela,“ oznámil přívětivě kolchozníkům, kteří byli nejblíže. „Copak se vám tu přihodilo?“

Lidé spustili všichni najednou:

„Máme tu vraždu… Krádež… V noci se někdo vloupal do konzumu…“

Vrásčitý stařec v ševiotovém saku s vysoko vycpanými rameny – bylo vidět, že je to synovo sako – se zeptal:

„Jestlipak ten tvůj cvičený pes najde zločince?“

„Vynasnažíme se,“ odpověděl Andrej.

„No, pochybuju. Je to jistě dobrý pes, o to nic, ale my tu máme lehkou zem, žádný pach neudrží. Pes, kterého přivedli z okresu, nemohl nic najít.“

K Andrejovi se hloučkem prodírali tři muži. Podle jejich pánovitých gest a zevnějšku poznal, že jsou to představitelé vedení. Jeden z nich, v uniformě milice, vedl na vodítku menšího šedého ovčáka. Byl to ten pes, kterého poslali z okresu. Druhý, s orlím pohledem, šedovlasý, skoro bílý jako sníh, ale s hustým černým obočím, šel uprostřed. Právě toho Andrej považoval za nejvyššího pohlavára. Ale nejvyšším byl ten třetí – předseda místního sovětu – vysoký tlustý muž, holohlavý, už dávno neholený a hrozně unavený.

„Buďte zdráv,“ pronesl zlostně.

Andrej přiložil ruku ke štítku čepice: „Dobrý den!“

„Proč jste nejel rovnou na místo?“

Kolchozníci odpověděli za Andreje. Z hloučku se ozval něčí hlas a důstojně vysvětlil:

„Soudruh besedoval s námi.“

„Na besedy zveme agitátory. Ale milice přijíždí proto, aby pracovala. Každý, kdo přijede, se má dostavit nejprve k předsedovi místního sovětu.“

Andrej vyslechl tuto důlku s mírným úsměvem a pokusil se ospravedlnit.

„Občané mě informovali…“

„Informovat se máte u úřadů, a ne u občanů. U nás došlo k vraždě.“

„To snad ještě není dokázáno,“ řekl Andrej.

Předseda vesnického sovětu si přejel rukou po neholené tváři.

„Došlo tady k vraždě. A s vykradením konzumu k tomu Mkrtčjane!“ tiše zavolal a okamžitě k němu přiskočil mládenec v nepromokavé bundě. „Mkrtčjane, postarej se, aby byl tento pátrací pes dobře nakrmen.“

„Nakrmíme ho, soudruhu Zarzande!“ řekl energicky mládenec.

Předseda poučně vztyčil ukazováček:

„Ať nejdříve pracuje a pak ať ho nakrmí. Jídla nebudeme litovat. Říkám to správně?“

„Tak tohle nepůjde,“ řekl Andrej a přitáhl vodítko. „Psa nesmí krmit nikdo cizí.“

Předseda se na vteřinu zamyslel. V jeho zateklých očích se mihla bezmocnost a urážka.

„Ty jsi přišel ke mně do mé vesnice, a přitom říkáš, že jsem cizí člověk! Dobrá, ať si ten tvůj pes hladoví. Ty si tedy nevážíš naší pohostinnosti.“

„Neurážejte se, soudruhu předsedo…“ Andrej přišel poněkud do rozpaků. Ten prudký člověk nic nechápe, musí mu to vysvětlit.

„Vidím tady mezi vámi milicionáře. Ať vám sám řekne, jestli je možné krmit v takové situaci služebního psa, nebo ne. A za vaši pohostinnost velmi děkuji…“

„A co by povídal!“ Předseda nedbale mávl rukou směrem k okresnímu milicionáři. ‚Jeho pes je nakrmený. Pracoval, i když bez výsledku, a tak dostal nažrat. Chtěli jsme dát i tvému psovi, ale ty, jak je vidět, si ho náramně ceníš.“

Důstojný zavalitý milicionář, který měl účes, jako by mu někdo nalepil na hlavu kousek perziánového kožichu, si rozpačitě odkašlal do dlaně.

„V zásadě se ovšem krmit nesmí, zvláště ne při práci. Já ale myslím, že mezi svými, jako je náš vážený soudruh Zarzand nebo soudruh Mikael, to nic špatného není.“

Andrej ucítil, jak z něho táhne vodka, a suše poznamenal:

„To je vaše věc. Svého psa nedovolím krmit. A sám také při práci nepiju a nejím.“

Šedovlasý muž s černým obočím – ten, co mu říkali Mikael – pozorně naslouchal předsedovi místního sovětu g pochvalně přikyvoval; potom vyslechl milicionáře a také přikývl; na poslední Andrejova slova opět zakýval, jako by ve stejné míře schvaloval námitky předsedovy, omluvu milicionáře i odpověď Andrejovu.

„Takhle se má pracovat, aby to mělo výsledek!“ vykřikl a zahýbal černým obočím. „Ale to někteří lidé přijíždějí do kolchozu jako do restaurace – najíst se a napít.“ Mile se usmál a úsměv adresoval pouze Andrejovi; Andrejovi nic jiného nezbylo, než se na něho také usmát. „Náš soudruh Zarzand…,“ začal Mikael a ztišil hlas téměř k šepotu – ale předseda sovětu ho mohl přesto velmi dobře slyšet – „náš soudruh Zarzand je ten nejlepší člověk ve vsi. Skvělý vedoucí! I když hubuje, nesmí se člověk hned urážet. Učí nás. A učení není žádná urážka…“ A nato zatahal předsedu sovětu za rukáv. „Mělo by se, soudruhu Zarzande, ukázat tomu člověku místo činu.“

Předseda se pořád ještě zlobil.

„Co ukazovat? Místo činu je náš konzum,“ prohlásil zamračené a zamířil k domu se schůdky.

Andrej šel za ním a přidržoval Karaje. Jako pevná zeď za nimi postupovali zvědavci. Hlouček byl stále větší a větší. Kluci hlasitě posuzovali přednosti obou služebních psů a jednomyslně došli k závěru, že Karaj je lepší. Toto rozhodnuti Andrej vyslechl s vážným a přísným obličejem, nikoli však bez potěšení.

Při chůzi se Mikael několikrát obrátil k Andrejovi – pokaždé s přívětivým úsměvem – a ptal se, jestli nebude pátracímu psu vadit meruňková vůně.

„Zařídil jsem,“ říkal, „aby podezřelé místo, to jest místo, které v noci navštívilo zločinecké podsvětí, bylo střeženo a aby tam nikdo nešlapal. Naši lidé jsou zvědaví až běda! Avšak stopy jsou zachovány a nedotčeny.“

„No to je dobře,“ pochválil ho Andrej. „To bylo od vás moudré a prozíravé.“

Podle toho, jak sebevědomé si Mikael počínal, se dalo soudit, že tu byl jedním z předních lidí. Příjemný člověk –, chápavý, snaživý. Má zajímavý úsměv – měkký a upřímný jako dítě. A u těch šedivých vlasů tak černé obočí… Toho člověka jsem už někde viděl, přemýšlel Andrej.

Omeškal se trochu za svými společníky a zeptal se nejbližšího z chlapců: „Co dělá ten Mikael?

„Mikael, to je jeho jméno,“ řekl chlapec, který zřejmě neporozuměl otázce. „Strýček Mikael. A já se jmenuju Karlos,“ dodal sdílně v naději, že tak důležitý člověk jako je Andrej, bude od nynějška jeho známý.

„Jakou tu má funkci?“

Karlos se otočil dozadu a pohovořil s ostatními kluky. Každý z nich něco řekl. Potom cosi povídal i stařec v ševlotovém saku. Konečně dostal Andrej odpověď.

„Nemá žádnou funkci.“

„A proč tedy tak rozkazuje?“

Na tuto otázku nedovedl nikdo odpovědět.

Ale přece jsem ho někde viděl, usilovně vzpomínal Andrej. Úsměv i hlas, ty šedé vlasy – všechno se mu zdálo povědomé. Setkání však bylo zřejmě velmi krátké, když zanechalo tak matný dojem.

Dveře, které sotva držely na zprohýbaných petlicích, byly zamčeny. Zarzand odemkl visací zámek a vstoupil do místnosti první. Zvědavci se zastavili venku u schůdků.

„Vražda byla, jak se domnívám, spáchána na schůdcích,“ vysvětlil milicionář a provinile se podíval na Andreje. „Rozumím tomu tak, že hlídač dostal ránu zezadu. Proto nestačil vykřiknout.“

„A proč tak jistě tvrdíte, že to byla vražda? Vždyť nebyla nalezena mrtvola. Nedá se třeba předpokládat, že se žádná vražda nestala a že ten Vachtang spolupracoval s pachateli?“

Když Andrej tuto otázku vyslovil, neměl dobrý pocit. Vzpomněl si na planoucí, hněvivé oči Marjamik a na její slova: „Aby ty hloupé domněnky úplně zmizely!“ Ale konec konců přijel sem proto, aby vypátral zločin, a jeho práci nesmí ovlivnit ničí názor.

„Předpokládat se dá všechno,“ nespokojeně odpověděl milicionář z okresu.

„Jenže než se začne předpokládat, musí se vědět, kdo byl děda Vachtang. Stačí už jen to, že je příbuzný Marjamik. A kdo ho znal, ten si o něm nic špatného nemyslí.“

„A kde je?“

„Kdybych věděl, kde je,“ chraptivě poznamenal předseda sovětu, „tak by se možná všechno ihned vysvětlilo…“

Andrej se prošel po krámě – hromady zboží shozeného na zem překračoval. Milicionář stál u dveří a kouřil cigaretu.

„Pustil jste svého psa po stopě?

„Pustil,“ neochotně se ozval milicionář. „Víte, tady jsou takové podmínky…“

„Což o to, pustil,“ pronesl předseda sovětu, „ale nic to nebylo platné. Ten pes nemůže pachatele hledat.“

„Co to znamená – nemůže? Kdyby tu nebylo tak našlapáno, zachytil by stopu i můj Aslan.“

„Dovolte,“ řekl Andrej, „bylo mi řečeno, že stopy jsou zachovány a nedotčeny.“

„Kdepak zachovány, když se tu courala nejmíň polovina vesnice!“

Andrej pohlédl tázavě na Mikaela, ten s politováním zamlaskal a dotkl se knoflíku na milicionářově blůze.

„E-e, co to říkáš!“ mrzutě zvolal. „Proč tak neopodstatněné mluvíš a uvádíš lidi do omylu? Cožpak jsem nedal pokyn k vyklizení místnosti?“

„To je pravda,“ souhlasil milicionář, „nebudu zbytečně tlachat. Když soudruh Mikael přišel, místnost se vyklidila.“

„Na můj pokyn.“

„Přesně tak, soudruhu Mikaeli. Ale kolik nohou tu do té doby prošlo, to se nedá vůbec spočítat.“

„No to je už jiná otázka!“ Mikael vysoko nadzvedl a spustil černé obočí. „Tak nepomlouvej…“

„Já přece nic… říkám jenom, že i za těchto okolností Aslan přece něco ucítil a stopu sledoval…“

Šedý vlčák jako by věděl, že se mluví o něm, nastražil uši a pořád se snažil dostat se blíž ke Karajovi. Karaj ale zachovával pózu vznešené nepřístupnosti a jen občas křečovitě zívl. Mikael si ho prohlédl pohledem znalce.

„Ten to najde! Ten vyšťourá zločince i zpod země! Představte si,“ obrátil se k Andrejovi, „že tenhle ubohý pejsek z okresu uběhl sto kroků a ztratil stopu. Třikrát ho hlupáka pustili, ale jakmile došel k tomu velkému balvanu, vždycky si sedl.“

„Stopa je zašlapaná,“ opakoval milicionář, „proto si sedá.“

„I jdi, kamaráde, nepovídej!“ Mikael vytáhl z kapsy kousek špinavého cukru a podával ho na dlani Karajovi. Pes ucouvl a zavrčel. „Vidíš, nebere! Chytroušek, nádherný pes, vychovaný! A teď se podívej!“ Hodil stejný kousek cukru šedému vlčákovi. Pes nadskočil, šikovně cukr lapil, ve vteřině ho rozkousal bílými zuby a se zachroustáním shltl. „A ty chceš, aby se tvůj pes měřil s tímhle lvem? Vidíš už ten rozdíl? Takový pes jako ten tvůj nemůže sloužit lidu!“

„Co by nemohl…,“ zahanbeně namítl milicionář. „Aslan se ještě ukáže.“

Andrej tento spor přerušil.

„Proč tu není prodavač vašeho konzumu?“ zeptal se přísně. „Cožpak se ho pátrání po pachatelích netýká?“

Mikael sklopil oči.

„Co můžeme odpovědět? Mluv raději ty, soudruhu Zarzande.“

„Prodavač se rozstonal. Jmenuje se Grikor. Grikor Samveljan. Včera k večeru se rozstonal a leží doma. Volali jsme ho, nemůže přijít.“

Mikael zatahal Andreje mírně za rukáv:

„Je hrozně nemocný. Má takovou nemoc – teplotu žádnou, otok žádný, nic není vidět, nic není znát. Ale člověk ví, že je nemocný. Houser se to jmenuje…“

Andrej na něho pohlédl. Mikael tento pohled vydržel a potřásl hlavou.

„Houser.“

Bylo nutné dát se do práce. Čím víc se však Andrej dovídal o tom, co ho čeká, tím méně všemu rozuměl. V konzumu viděl mnoho kvalitního zboží, drahých látek, konfekce. Proč to všechno lupiči nevzali? Třeba je někdo vyplašil?

„Podařilo se vám už zjistit, co všechno bylo ukradeno?

V konzumu byl úplný blázinec: police s drahými látkami převržené, obleky a kabáty se válely na podlaze.

„Jak je vidět, hezky to tu zřídili,“ zavrtěl hlavou Mikael.

„Musí se udělat inventura a přesně zjistit, co schází.“ Předseda zachytil v Andrejově hlase výčitku.

„No, čekali jsme na pokyny seshora!“ ozval se zlostně. „Čekali jsme na instrukce, na směrnice, co se smí a co se nesmí. Máme taky svůj rozum, ale ve všem musí být pořádek.“

„Přesto jsem ale, soudruhu Zarzande, upozorňoval, že je nezbytné inventuru udělat,“ skromně poznamenal Mikael.

„Však ji uděláme!“

Zase ten Mikael! Zpočátku se Andrejovi líbil, ale teď budil nepříjemný dojem. Příliš se snaží ukazovat v nejlepším světle a všechny ostatní očernit.

Andrej ještě jednou přehlédl konzum, dal Karajovi očichat podlahu u pultu a nařídil mu, aby zachytil stopu. Karaj očichával. Psa ovládlo vzrušení, které je v takových případech obvyklé. Hnal se k východu.

„Ucítil!“ uznale řekl Mikael. „Ten to rychle najde.“

Karaj seběhl ze schůdku do trávy. Andrej skočil za ním. Za nimi utíkal milicionář, předseda vesnického sovětu, soudruh Mikael a opodál kluci. Mikael na ně vykřikl:

„Nepošlapejte stopu! Držte se stranou!“

Karaj se naprosto jistě rozběhl. Je to přece jen chlapík! Myslel si Andrej, když ho sledoval na okraji příkopu. Nikdy nezklame! Psa maličko přitáhl. Náhle ucítil, že mu vodítko v ruce povolilo. Karaj stál u velikého balvanu a rozpačitě ho očichával.

„Zrovna tady se zastavil i tenhle pejsek,“ s lítostí oznámil Mikael, když přiběhl blíže. „V tom něco vězí. Ale tvůj pes na to přijde.“

„Hledej, Karaji, hledej!“

Pes bezmocně otáčel čenichem na všechny strany, pak se provinile vrátil k balvanu, vlezl na něj předními tlapami a nechápavě pohlédl na pána. Znepokojený Andrej obešel balvan dokola, opřel se o něj ramenem a odvalil ho kousek stranou. Kámen jako kámen. Ale proč Karaj nejde dál? To se ještě nikdy nestalo… Odvedl psa asi dvacet kroků nazpět a pustil ho znova po stopě. A Karaj zase doběhl k balvanu – a zůstal stát. Mikael mlaskl lítostivě jazykem. Kluci vzadu se zahihňali. Karlos je okřikl a pořád se snažil dát Andrejovi najevo svou sympatii. Předseda zamračeně řekl:

„Jednoho psa jsme nakrmili a řeklo se: Je sytý, proto nic nenašel; druhého jsme nekrmili – a taky nenašel. Možná proto, že má hlad?“

„Co tak pospícháš, soudruhu Zarzande?“ řekl milicionář z okresu. „Hafánek teprve začal pracovat. On to najde! Je to lev a orel!“

„Kde tu máte telefon?“ zeptal se Andrej a tvářil se, že všechny tyhle hovory neslyší.

Z vesnického sovětu Andrej zatelefonoval do Jerevanu a hlásil, jaká je situace. Operační dozorčí ho vyslechl a řekl, že se okamžitě spojí s náčelníkem, kapitánem Miansarovem. „Sluchátko nepokládej, počkej!“

„Poručíku Viťugine!“ zaslechl Andrej chraptivý hlas náčelníka. „Copak se to tam u vás děje?“

Andrej znova opakoval, že případ je dosti obtížný, stopa nejasná, výsledky zatím nejsou.

„A ty jsi už ztratil hlavu?

„Pes nic nenalézá, soudruhu náčelníku! Ještě jsme ale všechno nevyčerpali. V pátrání pokračuji. Telefonuji podle rozkazu, abych vás informoval, o pomoc nežádám,“

„A najdeš?“

„Zaručit se samozřejmě nemůžu.“

Ve sluchátku bylo ticho.

„Dobrá,“ pronesl konečně kapitán Miansarov, „zůstaň na místě. Jede k tobě Gevork se psem, Budeš mu k dispozici,“

„Rozkaz!“ zvolal Andrej pokud možno veselým hlasem a položil sluchátko na vidlici.

Předseda vesnického sovětu seděl s přimhouřenýma očima u psacího stolu, k němuž byl přistaven druhý stůl, pokrytý červenou látkou.

„Co teď budeme dělat? Zeptal se.

„Pošlou sem nového psa.“

„Jen jestli bude ten nový pes lepší, než tihle dva, kteří nic nenašli?

„No,“ odsekl Andrej, „nebudou přece ke dvěma špatným psům přidávat třetího špatného!“

Mrzelo ho, že si Karaj udělal ostudu. Srovnávat ho s nějakým Aslanem! Ale co se proti tomu dá dělat? S lítostí hleděl na psa, který se svinul do klubíčka u jeho nohou. Ech, Karaji, Karaji! Měl jsi zapotřebí udělat ze sebe takového troubu?

V místním sovětu nebyla žádná cizí osoba, jen předseda, milicionář z okresu se svým psem a ještě Mikael. Lidem, kteří sem přicházeli něco vyřídit, předseda s vážným výrazem nařizoval, aby přišli později.

„Jedno je jasné,“ řekl Andrej, „i kdyby to tu provedli zločinci odjinud, museli být přesto ve spojení s někým z místních obyvatel.“

Mikael na každé slovo souhlasně přikývl šedou hlavou. Předseda otevřel oči a opatrně poznamenal:

„Dejme tomu.“

„Kdo z místních lidí by mohl být podezřelý?

Vyšlo najevo, že podezřívat se nedá vůbec nikdo. Ve vsi se před tím nikdy nic takového nestalo. Jsou tu, pravda, dva tři případy soudních trestů z minulosti, ale teď všichni pracují, všichni žijí poctivě.

Ano, jak říci o člověku něco špatného, když nejsou fakta, která by to potvrdila.

„Chtěl bych vidět prodavače vašeho konzumu Grikora Samvfeljana,“ prohlásil Andrej.

Předseda vesnického sovětu a Mikael na sebe pohlédli a předseda si opět začal pěstí mnout neoholenou tvář.

„Ten člověk, jak jsem upozornil, je nemocný,“ nerozhodně opakoval. „Nemocný se nedá předvolat.“

„Půjdeme k němu do bytu.“

Rozhodli se jít všichni společně. Jenom milicionář z okresu odmítl.

„Já Grikora Samveljana znám dlouho a nemůžu ho podezřívat,“ ujišťoval zamračeně. „Grikor za nic nemůže. Podle mého mínění tu pracovaly cizí živly – ukradly zboží, naložily do auta a odvezly. A to je všechno. Zločince však už nemůžeme hledat tady, nýbrž v Jerevanu, a možná ještě dále…“

Prodavač Grikor Samveljan bydlel na kraji vesnice v čistém přízemním domku. Před domem rostl mladý sad.

„To je bohatství!“ ozval se nadšeně Mikael a dotýkal se ještě zelených plodů na broskvoních. „Jestlipak víte, že za tenhle sad vyhodil náš Grikor spoustu peněz? Ale stojí za to, stojí!“

„Tak přestaň už!“ okřikl ho milicionář, který se přece jen přidal k ostatním. „Proč by ho nekoupil, když dostal peníze od syna?“

„No vždyť nic neříkám,“ zrozpačitěl Mikael,

„A jeho syn, jak víš, je voják!“

„Ať… ať je třeba sám generál!“ usmál se Mikael. „Nic špatného jsem neřekl.“

Jeho dětský úsměv se Andrejovi zdál opět tak známý, že to už nevydržel a zeptal se:

„Nesetkali jsme se někde spolu už dříve?“

„Konečně jste si vzpomněl,“ řekl Mikael, ale bez zvláštního nadšení. „Viděli jsme se jen krátce…“

„A kde? Kdy?

„To nestojí ani za zmínku…“ Mikael mluvil s nechutí, jako by se rozmýšlel, má-li pokračovat, nebo přestat. „Bylo to na trhu v Jerevanu… Jistě si vzpomínáte. Chcete prostě, abych se přiznal první…“

„Aha,“ suše odpověděl Andrej. „Už si vzpomínám.“

Před čtrnácti dny se Andrej v neděli setkal na trhu S Gevorkem. V Arménii chodí muži na trh častěji než ženy. Věcí muže je nakoupit, to jest „obstarat trh“, věcí ženy je chutně uvařit. Gevork „obstarával trh“ podle všech pravidel: chodil po masných, zeleninových a ovocných krámcích, vybíral a vyptával se na cenu zboží a plnil svůj košík pomalu, uvážlivě.

Andrej si přišel koupit meruňky. Na trhu byl vždycky bezradný; snažil se koupit tam, kde se tlačilo nejmíň lidí. Jednou šel koupit maso a vítězoslavně přinesl domů buvolí krk…

Když ho Gevork potkal, nabídl se, že mu pomůže: „Koupíme ty nejlepší meruňky!“ Už dvakrát obešli ovocné stánky. Gevork puntičkářsky prohlížel vystavené ovoce. Jedny meruňky se mu zdály nedozrálé, jiné zase naopak přezrálé, tyhle byly maličké, a tamty, i když velké, zas příliš drahé.

„Ale co,“ bručel rozpačitě Andrej, „vždyť chci jen dvě kila… vezmu takové, jaké jsou…“

Trh hlučel. Kolchozníci, kteří přivezli do města ovoce, vychvalovali jeden přes druhého své zboží.

„Šťavnaté, ochmýřené, dobré, voňavé jak macešky,“ křičel muž s červenými tvářemi, a všechny ty poklony patřily maličkým meruňkám, které vyhazoval nahoru a zase chytal do čepice.

„Přejdeš kolem a budeš litovat, vrátíš se a bude pozdě!“ přívětivě domlouval jiný.

„Stop!“ řekl Gevork. „Tady je to, co potřebuješ. Nejlepší druh a bude laciný. To je můj známý, ten mi sleví.“

U ohromného pleteného košíku stál lhostejně majitel – Šedovlasý muž s černým obočím, oblečený do bílého plátěného kabátu. Meruňky měl prvotřídní, jednu jako druhou, žluté jako slunce, velké jako husí vejce. Prodával je po kusech. Kupující tu však nebyli. Odrazovala je cena, tlustě napsaná na lístku, připevněném k uchu pleteného košíku. Prodavač neprodával, neslevoval; když mu někdo nabídl jinou cenu, neústupně jen ukázal na svůj lísteček.

„Nazdar!“ pozdravil ho Gevork.

‚A-a, drahý Gevork!“ zvolal prodavač a vztáhl k němu obě ruce. „Pěkně tě vítám! Jak se daří?

„Jak se máš ty?

„Copak já! Nač mluvit o mně? O takovém nepatrném člověku.“

„To máš meruňky z vlastní zahrady?“

„Ano, přivezl jsem tady ty padavky!“ opovržlivě řekl „A co ty hledáš?

„Chci koupit tady pro přítele meruňky, ty nejlepší.“

Prodavač obdařil Andreje přívětivým úsměvem.

„Ty nejlepší hledáte?“ přitáhl Gevorka k sobě a snížil hlas: „Jestli chceš koupit pěkné, nekupuj je u mne!“

„Proč?

„Ps-ss-t! Ať to nikdo neslyší… Tyhle meruňky jsou pěkné jen na pohled. Jsou drahé a špatné. Říkám ti to jako příteli…“

A tento prodavač meruněk nebyl nikdo jiný než právě Mikael, který teď vedl Andreje do bytu k prodavači vesnického konzumu Grikoru Samveljanovi.

Na nízké dřevěné pohovce byl prostřen koberec. Grikor Samveljan ležel na pohovce pod silnou zimní přikrývkou, a přesto mu bylo zima. Oči mu neklidně zatěkaly, když spatřil lidi, vcházející do pokoje. Pokusil se nadzdvihnout, ale zasténal.

Andrej pozdravil.

„Musíme vás obtěžovat bez ohledu na vaši nemoc. Copak vy nechcete být při inventuře?“

„Žena tam šla místo mne,“ řekl prodavač a přitáhl si pokrývku až k bradě. „Já jsem nemocný.“

„Kdy jste se rozstonal?“

„Včera večer. Vzalo mě to tak najednou. Zavřel jsem konzum a šel jsem domů.“

Najednou popotáhl nosem. Andrej si všiml, že má velmi úzký nos. Jako by někdo vyřízl z překližky trojúhelník a přilepil mu jej ostrým úhlem dopředu na široký obličej se smutnýma očima.

„Zavolal jste doktora?

„Ále doktor! Nařídil mi, abych si přikládal na kříž horkou cihličku. Jenže to nepomohlo.“

„A míváte to často?

„Poprvé.“

„To je zdravý muž!“ pochvalně poznamenal Mikael, „nikdy nestůně… Že jo, Grikore? Když přivezou do konzumu zboží, tak hází pětipudovými pytli jako s kamínky. Nikdy žádnou nemoc neměl. Až teprve včera se rozstonal poprvé. Nenastydl si snad, Grikore?

„Možná, snad. Kdoví!“

„Nemáš kašel nebo nekýcháš?

Prodavač si nervózně povzdechl.

„Nic nemám – ani horečku, ani kašel, jenom hnout se nemůžu.“

„Podívejme, co je to za nemoc!“

Andrej nahlédl do druhého pokoje. Na stojánku stál úplně nový rozhlasový přijímač, na oknech visely tylové záclony. Pokoj byl světlý, čistý, nedávno vybílený.

„Má hezký dům!“ řekl Mikael pochvalně, ale takovým tónem jako by to měl Grigoru Samveljanovi za zlé.

„Copak dům… Soudruzi,“ náhle s námahou pronesl Grikor a zrudl, „já vám přece jen musím říct jednu věc…“

„Nu.“ pobídl ho Andrej.

„Včera jsme se od rána v krámě nezastavili, měli jsme velkou tržbu. Ale když mě přepadla ta nemoc, odešel jsem a nechal jsem všechno v konzumu. Všechny peníze. Myslel jsem, že se brzy vrátím.“

„Nu!“ pronesl Andrej ještě přísněji než prve.

Teď začne lhát, pomyslel si s odporem, ale hned se zarazil. Kapitán Miansárov tisíckrát říkal: Nepodezřívejte předčasně, škodí to věci…

Předseda vesnického sovětu funěl a mlčel.

„Když jsme se ráno dozvěděli, že je hlídač zabitý,“ řekl Grikor a jeho žilnatá ruka přejížděla hedvábný povrch pokrývky, „šla moje žena hned do krámu. Ale peníze tam už nebyly…“ Zkormouceně pohlédl na lidi, kteří obstoupili lůžko.

Milicionář z okresu si povzdechl. Předseda vesnického sovětu hlučně odstrčil židli.

„Cožpak jste měl právo…,“ spustil hněvivě.

Grikor se ho pokoušel přerušit. „Soudruhu Zarzande…“

„Počkejte! Teď mluvím já. Jakým právem jste nechal všechny peníze v konzumu? Víte, že se peníze mají odvádět?

„Ale ta nemoc přece.“

„Kolik tam bylo peněž?“

„Hodně.“ Zajíkl se Grikor. „Skoro dvacet tisíc.“

Andrej vstal ze židle. V tom okamžiku vyskočil Karaj, který ležel na břiše u dveří.

„Tak,“ poznamenal Andrej, „s vámi si budeme muset ještě pohovořit. A hodně pohovořit! Teď ale půjdeme do konzumu a přesně zjistíme, co bylo kromě peněz dále ukradeno.

První člověk, kterého potkali, když vyšli na ulici, byl kolchozní účetní. Pracoval. V inventurní komisi a nyní pospíchal ohlásit výsledky kontroly. Byl celý zaražený.

„To byli divní lupiči – nic nevzali! Je tam skoro všechno zboží, kromě pánského obleku číslo padesát a dvou lahví vodky. Proč tedy zabili dědu Vachtanga?“ ptal se a upřeně se díval zpod brejlí.

„Spočítali jste všechno přesně?“

„O tom nepochybujte!“

Teď už do konzumu chodit nemuseli.

„Soudruzi,“ řekl Andrej, „promiňte mi, opustím vás…“

Mikael ho vzal za loket. Takový stařec, ale jakou má silnou ruku…

„Nech toho! Nermuť se…,“ řekl Mikael. „‚Nemůžeš v jednom kuse pracovat! Půjdeme ke mně, půl hodinky posedíme pod stromem v mé zahradě.“

„Nemůžu, děkuji.“

„A co tě vlastně trápí?“

Andrej si uvolnil loket.

„Nic zvláštního. Chci se projít a přemýšlet…“

„Tak my tedy půjdeme s tebou, a kdyby něco, tak ti pomůžeme.“

Jak byste mi mohli pomoct…“ Andrej se dotkl štítku čepice. „Vrátím se brzo.“

Rychle se pustil ulicí. Karaj šel pozorně u jeho levé nohy.

Kluci, kteří byli psovi, jenž se jim zalíbil, stále v patách, ale pro každý případ zachovávali patřičnou vzdálenost, se nedali ani teď odradit. Odvrátili se od Šedého vlčáka a milicionáře z okresu, od Mikaela i od soudruha Zarzanda a svorně šli za Andrejem. Vpředu běžel Karlos. Andrej ho zavolal. Chlapec se oddělil od svých kamarádů a přibližoval se zpočátku rychle, potom stále pomaleji. Bál se psa.

„Mám k tobě prosbu…,“ začal Andrej.

„Jen řekněte, strýčku!“

„Doprovoď mě, prosím tě, na správu kolchozu.“

Karlos zašilhal bázlivě na psa.

„Mám jít vedle vás, nebo s kluky?“

„Bylo by mi samozřejmě milejší, kdybys šel se mnou.“

Karlos přikývl. Považoval to za svou povinnost, jenom se zeptal: „A nekousne mě?“

„Ne, on nekouše.“

Hoch šel nejprve vedle Andreje, pak se ale osmělil a přešel blíž ke Karajovi.

„Mohl bych ho vést?“

Andrej mlaskl jazykem – už si také osvojil od ostatních tento zvyk.

„Moc rád bych splnil tvou prosbou, ale pochop mě: to se nesmí! Dobrý služební pes musí uznávat jen svého pána.“

Blížili se doprostřed vesnice. Potkávali jen málo lidí, kolchozníci byli v polích, sklízeli. Bylo ospalé poledne. Zavodňovací příkopy, kterými tekla voda do sadu, bublaly. Na návsi před klubem hráli docela malí hoši kopanou; starší chlapci chodili za sebou na chůdách.

„Co to tu máte, to se ti kluci učí chodit na chůdách?“

„Bodejť! Jenomže chodí špatně!“ Karlos si opovržlivě odplivl. „Kdybych měl čas, ukázal bych těm mrňatům, jak se na nich má chodit! Lip než já tu nechodí nikdo!“

Za rohem vykoukla babka, zašilhala na psa a začala Karlose hubovat.

„Co to říká?“ zeptal se Andrej.

Karlos se začervenal.

„Hubuje mě…“

„To jsem pochopil, ale proč?“

„Někdo v noci chodil na chůdách a ona si na mě zasedla – myslí si, že jsem to byl já. To je taková babka, pořád jí není něco vhoď!“

Do kolchozní kanceláře se vcházelo z verandy. Karlos vystoupil po schůdkách a Andrej čekal – nechtěl dovnitř se psem. U verandy stál přivázaný osedlaný kůň. Karaj viděl koně málokdy. Zdálo se mu, že k tomuto velikému zvířeti je nejbezpečnější přiblížit se ze zadu; napjal vodítko, zavrčel a nasával koňský pach.

„Ech, příliš vzdělaný nejsi!“ řekl Andrej a prudce psa zastavil. „Pamatuj si pro příště: ke koni se chodí ze strany, k ovci zepředu a ke krávě zezadu.“

Kůň vyhodil nohou a Karaj odskočil na půl metru zpátky.

Na verandě se objevil Karlos.

„Předseda je na poli, ostatní jsou taky pryč, Je tu jen Galust, přijel tady na tom koni.“

„Kdo je to Galust?“

„Tajemník strany.“

„Výborně. Toho právě potřebuju ze všech nejvíc.“

„Zavolali ho do kravína,“ řekl Karlos, „Doprovodím vás tam, chcete?“

Kravín byl na konci vesnice. Ozývalo se odtamtud rychlé klepání kladívek a řinčení železa i vysoké, pronikavé skřípání pily. Na tomto konci vsi byly soustředěny dílny a stáje pro dobytek, Nad vším se tyčila silážní věž – bachratá, červená, postavená tak pevně a důkladně, že tu bude celá staletí, Nedaleko od ní se táhly úhledné, čerstvě vybílené chlévy. Sice nízké, ale velmi dlouhé – to nebyly chlévy, to byla celá ulice! Zavanula silná vůně sena. Karaj nastražil tiši, vlahý černý čenich se mu neustále chvěl.

Andrej odvedl psa do chládku nedaleko kopky sena a nařídil mu, aby zůstal ležet. Teď ať se stane co se stane, pes se nehne z místa, dokud pán rozkaz neodvolá,

Tajemníka kolchozní stranické organizace se mu podařilo najít v jedné stáji. Byl tu chládek a prázdno. Dobytek vyhnali už na jaře na pastviny vysoko do hor. Jen ve dvou stájích byly krávy, které obstoupili lidé.

V kravíně právě skončily nějaké stavební práce. Tu a tam ležely otesané kameny. U jedné zdi byly složeny kovové roury, u dřevěného stropu visela silná lana. Na nich se pohupoval vozíček. Karlos se ho jednou rukou lehce dotkl a on se hned po laně rozjel.

Galust, silný, do černá opálený, šel Andrejovi vstříc s rukou zdviženou na pozdrav. Začal se omlouvat: Ať si poručík milice nemyslí, že se lidé o pátrání nezajímají. Ale doba je prostě taková – žně, všichni jsou na polích. Mně se podařilo přijet do vsi jenom na okamžik. Vždyť to je dneska událost! Galust ukázal na kravín a oči mu zazářily. Okamžitě však tento záblesk přitlumil.

„Poslouchám vás, soudruhu poručíku!“

„A copak to máte dnes za událost?“ zdvořile se zeptal Andrej.

„Nehodí se zrovna teď o tom mluvit…,“ váhavě začal

Galust a oči mu opět zazářily. „Jsme první v našem obvodě v kompletní mechanizaci živočišné výroby. Právě jsme to dokončili. Visutá dráha – krmení bude mechanizované. Ťukne se jen prstem a půltunový vozík si klidně pojede. Kdo tahal na vlastním hřbetě pětitunové pytle, jako například svého času já, ten to ocení! Ale copak to!“ Galust mávl rukou. „Ty už v mnoha kolchozech mají. Ale zmechanizovaná příprava krmiva – to je novinka. Nebo taková věc jako je elektrické dojení krav. Nebo automatické napáječky… Schválně jsme přihnali z hor dvě krávy, abychom se podívali, jak budou pít.“

Galust se ostýchal říct, že to byl on, kdo krávy přihnal, že pro ně jel do hor, sotva začalo svítat. Vedl Andreje ke stání. Co měli s tou mechanizací starostí! Vyskytli se lidé, kteří říkali, že je to předčasné. Že prý se dají utratit peníze rozumněji. Galust s nimi však nemohl ani v nejmenším souhlasit. Teď se to teprve ukáže!

V každém stání byla na sloupku připevněna kovová výlevka s pedálem na dně. Bílá kráva strčila chřípí do výlevky a trochu stiskla pedál. Voda okamžitě vytryskla, výlevka se naplnila. Za slavnostního mlčení všech přítomných se kráva napila. Zdvihla hlavu a voda zmizela.

„Podmíněný reflex,“ řekl významně Galust. „Jakmile bude chtít pít, stiskne pedálek. Dříve tomu tak nebylo – trp krávo, dokud si na tebe někdo nevzpomene!“

„To je známá věc,“ usmál se Andrej. „U nás ve škole jsou výchova a výcvik psů založeny také na podmíněném reflexu.“

Nechtěl si před Galustem zadat ve všech těchto vážných otázkách, a proto dodal: „Učení akademika Pavlova…“

„No právě!“ chytil se Galust. „Teď se v okrese dostaneme na první místo v živočišné výrobě a v tabáku.“ Pohlédl na Andreje a zarazil se. Ten člověk ho vyhledal na farmě, aby s ním něco projednal, a on ho nepustil ke slovu. „Promiňte…“ Galust zahanbeně zakašlal do dlaně. „Pojďme semhle…“ Vedl Andreje do vzdáleného kouta v kravíně. „Řeknu vám jedno…,“ a vážně se na Andreje podíval, „naši kolchoznic i jsou velmi pobouřeni, že se v naši vesnici stalo něco takového. Budou určitě zklamáni, jestli se nepodaří vypátrat zločince.“

„Víte, to je zamotaná historie…“ Andrej se pokusil zakrýt rozpaky úsměvem. Člověk lehce hovoří o svých úspěších, ale na vysvětlení neúspěchů chce vždy najít nějaké polehčující okolnosti. Ne, jen hleď být statečný, i když se ti nic nedaří! „Bude to těžké.“ přiznal se Andrej a díval se svému společníkovi přímo do tváře. „Zatím ještě nemám žádný výsledek.“

Galust se zamračil.

„Předseda vesnického sovětu vám nepomáhá?“

„To ne, proč…? A taky, co může udělat? Chybu dělám já, a ne on.“ Podívejte se, já jsem ještě mladý a hlavní moje neštěstí je, že se doposud nevyznám v lidech. Buď je mám všechny za příliš milé, nebo zase všechny podezřívám.“ Andrej zpozoroval v Galustových očích znepokojení a pospíšil si dodat: „Ale to nic neznamená. Jede k vám nadporučík s velkými zkušenostmi a já mu tu budu pomáhat…“

„Zkušenost se dá časem získat,“ s účastí řekl Galust. „Mluvil jste už s Mikaelem?“

„Mluvil jsem s Mikaelem i s předsedou vesnického sovětu. A chci se vás zeptat, co je to za lidi?“

„Mikaela jistě znáte. Pracoval dříve taky v milici.“

„To jsem nevěděl.“

„Jenomže ho za něco propustili. Teď žije u nás. Jakoby kolchozník…“

„Jakoby?“

„No ano. On se o kolchoz nezajímá. Má skvělý sad. Starší syn se osamostatnil; dostal záhumenek a nepozorovaně ho postoupil otci. Peněz mají dost. Pěstují ovoce, prodávají je ve městě. Co je jim do kolchozu?“

„A vy to trpíte?“

„Dokud je Zarzand předsedou sovětu, bude se Mikael vykrucovat. Náramně dobře si spolu rozumějí. Ale to se už dlouho nepotáhne. Zarzand tam nebude sedět déle než do příštích voleb. Zmýlili jsme se v něm. Lidé ho už na další volební období nezvolí.“ Galust si zapálil a nabídl cigaretu i Andrejovi. „Ale ať jsou dobří, nebo špatní, musí vám pomoct. Jestli potřebujete někam zajet, předseda vám zařídí dopravu, udělá všechno, co bude zapotřebí. To buďte klidný. A Mikael vám může pomoct radou. Je to přece jen zkušený člověk.“

„A co říkáte prodavači konzumu Grikorovi Samveljanovi? Hlavně o tom bych chtěl vědět, co je zač…“

Galust se na okamžik zamyslel.

„Málo ho znám,“ poznamenal důrazně. „Nic přesného říct nemůžu.“ Podal Andrejovi ruku. „Promiňte, pojedu na pole. A nevzdávejte se!“

„A co se týká hlídače, který zmizel,“ nejistě začal Andrej, „co si myslíte… nemohl se na tom podílet?“

„Ne, to byl zlatý staroch,“ odpověděl Galust, „toho klidně vy nechte!“

Karaj čekáním na pána úplně zemdlel. Když se Andrej objevil, trhl celým tělem – tak by byl rád vyskočil – ale opět ztuhl. Nedostal rozkaz, aby vstal. Andrej ho vzal za vodítko a šli zpátky kolem klubu, kolem sportovního hřiště, potom k domu Grikora Samveljana.

Když vešli do sadu, Andrej zaslechl za zády těžké kroky. Doháněl ho milicionář z okresu.

„Já to věděl, že sem vrátíte,“ řekl milicionář zlostně. „Co vás tu zajímá?“

„Chci si s tím člověkem prostě promluvit,“ nedbale odpověděl Andrej.

„Ničím se neprovinil!“

„To je dobře, když je to tak.“

Andrej přeskočil příkop. Milicionář nezůstal pozadu, následoval ho. Karajovi se to nelíbilo a tiše zavrčel. Šedý ovčák také zavrčel; okamžitě však zbaběle svěsil ohon.

„Jděte a zabývejte se svými věcmi!“ klidně nařídil Andrej.

„Mám stejnou práci jako vy… Půjdeme ke Grikorovi společně.“

„Promiňte, mám prozatím v úmyslu jít k němu sám.“

Milicionář zažmoulal ústy, pohodil svou perziánovou hlavou a zamyslel se.

„Tak abyste věděl,“ řekl s nádechem výhrůžky. „Samveljan je poctivý člověk! A dále, je to můj příbuzný. Ručím za něho jako za sebe samého.“

„Beru na vědomí,“ poznamenal Andrej, lehce milicionáře odstrčil a vstoupil do domu.

Zdálo se mu, že se za oknem něco mihlo. Když otevřel dvéře do pokoje, spatřil Samveljana, jak na sebe rychle natahuje pokrývku.

„Tak,“ řekl Andrej a na chvilku se odmlčel. „Vy jste v domě sám?“

„Ano,“ tiše odpověděl Samveljan.

Andrej zpozoroval, že se při tom poněkud zarazil.

„A kdo to tady právě chodil po pokoji?“

„Nikdo tu nechodil. To já jsem se pokoušel vstát. Chtěl jsem, jestli se mi to podaří, jít do krámu a ještě jednou se podívat po penězích.“

„Takže vy i přes takovou silnou bolest můžete vstát z postele?“

Polekané černé oči se zastavily Andrejovi na obličeji, pak uhnuly stranou.

„Vždyť jsem přece nemohl vstát.“

„A proč jste tak rozpačitý?“

Samveljan odpověděl pokleslým hlasem: „Vždycky přijdu do rozpaků, když vidím, že mi někdo nevěří.“

Ztlumil hlas ještě víc a řekl: „Stydím se za to…“

„Tak vida,“ rozhořčil se Andrej. „Vy se tedy stydíte za mne?

Nečekal na odpověď, energicky otevřel dveře do druhého pokoje a prošel s Karajem celý dům. Chtěl se přesvědčit, že je prázdný. Pak se vrátil k lůžku nemocného. Rozhovor s Grikorem ho přece jen donutil k zamyšlení. Cožpak by se takhle choval zatvrzelý zločinec?

„Milicionář z okresní pobočky je váš příbuzný?“ zeptal se přísně Andrej.

„Ano, příbuzný – bratranec.“

„Ale víte přece, že žádné příbuzenské vztahy nechrání před odpovědností?“

Grikor se bezmocně usmál.

„Tak dobrá,“ řekl Andrej. „Teď vám dám jednu otázku. Na vaší odpovědi bude záviset velmi mnoho. Rozmyslete se, než odpovíte… Věděl někdo kromě vás, že peníze zůstaly v krámě?

Prodavač se zamyslel.

„Nikdo to nevěděl. Já to nikomu neřekl. Ani žena to nevěděla.“

„No vidíte! A lupiči žádné zboží nevzali. Přišli si tedy speciálně pro peníze. Jak je to možné?“

Grikor Samveljan mlčel, žmoulal pouze třásně přehozu.

„Druhá otázka: vy jste prosil svého příbuzného milicionáře, aby vás z toho vytáhl?“

„To ne!“ Grikor se rozčilením až nadzdvihl na lokti. „Ale mně se nevěří… Prosil jsem ho, aby za mě ztratil slovo…“

„Prosil jste ho marně!“ Andrej vstal ze židle. „Zamyslete se ještě nad mými otázkami a já se zamyslím nad vašimi odpověďmi. Zatím na shledanou.“

Andrej držel Karaje na vodítku a šel na konec vsi. Rozhodl se, že obejde vesnici velkým obloukem. Jestliže se přerušená stopa někde nablízku obnoví, Karaj ji ucítí. Zmizení stopy u velkého balvanu se musí nějak vysvětlit.

Asi za hodinu se Andrej vrátil do vesnice z druhé strany, Karaj měl vyplazený div ne celý jazyk. Ušli pěknou dálku, Andrej měl na holínkách tlustou vrstvu prachu, sám však byl na pohled čilý a ukázněný jako vždy. U konzumu ho zastavil rezatý mládenec s tesařskou sekerou v ruce.

„Soudruhu poručíku, důležitá novinka! Hlídač se našel!“

Andrej zahvízdl. To je skutečně novina! „Živý?“

„Potlučený, ale živý. Odvezli ho do nemocnice. Mluvil s ním už náčelník okresu.“

Andrej chtěl jít k Mikaelovi, aby se umyl, odpočinul si, poležel v sadu pod stromem. Teď už nebylo na odpočinek ani pomyšlení.

„Kde tu máte nemocnici?“

„Na druhém konci. Můžu vás doprovodit…“ Rezatý se nesměle usmál: „Já jsem přece v pomocné stráži, soudruhu poručíku.“

Andrej věděl, že na vesnicích existují dobrovolné brigády na pomoc milici. Jejich členové si říkali pomocná stráž.

„To mám štěstí, narazil jsem na kolegu… Tak mě veď a vypravuj.“

Ukázalo se, že člena pomocné stráže – byl povoláním tesař – poslali opravit dveře u konzumu, u kterých lupiči odtrhli petlice. Pracoval a najednou zaslechl tiché sténání přicházející jakoby od schůdků. Byla tam dosti hluboká jáma, kam prodavač skládal obvykle prázdné sudy a bedny. V této jámě našel rezatý tesař dědu Vachtanga pod bednami.

„Teď už děda přišel k sobě a pořád jen opakuje: ‚Nic nevím.‘“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Andrej.

„Onik.“

„Podívej se, Oniku,“ řekl vážně Andrej, „ptám se tě jako člena pomocné stráže: byl někdo nějak zvlášť rozčilený, když se hlídač našel?

Onik se zamyslel.

„Zvlášť rozčilený jsem byl jen já, soudruhu poručíku,“ přiznal se naivně. „Jak jsem zaslechl sténání z jámy, tak jsem hned odhodil sekeru.“

Nemocnice byla v úplně novém, Čistotou zářícím zděném jednopatrovém domku. Za plotem rostly mladé stromky, cestičky byly posypány žlutým pískem.

„Teprve před měsícem jsme ji otevřeli,“ oznámil Onik, „zavedli tam děsně přísný řád…“ U plotu se s Andrejem rozloučil. „Mě tam stejně nepustí…“

Andrej šel s Karajem po písčité pěšince, když ho někdo okřikl. V čistém bílém plášti na něho posměšně hleděla stařenka s jazykem ostrým jako šavle.

„Se psem do nemocnice? To je tuze moudré.“

„Ale já psa přivážu.“

„Tak to ne! Zvířata na území nemocnice nesmějí. Copak soudruh milicionář nebyl nikdy v nemocnici a nezná její pravidla?

Andrej se bez odmluvy vrátil k vratům a posadil Karaje do stínu u plotu.

„Doktorko,“ začal, když se vrátil, „potřebuju…“

Stařenka ho přerušila a štítivě sevřela rty.

„Nejdřív ze všeho si musíte umýt ruce.“

V umyvárně obložené bílými kachlíky Andrej zavrtěl hlavou a řekl: „Vy jste ale přísní…“

Když si utíral ruce papírovým ručníkem, pokusil se vyslovit svou prosbu, ale stařenka ho přerušila.

„Já vím, co potřebujete. Chcete vidět nemocného Mnacakanjana.“

„Hlídače,“ potvrdil Andrej, „dědu Vachtanga.“

„To je právě Mnacakanjan. Vidět ho nemůžete.“

„Jak to, že nemůžu? Andrej se nedůvěřivě usmál. „Je to nutné kvůli pátrání. Proč to nejde?“

„Vzhledem k jeho zdravotnímu stavu.“

Když se stařenka sdostatek pokochala svou mocí, slitovala se:

„Ostatně to můžeme ohlásit doktorovi.“

„A kdo jste vy?

„Já tu mám jinou hodnost,“ řekla vesele stařenka, „já jsem uklízečka.“

Lehce vyběhla po schodech, ale dosti dlouho se nevracela. Nakonec se objevila z docela jiné strany a podala Andrejovi bílý plášť. Andrej si nesměle zavázal tkaničky. Šel chodbou pokrytou hnědým linoleem a do ordinace k doktorovi prošel dveřmi matně se lesknoucími bělostí.

Doktor, mladičká ruměná dívka, se usmála, když viděla, jak Andrejovi nemocniční plášť překáží. Dali mu ho velký a on se bál šlápnout na sněhobílou podlahu těžkými vojenskými holínkami.

„Vy mi pravděpodobně nemocného unavíte,“ řekla doktorka znepokojeně. „Snažte se, aby vaše rozmluva byla co nejkratší. Vůbec bych vám nedovolila nemocného vyrušovat, ale on sám chce s vámi mluvit.“

V pokoji, kam Andrej vstoupil, bylo několik lůžek, ale obsazeno bylo jen jedno. Děda Vachtang ležel u okna, hlavu měl celou obvázanou. Na bílé stoličce u něho seděla Marjamik. Také v plášti. Těžké černé vlasy měla v týle spleteny do uzlu. Andrej si všiml, že má mladé, jasné oči.

„Promiňte, prosím… Není hezké někoho obtěžovat v tomto stavu. Ale nemůžu si pomoct, musím se od vás dovědět nějaké podrobnosti ohledně té krádeže. Můžete mi odpovědět na několik otázek?

„Mladíku.“ řekl chraptivě děda Vachtang. „podívej se z okna. Co tam vidíš?

Andrej se otočil. Z okna bylo vidět vzdálený břeh řeky a jeskyně vydlabané ve skalách.

„Tam v té jeskyni, třetí zprava,“ pokračoval děda Vachtang stejně chraptivě, „tam jsem se narodil a prožil polovinu života. Teď tam nebydlí nikdo. Divávál jsem se z té jeskyně na tento břeh a přemýšlel: co tu bude za sto let? Myslel jsem si, že já se už nedožiju ničeho lepšího! Ale dožil jsem se, dožil. Uviděl jsem dům, ve kterém bydlí Marjamik. Sám taky bydlím v hezkém domě. A léčí mé teď v hezké nemocnici… Tak tedy, mladý důstojníku,“ slavnostně řekl děda Vachtang. „když člověka přestěhovali z jeskyně do domu, nebude si svůj dům špinit. To říkám tobě, protože mě neznáš a abys uvěřil v moji poctivost.“

„Co vás to napadá, dědečku!“ Andrej zrozpačitěl, rychle zamrkal a snažil se, aby se nesetkal s pohledem Marjamik.

Ta nehybně a vážně seděla na stoličce.

„Teď se, důstojníku, ptej na to, co potřebuješ vědět. A rychle, jsem unavený.“

„Jen mi, prosím vás, dědečku, řekněte, jak se to všechno stalo. Třeba jste něco slyšel, někoho viděl?

Hlídač mávl vyschlou rukou. Nikoho neviděl, nic neslyšel. Seděl na schůdcích. Náhle ucítil ránu. Víc nic si nepamatuje.

„Je viděl, že mě chtěli zabít!“ řekl zlostně. „Ale nás, Mnacakanjany, jednou ranou nikdo do hrobu nezklátí!“

„Kolik bylo asi tak hodin, když jste dostal tu ránu?

Děda Vachtang se zamyslel.

„Asi tři hodiny v noci, kohouti ještě nekokrhali.“

„Pokuste se, dědečku, vzpomenout, jestli v některém domě nebylo světlo. Možná že bylo všude tma a najednou se uprostřed noci v některém okénku rozsvítilo?“

„Ne. Mladíku,“ s lítostí pronesl stařec, „nemůžu ti ničím pomoct. To se nestalo.“

„Dobrá, dědečku,“ Andrej ze zvyku zdvihl ruku ke štítku, aby se rozloučil, ale neměl čepici, a tak ruku zase spustil. „Brzy se uzdravte!“ Vyšel na chodbu, nahlédl do ordinace, poděkoval doktorce a sešel dolů. Když za sebou zaslechl kroky, zastavil se a otočil. Doháněla ho Marjamik.

„Doktorka mi řekla, že mohu jet klidné do Moskvy. Teď se chci zeptat vás: mohu jet klidně do Moskvy?“

Stála o dva schody výše a Andrejovi bylo trapné s ní takto rozmlouvat. Pokynem jí naznačil, aby sestoupila. Avšak Marjamik zůstala stát na místě.

„Máte těžkou práci,“ řekla s chladným úsměvem, „podezřívat dobré lidi jen proto, abyste našel špatné…“

Bílý plášť se jí rozevřel a Andrej spatřil, že má na prsou zlatou hvězdu hrdiny.

„No, jsou lepší práce, než je moje.“ přiznal důstojně, „jenže mně se právě líbí tahle. V určitém smyslu jsem i já čistič stok a poetických řek revolucí mobilizovaný…“ Andrejovi bylo náhle trapně; jeho zamilované verše mu vyklouzly v nevhodnou chvíli. „Tak to říká Majakovskij.“ vysvětlil rozpačitě.

„A co má být?“ pohrdavě odpověděla Marjamik. „Co s tím mají společného verše?

Andrej se usmál.

„Domníval jsem se, že to bude srozumitelné… Já jsem také, abyste věděla, dělal všelijakou těžkou práci, aby se mým spoluobčanům žilo čistěji a lépe…“

Andrej chtěl opět zdvihnout ruku ke štítku, ale vzpomněl si, že stále ještě nemá čepici.

„Do Moskvy můžete jet s lehkým srdcem,“ řekl a pokračoval v chůzi.

„Počkejte!“ tiše zvolala Marjamik. Dívala se teď vesele na Andreje jasnýma očima. „Kdybyste mi alespoň popřál šťastnou cestu, soudruhu poručíku!“

Andrej přikývl. „Tak tedy šťastnou cestu!“ A se svraštělým obočím vyšel na ulici.

U plotu na něho čekal poslíček z vesnického sovětu, který mu sdělil, že poručík milice prosí, aby přišel do Mikaelova domu.

Pěkný zděný domek patřící Mikaelovi stál sto kroků od konzumu a byl zakryt celou hradbou ovocných stromů. Andrej byl tak unavený, že tuto nepatrnou vzdálenost stěží ušel.

Mezi stromy ležel na trávě tlustý květovaný koberec, na něm se kouřilo z obrovské majolikové mísy, ve které byla připravena skopová dolma – závitky ve vinném listí – byla tu i hromada meruněk a ve vědru studené vody se chladil džbán vína. Kolem koberce seděli na zkřížených nohách předseda sovětu, Mikael a milicionář z okresu; ten občas házel kosti svému šedému vlčákovi. Ženy ke koberci nesměly – byly tu jen k obsluze.

Mikael vstal a se všemi projevy pozornosti a pohostinnosti, jak se v takových případech slušelo, vedl Andreje ke koberci.

„Děkuju,“ říkal procítěně. „Děkuju ti, že jsi neminul mého domu. Pěkně tě vítám! Mikael je skromný člověk, ale má rád hosty a hosté ho také mají rádi.“

„To je pravda!“ vykřikl milicionář.

„Unavil ses, odpočiň si.“ Mikael sotva znatelně nadzvedl černé obočí a tlustá, kyprá žena, zřejmě jeho manželka, rychle podala Andrejovi broušenou sklenku.

Mikael zkoumavě pohlédl na Andreje. „Neptám se tě, jestli byla tvá cesta úspěšná. Kdybys odhalil něco zajímavého, řekl bys to jistě sám. Neptáme se také, co ti řekl děda Vachtang. Víme, že nemohl říct nic…“

Mikael udělal pauzu a nalil do sklenky víno.

„Pes by měl dostat napít,“ poprosil Andrej a cítil, že se už nemůže hnout z místa.

„Nestarej se!“ Nový pohyb hustého černého obočí, lehký pokyn šedé hlavy – a pod stromem se objevila miska se studenou vodou, V tomto domě zřejmě rozuměli hlavě rodiny beze slov.

Karaj hltavě a lačně pil vodu, pak si těžce povzdechl a pohodlně se usadil pod meruňkový strom. Byl také unavený.

„Pijeme na zdraví soudruha Zarzanda,“ řekl Mikael. „Napij se s námi… Soudruhu Zarzande! Tobě můžeme připíjet jako skvělému vedoucímu, přednímu sovětskému pracovníkovi. Pod tvým vedením a díky tobě a jenom tobě naše vesnice rozkvétá. Stavíš domy, soudruhu Zarzande, zlepšuješ kolchozní ovocnářství.“

Předseda vesnického sovětu mlčel, jako býk sklonil hlavu a pozorně naslouchal, jak ho chválí. Když se Mikael zmínil, o ovocnářství, oživl a zabručel:

„Dobytkářství taky! Protože to je teď hlavní problém!“

„No právě!“ chytil se toho Mikael. „Dobytkářství taky zlepšuješ, správné. Ty jsi Zarzande, přísahám při bohu, nejváženější vedoucí

naší vesnice. Měl bys pracovat v okresním středisku. A to se také stane! Na to ale já nepiju…“

Vstal a začal mluvit ještě slavnostněji.

„Náš drahý Zarzande…,“ Mikael šťouchl do Andreje, jako by ho vyzýval, aby naslouchal pozorněji, „náš Zarzand je báječný otec rodiny. Má šest dětí, jedno lepší než druhé. Přísahám při bohu, nádherné děti! Buď zdráv a šťasten se svými šesti dítkami, drahý Zarzande! Na to ale nepřipíjím…“

Mikael se odmlčel a přehlédl hosty očima, mají-li všichni plné číše, jsou-li všichni připraveni vypít jedním douškem víno, aby se čestně připojili k přípitku, který pronese.

„Připíjím tedy,“ pronesl poněkud tišeji, ale ještě významněji než předtím, „člověku, příteli, dobrému srdci! Žiješ, drahý Zarzande, a my žijeme s tebou. Buď živ a zdráv, náš drahý Zarzande, žij dlouho a žij blaze!“

Všichni si se Zarzandem přiťukli. Ten zamračeně pokynul hlavou a jedním douškem vyprázdnil sklenku.

V mezeře mezi stromy bylo vidět plácek posypaný pískem. Stála tam hrazda a na ní visely kruhy. Větší chlapec v bílém tričku se k hrazdě s potížemi přiblížil na chůdách, pro něho příliš vysokých, a chytil se jí. Pak zmizel, ale brzo se objevil z druhé strany, na chůdách červené barvy.

„Máš jednoho syna nebo jich máš víc?“ zeptal se Andrej a díval se na kluka, který ještě stále chodil kolem hrazdy.

„Doma jen jednoho!“ Mikael přimhouřil oči a potřásl šedivou hlavou. „Starší se osamostatnil, ale tenhle je u mne. Ničeho mi pro něj není líto. Vidíš, jaké jsem mu udělal hřiště.“

„Ale tady je přece sportovní hřiště u klubu?“

„To je veřejné, tohle je však moje!“

Mikael náhle vstal a šel ke zděnému plotu s rozpřaženýma rukama. Do zahrady přicházel Gevork a držel na vodítku Mauzera.

„Buď zdráv, drahý Gevorku!“ Mikael sladce mžoural. „Pěkně tě vítám! Buď tak laskav a vejdi pod mou střechu! Ženo, sklenici!“

„Buď zdráv, Mikaeli,“ suše pozdravil Gevork.

„Drahý hoste, přijel jsi právě včas! Prosím ke koberci… Soudruzi! Víte, kdo to přijel? To přijel náš drahý Gevork!“

Předseda vesnického sovětu zasmušile utrousil:

„Když přijel, tak ať se napije.“

Gevork se rozkročil, krátce všechny pozdravil a odstrčil paní domu, která mu nesla sklenici.

„Jsem ve službě. V práci nepiju. Poručíka Viťugina prosím, aby mě následoval a podal hlášení o situaci.“

Odešli do hloubi zahrady. Zdálo se, že pán domu a hosté nejsou spokojeni.

„Práce!“ odfrkl si Zarzand. „Jako bychom my nepracovali… K nám už přijeli jiní lidé, až z ústředí, a neodmítli vypít skleničku…“

„Drahý Zarzande!“ chytil se toho Mikael. „Mám tě rád hlavně proto, že svým pronikavým zrakem vidíš vždycky pravdu. Já toho Gevorka znám už dlouho. A co o něm můžu říct? Ale ty ses na něho jen podíval a okamžitě jsi všechno poznal. Na tvé zdraví, drahý Zarzande!“

Při této řeči si Mikael postavil dvě broušené sklenky na širokou dlaň a naplnil je vínem ze džbánu. „Jsou to přece jen hosté,“ pokrčil rameny, „a hostům se musí donést víno.“

Zarzand ho zadržel.

„Proč za nimi běháš? Až se budou chtít napít, přijdou k nám sami.“

Gevork mezitím odváděl Andreje dál od hodovníků. Psi šli vedle svých pánů a na sebe se ani nepodívali. Ale bylo vidět, že mají velkou chuť očichat se, zavrčel, a možná se i poprat.

„Co ty,“ káravě poznamenal Gevork, „přitáhla tě láhev?“

„Vždyť jsem vůbec nepil. Mám své důvody.“

„Tak vida – důvody! Měl jsi už dost času řídit se podle svého rozumu. Jenže výsledky nevidíme. Teď jsem přišel já a pokusíme se řídit mým rozumem. Podej hlášení!“

Andrej odpověděl: „Rozkaz!“ Začal vyprávět o balvanu, u něhož se ztrácí stopa, o inventuře, o prodavači Grikorovi Samveljanovi.

„Lupiči mohli odjet autem,“ přerušil ho Gevork, „proto nemáme stopu.“

„Auto tu nebylo,“ důrazně odporoval Andrej. „Za prvé není v konzumu skoro nic ukradeno, a to proto, že by to bylo těžké odnést; kdyby však měli auto, určitě by je naložili nějakými cennými věcmi. Je tam například sukno. Víš kolik stojí? Za druhé k místu, kde se stopa ztrácí, auto nedostaneš.“

„Podle tebe si tedy pachatelé šli do konzumu jenom pro peníze?“

„To přesně nevím… Pak by byl vinen prodavač – jenom on věděl o penězích.“

Gevork se rozhodl, že se sám podívá na místo činu. Aby se nemuseli vracet a znepokojovat domácí lidi, přelezli zděný plot. Psi jej lehce přeskočili. Rovnou cestou přes rokli bylo od Mikaelova domu ke konzumu velmi blízko. Ale ještě dříve šli k balvanu, u něhož stopa zmizela.

„Tady je to,“ řekl Andrej.

Gevork si kámen pozorně prohlédl.

„Člověk nemůže vystoupit na kámen a uletět,“ prohlásil. „Že Karaj nic neucítil, to ještě není žádný důkaz. Já teď pustím po stopě Mauzera a uvidíme.“

Šel ke konzumu a vedl na vodítku svého psa. Karaj nervózně kňučel – chtěl také pracovat. Škrábl Andreje prosebně přední tlapou po břiše. Se psem se nemá rozmlouvat. Andrej to však nevydržel:

„Mlč už! Udělal jsi ostudu sobě i mně. Teď chceš jinému, mnohem schopnějšímu psu překážet v cestě?“

Karaj na něho pohlédl, sklopil uši, mrskl huňatým ocasem, a lehl si do trávy.

Andrej viděl, jak od dveří krámu běží po stopě Mauzer a jak za ním sehnutý Gevork utíká a skáče přes hrbolky.

Rychle se přibližovali. Mauzer běžel plavně, klusal a zlostně blýskal malýma očkama. Gevork hlasitě dupal.

„Vidíš!“ vítězoslavně vykřikl na Andreje, když Mauzer přeběhl kolem balvanu.

Ale Mauzer se okamžitě vrátil, očichal kámen a usedl.

„Stopa!“ rozkázal Gevork.

Pes mrzutě vstal a za neustálého ohlížení udělal několik krůčků, jakmile ho Gevork přestal pobízet, vrátil se na předešlé místo. Gevork znepokojeně obešel balvan, vytáhl cigaretu a začal kouřit.

„Nemám samozřejmě konečné řešení,“ řekl Andrej, „mám jenom podezření…“

„Tak jen se svým podezřením počkej!“ přerušil ho mrzutě Gevork. „Kapitán Miansarov nám tisíckrát říkal: ‚Nejprve všechno objektivně vyšetřte a pak teprve začněte podezřívat.‘“

Bylo vidět, že se Andrej urazil.

„Však už jsem ledacos vyšetřil,“ pronesl mírně. „Snad mi, soudruhu nadporučíku, přece jen dovolíte, abych se vám svěřil se svými dohady?“

Gevork se podíval dozadu přes rameno. Z Mikaelova domu k nim pospíchali lidé.

„Své dohady si zatím nech pro sebe…“

Andrej se v celé své výši vzpřímil do pozoru. Šedé oči se mu zúžily, tváře se mu pohnuly a napjaly.

„Prosím o dovolení, soudruhu nadporučíku, abych se mohl na půl hodiny vzdálit!“

„Nedovoluju.“ Gevork se nasupil. „Zůstaňte se mnou. Všechny potřebné pokyny dostanete. Proto mě sem taky poslali. Teď mě odvedete k prodavači.“

První došel k balvanu Mikael. Už zdáli křičel:

„Tak jak to jde, Gevorku, jak to jde?“

Předseda vesnického sovětu se zeptal s očima upřenýma do země.

„Máte nějaké úspěchy v pátrání po zločineckých živlech? Prosím o hlášení!“

Gevork se na něho pozorně zadíval, vytáhl si dvěma prsty novou cigaretu z kapsy na blůze, zapálil si a posunul ji do koutku úst.

„Půjdeme teď všichni společně k prodavači Grikoru Samveljanovi.“

Mikael oznámil, že odtud je to blízko, a nabídl se, že je doprovodí. Přešli rokli a brzo se octli před Samveljanovým domem. Ale tentokrát přicházeli k domu z druhé strany. Měl před sebou zasklenou verandu, která měla vyvýšenou podlahu. Najednou Mauzer zneklidněl, přitiskl čenich k zemi a napjal vodítko. Zneklidněl i Karaj. Tiše Zavrčel a na vodítku sebou trhl i Aslan a div neporazil milicionáře – svého pána.

„Stop!“ Zvolal Gevork. „Ať pracuje jen jeden pes. Ostatní pryč ze stopy!“ Obrátil se k Andrejovi. „Byl jste před mým příjezdem v tomto domě, nebo nebyl?“

„No byl…“

„A Karaj nic podezřelého neucítil?“

„Vždyť jsme přece byli na druhé straně!“

„To není omluva! Měl jste podrobně prozkoumat celé okolí domu. Zachrání vás jenom to, když to bude nová stopa a pachatel teprve teď vešel do domu.“

Gevork povolil vodítko. Mauzer se vrhl ke schůdkům, ale do domu nevstoupil. Začal krátce a hlasitě štěkat, strkal čenich do otvoru pod podlahu verandy, která stála na sloupcích. Všichni se shlukli u verandy. Gevork vytáhl pistoli, sedl si na bobek, podíval se pod podlahu a vykřikl: „Vylez!“

Nikdo se neozval. Gevork přidržel Mauzera za obojek a vlezl do otvoru.

„Gevorku, drahý, je to nebezpečné!“ rozčiloval se Mikael. „Pusť napřed psa!“

Gevork jen odmítavě mávl rukou. Mauzer se dral kupředu. Karaj kňučel, Aslan štěkal. Z domu hleděla na verandu polekaná, hrozně hubená žena v šátku.

„Paní domu,“ vysvětlili Andrejovi, „žena prodavače Grikora Samveljana.“

První vyskočil z otvoru Mauzer. Držel v zubech sekeru s dřevěným topůrkem. Za ním vylezl Gevork.

„Lidi tam rozhodně nejsou…“

Vzal psovi sekeru a ukázal ji okolostojícím.

„Tak tohle je předmět, kterým byl spáchán pokus o vraždu. Vidíte – krev! Ostatní ať nám řekne Grikor Samveljan.“

Předseda vesnického sovětu zlostně odstrčil lidi, kteří mu překáželi v cestě na verandu, překročil najednou několik schodů a vší silou vrazil do dveří. Mikael šel za ním, mlaskal jazykem a opakoval:

„Aj, Grikore, aj, Grikore!…“

Prodavač stál ve spodním prádle a držel se za opěradlo pohovky. Obličej měl ještě bělejší než obvykle. Hubená žena v šátku stála vedle něho a držela ho za loket.

„Co se děje?“ zeptal se vyzývavě Samveljan.

Gevork mu ukázal sekeru. Přestože se do domu natlačilo mnoho lidí, všichni mlčeli.

„No,“ řekl Gevork, „teď mě začnete ujišťovat, že jste včera zařízl tele nebo berana, že?

„Ne, nic jsme nezařízli,“ zašeptala žena mrtvolně zbledlými rty. V očích se jí však rozněcoval hněv. „To není naše sekera!“ vykřikla.

„Ale, sousedko?“ lítostivě zvolal Mikael. „Když není sekera tvá, proč je pod tvým prahem?“

Grikor Samveljan zavrávoral, chytil se rukou za kříž a zasténal:

„Mizero!“

Předseda sovětu se k němu přiblížil s nafouklými neholenými tvářemi. „Měl jsi mou důvěru. Bylo ti to málo? Nemocný! Nemoc tě už přešla?“

„No ne, Grikore!“ kroutil hlavou Mikael.

Prodavač promluvil tak pevně a neohroženě, jak by to od něho nikdo v tomto okamžiku nečekal.

„Peníze jsou pryč – to je moje vina, neměl jsem je nechávat v konzumu. Za peníze odpovídám. Co ještě chcete? Za vykradení, za přepadení hlídače ať si odpovídá ten, kdo loupil…“

„Dobrá“ přerušil ho Gevork. „Je možné, že jsi měl spolupachatele. Možná že sám jsi hlídače nepřepadl. Pes tvou stopu neodhalil. Ale ty nám ve svém zájmu řekneš jména těch, co jsme dosud nenašli.“

Připínal vodítko Mauzerovi k obojku a celým svým zevnějškem dával najevo, že věc je skončena.

Samveljanova žena se psa nebála a přistoupila až k němu.

„Máme naše sovětské zákony!“ zlostně blýskla očima. „Řiďte se podle zákona! Ale takhle si počínat nesmíte. Nic jste ještě nevypátral, a už jste z nás udělal zločince.“ Obrátila se k mužovi: „Proč se díváš do země? Zdvihni hlavu! Ty jsi nevinný!“

„Dobrá, dobrá.“ Gevork šel ke dveřím. „Teď už si s vámi popovídá vyšetřovatel. Jestli jste bez poskvrny, dokážete svoji nevinu!… A teď,“ řekl a obrátil se k Mikaelovi, „bych neodmítl pozvání k tvému koberci“

Andrej nemohl z tohoto domu jen tak odejít. Trochu se zdržel:

„Jestliže nejste vinni, ničeho se nebojte,“ zašeptal ženě, která ukládala na lůžko svého muže. „Pravda vyjde na povrch…“ Nic určitějšího jim nemohl říct, a proto utíkal za Gevorkem.

Gevork šel obklopen velkou skupinou lidí. Vychvalovali ho jeden přes druhého.

„Pane, to je práce!“ říkal Mikael. „Jó, tohle je pes!“

Milicionář z okresní pobočky mlčel, jen kroutil hlavou.

Andreje zastavil stařec v ševiotovém saku.

„Může se stát,“ zeptal se přísně, „že se pátrací pes zmýlí?“

„Někdy se to stane.“

„Tak tedy ten černý pes je podvodník! Nikdy neuvěřím, že by takový člověk, jako je náš Grikor, byl zločinec.“

„Všechno se vysvětlí,“ řekl mu v chůzi Andrej a rychle doháněl Gevorka.

Když se dostal ke Gevorkovi, zašeptal mu, že si s ním chce promluvit. Ten se na vteřinu zastavil.

„Co je?“

„Můžeš mě aspoň teď vyslechnout?“

„Ach ták, tvé soukromé dohady!“ Gevork se zasmál. „Pojďme k Mikaelovi, tam si odpočineme a pohovoříme.“

„Gevorku,“ tiše řekl Andrej, „ty mě nechceš vyslechnout. Dobrá, nemusíš. Mohu se na hodinku vzdálit?“

„Blázne!“ shovívavě odpověděl Gevork. „Pátrání je skončeno, dělej si co chceš. Já zatelefonuju do Jerevanu, ohlásím výsledek. Za hodinu buď na místě – pojedeme domů. A netrap se. Jsi ještě mladý. Úspěch nepřichází hned. Přesto tě mám rád, Andrjuško, i když věčně fantazíruješ…“ Blahosklonně pohlédl na Karaje. „Hele, jak vyrostl! Brzo dohoní Mauzera!“

Andrej zůstával pomalu za ostatními, pak zahnul za roh. Když stál za domem, dal znamení Karlosovi. Ale současně s chlapcem přišel i Mikael.

„Kampak?“ Mikael zatahal Andreje za rukáv. „Teď už bez řečí ke mně! Napijeme se na šťastné zakončení věci. Neurážejte mě, prosím vás, neodmítejte!“

„Přijdu hned!“ slíbil Andrej.

„Nemyslete si, že vás pustím! Co máte tak důležitého?

„Není to nic zvláštního. Chci jen vyzkoušet psa. Tady ten hoch mi pomůže.“

„Vy pořád jenom myslíte na práci,“ pokáral ho vlídně Mikael. „To nejde! Úplně se utaháte!“

„Ale kdepak, nemějte starost,“ Andrej se zdvořile dotkl rukou štítku čepice, nechal Mikaela na cestě a přešel s Karlosem na druhou stranu. Na slunci bylo velké parno.

„Tak strýček Grikor teda okradl konzum?“ zeptal se Karlos. „A kdo uhodil dědu Vachtanga?…“

„Počkej,“ netrpělivě ho přerušil Andrej. „Ukaž mi raději, kde bydlí ta babička, která tě hubovala kvůli chůdám.“

Tahle otázka se Karlosovi zdála nezajímavá. No bodejť, nějaká babka! Cožpak za to stojí, aby na ni myslel zrovna dnes? A přitom Karlos v noci na chůdách vůbec nechodil, to ona si pořád jen vymýšlí…

Stařenka, jak se ukázalo, bydlela nedaleko domu Grikora Samveljana. Andrej zaklepal: objevila se okamžitě v okně mezi dvěma květináči.

„Promiňte,“ řekl Andrej. „Myslím, že jste si stěžovala na tohoto chlapce, protože vás dnes v noci probudil ze spaní?

Když stařenka spatřila neznámého městského milicionáře, zarazila se. Jedna věc je klukovi vyhubovat, ale druhá – zamíchat do toho milici. Copak je to něco tak zvláštního, že ji probudil?

„Ne, já si nestěžuji,“ omlouvala se. „Proč bych si stěžovala? Říkám jenom, že od té doby, co začali chlapci s těmi chůdami, není žádný klid.“ Obrátila se ke Karlosovi: „V noci, abys věděl, má pořádný mladý člověk spát, rozumíš?“

Karlos vyvaloval oči hned na ni, hned na Andreje.

„Promiňte ještě jednou,“ vyptával se Andrej, „jste přesvědčena, že to bylo právě dnes v noci? Tady ten hoch to popírá…“

„Jak to, že popírá? Vždycky se probouzím kolem třetí ráno. A přitom nebyl sám, přišel s ním ještě kamarád.“ Pohrozila chlapci prstem: „Kdo to s tebou byl?

Karlos vyprskl.

„Vidíte, ještě se směje!“

Andrej vzal chlapce za ruku a odvedl ho od okna.

„Nebuďte na něj moc přísný!“ vykřikla za nimi stařenka. „Napoprvé mu můžete odpustit.“

„Ještě mě lituje!“ uraženě poznamenal Karlos. Ničemu nerozuměl a tázavě se díval na Andreje.

„Podívej se…“ Andrej se nerozhodně na chvíli zarazil. „Nevím, jestli ti to mám říct, nebo ne…“

„Nedůvěřujete mi?“

„Jak bych ti mohl nedůvěřovat! Jsi jen prostě ještě malý… Tak se podívej, v noci chodili nějací lidé na chůdách kolem domu Grikora Samveljana. Proč na nich chodili v noci? Odpověď může být jen jedna: chtěli přerušit svou stopu, báli se, že podle té stopy budou nalezeni. A kdo se toho může bát? Jenom zločinci! Uvažuju správně?

Karlos ho poslouchal s udivenýma očima, sotva mohl přikývnout a špitnout: „Správně…“

„A teď dej pozor: pouštíme psy z konzumu po stopě a u toho velkého balvanu se stopa ztrácí. Člověk nemůže vystoupit na kámen a uletět, jak říká můj velitel. Mám tedy právo předpokládat, že tu sehrály svou úlohu chůdy? Bude to logické?“

Andrej by samozřejmě dal přednost tomu, kdyby ho místo chlapce vyslechl dospělý, rozumný a uvážlivý člověk a uznal jeho důvody za nezvratné. Nicméně když Karlos nadšeně zašeptal to pro něho neznámé slovo, „logické“, Andrej se zaradoval.

„Pojďme dále. Pachatelé si stoupli u velkého balvanu na chůdy – kdo je tam pro ně připravil, to je jiný problém – potom na těch chůdách, aby přerušili stopu, došli k domu Grikora Samveljana. A tady je spatřila naše babička. Tebe měla za jednoho z nich. Ten omyl jí odpustíme. Ale proč zločinci přišli sem? Měli utíkat, schovat se, a zatím chodili po vesnici. Proč tak riskovali? Pak u domu Grikora Samveljana jeden z nich, a možná že i oba najednou, chůdy odhodili. Jinak by Mauzer v blízkosti domu nezachytil jejich stopu! Proč to tak udělali? Na to se dá odpovědět zase jen jedno: zločinci se tu objevili jedině za tím účelem, aby zmátli pátrání – aby svalili podezřeni na někoho jiného, na nevinného, ale takového, kdo je snadno podezřelý. Zkrátka, byli to právě oni, kdo položili sekeru pod podlahu.“

„To znamená, že strýček Grikor je nevinný?“ rychle se zeptal Karlos.

„Ano, myslím, že je nevinný. My dva,“ slavnostně pronesl Andrej, „můžeme očistit jeho jméno!“

„Půjdeme mu to říct?

Andrej až nadskočil, když tento nečekaný návrh uslyšel.

„To bys tomu dal! Všechno bys pokazil. Nikdo se zatím nesmí nic dovědět. Jsi ty ale netrpělivý!“

Stáli nyní na vršíčku nad vesnicí. Nalevo od nich bublala po kamenech říčka. Když se obrátili napravo, bylo vidět konzum a za ním velký balvan, u něhož se ztrácela stopa.

„Tak dál už se mnou nechoď!“ nařídil Andrej. „A pamatuj, nikomu ani slovo!“

„Vy se zlobíte?“ Karlos smutně svěsil hlavu.

„Ne, co tě napadá!“ Andrej mu stiskl ruku. „Prostě se mnou nemůžeš jít. Bylo by to nebezpečné.“

Tohle zřejmě neměl vůbec vyslovit. Chlapci zahořely oči.

„Jdete hledat zločince?“

„Ano, pokusím se. Stařenka říká, že je viděla kolem tří hodin zrána. Sotva by se v tu dobu – do svítání už nebylo daleko – odvážili jít, řekněme, do Jerevanu. Vždyť dobře vědí, že jakmile se zločin odhalí, budou v první řadě obsazeny všechny cesty spojující vaši vesnici s městem. Auto neměli, museli by šlapat pěšky, což je pro ně nebezpečné… Pak je tu ještě jedna zvláštní věc: lupiči ukradnou dvacet tisíc a nepohrdnou vzít z konzumu dvě lahve vodky. Do města ji přece neponesou! Na druhé straně se zase nebudou chtít vydat po takové věci na cestu opilí! Když to sečteme, vyplývá z toho, jak se domnívám, že se pořád ještě skrývají někde tady. Mají v úmyslu přečkat den v nějakém úkrytu a k večeru klidně vezmou nohy na ramena. No a kde se dá lépe ukrýt než v jeskyních?“ Andrej mávl rukou k horskému svahu, rozrytému otvory.

„Já půjdu s vámi!“ rozpálil se Karlos.

„V žádném případě! Ty mi jen ukaž, kde se tu dá přebrodit říčka. Rozumíš, myslím si, že zločinci odložili sekeru pod schůdky, chůdy si znova připevnili, když přešli řeku, tak je někde zahodili. To znamená, že je Karaj může ucítit. Proto chci hledat jejich stopy.“

Karlos ho vedl podél břehu.

Řeka bublala a pěnila se. Nebyla hluboká, ale voda klouzala po kamenech tak rychle a s takovou prudkostí, že mohla člověku podrazit nohy.

„Tady vždycky přecházíme.“

V řečišti vězel plochý kámen, ponechávající průchodu vody jenom úzkou, ale velmi hlubokou stružku podél levého břehu. Po kameni se dalo přejít téměř bez zamáčení nohou a přeskočit stružku mohl každý větší kluk. Karaj skočil bez váhání na kámen a byl na druhém břehu první. Andrej ho následoval a zamával Karlosovi rukou.

Podél břehu se táhl pruh trávy vypálené sluncem. Andrej prozkoumal místo u brodu – mohly by tu být schovány chůdy. Nic nenašel, a proto pustil Karaje na průzkum terénu.

Karaj běhal jako lovecký pes po poli za křepelkami. Náhle se zastavil a opatrně čichal v trávě. Srst se mu zježila od krku až k ocasu. Strčil nos do trávy a pak prudce vyrazil. Nyní už za ním Andrej nešel, ale utíkal. Vyběhli na horskou stezku. Tady se Andrej otočil a spatřil blížící se postavu. Doháněl je Karlos. To je ale kluk! Pomyslel si mrzutě Andrej a přidržel psa.

„Co chceš?“ úsečně a tiše se zeptal, když Karlos přiběhl blíž.

Chlapec uhnul provinile očima.

„Našel jsem…,“ řekl hrozně udýchaně, „tady to… bylo to ve vodě vedle kamene na brodu. Myslel jsem, že byste to měl vědět…“

Podával Andrejovi zakulacenou hůl – úlomek chůdy. Bylo na něm dokonce vidět, kde byla k holi připevněna příčka pro nohu. Vida! Přešli říčku, zlámali chůdy a úlomky hodili do vody. A teď si je hledej.

„Nepovídej,“ přísně řekl Andrej. „Kvůli tomu jsi mě doháněl? Ty sis prostě řekl, že ti to umožní, abys šel se mnou?“

Karlos nezapíral. Úpěnlivýma očima hleděl na Andreje.

„Tak já půjdu, ano?

Andrej jen mávl rukou.

Karaj tichounce kňučel netrpělivostí a opět se pustil po stezce. Vedl je tak jistě, jako by tu byl už několikrát a předem všechno znal. Objevily se první jeskyně, Karaj je bez váhání minul. Zřejmě mu stopy říkaly všechno, co potřeboval vědět.

Andrej vytahoval z pouzdra při chůzi pistoli, přendal si ji blíž – do pravé kapsy. Při setkání, které mělo nastat se, mohlo ledacos nečekaného přihodit.

„Pomaluj pomalu!“ přemlouval Karaje.

Zdálo se, že Karlos je odhodlán ke všemu. V ruce ještě pořád držel úlomek chůdy a bojovně jím mával.

V jeskyních bylo samozřejmě tma. Andrej vytáhl kapesní elektrickou svítilnu. A když pes vrazil rovnou do kulatého otvoru jedné jeskyně, naštěstí dosti vysoké, Andrej rozsvítil. Karaj ho vtáhl do jeskyně jako na oprati. Na kamenné podlaze se zmítaly stíny, bylo slyšet zuřivý štěkot, polekané hlasy. Andrej povolil vodítko.

V jeskyni byli dva muži. Jeden ležel na zemi, druhý se tiskl ke stěně a mával nožem. Zřejmě se právě probudili. Přepadení je překvapilo.

„Odhoď nůž!“ vykřikl Andrej. Ze všeho nejvíc se bál, aby Karaj nenaletěl na ostří.

Avšak zbytečně Karaje neučil tak pečlivě všemu, co měl služební pes podle předpisu znát. Karaj skočil kupředu a svými špičáky nemilosrdně stiskl pravou ruku zločince dříve, než mohla bodnout. Finský nůž upadl na zem.

„Jděte ven!“ rozkázal Andrej. Přitáhl vodítko a jen stěží rozzuřeného psa udržel. Přitom uviděl současně dvě věci: muž, který ležel na zemi, natáhl ruku pro nůž; Karlos se k němu vrhl a vytrhl mu nůž z ruky.

„Chlapík!“ řekl Andrej a zamračil se. „Děkuji ti, ale víckrát to tak nedělej…“

Karaj se mu pořád trhal z rukou a štěkal.

„Vstaň!“ rozkázal Andrej. „Nebo na tebe pustím psa…“ Počkal, dokud muž nevstal z kamenné podlahy. „Teď jděte ven. Ruce vzhůru!“

Pustil před sebe Karlose, pak vyšel sám a zastavil se u otvoru. Revolver držel připravený k výstřelu.

Zadržení muži bázlivě okukovali psa. Jeden z nich – s černými vousy na širokém obličeji a s jakýmsi směšným náznakem licousů – měl připlácnutou čepici a úplně nový černý oblek. Andrej se na něho pozorně zadíval: ne, neznal toho člověka. Zato druhý – maličký a také s knírkem a hustými vlasy nad čelem – mu byl povědomý.

„Aha, starý přítel,“ řekl Andrej. „Nepoznáváš mě? Kolikrát jsem tě už přivedl na milici. Před třemi lety jsi kradl lidem u kina plnicí pera. Teď ses tedy dostal až sem!“

Karaj zavrčel, když zaslechl nespokojený tón v pánově hlase.

„Drž toho svého hafana,“ řekl muž v černém obleku.

„Máte zbraň?

„Jdi ty!…“ ozval se maličký s náhlou drzostí.

Už se mezi sebou dorozumívali pohledy a měli zřejmě něco za lubem. Andrej vzal za ruku mládence v černém obleku a odvedl ho stranou, aby ho prohledal. Ten sebou trhl. Andrej ho přitiskl ke kameni. V téže vteřině však uhodil Karaj lupiče předními tlapami do prsou. Když Andrej psa odtahoval, zaslechl varovný Karlosův výkřik a rychle se obrátil. Druhý lupič se k němu pokoušel přiblížit.

„Nedělej hlouposti!“ klidně nařídil Andrej. „Tohle je pes, který se sám vypořádá s vámi oběma. Pro jeho zuby vaše kosti stačit nebudou…“

Rychle prohledal druhého zločince.

„Tak vám dvacet tisíc nestačilo!“ řekl posměšně. „Dostali jste zálusk ještě na oblek!“

„Aby hrom do toho obleku uhodil!“ klidně se ozval mládenec s licousy. „Tam v tom krámě jsem zachytil o hřebík, roztrhl jsem si sako, a tak jsem si řek, že se lacino převleču…“ Mrkl na Andreje: „Jak ti říkají?

„Psovod.“

„Ne, řekni mi jméno.“ Vmísil se do rozhovoru maličký. „Neslyšel jsi náhodou o Miškovi-bestii?

Tuto přezdívku Andrej znal jako mnoho jiných příslušníků milice. Přezdívka patřila obávanému lupiči, který byl hlavou smečky drobných nepolepšitelných zločinců. Táhlo se k němu mnoho nitek…

„Tak hele, milicionáři, vem na vědomí, že pracujeme pro Mišku-bestii. Bude pro tebe lepší, když se rozejdeme po dobrém. Víš přeci, že lidi žijou na světě jen jednou.“

„To jste mě vyděsili!“ chladně odpověděl Andrej. „Raději mi řekněte, jestli jste šli pro zboží, nebo pro peníze. Proč jste z věcí skoro nic neukradli?

Lupiči na sebe pohlédli.

„Šli jsme pro nějaké hadry. Ale když jsme přišli na peníze, nechtělo se nám s hadrama tahat. Nejsi přece vyšetřující, proč se vyptáváš?

„Kolik byste toho taky unesli!“ se záměrným opovržením poznamenal Andrej. Chtěl pachatele donutit, aby se rozhovořili.

„Ani by nás nenapadlo něco nosit!“ Mládenec s licousy si odplivl ze skály. „Proč bychom něco nosili? Nejsme žádný nosiči. Pracoval s námi takový pán, ten by už věděl, kam to ve vesnici schovat.“

„Mlč ty!“ přísně ho okřikl maličký.

„No co? Tenhle milicionář je náš člověk. Ten nás pustí. Že mám pravdu?

Andrej neodpověděl.

„A co je to za člověka, pro kterého jste pracovali?

„Ale ty ho neznáš.“

„A kde jsou peníze? U něho?“

„Tak tohle potřebuješ? Peníze tu nejsou!“

„A kdo z vás zabil hlídače?“ Andrej se rozhodl, že jim zatím neřekne, že děda Vachtang žije.

Mladík v černém obleku si pečlivě hladil licousy.

„Kdo by ho zabíjel? Copak nevíme, že za vraždu je nejvyšší stupeň trestu?“

„Ty jsi nějakej zvědavej milicionář!“ ušklíbl se maličký.

Karlos stál poněkud stranou a pozorně zločince sledoval. Pořád se jich trochu bál. Držel v ruce velký kámen. Andrej ho zavolal k sobě.

„Vlez do jeskyně. Podívej se, jestli tam není pro nás něco zajímavého.“

Chlapec odhodil kámen a vklouzl do tmavého otvoru.

„Ale nic tam není,“ protáhl maličký líně. „Tak co, milicionáři, půjdeme nebo co?

Andrej držel v ruce pistoli.

„Hlídej!“ nařídil psovi.

Karaj obešel zločince a lehl si v napjaté poloze před horskou stezku. Všechno bylo v pořádku.

Karlos vyšel z jeskyně a štítivě držel konečky prstů nějaké hadry.

„Tohle jsem našel, ale zajímavého tam nic není.“

Mládenec s licousy zneklidněl.

„Hele, co našel! Můj starej oblek, co se roztrhal. No tak, dej to sem!“

„Roztáhni to prosím tě,“ požádal Andrej.

Chlapec tak učinil a couvl. Na rukávu a pravém šosu kabátu byly stopy od krve.

„Chytil se za hřebík!“ hněvivě řekl Andrej. „Tohle sako bude proti tobě svědčit u soudu… Stát!“ vykřikl, když zpozoroval prudký pohyb pachatele. „Copak vy jste lidi? Ve vás není nic lidského!“ Opět se obrátil ke Karlosovi. „Musíš ještě prohledat kapsy.“

Hoch začal obracet kapsy. Z vnitřní náprsní kapsy se vysypaly jakési svitky. Andrej natrhl novinový papír na jednom svitku – byly pod ním peníze. Uložil balíček s penězi zase do kapsy a dal sako Karlosovi.

„Hele, milicionáři!“ významně řekl maličký.

„Tak kupředu!“ Andrej zdvihl pistoli. „A neohlížet se! Ať vás nenapadne utíkat, nebo vás složím na místě. Pochodem v chod.“ Sestoupit dolů po tak klikaté cestě bylo obtížnější než vystupovat.

Šli rychle.

„Kam je teď povedeme?“ zašeptal Karlos. Oči se mu leskly, chřípí chvělo. „Copak to jsou lidi?“ opovržlivě opakoval po Andrejovi.

„Odevzdáme je na operační oddělení okresní milice. Ať je dopraví do města.“

Karaj šel za pachateli a zuřivě zavrčel pokaždé, když se některý pokusil jen otočit…

„Vy máte ale psa!“ chlapec nadšeně zavrtěl hlavou.

„No nezáviď!“ Andrej poplácal Karlose po rameni. „Uvidíme, promyslím si to, možná že se mi podaří opatřit ti od něho štěně…“

Mikaelovi hosté si pořád ještě pochutnávali na šašliku a závitcích ve vinném listí, když se Andrej vrátil.

„Konečně se objevil!“ Mikael na něho hleděl zkoumavě. „Co takhle napít se, něco zakousnout…“

„Napít se a něco sníst bych mohl,“ souhlasil Andrej, ale sám odstrčil sklenku, kterou mu Mikael podával. „Tak víte, jak se to všechno stalo?“ řekl a dlouho se díval na Mikaela. „Zloději přišli do konzumu, chtěli ukrást zboží a schovat je nedaleko ve známém domě. Přišli, ale v krámě našli peníze. Proč by si nevzali peníze místo zboží?“

„No tak se napij!“ podrážděně naléhal Mikael. „Celou tuhle historii už známe.“

Andrej mu opět odstrčil ruku se sklenkou.

„Hlídače chtěli zabít, protože je to poctivý člověk, mohl by se proti nim postavit. Nač starce litovat? A k velkému balvanu byly předem přineseny chůdy… Jen bych rád věděl, kdo tam ty chůdy přinesl?“ Andrej se obrátil přímo na Mikaela. „Co myslíte?“

„Co bych si o tom měl myslet?“ zamračeně odsekl Mikael. „Ať o tom přemýšlí Grikor Samveljan.“

„Ne!“ Andrej vstal a chytil Mikaela za ruku. „Teď už se z toho nevykroutíš, nebudeš svalovat vinu na jiného…“

Za půl hodiny našlapoval Andrej motor svého motocyklu na dvoře vesnického sovětu. Gevork stál vedle a kouřil cigaretu.

„Podívej se,“ řekl mu Andrej, „všechno bylo tak zamotané, že mě napadlo: zapletl to zkušený člověk, který ví, jak se bránit před pátracím psem. A kdo to tu ví? Jenom Mikael. To bylo ale jen podezření, na správnou cestu mě přivedly chůdy, které jsem viděl u Mikaelova syna. Nač ten hoch potřebuje dvoje chůdy, když neumí jaksepatří chodit ani na jedněch? A tak jsem si našel vhodný okamžik, chlapce jsem se zeptal a on odpověděl: ‚Tatínek udělal hodně chůd, ale mně dal jenom dvoje. Dále se už klubko rozvíjelo samo. Jestlipak víš, že ti zločinci udržovali spojení s Mikaelem dávno? Kdo ví, kolik už spáchali společných zločinů… Takoví jako Mikael nechávají jiné, aby za ně tahali kaštany z ohně.“

„Proč jsi mi to neřekl dřív?“ suše se zeptal Gevork.

„Dříve jsem to všechno ještě sám nevěděl. Jen jsem o tom uvažoval. A copak jsi mě nechal mluvit?“

Andrej konečně našlápl motocykl, ale hned zase motor vypnul. Měl ještě jednu věc, kterou musel vyřídit, než odjede ze vsi. Vyšel za vrata. Na ulici pod stromem seděli ve stínu kluci.

„Karlosi!“ zavolal. „Nechtěl jsem odjet, dokud se s tebou nerozloučím.“ Andrej přistoupil blíž. „Děkuju ti za pomoc!“

Karlos překvapením zbledl – nečekal takové uznání svých zásluh v přítomnosti málem všech kluků z vesnice.

„A dáte mi to, co jste mi slíbil?“

„Určitě! Pošlu ti hezké štěně. Vyroste a nebude horší než Karaj. Pošlu ti i knihu, jak ho vychovávat a učit. A ty mi napiš!“

Objal chlapce, potom zasalutoval celé té kompanii kluků a odešel na dvůr vesnického sovětu. Sedl si k řídítkům a pokynul Karajovi, aby naskočil do přívěsného vozíku.

„Tak,“ zachmuřeně pronesl Gevork, jakmile ho spatřil „dal jsi mi za vyučenou. Z toho plyne, že se budu muset začít učit od tebe…“ Nevydržel však ten tón a lehce šťouchl Andreje pěstí do prsou. „Chlapík! Čestné slovo, jsi chlapík!“

Andrej přišel do rozpaků a začal šmátrat po kapsách. A zrovna teď mu jako naschvál cigarety někam zmizely…

„Tak jedem…,“ řekl Gevork.

A dva motocykly s přívěsnými vozíky – v každém z nich seděl pes – vyjely ze vsi na silnici.

„Z této věci je třeba si vzít poučení,“ řekl příští den kapitán Miansarov na poradě psovodů ve škole. Kapitán Miansarov přísně přehlédl všechny přítomné a zastavil svůj pohled na Andrejovi.

„Poručík Andrej Viťugin přistoupil k práci odpovědně a moudře!“ To byla nejvyšší pochvala z kapitánových úst. „Poručík Viťugin se nespokojil důkazy ležícími na povrchu, ale začal se jako dláto do dřeva zavrtávat do hloubky…“ Náčelník přenesl přísný pohled na Gevorka, „což bohužel nelze říct o nadporučíkovi Gevorkovi. Ten si počínal tak, jako by ode mne chtěl mermomocí dostat disciplinární důtku. Jak je možné nevyslechnout radu nebo mínění svého spolupracovníka, i když má nižší hodnost! To je ješitnost a nafoukanost, která se na důstojníka milice nesluší! A výsledek? Důstojník div že nepotvrdil falešné obvinění!“

Oba – Andrej i Gevork – tu seděli s hluboce sklopenými hlavami: jeden z rozpaků, druhý ze studu.

„Ale přejděme k mnohem vážnějším závěrům,“ pokračoval kapitán Miansarov. „Chtěl bych se zeptat Andreje Viťugina, jestli dobře pochopil, jaké stopy včera našel!“

Andrej vstal. Nerad na těchto poradách mluvil. Ale nedalo se nic dělat, mluvit musel.

„Informoval jsem se na toho Mikaela,“ řekl, „a dověděl jsem se, že byl propuštěn z milice. Ukázalo se, že zneužíval uniformy – když viděl, že je někde fronta na nedostatkové zboží, tak si nakoupil bez fronty: například nejnovější radiopřijímače, je po nich pořád velká poptávka. A okamžitě je se ziskem prodával dál. Začal s málem, ale později nabyl zručnosti a dal se do spekulování. Byl propuštěn. Ve vsi žil také tak – urvat co nejvíc a přiživit se na účet cizí práce. Někteří lidé mu tam byli dlužni peníze. Snažil se omotat si sovětské lidi kopejkou. A tak to pro svou ziskuchtivost dotáhl až k hanebným zločinům. Teď bude o jednoho zločince méně…“

Kapitán Miansarov pochvalně přikývl.

VOLNÝ VEČER

Už dávno jsem se chtěl zúčastnit některé provozní porady, které se konaly jednou týdně ve škole. Potřeboval jsem však povolení od kapitána Miansarova. Andrej mi slíbil, že to zařídí. Ale musel jsem čekat dost dlouho.

Obvykle neuplynul ani jediný den, aniž by ke mně Andrej nezaběhl. Najednou však zmizel, neobjevil se skoro celý týden. Telefonoval jsem do školy, ale nikdy jsem ho nemohl zastihnout. Nakonec mi na moji prosbu zavolali k telefonu Gevorka.

„Tvůj Andrej je živ a zdráv,“ řekl mi Gevork. „Brzo se už uvidíte. Čím delší je odloučení, tím radostnější bude shledání…“

Andrej přišel v pátek po obědě. Byl nějaký jiný. Zhubl, lícní kosti měl ještě vystouplejší než obvykle. Padla mi do očí jeho kravata – červená se zeleným vzorkem. Nesnášel žádné těsnější oblečeni, a přesto si vzal na sebe v tom vedru oblek ze surového čínského hedvábí a pevně si zašněroval bílé střevíce z losi kůže.

„Co ses tak vyparádil?“ zeptal jsem se.

Začervenal se.

„Copak to není hezké?“ vyvalil už tak dost vypouklé oči, „Nebudu přece pořád chodit po kasárnicku…“

„Hezčí to už nemůže být! Jen tě postavit do výkladu za sklo: vzorný, ukázkový milicionář Andrej Viťugin při zaslouženém odpočinku…“ Měl jsem zlost, a proto jsem ho dopaloval. „Kde jsi vězel?“

Andrej se pozorně prohlížel ve velkém zrcadle.

„Dostal jsem pět dní domácího vězení,“ oznámil jen tak mimochodem a natíral si kolínskou vodou tvář poškrábanou při holení.

„Za co?“

„Za polidšťování psa,“ vysvětlil velmi vážně. „Dostal jsem to právem. Co je pravda, to je pravda – já Karaje někdy rozmazluju…“ Kriticky přimhouřil oči. „Poslyš, neexistuje způsob, jak uvázat kravatu, aby neodstávala?“

Začal jsem mu převazovat kravatu.

„Jsi dnes večer volný?“ zeptal se. „Nechtěl bys jít se mnou na jedno místečko?“

Byl jsem volný. Kromě toho jsem s ním vždycky rád šel, zvlášť když s sebou bral Karaje. Ale zajímalo mě, kam půjdeme.

„Tady, blízko,“ odpověděl neurčitě. „Bylo by dobré, kdyby ses převlékl. Máš myslím bílý oblek?“

„Mám bílý oblek.“ přisvědčil jsem. „Mám desítku kravat a mezi nimi bych našel i červenou se zeleným vzorkem. Ale v tomhle vedru si nevezmu nic jiného než rozhalenku. A jestli ti to nebude vyhovovat, nemusíš mě brát s sebou.“

Zamyšleně na mne pohlédl a zamnul si bradu.

„Dobrá…“ Byl dnes podivuhodně ústupný. „Navleč si tedy svou rozhalenku, jenom, jestli můžeš, rychle. Musíme ještě zajít na hodinku do školy. Kapitán Miansarov dovolil, aby ses zúčastnil provozní porady. Uslyšíš, jak mi vycinkají…“

Proti všemu očekávání Andrejovi na provozní poradě nevycinkali. Kapitán Miansarov jenom řekl, aniž někoho jmenoval, že v poslední době se vyskytly případy nesprávného jednání psovodů se psy. Jestliže to nepřestane, může pes v kritickém okamžiku nechat svého pána na holičkách. Pak probíral věc, která byla ve škole považována za veliký úspěch. Hrdinou dne byl podporučík Ašot Jengibarjan, který dostal podle rozkazu pochvalu a peněžní odměnu.

Šlo zkrátka o tohle: Na jednom konci města bylo vykradeno klenotnictví. Na krádež se přišlo až ráno. Vyšetřováním byl pověřen podporučík Jengibarjan se služebním psem Ruslanem.

Stopy pachatelů vedly na nádraží a ztrácely se na nástupišti. Jengibarjan usoudil, že lupiči odjeli z Jerevanu vlakem. Na základě toho by mohl pátrání zastavit – jakmile stopy zmizely, byl pes zbytečný. Pronásledování lupičů bylo třeba operativně přesunout na jiné příslušníky milice.

„Ale podporučík Jengibarjan,“ slavnostně prohlásil kapitán Miansarov, „náš Ašot Jengibarjan se obtíží nezalekl! Přišel na vtipný plán. Zločinci daleko neujeli, uvažoval, a měl k tomu důvody: loupež měla náhodný charakter, škoda byla poměrně malá. Tak by si sotva počínali pachatelé, kteří zamýšleli odjet hodně daleko. A když je tomu tak, pak jsou pachatelé někde nablízku a pes je musí vypátrat!

Ašot Jengibarjan začal prohlížet všechny vlaky, které se na nádraží vracely z předměstí, a chodil s Ruslanem od jednoho vagónu k druhému – všude hledal ztracené stopy. První den úspěšní nebyli. Ale čím delší doba uplyne, tím se psovi hůř pracuje; vždyť pach stopy vyvětrává.

Druhý den ráno však Ruslan v jednom z vagónů, které právě přijely, stopu zachytil. Nyní už měli kus práce za sebou. Ovšem zůstávalo to nejtěžší –, vypátrat, na které stanici pachatelé vystoupili. Ašot Jengibarjan jel na motocyklu podél trati. Na každé stanici, na každé zastávce vyváděl Ruslana, a poté, co chvíli chodili na místech, kde lidé obyčejně vystupovali z vlaků, jeli dále. Stopy zatím neobjevili. A ke všemu se ještě spustil deštík. Pro pátrání je to zlé, déšť oslabuje pachy.

Na příští stanici Ruslan naštěstí zavrčel. Aha, stopa! Ruslan vedl pána ke zpustlému stavení. A přistihli pachatele v okamžiku, kdy se cítili naprosto bezpeční.

„Tak tomuhle se říká přistupovat rozumně k práci,“ uzavřel kapitán Miansarov.

Ašot Jengibarjan začal mluvit o tom, že to byl právě kapitán Miansarov, který mu pomohl vypracovat celý plán. Avšak Miansarov mávl rukou a předčítal rozkaz o uzlení prémie psovodovi podporučíku Jengibarjanovi za jeho důvtip.

„Teď půjdeme po svém,“ navrhl mi Andrej, když jsme měli vrata školy za sebou.

Šli jsme po ulici a já mu dával nesmírnou spoustu otázek, a Andrej na ně odpovídal buď kladně, nebo záporně, kývnutím, nebo zavrtěním hlavy. V důsledku této zajímavé besedy se mi podařilo zjistit, že jdeme do domu, kde bydlí dívka, kterou trochu znám.

Ne, nemá cenu to vysvětlovat předem. Až ji uvidím, okamžitě si vzpomenu, protože ten, kdo ji jen jednou viděl, nikdy na ni nezapomene.

Pak se vysvětlilo, že i sám Andrej jde do tohoto domu poprvé, třebaže se s tou dívkou velmi dobře zná. A tak mě tam potřebuje, abych se – bude-li tam někdo z příbuzných – bavil s tetičkami a strýčky a snažil se na ně udělat dobrý dojem. Andrej není mezi cizími lidmi ve své kůži. Nebude-li tam nikdo, musím okamžitě zmizet. Možná že tam dojde k vyznání, které změní celý Andrejův život.

„Ach takhle to tedy je!“ zvolal jsem překvapeně. „Jak jen se dovědět, co to asi bude za změny, které se chystají?“

Zašilhal na mne, něco zamumlal a šli jsme dál po ulici.

Na rušné křižovatce se čile obchodovalo s květinami. Andrej se zastavil Stařičký prodavač měl své zboží v pozinkovaném vědru s vodou. Andrej s hlubokým opovržením prohlédl všechny ty barvami hýřící kytičky a viditelně neuznal ani jedinou za hodnu své pozornosti. Zase něco zamumlal a rázně jsme vykročili dále do ulice zastavěné novými vilami. Ale za několik vteřin se zastavil.

„Víš co,“ poprosil, „kup tam nějakou tu věcičku, co plave ve vědru…“

Je už tak zvykem dělat si vždycky ze zamilovaných blázny. Ani já jsem neměl příčinu, proč bych se této tradici zpronevěřil.

„Neměli bychom vzít celé to vědro?“

Zkoumavě na mne pohlédl, vzal totiž můj návrh docela vážně. „Ne! Proč celé vědro? Stačí jedna nebo dvě kytice.“

Když jsem mu květiny přinesl, nechtěl si je ani vzít.

„Tak to ne!“ rozhořčil jsem se. „jsou to tvé kytice, tak si je pěkně nes…“

Vstoupil do jednoho průjezdu, zabalil květiny do novinového kornoutu a nesl ho tak, jako se nosí semínka nebo bonbóny.

Čím dále jsme šli touto ulicí zastavěnou přízemními a jednopatrovými vilami z růžového sopečného tufu, tím byl Andrej neklidnější.

„Poslouchej, Kosťo,“ řekl zachmuřeně, „ty jsi samozřejmě vtipný člověk a vůbec. Ale v tom domě, kam jdeme, by tvá duchaplnost nemusila mít úspěch. Tak prosím tě, chovej se jako ostatní lidé,“ skončil jedovatě.

Povzdechl jsem si a slíbil mu to.

„Bude mi zatěžko,“ poznamenal jsem, „potlačovat svou geniálnost, ale vynasnažím se. Tvá dívka,“ dodal, jsem smířlivé. „je zřejmě hrozně náročná, když by se jí nemusely líbit mé vtipy.“

„Náročná!“ zvolal popuzeně. „Jen kdybys žil tak, jak žije ona! Dostává co proto ze všech stran. Vloni na podzim jí zemřeli rodiče, nechala tedy medicíny a šla pracovat.“

„Mohla by studovat i tak, kdyby chtěla. Dostává se přece stipendium.“

„Ty ale nevíš, že živi i bratra. Vychovává ho. Až bratr skončí střední školu a půjde na vysokou, pustí se znova do studia. Dovedeš si představit takovou obětavost?“

„To ne, to nedovedu,“ řekl jsem.

Andrej na mne podezřívavě pohlédl. Ale když už o tom začal hovořit, nemohl přestat. Nadšeně zavrtěl hlavou.

„No a bratra má!… Ten hoch, řeknu ti, má před sebou velkou budoucnost.“

„Ty ho znáš?“

„Ne, ona mi o něm vyprávěla. Zpaměti násobí jakákoliv čísla, píše verše. Hlavu má skvělou!“

„No,“ řekl jsem, „kéž by měl každý takového příbuzného…“

Hodil po mně pronikavým pohledem a zmlkl.

Došli jsme k růžovému domku. Stál za mřížovým plotem, který zakrývaly stromy.

„Tady je to!“ slavnostně oznámil Andrej.

„Pozdrav tobě, útulku posvátný,“ zazpíval jsem.

„Poslouchej,“ Andrej na mne pohlédl s pochybnostmi. „Snad abys tam vůbec nechodil. Vrať se raději domů.“

„Tak to ne, promiň.“ odmítl jsem s rozhořčením. „Napřed mě vytáhneš z domu, donutíš mé, abych se oblékl, oholil, a teď najednou – jdi si domů! To je nějaká spravedlnost?

„Dobrá,“ zachmuřeně souhlasil Andrej. „Řekl jsem to jen tak, pojď. Jenom se chovej, jak nejslušněji dovedeš.“

Po čistých dřevěných schodech jsme vystoupili do prvního patra. Andrej si dlouho prohlížel dveře a usmíval se. Zvonek měl rovnou před očima, byl na obvyklém místě, ale můj přítel ho pořád nemohl najít. Natáhl jsem tedy ruku a stiskl knoflík. Andrej se zamračil.

Za dveřmi bylo slyšet hlasitý hovor, pak se ozvaly lehké kroky. Dveře se otevřely. Na prahu stála brunetka – černé vlasy, černé oči, snědý obličej, bílé měla jen šaty. Ihned jsem ji samozřejmě poznal. Byla to moje společnice z loňského přechodu přes horu Kapudžich – Eva Žamkočjanová. I ona mě poznala. Chtěl jsem jí říct něco veselého, jako třeba že se nesetkává hora s horou, ale turista s turistkou se sejdou určitě, ovšem v tom okamžiku jsem cosi zpozoroval a vypadl z role. Za prvé jsem si všiml, že Eva má uplakané oči a že je velmi rozpačitá a zaražená. Za druhé, že se Andrej hloupě usmívá a jen září, a proto nemůže vidět a pochopit, že jsme přišli nevhod. Neobratně rozvinoval kornout a pokoušel se vytáhnout květiny, ale já jsem ho zarazil.

„Zdá se,“ řekl jsem, „že by bylo lepší přijít někdy jindy…“

Andrej se na mne podíval s velkým překvapením.

„Ne-ne,“ vyhrkla Eva, „zůstaňte… ale potkalo nás neštěstí. Někdy to bývá zármutek, někdy prostě nepříjemnost. U nás je to nepříjemnost…,“ pokusila se usmát, ale rty se jí zachvěly. „Byli jsme okradeni.“

V tom okamžiku, poučen Andrejovým vyprávěním, jsem se považoval za odborníka v odhalování zločinů všeho druhu.

„No když je to tak,“ řekl jsem mírně, „rozhodně zůstaneme.“ Eva nás zavedla do velkého okrouhlého pokoje. Na zdech visely koberce. Bylo tam hodně lidí, zřejmě sousedé. Všestranně posuzovali událost, která se tu přihodila.

Krádež byla dosti velká a hlavně podivná. Toho dne Eva uklízela byt. Všechny věci vynesla do předsíně. A právě odtud, z předsíně, zloději ukradli dva kufry se šatstvem, prádlem a látkami na šaty. Nejpodivnější bylo, že měla pořád zamčené dveře, zámek byl neporušený a nikdo z cizích lidí do bytů nevstoupil.

„Použili asi paklíče,“ říkali sousedé. „Měla jste si dát udělat řetízek, jako máme my.“

„Žádný řetízek nepomůže, když nejsou lidé opatrní,“ říkali jiní. „Jak to, že jste nic neslyšela? Vždyť jste byla pořád doma!“

„A kde se ta zlodějská sebranka bere?“ rozhořčoval se inženýr, kterého jsem hned poznal. Náš časopis často otiskoval jeho články. „Nedělají to přece z nouze. Práce je, kolik si kdo může přát. Stavíme elektrárnu a můžeme okamžitě přijmout třeba lišíc lidí. A mohou se vyučit jakémukoliv řemeslu…“ Přecházel od jedné skupiny ke druhé a stále to opakoval.

Sousedé odhadovali cenu ukradeného majetku. Ztratilo se všechno nejlepší z toho, co zesnulí rodiče Evě a jejímu bratrovi zanechali,

„Nevadí, nevadí, to není tak důležité,“ říkala Eva a statečně se usmívala. „To není zármutek, to je jen nepříjemnost.“

Prohlížel jsem si přítomné. U okna stál shrbený jinoch tak sedmnácti až osmnáctiletý. Dvěma prsty tiskl nezkušeně cigárem k černým knírkům a občas si dlaní přihlazoval dlouhé vlasy rozdělené pěšinkou. Na malíčku levé ruky měl červený náprstek. Ukázal jsem Andrejovi ten náprstek a Andrej se zle ušklíbl.

„To znamená, že si nechává narůst nehet. Myslí si, že je to bůhvíjaká krása, když bude mít na malíčku delší nehet než ostatní lidé. To je vyslovený pásek! Podívej se mu na boty…“ Boty tohoto mladíka spočívaly na podrážce tak na dva prsty vysoké a byly vyzdobeny nemožnými vzorky. „Podívej se na ten knírek!“ zabručel Andrej.

Knírek měl jak dvě nitky z černé cívky.

Eva viděla, že si jinocha prohlížíme, a zašeptala:

„To je můj bratr.“

Andrej se udiveně zeptal:

„Tady ten?

„Ano, to je Arsen. Pak vás seznámím.“

Podívali jsme se s Andrejem na sebe a odmlčeli jsme se.

„Tak,“ řekl Andrej. „Rád bych věděl, co všechno se ztratilo?

Vyšlo najevo, že Arsen předtím, než odtáhl kufry do předsíně, z nich naštěstí vytáhl dva kusy látky. Tyto látky měly být na jeho obleky. Takže v kufrech zůstaly hlavně Eviny věci.

„Nebudu mít v čem jít v zimě do divadla,“ řekla Eva s předstíraně bezstarostným úsměvem a pokrčila rameny.

Někdo z přítomných radil, aby zavolali pátracího psa.

Arsen se pohrdavě usmál.

„Stojí to za to? Ti psi nikdy nic nenajdou. A říká se, že jejich použití stojí hodně peněz.“ Sklepl popel a klátivě Šel ke stolu, aby odhodil špačka do popelníku. „Krádež není smrt,“ řekl tento mládenec s moudrým úšklebkem, „přežijeme to a zapomeneme.“

Zřejmě se snažil vypadat starší, než byl.

„Ne, přece jen se to pokusíme vypátrat,“ mírně se ozval Andrej. „Já hned přivedu psa.“

„Dovolte,“ nafoukaně odporoval mladík. „Nevím kdo jste a co jste… Ale přenechte hezky majitelům, aby ve vlastním domě rozhodovali sami! Já rozhodně nechci, aby Eva ze svého výdělku platila za toho zbytečného psa. Snad si nemyslíte, že tolik vydělává!“

„Nic nebude platit,“ odsekl mu Andrej a táhl mě k východu. Rychle jsme došli ke stanici tramvaje.

„Podle tvého vyprávění jsem si toho bratříčka představoval docela jinak,“ říkal jsem a sotva jsem Andrejovi stačil. „Za prvé vypadá starší, než jsem myslel…“

„Nesuď podle zevnějšku. Kluci si vždycky přidávají léta.“

„Nechává si růst nehet v náprstku… Víš, to už má co dělat s povahou.“

„Pojedeme taxíkem!“ přerušil mě Andrej a pokynem zavolal volné taxi, které jelo kolem.

Za dvacet minut jsme byli už nazpět. Tentokrát s námi byl: i Karaj, pohodlně uvelebený na měkkém sedadle. Přes veškerou přísnost režimu, který ve škole existoval, přes všechny sparťanské zásady tamní výchovy psů dovedl Karaj ocenit pohodlí…

U růžového domku nás očekával Arsen. Jako prve nezkušeně tiskl cigaretu k černému knírku.

„Okamžik,“ řekl a bázlivě pohlédl na Karaje. „Nekouše ten pes?

„Když se ho nikdo nedotkne, nekousne.“

Arsen trochu ucouvl.

„Právě jsem se od Evy dověděl, že pracujete ve škole pro výcvik psů,“ vysvětlil. „Eva ale od vás nemůže takovou službu přijmout. Co to bude stát? Nebude to příliš drahé?

„Nebude to stát nic.“

„Proč? Jen řekněte cenu! Buď to zaplatím, nebo to odmítnu.

Andrej se zasmál a zamířil do domu. Mladík šel za námi a pokrčil úzkými ramínky.

„Raději přemýšlej o tom, jak ulehčit pátrání,“ řekl mu Andrej a podíval se přes rameno dozadu. „V chodbě je asi našlapáno tak, že sotva zachytíme stopu…“

„Ano, je tam našlapáno,“ souhlasil. „A copak takový pes nedovede hledat v zalidněných místech?

„No, je to těžší, méně vyhlídek na úspěch,“ odpověděl Andrej. „Kouříš už dávno?“ zeptal se najednou.

Mládenec se nafoukaně usmál.

„Kouřím.“

„Ptám se tě jen proto, poněvadž to neumíš. Nedovedeš cigaretu ani jaksepatří držet. A v tvém věku je to škodlivé. Kolik je ti let?

„Mně opatruje vlastní milice.“ nepřátelsky řekl Arsen.

„Nezlob se, nač potřebuješ ten dlouhý nehet?“ Andrej posměšně přimhouřil oči. „Snad ne ke studiu?“

„Jó nehet, představte si, že ho potřebuju ke studiu.“

„Botičky máš taky…“ Andrej zavrtěl hlavou.

„Jó, i botičky mám, to jste správně zpozoroval, soudruhu milicionáři!“

Andrej postřehl v jeho hlase drzost a zamračil se.

Vstoupili jsme do domu. Všichni ztichli, když se objevil Karaj. Rychle mu šli z cesty a on jako by ani lidi nepozoroval.

Eva vykulila oči a ukázala nám místo v předsíni, kde stály ukradené kufry. Karaj už pochopil, že ho čeká práce. V takových případech byl vždycky soustředěný, nepobíhal, a dokonce se nedíval ani po stranách. Co je mu teď do lidí, do lákavých vůní, do neznámého zařízení. Třel se jenom bokem o pánovu nohu, aby na sebe obrátil jeho pozornost: nemá už začít pracovat? Andrej ho přivedl blíž a nařídil, aby zachytil stopu.

„Tihle psi toho moc nenajdou,“ poznamenal náhle Arsen. Stál u okna a usmíval se. „A dokonce se často mýlí. Byla by legrace, kdyby něco našel. Vrhne se prostě na prvního, kdo mu přijde do cesty, a to je celá jeho práce.“

„No uvidíme,“ dobrácky se ozval Andrej. Byl rád, když mu někdo před začátkem práce předpovídal neúspěch. Vítězství bylo tím cennější, čím větší byly pochyby a nedůvěra před pátráním.

Karaj zavětřil a zneklidněl.

„Otevřete dveře!“ požádal Andrej.

Dveře se otevřely, ale bylo to zbytečné. Karaj nešel k východu. Zavrtěl se na místě a náhle se s hrozivým zavrčením vrhl k Arsenoví a zahnal ho do kouta. Jen natažené vodítko mládence zachránilo od zuřivého útoku. Karaj obrátil k pánovi hlavu, jako by říkal: Udělal jsem přece, co jsem mohl – našel jsem pachatele. Chyť ho, pane! A mně dej cukr… To už byl takový zvyk, že ho po každém úspěšném pátrání Andrej odměnil cukrem.

Nikdy jsem ještě neviděl Andreje tak nesmírně rozpačitého. Přitahoval vodítko a na nikoho se nedíval. A dokonce ani teď psa neuhodil, jak to dělají někteří psovodi ve zlosti. Přitáhl Karaje pouze k noze a šeptem mu nařídil:

„Tiše!“

Arsen se doslova přilepil ke zdi. Byl nanejvýš pobouřen. A třebaže mu cigareta upadla na zem, stále ještě tiskl dva prsty k černým knírkům.

„Co to má znamenat?“ začal uraženým a už docela dětským hlasem. „Ve vlastním domě… Dejte pryč toho psa! Chci jít ven!“

„Ano, ano!“ vyčítavě řekla Eva. „Nechte ho přece odejít. Ten pes je tak hrozný… Každý by se ho polekal!“

„Kdo se ho polekal?“ odfrkl si mládenec. „Já jsem se snad polekal?“ Počkal, dokud Andrej nevzal Karaje za obojek, a pak vyšel z kouta. „To víš, takovýho obyčejnýho, hloupého, blechatýho hafana!“

Andrej mlčel –

Kluk vyšel ven do chodby, já jsem však zpozoroval, že nešel dolů po schodech, ale zastavil se na odpočívadle. Teď přišla řada na mne, abych se do toho zamíchal…

„V předsíni je příliš našlapáno,“ řekl jsem. „Když majitelé přišli na to, že kufry zmizely, začali jistě pobíhat sem a tam a hledat je. Pes zachytil stopy posledních nohou, které tu šlapaly. Pojďte, zkusíme to ještě jednou!“

Andrej tázavě pohlédl na Evu. Přikývla hlavou a měkce se usmála. Nezlobí se tedy! Andrej vesele pronesl:

„Hledej, Karaji, stopa!“

Karaj s neobyčejnou horlivostí vrazil vlhký čenich do kouta, dlouho jej očichával a nakonec se velmi rozhodně obrátil k východu. Teď už se nezmýlí! Ovšem neuběhl ani tři kroky, tázavě pohlédl na pána a nejednou začal otráveně a jakoby nerad, jenom z povinnosti štěkat na Evu.

„Pes neomylně nalézá pachatele!“ posměšně vykřikl Arsen od domovních dveří a zamával svým červeným náprstkem. Andrej jenom zafuněl, ale neodpověděl.

Eva patrně pochopila jeho náladu.

„To nevadí,“ povzbudivě poznamenala, „my jsme s Arsehem stejně nedoufali, že nám bude vráceno to, co se ztratilo. Nerozčilujte se, prosím vás!“

„Ne, já jsem na to spoléhal!“ vyzývavě řekl Andrej. „Ale teď už jsem se spoléhat přestal!“

Andrej vzal energicky Karaje levou rukou za obojek a vedl ho k východu. Šel jsem za ním a šeptal:

„To je trapné! Copak odejdeme a nic neuděláme?…“

V tom okamžiku jsem se cítil odpovědný za všechno pátrání v našem městě. Sám kapitán Miansarov by nemohl trpět víc než já.

Ukázalo se však, že jsem Andreje špatně znal.

„Kdo odchází?“ zvolal Andrej a já jsem spatřil, jak v jeho očích vzplanula paličatost. „Vezměte na vědomí, že pátrání není skončeno, nýbrž teprve začíná.“

Vyšli jsme na chodbu. Nevěděl jsem, co má můj přítel za lubem, a chtěl jsem sejít dolů ze schodů. On se však zastavil. Náhle jsem zpozoroval, že na mne opatrně mrkl. To mělo znamenat, že oba víme něco takového, co neví nikdo z lidí kolem nás. Zřejmě přeceňoval mé síly, ale přesto jsem mu pro každý případ odpověděl také mrknutím a zakýval hlavou. Zašeptal:

„Věc bude, jak je vidět, vážnější, než se na první pohled zdálo…“

Nic jsem nechápal, ale přesto jsem se tvářil, že mu rozumím, a ještě jednou jsem významně mrkl: souhlasím, že jde o vážnou věc.

Andrej nařídil Karajovi, aby hledal stopu na odpočívadle.

„Aha!“ ozvali se sousedé, kteří se vyhrnuli ze svých bytů, a nutno dodat, překáželi nám přílišnou horlivostí při pátrání až hrůza.

„Teď už to pes ucítil. Podívejte se, jak očichává! Veďte ho, soudruhu psovode nebo ucítí zase nový zápach a znova se splete.“

„Občané, občané!“ vyčítavě řekl Andrej. „Věřte mi, že v těchto věcech se já, byť i ne na celých sto procent, ale přece jen vyznám lépe. Nechte mé konečně, abych mohl služebního psa vést.“

Nechal Karaje očichávat postupně všechny schody, a přitom sám pozorně zkoumal, jak se pes chová.

„Rozumíš?“ zeptal se mě, když Karaj zavrčel a natáhl vodítko.

Pořád jsem ještě ničemu nerozuměl…

Vyšli jsme na ulici. Karaj táhl. Myslel jsem, že budeme muset jako vždy v takových případech běžet za ním. Ale Andrej ho proti všem zvykům přidržoval a neustále se rozhlížel po stranách,

„Kam se poděl ten Arsen?“

„To teda nevím,“ odpověděl jsem. „Raději mi vysvětli, proč ses na mne díval na chodbě tak významné?“

„Proč jsem se na tebe díval? Andrej se usmál. „Protože lidé, kteří vzali kufry, do bytu ani nevstoupili. Myslel jsem, že je ti to jasné“

„Jak to víš?

Andrej vážně odpověděl:

„Karaj mi to ohlásil. Stáli za dveřmi a čekali, dokud jim někdo kufry nevynese.“

„A kdo je měl vynést?

„No to právě musíme zjistit,“ vyhýbavě odpověděl Andrej a rozhlédl se kolem.

Šli jsme teď podél zeleného parčíku. Ovanul nás chladnější vzduch. Za parčíkem začínaly mnohapatrové domy, obchody s velkými výkladními skříněmi. Po asfaltu přejížděla auta. Karaj vyrážel kupředu, ale bránilo mu zkrácené vodítko.

„Tak ho přece pusť, ať neztratí stopu.“

„Neztratí,“ namítl Andrej a opět se rozhlédl.

Zdálo se mi, že na někoho čeká. Na koho? Zavolal snad milicionáře, který by posílil naši skupinku?

Ten na koho Andrej čekal, se náhle objevil. Z průjezdu monumentálního pětipatrového domu stojícího za parčíkem, vyšel Arsen a se slabošským, nuceným úsměvem zamířil k nám. Ani stopy nezůstalo po jeho předešlé drzosti.

Myslel jsem, že se na něho Karaj opět vrhne. Avšak pes šel po jiných stopách a nevěnoval klukovi vůbec pozornost.

„Počkejte…“ Arsen několikrát škubl tenkým krkem, jako by chtěl spolknout neúměrně velké sousto. „Nechoďte dál, prosím vás…“

„Pročpak?“ přísně se zeptal Andrej a svraštil sluncem vybledlé obočí.

„Všechno vám vysvětlím, ale pojďme nejdřív tady do toho průjezdu. Jestli mě s vámi uvidí, bude zle…“

„Dobře,“ zamračeně souhlasil Andrej. „No?“ zeptal se, když jsme se octli v nedávno opravené chodbě, kde bylo cílit hlinku a fermež.

„Nikdo vás nezval!“ nenávistně začal Arsen, „Sám jste se vetřel…“

„Buď opatrnější ve výrazech!“

Karaj zachytil výhružné zabarvení pánova hlasu a tiše zavrčel.

„Ano, ano, sám jste se vetřel!“ vzdorovitě opakoval Arsen;– přece však ustoupil stranou, tak abych já byl mezi ním a psem. „Co chcete? Provést nějakou nepříjemnost mé sestře Evě? Tak abyste věděl, když na jdete ty kufry, bude jí to hrozně nepříjemné…“ Olízl si vyschlé rty a provokativně dodal: „A co víc! Způsobí jí to mnohem větší zármutek, když se doví, jak ke krádeži došlo.“ Zdvihl k nám oči plné slz. „Ty kufry nejsou a basta! Vám je neukradli. A my s Evou to přežijeme. Vy se do našeho života nemíchejte!“

Díval jsem se, poslouchal a divil se. Všechna ta předstíraná důstojnost z Arsena spadla. Před námi byl teď hubený a ubohý výrostek.

„Ty kluku!“ hněvivě se na něj obořil Andrej. „Řekni všechno do konce! Co jsi tak zbabělý?

„Já nejsem zbabělec, nemám už co říct… A vy mě neurážejte!“

„Tak poslouchej, já ti to řeknu! Ty jsi otevřel dveře a dal jsi ty kufry z ručky do ručky.“

„Ani nápad!“ vykřikl Arsen.

„Jenom nelži. Á víš, co je na tom nejodpornější? To, že jsi svoje vlastní věci předem z kufru vytáhl. Ať trpí jen sestra!… Vidíš,“ Andrej mě šťouchl do boku, „cítí, že je usvědčen, a tak chce svou slabost proměnil v sílu: neříkejte to prý Evě, bude mít zármutek… To je jeho trumf! Dokud byl tatínek živ, rozmazlovali ho. Jak by ne, následník! Matka ho rozmazlovala, sestra ho rozmazluje, život by za něho dala. Namluvili mu, že je génius, jenom se podívejte, násobí zpaměti všelijaká čísla! Ale to, že na celém světě nemá rád nikoho kromě sebe, to neviděli. A ještě je to ke všemu zbabělec… Tak mluv, komu ses to dostal do rukou?

Arsen opatrně vyhlédl na ulici, pak se vrátil do průjezdu a sedl si na mramorový schod širokého schodiště. Paličatě sevřel rty a odvrátil se.

Pobouřilo mě to.

„A co takhle oznámit tyhle tvé kousky do školy?

„Oznamte to.“

„Mělo by se! Jen tvé sestry je nám líto!“

„Jen ji nelitujte. Ve škole vám řeknou, že se jich to netýká, a bude to…“

Viditelně se bavil našimi rozpaky.

„Proč by se jich to netýkalo?“

„Škola odpovídá za své žáky…,“ pomalu si zapálil cigaretu a vydechl kolečko kouře. „Už rok nestuduju. A Eva to ví. Tak to klidně můžete ohlásit…“

Andrej stále víc vraštil světlé obočí, lícní kosti se mu chvěly, cukaly.

„Eva nechala svého studia proto, abys mohl studovat ty,“ řekl pomalu. „A ty tedy nestuduješ?

„Ne. A ona to ví. Když toho nechala ona, nechal jsem toho taky. Nejdřív jsem jí to neřekl, bylo mi jí líto. Ale pak se to dověděla…“

„A proč nestuduješ?

Arsen si opovržlivě odfrkl.

„Kdybych chtěl, učil bych se ze všech nejlíp!“ oznámil s takovým výrazem, jako by to byla jasná a mnohokrát potvrzená skutečnost. „Nemám to zapotřebí. Možná že se připravím a rovnou postoupím na vysokou školu.“

„No jó,“ trpce poznamenal Andrej, „ty jsi přece génius… A teď hezky řekni, s kým ses to spolčil!“

Arsen opět vstal, přistoupil ke dveřím a vyhlédl na ulici. Pravděpodobně tam spatřil něco povzbuzujícího. Na poslední Andrejovu otázku neodpověděl, posměšně se na nás podíval a svou klátivou chůzí vyšel na ulici.

„Stůj!“ nařídil mu Andrej. „Vrať se!“

Kluk nám drze zamával rukou.

„Všechno, o čem se tu mluvilo, budeme považovat za vtip, soudruhu milicionáři…“

„Vrať se!“

Arsen Šel dál svou cestou.

Tehdy Andrej odepjal vodítko a Karaj chlapce dvěma skoky dohnal. Pes poněkud nadzdvihl pysk, vycenil zuby a tlačil ho nazpět ke vchodu.

„Zavolejte toho psa!“ vykřikl Arsen a krok za krokem ustupoval.

„Ty se zřejmě chceš mermomocí dostat na milici za spoluúčast na krádeži?“ zeptal se Andrej.

„Ne, s tím nepočítejte a nespoléhejte na to – nemůžete mi nic udělat! Já jsem dal své věci, a ne cizí. Neexistuje takový paragraf, podle kterého by mě za to odsoudili. Člověk má právo dělat si se svým majetkem co chce.“

„Vidíš,“ řekl Andrej, „on zná už i trestní zákoník, všechny paragrafy prostudoval! Připravuje se na zlodějskou kariéru. On nechápe, že je takový zbabělec, jakého svět ještě neviděl, a takový hlupák, že je mi až protivné se na něho dívat…“

„Tak se nedívejte,“ vypískl Arsen. „Co mě tu držíte? Jediná Eva mě může obvinit. A to neudělá! Vás nebudou chtít na milici ani vyslechnout“ Rázně vykročil k východu, ale Karaj mu stál v cestě a zavrčel.

„Nepospíchej tak,“ klidně řekl Andrej.

Arsen zaskřípal zuby.

„Vy si myslíte, že se hrozně bojím, co řeknete Evě? Jen jí to řekněte, prosím.“ Obrátil se ke zdi, ramena se mu zatřásla a zmlkl.

„Padl do rukou nějakých zlodějů,“ dřívějším klidným hlasem pokračoval Andrej, jako by se nic nestalo. „Zavedli ho do restaurace a jednou dvakrát ho pohostili. Vždycky to tak dělají. Vidíš, jaký máme krásný a lehký život. Kolik takový kluk potřebuje? Je hloupý, zalíbilo se mu to. Začal s nimi hrát a samozřejmě prohrál. Musí zaplatit, ale nemá čím. A tak už je naverbovaný. Přitom mu ještě pohrozili, že ho zavolají, aby skládal účty. Vědí přece, že mají co dělat se zbabělcem. Řekli mu: Dej sem všechny věci, co máš! A on jim je dal. Říkám to správně, nebo ne? Andrej se dotkl chlapcova lokte. „Kolik jsi prohrál?“

Hubeňoučká klukova ramínka se zachvěla ještě silněji.

„Přece sám dobře vím, že mám pravdu. Teď brečí, ale jak byl před chvílí drzý. Nechtěl, abychom přivedli psa, hrozilo mu přece odhalení. ‚Ti psi toho moc nenajdou!‘ A přitom se třese – co kdyby našel! Před sestrou se přece jen stydí, i před lidmi. Otec mu zanechal dobré jméno, ale on to jméno zneuctil.“

„Já ho nezneuctil!“ zasyčel Arsen.

„Ne? Tak nám vysvětli, čím jsi to jméno proslavil! Snad ne dobrým studiem? Nebo snad sestře pomáháš žít, pracovat, vést domácnost?

Rozhodl jsem se vmísit do hovoru.

„Nech ho být. Řekni mi raději, co mohl čekat po tom, když jsme přivedli Karaje?

„Ale doufal, že pes nic nenajde. Sám po nás celou tu dobu slídil, viděl, že jdeme správným směrem a dal znamení svým kumpánům: zachraňte se, nebo vás chytí!… Proč jsi to udělal?“

Arsen se ani nepohnul.

„Zase ze zbabělosti!“ pokračoval ve vysvětlování Andrej. „Bál se, aby ho ti lumpové neobvinili, že je prozradil. Měl by z něho být jednou muž a zatím je to zajíc! Z tohohle průjezdu k nám přišel jen proto, že jsme už příliš blízko místa, kde jsou schované kufry. Jinak by nevyšel ani za nic. A do průjezdu nás zatáhl zase proto, aby jeho kamarádi stačili kufry schovat jinam. Všiml sis, že neustále vyhlížel na ulici? To se díval, jestli už kufry odnesli, nebo ne. A přitom se mu holobrádkovi zdá, že ničemu nerozumíme! Jak vidíš, je zase drzý. To znamená, že kufry už jsou někde jinde.“

„To oni mi nařídili, abych vás zadržel,“ pronesl šeptem Arsen.

Měl uplakaný a bezmocný obličej, až se mi ho na okamžik zželelo: vždyť je to dítě, kluk! Ale Andrej, jak se zdálo, s ním neměl slitování.

„Tak jdeme,“ řekl tvrdě, „a vrátíme se s kufry! Ty tu na nás počkej. A nechceš-li, aby to s tebou špatně dopadlo, nehni se ani na krok z průjezdu!“

Odešli jsme. Andrej vedl psa k místu, kde jsme se potkali s Arsenem. Tady Karaj opět zachytil stopu. Vyčítal jsem Andrejovi, že když už věděl, že ti šejdíři kufry odnášejí, aby je znova schovali, měl jednat, a ne ztrácet čas povídáním a Arsenem.

„Nevadí, kufry nám neutečou!“

Měl nyní pocit mistra, který občas komplikuje příliš jednoduchou práci, aby ji pak skončil s překvapujícím výsledkem. Kapitán Miansarov takovému postupu říkal frajeřina.

„Podívej, Andreji,“ varoval jsem ho, „jen abychom toho ztraceného času nelitovali.“

Karaj nás táhl šikmo přes cestu.

Na druhé straně ulice stál starý dům obehnaný zděným plotem. Dům byl jistě určený ke zbourání, ale zatím stál ještě obklopený mnohopatrovými budovami z růžového tufu. Karaj uhodil předními tlapami do dřevěné branky a vrazil na malý dvoreček, kde vyplašil pobíhající slepice. Dvorek byl čistě zametený. Pod moruší stála široká tachta – orientální lehadlo bez opěradla. Karaj se vrhl k tomuto lůžku, stlučenému z prken.

Zuřivý psí štěkot vyvolal z domku majitele, ušňupaného starce s ovázanou tváří. Nesměle se zeptal, co si přejeme.

Andrej nahlédl pod pohovku a pak se narovnal:

„Jak je to dlouho, co byly odneseny kufry, které ležely pod tím lehadlem?

„Jaký kufry?“

„Vy nevíte?

„Nevím, soudruhu. Jak to mám vědět?“

„Nevíte – tak se vám to bude muset vysvětlit u soudu. Tam vám řeknou, co znamená schovávat kradené věci“

„Proč kradený?“ znepokojil se stařec. „Známí hoši je přinesli a položili je pod tachtu. Ale já u těch zatracených kufrů nenazvedl ani víko. Co je mi do toho?“

„Co to bylo za hochy? Řekněte nám jejich jména.“

Stařec zrozpačitěl.

„Kdopak si je pamatuje?… Možná Suren… možná Išchan… Copak sem zajde málo lidí?“

„To stačí!“ Andrej se rozzlobil. „Takový starý člověk a co to podporuje – zlodějnu! A přitom lžeš, zloděje kryješ! Jsi staré prase, a ne člověk!“

„To přece, zbytečně, soudruhu…,“ stařec zavřel očí a zavrtěl hlavou na dlouhém krku. „Ba, zbytečně, zbytečně… Nač hned urážet?“

Andrej mávl rukou a vyvedl psa za práh.

„Stopa, stopa, Karaji!“ říkal.

A náš Karaj dychtivě zavětřil a táhl nás za roh do maličké uličky.

Běželi jsme za ním.

„Nebojíš se, že ten starý podvodník uteče?“ zeptal jsem se.

„Od svého domu neodejde,“ klidně odpověděl Andrej. „Dům s sebou přece neodnese… Mazaný dědek, už dávno ho máme na mušce.“

Karaj vběhl do průchodu, za kterým začínala ohrazená parcela. Měl se tu stavět nový dům. Neustále jsme naráželi na hromady kamení a písku. Andrej na mne křičel: „Neomeškávej se!“ Ale cožpak je možné stačit Karajovi? Zastavil jsem se u hromady roztlučeného kamení, když jsem najednou spatřil, že Andrej psovi odepíná vodítko.

„Stát!“ vykřikl Andrej.

Na konci parcely jsem uviděl dva lidi. Každý nesl jeden kufr.

„Stát!“ zavolal Andrej ještě jednou a pustil Karaje.

Pes vyrazil dlouhými skoky, hlavu sklonil k zemi, uši přitiskl k zátylku. Utíkal bez zaštěknutí – tak běží za zločincem jen velmi trénovaný pes, který si je jistý svou silou. Karaj měl vlastní neomylný způsob: Z rozběhu vrazil předními tlapami nepříteli do prsou nebo do zad, srazil ho a sedl si na něho.

Pak už štěkotem a zuřivým vrčením nešetřil…

Jeden z pronásledovaných se otočil, odhodil kufr a lezl přes vysoký plot. Druhý se snažil kufr přes plot přehodit, ale nepodařilo se mu to. Vytáhl finský nůž, vzal ho do zubů a také lezl na plot. Pochopil jsem, co to znamená. Když Karaj překážku přeskočí – a takovou výšku by přeskočil lehce – čeká ho na druhé straně plotu ostří nože. Ale pochopil to i Andrej.

„Zpět, Karaji!“ vykřikl.

Udýchaně jsme doběhli k místu, kde se válely odhozené kufry. Nahlédl jsem skulinou v plotě, nikoho jsem už neviděl.

„Tak,“ ulehčeně si oddechl Andrej, „ještě okamžik a byli bychom ty kufry propásli. To bych byl opravdu frajer.“

„Frajer jsi tak jako tak,“ prohlásil jsem. „Zloději utekli!“

Zamračil se, chtěl se rozzlobit, ale jeho smysl pro spravedlnost i tentokrát zvítězil.

„Máš pravdu,“ řekl provinile. „Kdybychom šli dříve, byli bychom je chytli. Teď to od kapitána Miansarova slíznu.“

„A jak se to dozví? Nejsi přece ve službě. Snad si nemyslíš, že mu to já řeknu!“

„Ne. proč?“ Andrej se měkce usmál. „Já mu to řeknu sám!“

Připnul psovi vodítko.

„Jenomže není ještě všemu konec. Zůstaň tady u kufrů. Já se brzo vrátím…“

Přišel za půldruhé hodiny – klidný jako vždy, ale rozcuchaný a unavený. Za tu dobu. co jsem seděl na kufrech u hromady roztlučeného kamení, naučil jsem se nazpaměť všechna slova a čísla, která byla napsána na mé krabičce zápalek. Žádnou jinou literaturu jsem neměl po ruce. Proklel jsem všechny kufry, které se ztrácejí, a všechny pátrací psy na světě, kteří ty kufry hledají. Když Andrej přišel, byl jsem velmi vzteklý. Pochopil to a hned, aniž čekal na mé výčitky, oznámil:

„Nepolepšitelní zločinci. Vidíš, do jaké party se ten kluk dostal!“

Má zlost byla tatam.

„Tys je chytil?“

„Jednoho jsem zadržel. Opozdil jsem se hlavně proto, že jsem ho musel odvést na oddělení…“ Sehnul se a uchopil kufr. „Pojďme rychle, nebo ten kluk v tom průjezdu uschne.“

„Ty myslíš, že ještě neodešel?“

„Neboj se,“ mrkl na mne Andrej, „čeká.“

Arsen seděl na posledním stupni schodiště. Nebrečel už, ale přesto byl celý schlíplý. Dokonce se ani nepodivil, když kufry uviděl.

„Nechte mě tu,“ řekl tiše. „já se domů vrátit nemůžu.“

„Vrátíš se,“ odporoval Andrej. „Půjdeš s námi. Vstaň, no tak!“

Arsen vstal. Obličej mu znetvořil úšklebek.

„Vy mě ještě neznáte…,“ spustil. „Když si jednou něco umíním…“

Andrej ho však neposlouchal. Šli jsme napřed, nesli kufry a kluk se ploužil za námi.

„Já nemůžu jít domů! Slyšíte?“ vykřikl náhle. „Bude mi hanba… sousedé se to dovědí… Slyšíte, nebo ne?“

Andrej se zastavil u sloupu s vyhláškami. Myslel jsem, že si chce dát kufr do druhé ruky. On však začal číst různá oznámení.

„Tady je to!“ prohodil spokojeně a zakýval prstem na Arsena. „Tohle potřebuješ!“

Velký stavební závod oznamoval, že přijme dělníky. Přijme i nekvalifikované, v závodních kursech se mohou vyučit.

Arsen to přečetl a pokusil se o úsměv.

„Tohle vy navrhujete mně?“

„Právě tohle!“

„A co tam budu dělat?“

„Jak to, co? Nosit kameny, jezdit s trakařem, mísit beton. Mají tam večerní školu. Budeš studovat při zaměstnání.“

„Posmíváte se mi snad? rozhořčil se Arsen. Když ale spatřil Andrejův zlý obličej, zmlkl. „K čemu vám to bude dobré?

„To bude dobré pro tebe, a ne pro mne.“

Arsen pokrčil rameny a zamračil se:

„Nějak moc rozkazujete…“

Pokračovali jsme v cestě. Ale brzo se Andrej zastavil znova. Tentokrát před holičem. Vytáhl pět rublů a podal je Arsenoví.

„Jdi se dát ostříhat. Dohola.“

Arsen řekl nevlídně:

„Já mám peníze. Ale nechám si trošku vlasů vpředu. Vždycky si jich trochu nechávám.“

„Ne!“ neústupně odsekl Andrej. „Všechno pryč, dohola. Počkej, půjdu s tebou.“

A odešel. Zase mi nechal na starost kufry a jako přídavek i Karaje! U holiče pobyl dosti dlouho, ale když odtamtud vyšel, oznámil:

„Bude dohola.“

„Ty jsi hrdina,“ řekl jsem mu.

Na Arsena jsme nečekali. Vzali jsme si taxi a odjeli. Karaj si opět vlezl na měkké sedadlo.

Když nám Eva otevřela dveře. Andrej mlčky zanesl do předsíně oba kufry. Mně nesvěřil ani jediný. A z parcely jsem přece nesl ten těžký kufr až sem a jeho ani nenapadlo, aby mi ho vzal…

Eva cosi říkala, smála se, zvala nás na čaj. Ale ukázalo se, že v žádném případě, tak to tvrdil Andrej, nemůžeme zůstat…

„Andreji.“ dívka sklopila oči. „neviděl jste mého bratra?“

Podle toho, jak byla otázka položena, jsem vycítil, že se chce dovědět víc než na co se ptá.

„Arsena?“ opáčil Andrej. „Ne, neviděli jsme ho. Ale myslím, že přijde domů brzo. Určitě se objeví co nejdříve.“

„Je to hodný chlapec,“ řekla nesměle Eva. „Možná trochu rozmazlený…“

„Ano, zdá se, že trochu je,“ zdvořile přisvědčil Andrej.

Eva se vůbec nemohla uklidnit.

„Víte, nechtěla jsem o tom mluvit, ale nedávno přestal chodit do školy.“ Evě se chvěly rty. „Tím jsem vinna já…“

„Ničím nejste vinna.“ Andrej ji vzal laskavě za ruku. „A teď bude všechno zase dobré. Ničím se, prosím vás, nezneklidňujte…“

Opustil jsem je. Na Andreje jsem musei dosti dlouho čekat dole v průjezdu. Kolem mne proklouzl Arsen. Chtěl jsem s ním promluvit, ale on neodpověděl. Konečně se objevil.

Andrej a vyšli jsme z tohoto domu na ulici – pokolikáté už! Andrej mi před očima zatočil červeným náprstkem.

„Ustřihl jsem mu nehet!“ prohlásil tak slavnostně, jako se vyhlašují velká vítězství, a hodil náprstek do popelnice.

„Na začátku je i tohle důležité.“ A pokračoval s přesvědčením: „Z toho kluka ještě bude člověk!“

POSLEDNÍ HONIČKA

Černá fenka Dianka vrhla šest štěňat. Všechna byla břichatá, hlavatá, krátkonohá a pištivá. I když vedoucí v oddělení mláďat tvrdil, že štěňata jsou podobná Karajovi, Andrej s tím nemohl souhlasit.

„Podobají se mu jen tím, že všechna mají čtyři tlapy,“ posmíval se.

Nejvíc ze všeho Andreje pobuřovalo, že štěňatům visí uši jako lopuchy. A s takovýma ušima se opovažují dělat si nároky na podobu s Karajem!

Ale Sisak Telaljan ho ujišťoval, že se všechno spraví. Vyrostou z nich opravdoví služební psi.

„Ty jsi pro ně něco jako kmotr,“ žertoval Sisak.

Pravidelně Andreje informoval o všech událostech v životě psí rodinky. Třetí den vynesli štěňata na čerstvý vzduch, desátý den je začali přikrmovat. po dalších dvou dnech prohlédla, ke konci třetího týdne jim narostly ostré drápky na předních tlapkách.

Andrej mě se všemi událostmi seznamoval.

„Vidíš, Kosťo, náš Karaj si už pořídil potomstvo.“

Jedno štěně chtěl Andrej poslat jako dárek Karlosovi na vesnici. Slíbil mu ten dárek a kapitán Miansarov to dovolil: „Jen mu štěně dej!“

Andrej mi poručil, abych koupil tlustou knihu s názvem Služební pes, ve které se uvádělo, jak se mají štěňata krmit, vychovávat a cvičit. Vybral hezký obojek a hnědé vodítko. To všechno jsme chtěli Karlosovi odvézt. Právě jsem se chystal odjet do té vsi na krátkou služební cestu.

„Přijď a přiveď s sebou Karaje,“ řekl Sisak Andrejovi v pětačtyřicátý den života potomstva, kdy bylo Diance odebráno a převedeno do oddělení štěňat. „Ať se podívá na své dětičky.“

Oddělení štěňat – čistý a nízký domek jako hračka a u něho výběh obehnaný plotem – bylo na kraji školních objektů. Přišli jsme sem v poledne. Andrej vedl Karaje na vodítku.

Na svých vratkých nohách se nemotorně potácela a motala u plotu huňatá hnědá klubíčka. Všechna štěňata si byla podobná. Avšak Sisak je bez potíží rozlišoval, ukazoval, které je lepší a které horší.

„Tady to je pro tvého Karlose,“ oznámil a vytáhl z hromádky huňatých tělíček tvora, podobného vycpanému plyšovému medvídkovi.

Štěně leželo plným bříškem Sisakovi na dlani, zadní tlapky mu bezmocně hrabaly ve vzduchu. Ale už nekňučelo, nestěžovalo si, hrdinně snášelo své nepohodlí.

„Bude hezký?“ nedůvěřivě se zeptal Andrej. „Neboj se. Nebude možná z nejkrásnějších, ale bude velmi hezký.“

Uložili jsme štěně do zvlášť připraveného pleteného košíku. V tomto košíku měl pejsek vykonat první cestu ve svém životě.

Teď vzal Sisak na ruku nejtlustší štěně.

„A tady ten je příští přeborník. Předpovídám ti, že medaili a slávu máš zabezpečenou. Po narození měl šest set dvacet gramů. Podívej se, jaké má tlapy! Bude větší než Karaj, až vyroste!“

Toto sdělení vyvolalo Andrejův nedůvěřivý úsměv. Jen aby! Karaj stál vedle něho – veliký, mohutný – a pohrdavě pokukoval po štěněti.

„Tak vidíš, Karaji, už jsi tatínkem. Chovej se důstojně. Pozdrav synáčka, tu máš!“

Štěně s roztaženýma nohama, s tlustým ocáskem, se schlíplýma ouškama a kalně zelenýma očima, které ještě nepostřehly ani pomalý pohyb prstu, se Karajovi zřejmě nelíbilo. Nemělo ještě srst, pouze podsadu, měkkou jako kozí chmýří. Karaj opatrně podsadu očichal, svraštil čenich a s odporem kýchl.

„Nechce se na synáčka ani podívat,“ řekl Sisak. „Jen aby ho nerozsápal. Někdy se to stává.“

Ale Andrej viděl, že Karaj, který se ničeho a nikoho na světě nebál, se zkrátka a dobře tohoto bezmocného štěněte asi bojí. Huňaté klubíčko se k němu blížilo s pištěním a se vztyčeným, tlustým ocáskem. A Karaj, bázlivě šilhající shora dolů, neustále ustupoval a couval. Pokusil se zavrčet, ale jen jako v sebeobraně. Štěně se dokulilo k jeho předním nohám. Karaj zakňučel a dal se na útěk.

Sisak zdvihl štěně ze země. Na tom maličkém tvorečku bylo ještě všechno nejasné. Ale vyroste – a jak se vybarví, to se zatím neví. Podsada mu vypelichá a teprve potom dostane srst určitou barvu. Mléčné matné oči dostanou jasný výraz až za půldruhého měsíce. Všechno se ukáže v budoucnu!

Andrej opatrně štěně pohladil, dvěma prsty mu poklepal na tupý čumáček. Štěně mu chytilo svými zoubky prsty a kousalo ho. Nebylo to bolestivé, spíš příjemné.

„Jaké mu dáš jméno? zeptal se Andrej a lehce šťouchal zvířátko prstem do tlustého bříška.

„Podívej se,“ Sisak chytrácky přihmouřil oči,“ ve jménu musí být písmeno otce i matky. Od Dianky vezmeme Di a od Karaje Kar nebo K. Bude z toho jméno Dik nebo Dikar.“

„Dikar, to by šlo,“ řekl Andrej a hleděl na milé zvířátko, které mu vesele kousalo prst, už se zalíbením. „Opravdu, jsi hezký pejsek, hezký pejsek…“

Tímto způsobem se Andrej nejednou obracel i na Karaje. Teď když Karaj, sedící pod stromem, zaslechl známá slova, žárlivě zakňučel. Ačkoliv Andrej vychovával Karaje už jako štěně, nepamatoval se dobře na jeho dětství. Zdálo se mu, že nynější statný Karaj a to kulaté zvířátko, měkké jako polštářek na pohovce, které mu před více než třemi lety svěřili do opatrování, jsou dva různí psi. Pamatoval si jen, že když mu štěně odevzdávali, řekli: „Tak tohle bude tvůj Džulbars. Vychovávej ho a uč!“ Džulbars – tak říkal kapitán Miansarov všem štěňatům ve škole do té doby, než vykonala své první hrdinské činy. Byla to ironická přezdívka; koťatům se také někdy říká tygři…

Karaj přestal být Džulbarsem v osmi měsících. Ve škole tenkrát probíhaly zkoušky návyku mladých psů na výstřel. Instruktor, oblečený z bezpečnostních důvodů do prosmolené plátěné kombinézy, vyvolával na plošinku popořadě psovody s mladými psy. Napřahoval se na psovoda nebo do něho strkal a pak utekl do hustého křoví. Pes sebou na vodítku škubal, hrozil pomstou za pána. Jak byli všichni v tom okamžiku hrozní! Ale kapitán Miansarov je znal dobře: „Na vodítku a u pána jsou odvážní. Podíváme se, jak se věci mají. „Když instruktor odběhl asi, třicet kroků, pouštěli štěně za ním. Několika skoky nepřítele dohonilo. Instruktor se na okamžik zastavil a vystřelil z pistole do vzduchu nebo do země. To byla jejich zkouška „na výstřel“. Jedna z nejdůležitějších zkoušek pro služebního psa. Zdaleka ne každý z nich při ní obstál. Bylí i takoví psi, kteří byli ve všem výborní, a přitom se až do úplné dospělosti nemohli zbavit strachu před hlavní pistole, před třesknutím výstřelu. Takoví byli bez milosti vyřazováni. Co se také dá od štěňat čekat? Tři z nich se toho dne s kňučením otočila nazpět a ztratila všechen bojový zápal. Jejich psovodi dostali od kapitána Miansarova co proto u štěněte se musí umět trénovat statečnost! Dva jiní mladí psi zaváhali, když přišli na řadu, ale přece jen chňapli po instruktorovi, i když jen krotce, opatrně, bez vášnivé prudkosti, kterou musí skutečný bojový pes mít. Karaj při výstřelu jen zastřihal ušima a z rozběhu, se zlobným vrčením, skočil instruktorovi na ramena. Porazil muže na zem a roztrhal mu plátěnou kazajku.

„Tak zavolejte toho neřáda!“ křičel instruktor. A když vstal a utřel si krev z obličeje, řekl: „To není pes, ale zlato!“

„Proto jsme ho také dali zlatému mladíkovi!“ prohlásil „kapitán Miansarov a stiskl Andrejovi ruku.

Teď, když si na to Andrej vzpomněl, díval se na Karaje s pýchou. Vida, jaký pes z něho vyrostl! Nejlepší ve škole. I Mauzera předhonil, a to je přeborník s medailí. Tohle štěně Dikar možná v budoucnu předhoní Mauzera i Karaje. Vývoj se nezastavuje…

Na cestičce, která vedla k oddělení štěňat, se objevil dozorčí a v chůzi vykřikl:

„Poručík Viťugin k náčelníkovi!“

„A co tam?“ zavrtěl hlavou Andrej.

„Rychle! Kapitán čeká.!“

Andrej vzal Karaje na vodítko a odcházel z oddělení štěňat. Nesl jsem vedle něho pletený košík, v němž spal Karajův syn, předurčený pro Karlose. Nedaleko cvičiště nás potkal druhý posel:

„Rychle k náčelníkovi!“

„Hned, zavedu jen psa do klece,“ nespokojeně řekl Andrej.

„Rozkaz zní: přijít i se psem!“

To znamenalo, že je čeká práce. Andrej zrychlil krok

„Vidíš. Kosťo. tak to chodí.“ řekl. „A jak jsem si přál odvézt klukovi štěně co nejdřív…“

„Jestli chceš, já mu ho odvezu. Stejně tam musím jet. K večeru se vrátím zpátky a všechno ti povím.“

„To už nebude ono. Chtěl jsem sám… A chlapec bude tak zklamaný…“ Svraštil obočí. „Ale přesto jeď! A řekni Kalsovi, že k němu při první příležitosti zajedu a dám mu pokyn, jak má se štěnětem zacházet. Ať ho nepřekrmuje, neromazluje!“ A rychle se vzdaloval po cestičce.

Kapitán Miansarov očekával Andreje ve své pracovně.

„Máš u sebe zbraň?“ zeptal se krátce.

„Mám!“ Andrej se ihned vzpřímil – čekal na příkaz.

„Soudruhu kapitáne, dovolte mi s vámi promluvit.“

„Můžeš mluvit.“

„Mohu vědět, co se stalo?

Kapitán Miansarov pohlédl na Andreje, jako by ještě jednou odhadoval muže, který stál před ním.

„Čeká tě velmi seriózní práce,“ řekl a přimhouřil oči. „Musíš dopadnout nebezpečného zločince.. Miška-bestie uprchl!“

Člověk s přezdívkou Miška-bestie už dávno přestal být člověkem. Tvrdil, že nezná své skutečné jméno, neví, kde se narodil, kdo je jeho otec a kdo matka. Dožil se více než třiceti let a vydával se podle okolností buď za Rusa, nebo Cikána, nebo Arména. Neměl národnost, jako neměl jméno.

Člověk musí udělat hodně strašných věcí, aby si mezi podvodníky, lupiči a vrahy – skutečnými zvířaty, která ho obklopovala – vysloužil přezdívku Bestie. A on si tuto přezdívku opravdu zasloužil.

Pro neustále špinavě červenou barvu obličeje, která se neměnila ani v zimě, ani v létě, mu říkali také Uzený. Připisovalo se mu mnoho nejhnusnějších zločinů – a on ani jediný z nich nepopřel. Povídalo se, že je odsouzen různými soudy dohromady na sto let. Soucitní soudcové, jimž padl do rukou“, ještě pořád doufali, že se dá napravit…

V neděli ráno vyšel Miška-bestie se dvěma kamarády ze svého brlohu do města za člověkem, kterého potřeboval. Přesnou adresu neznali. Vešli na dvůr nového domu. kde se na vysoké tyči třepetala vlajka. Kolem tyče se shromáždily děti s pionýrskými šátky. Miška-bestie nebyl v poslední době nikdy střízlivý. Popuzovali ho lidé, kteří se bavili nebo pracovali. „Všichni jsou moc čisťounký!“ říkal.

Zastavil se uprostřed dvora a dlouho se díval, jak se děli baví. Kamarádi se ho pokoušeli odvést, on je odstrčil, potom vyšel na hřiště a kopnutím porazil tyč.

Děti ztichly, děvčata uskočila stranou. Kupředu se protlačil chlapec v bílé košili s planoucíma očima, s tenkýma, ještě slabýma rukama, které měl až po loket nahé. Byl zvyklý žít mezi statečnými, dobrými a spravedlivými lidmi a myslel si, že pravdivé slovo má neomezenou moc. S výčitkou a překvapením pronesl slova, která by zahanbila každého.

„Tady je pionýrský tábor, strýčku.“

Uzenému to bylo jedno. Žádná slova k jeho srdci už dávno nepronikala.

„Heleme se!“ řekl jízlivě a přitáhl si chlapce k sobě za pionýrský šátek. „A čípak ty jsi, štěně?

„Pusťte! Nestrašte mě!“ Oči mu jen hořely – chlapec se Uzeného opravdu nebál. „Překážíte nám v pionýrském srazu.“

Uzený to hubené tělíčko lehce nadzdvihl a mrštil jím o zem. Mysle, že nažene hrůzu všem ostatním. Ale už k němu s křikem běžela vedoucí, která byla zrovna na druhém konci dvora. Z domu vyběhl starší muž s rozezleným obličejem. Shlukl se tu celý zástup lidí. A Uzený si překvapeně uvědomil, že se ho tu nikdo nepolekal, že se musí bát on sám.

Jeho kamarádi se přitiskli ke stěnám a potichounku se vytratili. Uzeného zadrželi. Na milici v něm bez obtíží poznali Mišku-bestii, který nejednou před trestem vyklouzl. Našlo se toho mnoho, za co by měl být odsouzen. Hrozil mu přísný rozsudek. Miška-bestie čekal na odsouzení klidně. „Nevadí, stejně uteču,“ vlídně oznamoval vyšetřovateli.

Ale po rozsudku se Miška-bestie choval ve vazbě nenápadně. Bez reptání zachovával všechna pravidla vězeňského řádu, a napsal dokonce dojemný dopis řediteli věznice, v němž ho ujišťoval, že udělá tečku za svým dosavadním životem a začne žít poctivě.

„Teď je taková doba,“ říkal a vzdychal přitom, „že musím změnit povolání. Koho to vlastně obírám? ptal se. „Pracujícího člověka! Ten měsíc pracuje a já mu ve dvou minutách seberu celý výdělek. Jsem pro něho opravdický parazit!“

Tyto jeho výroky byly dávány dokonce za příklad jiným trestancům…

Než byl Miška-bestie dopraven do věznice, bylo vzhledem k jeho dobrému chování rozhodnuto, že bude na určitou dobu převeden z vazby do nápravné kolonie v okolí města. Přivezli ho tam večer. Nedaleko vrat stála dřevěná věž, kde se střídaly hlídky.

„No,“ řekl Miška-bestie a točil nosem na všechny strany, „pořádně se tu hlídá, odtud člověk neuteče!“ zasmál se.

Druhý den dostal práci na území kolonie – za plot se ho přece jen neodvážili vyvést. Přikázali mu dělat tašky v maličké cihelničce, kterou tu kolonie měla.

„To je práce pro mě jako stvořená!“ řekl.

Kdekdo se domníval, že není možné z kolonie utéct. Celé okolí bylo jako na dlani. Východ byl jenom jeden – vrata, která pečlivě střežily hlídky na strážní věži. Kam by se člověk poděl?

Uzený se stále ještě nedával do práce, chodil po cestičkách a jako náhodou došel k vratům, u nichž stála věž.

„Stůj!“ vykřikl na něho strážný. „Přibližovat se nesmíš! Jdi zpátky!“

„Vždyť já vím, že se to nesmí,“ vlídně přisvědčil Uzený a s úsměvem se stále více přibližoval k vratům.

Strážný zvedl výhružně pušku.

„Jdi zpátky!“

Uzený vyčítavě potřásl hlavou a zastavil se. Otočil se zády k vratům, což strážného poněkud uklidnilo.

„Čeho se bojíš? Máš přece pušku. Víš, nikdo se mnou nemluví, tak jsem si přišel pohovořit alespoň s tebou…“ Uzený významně zakoulel očima a poťouchle se usmál.

„Jaképak hovory!“ přísně řekl strážný. Jděte na své místo!“ A sklonil pušku.

Uzený, přestože stál pořád ještě zády k vratům, najednou rychle uskočil dozadu. Nikdo tak skákat nedovedl. Byl to jeho způsob, který si už dávno nacvičil. Jako když se člověk chystá skočit dopředu, zatím však skočí dozadu… Strážný ani nestačil zvednout pušku. Uzený skočil ještě jednou – a byl za vraty. Dunivý výstřel ho srazil, jak se zdálo. Skutálel se ze svahu. Strážný se domníval, že je raněný a víc už nestřílel. Ale Uzený vstal. Několik mužů ozbrojené stráže vyběhlo za vrata, aby ho chytili. Utéct neměl kam.

Pozorně prohlédli pomačkanou trávu na místě, kde Uzený upadl.

Nenašli však ani kapičku krve. To znamená, že i jeho pád byl podfuk. Kulka ho netrefila…

Asi padesát kroků od vrat ležela stará, obrovská roura. Ví bůh, kdo ji sem dopravil, ležela tu dlouho a už se zabořila do země. Uzený do ni zalezl.

Teď má dozpíváno. Na obou koncích roury stáli lidé. Uzený jim vlétne do rukou, ať se hne kamkoliv. Než ho odtud vytáhnou… Pokusili se s ním vyjednávat.

„Vylez!“ vykřikl příslušník ozbrojené stráže Jeprem Kodžojan a nahlédl do roury.

Uzený mlčel.

Museli něco podniknout. Mají vlézt do roury a tam se ve tmě a při nedostatku místa potýkat s lupičem, pro kterého zabít člověka vůbec nic neznamená? Proč by to dělali, když i tak se nemá Uzený kam vrtnout. Stejně jim dříve nebo později padne do rukou. A právě na tomhle, jak se ukázalo. Uzený založil svůj plán.

Uplynulo asi půl hodiny. Uzený pořád nevylézal. Volali ho, neozýval se. Nakonec je omrzelo čekal. První ztratil trpělivost Jeprem Kodžojan a rozhodně vlezl do roury. Plazil se s napřaženým bodákem. Uzený mohl mít u sebe nějakou zbraň, setkáni bylo nebezpečné. Ale Jeprem se spoléhal na svou sílu. Kromě toho se z druhého konce roury plazil proti Jepremovi ještě jeden strážný, takže by se Uzený ocitl v úzkých, kdyby se pokusil o nějaký odpor.

S Jepremem bylo udržováno neustálé spojení: křičeli na něho: „Tak co, jak to jde?“ a on odpovídal: „Plazím se. zatím jsem na nic nepřišel.“ Pak přestal odpovídat. Venku znepokojení lidé čekali, neozve-li se z. roury hluk, který by svědčil o boji. Ale nakonec oba strážní vylezli z roury na čistý vzduch. Byli zmateni. Nahrnuli se k nim lidé. Jeprem Kodžojan je odstrčil, přistoupil k veliteli stráže a ohlásil:

„Nikdo tam není.“

„Jak to? A dívali jste se dobře?“

„Prolezli jsme rouru z jednoho konce na druhý.“ zahanbeně řekl Jeprem. „Je prázdná, soudruhu veliteli…“

Andrej přišel na místo činu tehdy, když už rozzuření strážní, kteří jeden za druhým prolezli rourou, pochopili, kam Uzený zmizel. Asi uprostřed roury našli průlom vedoucí do země. Odtáhli rouru. Jáma, která se pod ní objevila, byla hluboká, tmavá a její dno nedohledné. Je to možné, aby Uzený seděl doposud v jámě?

Zatímco přemýšleli a dohadovali se, požádal jeden z recidivistů o dovolení promluvil si s velitelem ozbrojené stráže. Na první pohled bylo jasné, že mu oznámil něco takového, co měnilo celou situaci. Velitel se vrátil k rouře s velmi vážným obličejem.

„Myslíte.“ řekl strážným, „že Miška-bestie sedí pořád tady v té jámě?“

„A kde by mohl být jinde?“

„Nevím kde,“ odpověděl velitel, „ale tady ne.“

Ukázalo se, že v jámě pod rourou začínala podzemní chodba vykopaná asi před rokem. Tlupa nepolepšitelných zločinců, která zůstala na svobodě, se snažila pomoct k útěku svému kamarádovi, zavřenému v kolonii. Útěk se nezdařil. Ale tajemství zločinci neprozradili.

Sdělili je do vězení Miškovi-bestii: „Snaž se dostat do kolonie!“ Na tomhle Uzený založil plán svého útěku. Nyní už byl zřejmě daleko.

„Uprchl nebezpečný zločinec,“ vysvětlil Andrejovi velitel ozbrojené stráže. „Je to naše vina,“ uznávám. Ale představ si, co všechno může napáchat, kolik nevinných životu zmařit! Vztáhl ruku na dítě! Copak je to člověk?“

„Mě neagitujte!“ zlostně mu odpověděl Andrej. „Měli jste jaksepatří dávat pozor!“

Bedlivě prozkoumal průlom v rouře, Karajovi nařídil, aby seděl pod stromem, a sám vlezl do jámy. Chtěl zjistit, kde podzemní chodba končí.

„Pusť napřed psa,“ radili mu, „je to nebezpečné!“

„Co je tu platný pes?“ plaše se usmál André i. „Já raději sám…“

Sestup do jámy byl dosti obtížný. Andrej držel v levé ruce baterku a plížil se. Z počátku se mu zdálo, že je chodba neuvěřitelně úzká. „Nevadí, protlačím se,“ pomyslel si. Těžce se mu dýchalo, bránil mu nedostatek čerstvého vzduchu. Náhle jasně zaslechl, že vpředu někdo leze a zalitoval, že s sebou nevzal Karaje. Namířil paprsek kapesní svítilny přímo před sebe. Ne, nikdo tu není to se prostě sype zem.

Volně si Andrej vydechl teprve tehdy, když chodba začala stoupat na povrch. Vztyčil hlavu, rozhlédl se a vylezl. Vchod zakrýval velký kámen. Tento kámen Uzený patrně odstrčil stranou, když vylézal, a nyní zela na jeho místě černá díra.

Andrejovi se zdálo, že se plazil velmi dlouho. Ale když se rozhlédl, uviděl, že je všeho všudy několik desítek kroků od roury. Potichu zavolal Karaje. Pes poslušně seděl pod stromem a díval se na rouru. Když zaslechl zavolání, běžel k pánovi, co mu nohy stačily. Za ním přiběhli i strážní.

„Tady,“ řekl Andrej, „odtud se Uzený plížil – vidíte tu pomačkanou trávu? A vy jste ho mezi stromy ani nezpozorovali!“

„Opravdu!“ strážní prohlíželi trávu.

Andrej vzal psa na dlouhé vodítko.

„Karaji! Stopa!“

Pes zavětřil vlhkým čenichem a vedl pána rovnou k budovám, které bylo vidět v dálce. Neušli ani sto kroků, když je dohnal Jeprem Kodžojan.

„Je to spolehlivý mládenec,“ křičel velitel stráže, „vezmi ho s sebou! Kdyby něco, tak ti pomůže…“

Dále šli společně.

„Ty už jsi jich ve svém životě asi hodně pochytal?“ ptal se Jeprem a sotva psovi stačil.

„Zažil jsem už všelicos.“

„I rvačky?“

„Ty taky.“

„A už jsi někoho zabil?

„Představ si,“ řekl Andrej, „že jsem při tomhle dosti drsném povolání ještě nikoho nezabil.“

„Neměl jsi prostě příležitost, nenarazil jsi na ty pravé.“

„Za prvé jsem skutečně neměl příležitost A příležitost se nenaskytla proto, že sáhnout po zbrani – to je nejlehčí. Zločinec musí být dopaden živý.“

„No, s tím, co po něm jdeme, se měj na pozoru. Ten s tebou nebude mít slitování. Zbytečně se mu neříká Bestie!“

„Budu ve střehu!“ řekl Andrej. „Ale teď příteli, nezlob se, konec řečí. Řídím se pravidlem: jdi po stopě a mlč! A buď ještě tak laskav, drž se instrukcí – jdi dál kousek stranou, asi na třicet kroků, abys nepřekážel služebnímu psovi.“

Jeprem hned zůstal pozadu. Karaj silně táhl po čerstvé stopě a Andrej mu sotva stačil. Cestu jim zatarasil vysoký prkenný plot. Karaj ho chtěl přeskočit, pak si to ale rozmyslel a prolezl pod prknem. Bylo třeba pustit vodítko nebo prolézt za ním. Andrej prolezl. Nad svou novou blůzou mávl rukou. Eva bude mít práci!

Stopa se od budov opět uhýbala. Uzený sem zřejmě zaběhl jenom na vteřinu, aby si odpočinul. Karaj přivedl Andreje k rokli. Nyní vedla cesta po svahu, který byl hustě zarostlý lesem. Pod nohama jim šustilo žluté listí. Dole bylo vidět růžové a žluté městské domy.

Karaj přistoupil s naježenou srstí k mohutnému topolu a štěkal na něj. Co to má znamenat? Možná že Uzený je někde tady? Andrej se opatrně rozhlédl, ale ani dole na žloutnoucí trávě, ani nahoře na větvích stromů nic podezřelého nezpozoroval. Jak je vidět, Uzený se tu asi zastavil a odpočíval. Jak přesně teď Karaj stopu sledoval! Andrej se sehnul a zvedl cigaretového špačka, který ležel pod stromem. Už nehořel, ale byl ještě teplý, právě odhozený.

„Stopa, Karaji!“

Karaj však kupředu nešel. Zatočil se na místě, zvedl černý čenich a větřil. Pak pomalu sehnul krk a se zlostným vrčením pokračoval v cestě trávou: šel opatrně, jako by namáhavě nastupoval z jedné napjaté nohy na druhou. Za stromy ležel nedaleko velký černý kámen. K němu právě Karaj mířil. Andrej ho zadržoval na vodítku. Pes se neustále ohlížel na pána: Cožpak nerozumíš, pane? Andrej pomalu vytáhl z pouzdra pistoli…

Miška-bestie se za kamenem zdvihl, když pochopil, že se už nemá kam schovat. Brunátný obličej s čepicí naráženou na čelo byl vzteklý a soustředěný. Malá, jakoby ptačí očka, hleděla ostražitě a nesmiřitelně. V ruce držel těžký kámen.

„Ty máš kámen, já mám pistoli,“ řekl Andrej. „Nač spoléháš? Ruce vzhůru!“

Uzený vyhodil rychle ruce nahoru. V dlani se mu cosi zalesklo. Andrej nepostřehl, kdy vyletěl kámen lupiči z rukou, ucítil jen pálení na krku a setřel si prsty krev, jen o kousek a hrozná rána by zasáhla obličej.

Těžko se mu stálo – Andrej si sedl na pařez. Před očima se mu dělaly mžitky. Může samozřejmě vystřelit a složit zločince na místě. Tak se má postupovat v sebeobraně. Ale Andrej nevystřelil. Stiskl zuby a nařídil: „Tak a teď vlevo v bok a kupředu – pochodem vchod!“ Zaslechl pouze, jak Karaj kňučí, a ucítil dotek horkého psího jazyka na své tváři. Otevřel oči. Miška-bestie rychle utíkal ze svahu.

„Nedělej hlouposti!“ vykřikl Andrej. „Složím tě!“

„Slož!“

Uzený se kradl za stromy a vzdaloval se. Andrej vystřelil do vzduchu. Lupič se ani neohlédl. Musel vstát a jít za ním. Ačkoliv ještě stále cítil slabost, udělal několik kroků. Ne, jde příliš pomalu… Drž. Karaji, drž!“

Karaj se už dávno třásl netrpělivostí, čekal jen na pánův rozkaz. Vymrštil se z místa a letěl po svahu v dlouhých mohutných skocích. Andrej šel za ním. Nu což. teď se nemusí bát, Karaj zločince dohoní…

Uzený se dvakrát bázlivě ohlédl. Konečně pochopil, že neuteče. Zastavil se pod stromem a obrátil se směrem k pronásledovatelům. V ruce se mu zaleskl nuž. „Zpět, Karaji!“

Ale Karaj už přisedl, zapéroval a nemohl se udržet – skočil na nepřítele.

Služebního psa učí rovněž lomu. aby při souboji s nepřítelem sledoval jeho ruce. Karaj se dovedl z rozběhu zakousnout svými strašnými zuby do té zločincovy ruky. která držela zbraň. Silný stisk – a lupič se sténáním pouštěl nůž nebo pistoli. Tak tomu bylo už nejednou.

Avšak Miška-bestie zvyky služebních psů také znal. Téměř neviditelným pohybem přehodil nůž z pravé ruky do levé. A když ho Karaj uhodil předními tlapami do prsou, povalil do trávy a zahryzl se mu do pravé ruky, druhá – levá lupičova ruka mu zasadila krátkou a hroznou ránu. Ostří nože projelo hustou srstí a rozrazilo žebra…

Andrej viděl, jak sebou Karaj podivné trhl, smutně zavyl, potom se neslyšné natáhl na trávě a bezmocně zacvakal zuby. Špičaté uši mu poklesly, čenich vrazil do země. Ještě několikrát se pohnul huňatý ocas. ale i len ztuhl.

Miška-bestie vstal, ustoupil ke stromu, nadul rty a opět se ostražitým ptačím pohledem rozhlížel kolem sebe. Byl hodně zválený a pokousaný. Nůž nyní neměl. Zdvihl ze země velký kámen.

Andrej se vrhl ke Karajovi, dotkl se ho rukou. To mrštné, statné tělo, tak vděčně odpovídající na každou pánovu vlídnost, teď mlčelo. Přední nohy ležely bezmocně na trávě, zadní se opřely o kmen stromu. Červený jazyk měl přikousnutý mezi zuby. Na špičce černého čenichu mu lezl mravenec. Andrej vzal velkou psí tlapu do obou dlaní.

Tu však spatřil, jak se Uzený, který ještě stále držel vzdorovitě v rukou kámen, spouští po svahu dolů.

Musel splnit svou povinnost. Andrej vstal a natáhl kohoutek.

„Stůj!“

Lupič odběhl kousek stranou a postavil se za strom.

„Vyjdi na cestu!“

Žádná odpověď.

„Jdi na cestu!“ zuřivě vykřikl Andrej.

Uzený opatrně za stromem vyhlédl. Pochopil, že se s ním už nikdo mazlit nebude. Ale na výzvu svého pronásledovatele nevyšel. Andrej k němu rázně vykročil. Uhnul se kameni, který mu hvízdl kolem ucha a jednou rukou vytáhl lupiče z keřů. Nic mu nebránilo, aby s ním mrštil o zem a rozdupal ho jako zmiji…

„Jdi na cestu!“

Uzený seděl na zemi a hluboko sklonil hlavu ke kolenům. Po prvé za cely dnešní den se mu v očích objevil výraz strachu. Cítil sílu s níž nemohl bojovat.

„Já s tebou nepůjdu!“

„Proč?“

„Zabiješ mě.“

Andrej se dotkl prsty kohoutku pistole. Zapomněl, že ji má v rukou. Jenom si stále více uvědomoval, že to. co se stalo, se nedá napravit.

„Ano, bude lepši, když půjdeš s někým jiným.“ pronesl klidně. „Počkej, až někdo přijde.“

Jeprem Kodžojan se vůbec neobjevil z té strany, odkud ho bylo možné očekávat. Zkrátil si cestu a nyní sbíhal k Andrejovi shora celý udýchaný.

„Aj-aj-aj,“ řekl a mlaskal jazykem. „Co je? To pes… jó?“

Andrej mu nemohl odpovědět. Sedl si opět do trávy a vzal studenou Karajovu tlapu do dlaní.

„Odveď zadrženého!“

„A co ty?“ soucitně se zeptal Jeprem.

Andrej se odvrátil a sklonil hlavu, aby mu nebylo vidět do obličeje.

„Odveď ho! Pak spolu sepíšeme hlášení ohledně smrti psa.“

„Chceš, abych to ohlásil ve škole? Mohou za tebou poslat…“

„Nic nepotřebuju.“

Jeprem stáhl z ramene pušku.

„Hej, ty netvore!“ zavelel hrozivě. „Vyjdi na cestu! Ruce vzhůru!“

Jejich kroky brzo utichly. Andrejovi už nikdo nepřekážel. Položil si hlavu psa na kolena a podržel ji několik vteřin v rukou. Tak se s Karajem vždycky mazlil, když s ním byl zvlášť spokojen. Potom vstal, našel nůž válející se v trávě – nůž, kterým byl Karaj zabit, a začal kopat jámu. Pracoval soustředěně, hlínu odhazoval dlaněmi. Ani jednou si nezapálil. Jáma byla stále hlubší. Andrej si svlékl blůzu, roztrhal ji ve švech na kusy a služebního psa do nich zabalil. S tímto těžkým břemenem na rukou přistoupil k jámě – Karaje do ní vložil. Pak zasypal hrob hlínou a zatížil ho kameny. Teď bylo všechno hotovo. Ještě se sem vrátí. Bude sem přicházet často…

Odevzdal jsem Karlosovi štěně a přijel jsem do školy. Tady už věděli o všem, co se Andrejovi stalo. A když se Andrej objevil, spolupracovníci ho obklopili. Gevork se protlačil dopředu a vzal ho pod paží.

„Andrjuško,“ řekl mu, jak říkával příteli v dětských letech. „To nic.“

Pohlédl Andrejovi do očí. „Všechno už je vyřízeno. Kapitán Miansarov souhlasí. Nebuď smutný!“

„Co je vyřízeno?“

„Co? opakoval otázku Gevork a širokým gestem podtrhl svou štědrost. „Mauzer je teď tvůj!“

Stiskl příteli ruku. Andrej se jen usmál a hořce odpověděl:

„Nepotřebuju Mauzera.“

Hovořilo s ním ještě několik přátel a všichni ho utěšovali. Se všemi souhlasil, kýval – ale mlčel. Nakonec nechali Andreje samotného. Tehdy jsem k němu potichu přistoupil. Co jsem mu mohl říct? Naštěstí promluvil první.

„Vidíš, Kosťo, už Karaje nemáme…“

Mlčky jsem mu stiskl loket. Bylo mi těžko.

„Příliš jsem ho hýčkal, polidšťoval,“ hořce se přiznal Andrej. „Je to moje vina… uvolnil jsem kázeň… Vždyť jsem na něho vykřikl: ‚Zpět, ale on neposlechl… Kdyby byl poslechl, zůstal by možná naživu.“

„Přestaň!“ řekl jsem mu. „Proč se trýzníš?“

Pořád ještě stál u klece a přejížděl prsty silné mříže. Tady odtud, sotva se otevřela dvířka, vybíhal Karaj ven tak nedočkavě, až si odíral boky. Veselý a rozpálený jako jazýček ohně. Vždycky se snažil vyskočit a olíznout mu nos.

Když se zešeřilo, přešel kolem klece Sisak Teleljan. Nesl v košíku štěňata. Také všechno věděl, ale nezačal s Andrejem mluvit jako ostatní o tom, co se stalo.

„Tak jsme je pokřtili,“ řekl a ukázal na štěňata, „zapsali jsme jejich jména do dokladů. Tohle je Kaďa, to je Dikar, to je Dik…“

Bylo tma a nikdo kromě mne neviděl, jak se široký Andrejův obličej svraštil, když vzal z košíku tlusté a měkké štěně.

„Karaji,“ zavolal téměř neslyšně.

Sisak ho opravil:

„To je Dikar.“

„Ne, to je Karaj,“ řekl Andrej. „Karaji, Karaji!“ opakoval a hladil měkkou srst. „Ach ty můj Karaji…“

Štěně mu vlezlo na prsa a přitisklo se mu teplým bokem k tváři.

„Budeš se mnou pracovat?“

Maličký Karaj vylezl ještě výš, rychle zamlaskal a chytil ostrými zoubky ucho svého příštího pána.

SPOLUPRÁCE

Dokonce ani „u nohy“ nechodil jako ostatní, ale snažil se nepozorovaně se přitisknout k holínce a otřít se bokem.

„K noze!“ přísně rozkázal. Andrej a trhl vodítkem.

Příkaz nebyl nutný. Pes přece šel vedle. Teď ztratil krok, pomalu přešlápl, a když zvedl hlavu, pokorně, ustrašeně pohlédl na pána. Oči měl malé, chytré, trošku mžouravé. Celý utrápený chce uhodnout, co se od něho vyžaduje. A je vtělená ochota: stůj – stojí, běž – běží, vrhne se kamkoliv, i kdyby to měl být oheň, bude bojovat, zápasit, dokonce i zemře. Nechápe, čím se provinil.

Projít doslova tři metry kolem odcizených věcí – proběhnout a neucítit! Tady vidíš, co to je služební pes!

A teď, jako by se nic nestalo, jde u nohy a opět se snaží otřít bokem o holínku. Vyjadřuje tím svou oddanost a lásku.

Jestliže bude mít psovod rád každého služebního psa, se kterým bude pracovat, tak se ničeho dobrého nedočká. Mezi psovodem a psem musí existovat spolupráce. A to je všechno.

Co je to spolupráce? Psovod přikazuje bez zbytečných slov: sednout, nebo například lehnout, nebo stopa a tak podobně. Pes muší ihned všechno přesně vyplnit. Když se vrátí, tak zvíře jde do klece, pán domů. Žádné takové neviditelné spojení, o kterém se v poslední době jaksi velmi mnoho mluví, mezi nimi neexistuje.

Neviditelné spojení – ovšem že existovalo, když Andrej pracoval s Karajem. Ale to je úplně jiná věc. To se stává jen jednou za život.

„K noze!“

V Andrejově hlase není žádná skulinka, kterou by nastražené, špičaté ucho psa zachytilo alespoň odstín lítosti, nebo shovívavosti. Hlas je přísný, nesmlouvavý. Vodítko je podřízeno majetnické ruce a trhá obojkem nahoru.

Pes kňučí.

Karaj vydržel jakoukoliv bolest mlčky. A tenhle nemůže – naříká.

Pes opatrně našlapuje, snaží se ze všech sil, aby nezůstával pozadu, aby nebyl vepředu. Chápe, že je pán rozzlobený a chybu mu neodpustí. Snaživé malé oči hledí se strachem nahoru. Co tyto oči právě vidí! Neoblomný oholený chladný obličej s ostře řezanými rysy a štítek čepice. Ale síla, která je mocnější než strach, psovi přikazuje, aby se huňatým bokem znova dotkl pevně kráčející lidské nohy.

„K noze, čert aby tě vzal!“

Nenávidějící hlas – nahoře. Dole – pokorný pohled. Jdou po ulici, vracejí se z práce – člověk a pes. Spolupracují.

„Soudruhu kapitáne, jak chcete, ale já s tím psem víc pracovat nebudu. Dnes se stalo zase tohle! Přišli jsme na průzkum. Stopu zachytil a dobře ji sledoval. Přivedl mě k domu skladníka. A tam byla narovnána hranice prken. Přehnal se kolem prken, chodbou – přímo do jídelny. A pevně kousl hospodáře, to znamená samotného skladníka. Udělali jsme kontrolu. Z deseti cizích lidí vybral služební pes opět skladníka. Potom jsme odešli, soudruhu kapitáne. Dohnal nás operační důstojník štábu a říká: Skladník se přiznal. Ale jak to, vždyť věci jste nenašli, byly schované mezi deskami, pes je měl přímo u nosu! Prostě skandál!“

Kapitán Miansarov buď Andreje poslouchá, nebo snad neposlouchá. Nepozná se to. Dělá pořádek na svém psacím stole. Otevřel všechna dvířka, vytáhl zásuvky. Před sebou má spoustu papírů. Každý z nich uhladí dlaní a pak ho pozorně pročítá. Potom ho trhá a hází do koše. Papíry jsou staré, nepotřebné; ty, které byly důležité, jsou již dávno procvaknuté v rychlovazačích a uložené ve skříni. Tyhle se nashromáždily téměř od toho prvního dne, kdy se kapitán Miansarov stal náčelníkem školy. Mohly by tu ležet ještě mnoho let, ale kapitán odchází do penze a předává věci novému náčelníkovi. Andrejovy stížnosti, jak je vidět, se ho už netýkají.

„Tak jak, soudruhu kapitáne, ohledně mé prosby,“ trvá na svém Andrej.

„Jaké prosby?“

„Vyměnit psa, soudruhu kapitáne.“

„To znamená, že mi chceš naznačit, že ti Karaj nevyhovuje?“

Co se týče jména psa, o to se Andrej přel s kapitánem Miansarovem už dávno.

Skutečně, byla taková doba, kdy psovi říkali Karaj. V papírech má i teď napsáno Karaj – druhý. Na památku nejlepšího psa školy, který zahynul při práci. A na toto jméno má pes právo, protože je synem znamenitého Karaje a Dianky. Kolik naděje se vkládalo na celý tento vrh štěňat! Kdyby tak štěně zdědilo po Karajovi mohutnost a krásu, šílenou odvahu a ten zvláštní, téměř nadpřirozený čich. A od Dianky kdyby mělo vynalézavost, poslušnost, sklon k disciplíně!

Ale temné síly, řídící dědičnost, všechny tyto překrásné vlastnosti dohromady nesložily, ale promíchaly je v kotli po svém. Bohužel, jenom Andrej nezpozoroval, že mu roste štěně, které se ničím nepodobá svým rodičům. Když byly štěněti, čtyři měsíce, kapitán Miansarov poznamenal: „Viděli jsme v něm lva, jen abychom se nedočkali beránka!“ Na rozdíl od rodičů mělo štěně standardní šedivou barvu. Tlama by bylá docela pěkná, ale zůstal na ní příčný šrám, způsobený špatně zavřenými dvířky od klece, a zdála se jaksi kratší. Nemělo ani to hrdé posazení hlavy, kterým proslul Karaj. Avšak mohutné nohy a široká hruď s bílou skvrnou poskytovaly naději, že se štěně ještě napřímí, výroste a zesílí. Neuskutečnilo se ani tohle. Bylo postiženo psinkou – nejstrašnější nemocí psích mláďat. Štěně se vyléčilo, jenže se zastavilo v růstu a dlouho se mu potom třásly zadní nohy.

Doba, ve které se u psa formují všechny nejlepší vlastnosti a vytváří se jeho vnější podoba, byla ztracena. Vždyť po prvních šesti měsících, jak je známo, vlčáci už téměř nerostou, jenom sílí. Mladého, podsaditého, ještě ne zcela zdravého psa uviděla Andrejova žena Eva a podivila se:

„Jakýpak je tohle Karaj! To je prostě zámora.“

A tehdy to bylo poprvé, co Andrej pohlédl na štěně jinýma očima.

Prostinký hafánek natahoval trochu vodítko, stál a třásl zadkem, podsaditý, s širokým hrudníkem; neklidným pohledem úpěnlivě prosil o lásku, nebo dokonce o milost.

„Doopravdy, no jaký je tohle k čertu Karaj!“

Od toho dne začal Andrej psovi říkat tvrdošíjně Dikar – jménem, které mu nepříslušelo. A nejednou se snažil o to, aby s ním nemusel pracovat.

„Já to neskrývám, soudruhu kapitáne,“ řekl, „Dikar mi vůbec nevyhovuje. Tedy, například dnes…“

A znova začal vyprávět o tom, jak pes nedokázal vyčenichat věci, schované mezi deskami. Je pravda, že na těch deskách stáli lidé, pozorovatelé…

„Ále, kdyby to tak šlo pracovat jen kdo s kým chce!“ Kapitán Miansarov zasněně kroutil hlavou. „Nejdřív ze všeho, milý příteli, bych tě přeložil.“

Andrej žert nepochopil a uraženě se zeptal:

„Čím jsem se vám nakonec nezavděčil, soudruhu náčelníku?“

„A na které škole je takový rozmarný milicionář? Kromě toho jsi náramně mazaný.“

„Z čeho tak usuzujete, soudruhu kapitáne, že jsem mazaný?“

„I tohle ti řeknu. Ty víš, že jsem požádal o důchod a odevzdám všechny záležitosti Gevorkovi. A přesto se objevíš u mne. Spočítal sis to takto: Kapitánovi je momentálně jedno, co se bude ve škole dít, a tak to vyjde! Ale kapitán tě prokoukl, soudruhu Viťugine, a tak ti v tvém vlastním zájmu odmítne. Můžeš se teď obrátit na Gevorka, jelikož je jmenován mým dočasným zástupcem. Ale já poradím i jemu, aby ti nevyhověl.“

„Děkuji vám, soudruhu kapitáne, že máte tak na mysli moje dobro. Dovolíte mi odejít?“

Gevork zavolal své spolupracovníky a sdělil jim:

„Budeme pracovat družně jako dříve. Ovšem nedomnívám se, že svými znalostmi mohu kapitána Miansarova plně zastoupit. Ale doufám, že se mi to s vaší pomocí podaří.“

Takový začátek se všem velmi líbil. Gevork nařídil, aby mu opravili přístavek, který sousedil s místností náčelníkova kabinetu. Byly tak získány dva příjemné pokoje, do nichž se spolu s rodinou nastěhoval. Mezi kameny a keříky nyní běhaly Gevorkovy malé, kudrnaté děti. Když je psi uviděli, zuřivě štěkali – ještě si na ně nezvykli – psí klece byly postaveny v chládku u betonové stěny. Gevorkova baculatá žena Róza se psů nebála. Začala je bez jakékoliv odměny krmit a hlídal. Chytila i Mauzera za zátylek a vytahovala ho násilím z klece, když umíněně odmítal jít do výběhu. Psi si na ni brzy zvykli. Hlasitě a pánovitě křičela: „Džeku, Ragdo, Reksi, ke mně!“ Lenivé popoháněla metlou. Trénovaní služební psi, o kterých chycení zločinci vyprávěli legendy, zahanbeně svěsili ocas a stydlivě se rozhlíželi po svých pánech.

Když měl Gevork volno, shromáždil kolem sebe na dvoře mladé psovody a pro poučení jim vyprávěl historky ze svého života. Róza všechno velice prožívala. Poslouchala ho, vykřikovala a tiskla své plné opálené ruce k hořícím tvářím. Ale když se Gevork jednou obrátil na ni, aby něco potvrdila, rozhodně odsekla:

„Nic takového se nestalo.“

„Jak tomu mám rozumět, nestalo?“ zarazil se náčelník.

„Chápej to tak, že lžeš,“ ochotně mu vysvětlila Róza „Už bych tě dávno odhalila, ale chtěla jsem vědět, jak to skončilo.“

Později se Andrej s potěšením doslechl, že Gevork odvedl manželku ke špižírně a tam jí vštěpoval, že nemá právo podrývat jeho autoritu v přítomnosti podřízených.

„Můžeš si na mne stěžovat u vedení!“ namítala vesele Róza. „Ty jsi povinen vychovávat, náš mladý bojovníku, jen čistou pravdou!“

Ve škole byl stále větší a větší klid. Starší psovodi odešli do penze, nové na jejich místo nepřibírali. I práce bylo najednou nějak méně. Pátracích psů používali ve městě zřídka. Na asfaltu a na kamenech se stopy dlouho neudržely, zašlapovali je mimojdoucí. Ale hlavní překážkou v práci se psy byly automobily. Pes byl přiveden na inkriminované místo, našel stopu, uběhl deset až dvacet metrů, zavrtěl se a dost – ani tam, ani zpátky. Pachatelé nasedli do auta, pes je bezmocný.

A tak se stalo jaksi samo sebou, že se za Gevorkova vedení začali psovodi od tréninkové práce se psy ulejvat. Dříve byli každé ráno všichni psi vyhnáni na cvičiště. A vraceli se do klecí teprve tehdy, když splnili povinný cvičební program. Kapitán Miansarov nikomu nenadržoval. Jestliže pes nedokázal bariéru přeskočit na první pokus, tak si to jeho pán za něho odnesl. Mluvilo se o tom celý týden, i na schůzi, a na nástěnce se objevila karikatura!

Psi byli trénovaní, svalnatí, připravení na jakékoliv sebetěžší pátrání. Jednou za měsíc se ve škole prováděla kontrola dovedností. Psovodi reptali: Jsou to příliš těžké požadavky jak na lidi, tak na psy. Ale kapitán byl neoblomný. V té době pracoval Andrej s Karajem dvě až tři hodiny na cvičišti. Bariéra, kladina, žebřík, pátrání ve složitých podmínkách – všechno bylo nacvičeno až k dokonalosti. Po cvičení padl pes se sténáním únavou na podestýlku v kleci. Zato při výjezdu na pátrání nemělo jeho mohutné, vytrénované tělo o únavě ani potuchy. Nyní Andrej nevyváděl Dikara dva tři dny z klece. Přijde do školy a řekne Róze: „Vyveď ho, prosím, ať se trochu proběhne.“ Tím starosti končily.

Gevork se velmi znepokojil, když mu zavolali z vedení milice a nařídili: Musíte přijmout novináře z komsomolských novin a ukázat mu školu. Bude psát článek o boji s pachatelem a o práci psovodů se služebními psy.

Novinář přijel brzo ráno. Byl to mladík v bílé volné košili s krátkými rukávy, v tmavých brýlích proti slunci. Hned se ukázalo, že nemá ani potuchy o pátrání nebo o zacházení se psy. Nejdříve ze všeho si chtěl pohladit Najdu.

„Jaký je to milý pejsek.“ A ustrašeně, zmateně odtrhl ruku, když se u jeho zápěstí mihly bílé špičáky. Samozřejmě že ho Najda mohla lehce kousnout; ovšem ona to. jak je vidět, nechtěla – pochopila, že se jí mladík nedotkl ve zlém, ale z hlouposti. Gevork psa hrozně okřikl.

V celku by všechno bývalo dopadlo dobře, kdyby u toho nebyl plukovník, který novináře přivezl vlastním autem a sám od včerejška požadoval, aby mu ukázali, jak to u nich doopravdy vypadá Zamračeně se Gevorka zeptal: „Proč psa napomínáte? Kdyby ho kousl, dobře by udělal – tak ho to učili. A tady soudruh novinář se nechová správně – upozorňoval jsem ho, že nadšení může projevovat jen z určité vzdálenosti.“

Novinář se omlouval a usmíval se. Všechno se mu líbilo. Plukovníkovi právě naopak – tomu se nelíbilo nic.

Gevork se na návštěvu připravoval již od včerejšího večera. Děti poslal k babičce, Róza postříkala vodou z hadice veškeré školní prostory a koštětem je zametla; psi byli vyčesáni železným hřebenem a uhlazeni hadříkem, aby se jim leskla srst. Všichni psovodi, dokonce i ti, kteří měli přijít až na druhou směnu, nastoupili do práce hned ráno. Postavili se u vchodu do školy do řady a na Gevorkův povel sborově hosty přivítali.

„Proč jste uspořádal přehlídku?“ mračil se plukovník. „Prosím, aby se všichni zabývali tou prací, která byla na dnešek plánována.“

Gevork řekl nahlas: „Provedu!“ a zavelel, aby se rozešli a zabývali denním programem. Ale žádný program na dnešek určen nebyl, a proto lidé poodešli stranou a očekávali další příkazy.

Plukovník se mračil stále víc a více. Novinář si do bloku zapisoval zajímavé případy.

„Na co jste při tom myslel?“ ptal se psovodů, kteří k němu jeden po druhém přistupovali a hlásili úspěchy. „Kolik kroků jste se plížil? V čem spočíval váš psychologický souboj s pachatelem? Konkrétněji, prosím!“

Kdyby tu plukovník nebyl, tak by Gevork několik epizod ze své vlastní praxe vyprávěl; došlo by i na nebezpečí, záhady, myšlenky i na milicionářův způsob, jakým klade psychologický odpor světu pachatelů. Ale v přítomnosti plukovníka se Gevork vyjadřoval opatrně:

„Prohlédli jsme si inkriminované místo. Služební pes Mauzer šel po stopě. Věci se samozřejmě našli. Pachatel byl zatčen ve skupině čestných lidí.“

„Doplňte podrobnosti,“ poprosil novinář. „Jak se například choval váš pátrací pes?“

„Pátrací pes Mauzer se podřizoval instrukcím.“

„Nebezpečí se vyskytlo?

„Pro nás, soudruhu redaktore, je nebezpečí na denním pořádku,“ řekl skromně Gevork. Ale když zachytil plukovníkův výraz, rychle dodal:

„V daném případě se nebezpečí nevyskytlo, soudruhu redaktore.“

Plukovník suše zavelel: „Vyveďte psy na cvičiště!“

Večer se domluvili takto: Jako první zavolají na cvičiště Najdu. Ona bude samozřejmě jen průměrná. Bariéra může být vysoká metr a půl – pak ve zmatku, aniž by se výška zvětšovala, přivedou Mauzera. Ten se ukáže jako třída, zvláště když půjde o takovou výšku. Potom, ať pracují ostatní psi jakkoliv, bude už všechno dobré.

„Přiveďte Najdu!“

Dokonce ani bezvadný stejnokroj milicionáře nemohl zakrýt mládí psovoda Vruje Tamzarjana. Když na vodítku přitáhl žlutého psa, jeho černé znepokojené oči měkce blýskaly. Vruj Najdě vůbec nedůvěřoval – nepracoval s ní dlouho a teď se má předvádět vysoká třída.

Jen aby novinář nenapsal do novin něco, co by se nehodilo. Dodávaje si odvahy a naháněje hrůzu Najdě, trhal Vruj vodítkem a křičel: „K noze!“ Najda šla se sklopenou hlavou, natahovala řemínek a ukazovala nebezpečné špičáky. Našlapovala tlapami trochu dovnitř, jako medvědi, a lehce vystouplé lopatky napínaly při každém kroku její kůži na předloktí. Pes cítil pánovo vzrušení a byl nervózní. U bariéry si sedl, i když povel zněl: Stát! Najda ale věděla, že si má před skokem sednout. Vruj rozpačitě zamžikal jemnými řasami. Plukovník se zamračil. Vruj odepnul vodítko a zavelel.

Dříve Najda skákala výšku metr a půl lehce. Teď se nemohla soustředit. Rozptylovala ji přítomnost cizích lidí. Na novináře pošilhávala zlýma očima. K bariéře šla neochotně, přeskočila ji napůl – přední tlapy se kočičím způsobem zachytily za vrchní trám desky. Vytáhnout se nedokázala, spadla a namáhavě škrábala drápy po zasunutých deskách.

Vruj odvedl Najdu zpátky, posadil ji zase na zem. a když chvilku počkal rozzlobeně zopakoval:

„Bariéra!“

Pes vyskočil o nějakou vteřinku dříve, než bylo třeba, a skočil zdálky. To byla příčina, toho, že ztratil výšku a visel na desce jako vypraná košile na plotě. Neměl sílu, aby se zadními tlapami odstrčil, bariéru přelezl a seskočil na druhou stranu.

„Tak si zapiš, soudruhu.“ řekl plukovník novináři, „a zkritizuj, že v naší škole se psi úplně odnaučili skákat.“

„Vždyť je to velmi vysoko!“ Novinář pokyvoval nedůvěřivě hlavou.

„Není, dopisovateli, výška není velká; do toho, jak by to mělo být, ještě hodný kus chybí. Mají nás oba za prosťáčky – vytáhli desku o půl metru níž. Vlčák může přeskočit dva metry i více. Jestliže se náčelníka školy přece jen zeptáš, tak se ti poctivě přizná, že problém není ve výšce, ale v tom, že se ve škole, hodně řeční a pořádek nikde. Potvrdí ti, že se psy netrénují. Odpovězte, náčelníku školy! Otázky vám klade zástupce komsomolského tisku. Kolik hodin denně trénujete?“

Gevork si olízl oschlé rty.

„Samozřejmě, soudruhu plukovníku, že se zvířaty pracujeme tak, jak máme nařízeno vyššími orgány, ale naše práce je pochopitelně ještě nedostatečná, soudruhu plukovníku…“

Najdá doposud ležela tak, jak spadla z bariéry – na břiše. Vruj Tamzarjan si myslel, že ho nikdo nevidí, a uhodil psa řemínkem. Najda vycenila zuby. Novinář řekl:

„Slyšel jsem, že podle výcvikových metod, které vypracoval cvičitel Durov…, to znamená, že vůbec na základě vědeckých metod… se zvířata bít nemají.“

Plukovník ukázal na Gevorka.

„Odpovězte, náčelníku školy. U vás je dovoleno bít psa při výcviku?“ Otočil se k novináři. „Jak je vidět, chodí to tu následovně: Když je vinen psovod, tak dostane nevinný pes. Pro ně Durov neplatí.“

„Dovolte mi vysvětlit, soudruhu plukovníku…“ Gevork si položil ruku na srdce.

„Mně nic nevysvětlujte, ale odpovězte na otázku zástupci tisku. Vysvětlil jste psovodům osobně, jak mají zacházet s pátracími psy?“

„Jak bych mohl nevysvětlit, soudruhu plukovníku!“

Gevork uraženě vykulil černé oči.

„I ve škole jim to stokrát vštěpovali, i já osobně, jako služebně starší. Výcvik služebního psa, soudruhu plukovníku, je u nás založený na podmíněném reflexu. Přesně tak jako to dělal Durov…“

„Dovolte mi promluvit, soudruhu plukovníku!“ Dopředu vystoupil Vruj Tamzarjan, bledý vzrušením.

„Tento pes patři k typu cholerik. Je velmi vzrušivý, výcviku se podřizuje těžko. Já znám teorii dobře, soudruhu plukovníku. Ve výjimečných případech je přípustné rázné, přesněji řečeno, bolestivé napomenutí. Kdyby pes patřil k typu sangvinik. tak jenom vlídnost.“

„Dobře, ukažte mi sangvinika.“

Přivedli Džeka. Ach jaký byl nevzhledný, tenhle sangvinik! Určitě ho v prvních měsících jeho života nesprávně krmili, a proto se mu jakoby nalamovaly i samotné konce uší. Ocas zvedal nahoru, a dokonce ho měl trochu zakroucený, což se už vůbec na vlčáka nesluší. Byl poněkud drobnější, ale povahu měl skutečně od první chvíle vyrovnanou, klidnou a veselou. Zkoumavě se podíval na hosty, pozdravně mávnul ocasem, pak si vzpomněl, že si cizích lidí nesmi všímat, a tak se odvrátil.

Půldruhého metru přeskočil normálně, ale jen co stoupl na kladinu, hned se svalil do příkopu. Vůbec se tím ovšem nenechal zmást a sám přiběhl zpátky k břevnu. Nic nevycházelo. Ve škole už dávno se psy na kladině netrénovali. Po několika neúspěšných pokusech byl pes odveden do klece.

„Holenci nemohou,“ řekl plukovník, „sangvinici se snaží, to je pravda, ale výsledek je stejný. Zeptejte se jich.“ Obrátil se na novináře, „jak se jim s těmihle psy podaří zadržet pachatele, který se, řekněme, dostal přes vodopád po skáceném stromě?“

„Soudruhu plukovníku, dovolte mi podat vysvětlení!“ Gevork rázně zasalutoval.

„Džeka na zadržení neposíláme. Dokonce ani ve venkovských podmínkách ho téměř nepoužíváme. Ale ve městě, soudruhu plukovníku, kde mnozí psi úplně kapitulují, je Džek velmi často úspěšný. A na zadržení pachatele, pro nevyhnutelný případ zápasu, máme rekordního psa, kterého hned uvidíte.“

Křikl na Rózu:

„Přiveď Mauzera!“

Róza, jež pochopila závažnost okamžiku, odpověděla po vojensku.

„Provedu, soudruhu náčelníku!“

Zarachotilo železo – to otevřela dvířka. Ale uplynuly dvě tři minuty a pes se neobjevil.

„Dovolte mi, soudruhu plukovníku, abych se vzdálil a přivedl služebního psa Mauzera. Pes kontaktuje jenom se mnou, soudruhu plukovníku, protože s ním neustále pracuji. Bojím se, že to zena nezvládne.“

„Jděte, pospěšte si!“

Gevork běžel ke kleci.

Za ta léta Mauzer velmi zestárl. Byl už celý šedivý. U černých vlčáků je stáří viditelnější než u psů jiné barvy. Mauzer byl nyní mohutný vyzáblý pes, s očima často zaraženýma spánkem, v nichž se bojovný ohýnek probouzel jen zřídka. A byl ještě mrzutější než dříve. Svého pána pouze trpěl zvykl si s nim pracovat. Ani jednou ho Gevork nepřeplácal po hlavě, ani jednou Mauzer neolízl ruku. která ho vodila na vodítku. Pes se zamračeně podřizoval i Róze. Dovolil ji vyčistit klec a postavit do kouta misku s jídlem. Ženu kousnout nesměl – to dobře věděl – a trpěl její doteky, i když mu byla nepříjemná. Ochotně vyšel z klece jenom pracovat.

Teď ho Róza nemohla nijak vyhnat. Zažil už tolik všelijakých přehlídek! Zatímco dřímal, slyšel cizí hlasy a dávno pochopil, že ho nečeká práce, ale hra bez cíle a že si pro něho brzy přijdou. Hra ho však nezajímala. Róza ho šťouchala metlou. Vrčel a cenil zuby aniž by ovšem ztrácel důstojnost.

Gevork stanul před otevřenými dvířky a zavolal:

„Mauzere, ke mně!“

Mauzer se nemohl nepodřídit volání k disciplině. Pomalu vylezl z klece a postavil se k levé noze pána tak, jak se podle všech instrukcí patří.

Gevork ho vedl bez vodítka. Mauzer předvedl skvělý výcvik. Šel u nohy, jako kdyby byl jednoduše přídavkem člověka. částí jeho těla. A když se Gevork najednou zastavil, pes neudělal ani jeden zbytečný pohyb – strnul v předepsané póze.

„To je ono!“ řekl nadšený novinář a poprosil o dovolení, aby si mohl psa vyfotografovat.

Potom se začal vyptávat;

„Kolik zločinů Mauzer vypátral? Jaké byly nejzajímavější případy?“

Gevork se shovívavě usmál.

„Pes sám o sobě zločiny nevypátrá. Pes je jenom přesný nástroj v rukách zkušeného a rozumného psovoda.“

Mauzer, jako obyčejné, vyvolal všeobecné nadšení. Andrej pocítil příliv hořkosti. Proč nemá Karaje? Ten když vyskakoval z klece, vždycky veselý, vždycky vzrušený, trochu víc než bylo třeba, když radostně skákal kolem pána – hbitý, mohutný – nikdo se už ani na jiné psy nechtěl díval. Nyní ovšem je Mauzer znova králem školy.

„Stát! Lehnout! Sednout!“ přikazoval mezitím Gevork, „Bariéra!“ křikl.

Velké, vyhublé tělo starého psa se připravilo ke skoku. Svaly na mohutných černých tlapách, stáhnuté břicho, v momentě skoku dokonce trochu zahnutý ocas – všechny součásti tohoto živého stroje znaly výborně svoji práci. Přední tlapy se v přesně určené vteřině vrhly dopředu a do výše, zadní se rychle zatáhly – a Mauzer se v okamžiku dostal na druhou stranu bariéry.

„Zvyšte bariéru.“

Opět vynikající skok. Plukovníkovi se rozjasnila tvář.

Patrně jen Andrej a Gevork; kteří Mauzera znali v jeho nejlepších letech, zpozorovali, že skok byl trochu topornější a pro psa namáhavější než dříve. Možná že to vůbec nebyla stářím, ale prostě proto, že byl málo trénovaný.

„Kladina!“

Mauzer šel po břevně opatrně, našlapoval s odporem. Jeho tlapy nebyly vůbec zvyklé na takovou chůzi. Příroda předurčila stojící i ležící stromy zvířeti z rodu kočkovitých. Ale výcvik dovoloval i psovi překonat odpor k. beznadějně tenkému kmenu, který byl položený přes příkop.

Když Mauzer seskočil na zem, zůstal stát a tázavě se podíval nu pána. Ten ho měl nyní popohnat na žebřík – cvičení, které psi nenáviděli ještě více než chůzi na kladině. Ale Gevorka se zmocnila ješitnost.

„Tady vidíte, co může zkušený a rozumný psovod udělat s disciplinovaným psem.“ A pánovitým gestem psovi přikázal, aby se po kladině vrátil zpátky.

Mauzer šel po břevnu ještě jednou. Nohy se mu rozjížděly.

„Tedy ještě! Kladina!“ Gevork se samolibě usmíval.

Mauzer se zastavil, zamyslel, zamračené zívl, pomalu se obrátil a utekl ke kleci, Sehnul se, podlezl pod dvířky a lehl si na podestýlku.

„Ke mně! Ke mně!“ zuřivé křičel Gevork.

„Nechte stařečka na pokoji,“ poradil vesele novinář, „pes jenom usoudil, že se mu posmíváte.“

Plukovník mlčel.

Andrej pochopil, v čem to vězí. Kauter, který už dávno na cvičišti netrénoval, zapochyboval o své síle. Teď ho již nikdo nedonutí, aby vyšel z klece. Povzdechl si a šel pro Dikara.

Slyšel, jak Gevork za jeho zády hostům vysvětluje:

„Jmenuje se Dikar neboli Karaj druhý. Podle skvělých rodičů matka – Dianka, otec – známý Karaj, který byl svého času v naší škole na stejné úrovni jako Mauzer Psovod Viťugin je velmi schopný Dikar je ve středním věku. Ničím zvláštním se doposud nevyznamenal.“

Všechno to byla bolestivá pravda.

Karaj byl na stejně úrovni s Mauzerem – jakpak by ne!

Takový pes jako byl Karaj, možná už ve škole nikdy víc nebude.

Dikar stál v kleci a čekal na pána. Prostrčil čumák mřížkou, chvěl se vzrušením. Když kolem něho procházeli cizí lidé, byl zticha. Jakmile uviděl Andreje, tiše zakňučel, začal se v kleci vrtět a stavěl se buď u jedné nebo u druhé stěny na zadní nohy. Z klece vyskočil prudce, ale hned se uklidnil a postavil se k levé pánově noze – všechno udělal tak, jak se sluší. Přitom neošidil ani sebe. Jemně se otřel šedým bokem o Andrejovu ruku a s nehasnoucí nadějí se podíval člověku do tváře: „Tak jak, pane, jsi dnes hodný?“ Andrej mlčky připevnil psovi vodítko a šel s ním na cvičiště.

Po Mauzerovi se bude Dikar zdát hostům určitě ubohý, To je jisté. Ale není se proč urážet.

Přesto však Andrej nečekal, že novinář navrhne:

„Sundejte jednu desku! Je to pro něho vysoko.“

„Ne,“ řekl Andrej suše, „musí to přeskočil!“

Gestem poslal Dikara vpřed. Pes skočil – velmi chtěl splnit příkaz, velmi se snažil, ale zadní tlapy nenašly oporu, sklouzly po desce a on upadl na zem.

Plukovník řekl:

„Nebuďte domýšlivý, výšku můžete snížit,“

Andrej pohodil umíněně hlavou.

„Služební pes musí skočit dva metry, soudruhu plukovníku.“

Dikar otočil tlamu k pánovi a maličko zahýbal nastraženýma ušima. V jeho očích si Andrej přečetl, že je připraven. Nic ho nerušilo. Věc byla pouze v tom, že bez tréninku zlajdačil.

Bylo třeba vydat rozkaz. Andrej vyčkával.

Vykročil kupředu a položil ruku na Dikarovu teplou ploskou hlavu. Pes sebou trhl a celý se na vteřinu schoulil, překvapený nezvyklou laskavostí. Andrej cítil, jak se Dikarovi napnuly svaly, a stiskl mu silněji chlupatou teplou hlavu. Bylo to jako prosba: „Udělej to kvůli mně.“

„Kvůli tobě, to svedu,“ řekly věrné psovy oči. „Pro tebe udělám cokoliv.“

„Bariéra!“

Šedé tělo se schoulilo do chomáčku a vyrazilo ke štítu. Chvilku se Andrejovi zdálo, že je to raketa vypuštěná do nebe.

„To je skok!“ nadšeně řekl novinář.

Tento úspěch Andrejovi nestačil.

„Bariéra!“

Druhý skok byl ještě lepší než ten předcházející.

Proč se přece jen Andrej cítí sám před sebou tak trapně? Proč se z Dikarových úspěchů neraduje? Vždyť by ho ani za nic nepolaskal. Prostě jen tak, nezištně, i když věděl, jak po tom pes touží. Jeho srdce mu nedovolovalo překročit jednou provždy určené hranice pro spolupráci. Zato když od psa vyžadoval nadměrné úsilí, tehdy se – prosím! – snížil k laskání. V tom bylo něco ponižujícího, vypočítavého. A hlavně něco takového, co se už nadále stejně nebude ve vztazích tohoto člověka s tímto psem opakovat. Andrej jako by psa oklamal – to bylo to nejnepříjemnější.

Ale Dikar byl nyní připraven na jakékoli hrdinské činy. Á toho bylo třeba využít.

Prosím. Podívejte se všichni! Pes jde odvážné po břevnu.

„Kladina!“

Jde nazpátek.

„Kladina!“

Tohle se Gevorkovi nepodařilo. Možná že potřetí už nestojí za to hnát Dikara na kladinu? Ale ne, je to možné – potřetí, i počtvrté. Nebude se protivit.

„Žebřík!“

Dikar ohnul nohy a v nepřirozené póze leze po strmých příčkách nahoru. Na horní plošince se zastavil, aby se nadechl. Teď to nejtěžší: příkrý spád – hlavou dolů. Nespolehlivé zadní tlapy jsou ještě někde nahoře a opatrně našlapují na kulaté příčky.

„Dikare, ke mne!“

Staví se k levé noze. A přesně tak jako kdysi Karaj se ptá pohledem: „Co ještě potřebuješ? Poroučej, pane!“

Přece jenom je to Karajův syn.

Potom Andrej posílá psa na zadržení. Chlapec v zasmolené kombinéze odráží útok, střílí do země. Nevelký šedý pes se na něho prudce vrhá a on padá.

Dikar je Karajův syn. A přece – Karaj to není!

Plukovník je spokojen, děkuje.

Novinář fotografuje psa. Prosí psovoda, aby o něm vyprávěl trochu podrobněji.

„Víte, zanechává ten nejlepší dojem…“

„Co mám vyprávět,“ suše říká Andrej. „Vždyť jste slyšel, jak ho charakterizoval náčelník školy: průměrný služební pes.“

Andrej vede Dikara ke kleci.

Pes se tiskne bokem k holínce. Čeká, prosí o pohlazení na rozloučenou. Téměř neslyšně kňučí vzrušením.

Pán přísně odepíná vodítko, gestem posílá psa do klece a zavírá dvířka.

NA STOPĚ

Svědků bylo mnoho. Víc než potřebovali – jeden vyvracel tvrzení druhého.

Železniční obchůzkář Santrosjan viděl v noci skupinu lidí, kteří se čile pohybovali u automobilů. Zdá se, že byli tři, nebo i čtyři. Santrosjan věděl, že k večeru přijely na stanici plošinové vozy s nákladními auty značky GAZ pro kolchoz Správná cesta. Domníval se, že jsou to lidé z kolchozu. A proč je měl vlastně podezřívat z něčeho nedobrého? Pracovali u strojů nepokrytě a hlasitě mezi sebou hovořili. Dokonce se mu zdálo, že je mezi nimi ten kolchozník, neví jak se jmenuje, který auta doprovázel ze závodu na stanici určení. Ale je možné, že se mýlí. Byla tma, ručit za nic nemůže.

Santrosjan na ty lidi zakřičel:

„Blahopřeju ke koupi! K vymoženostem!“

Oni zdvořile odpověděli:

„Děkujeme za dobrá slova!“

„Koukám, pořizujete si náklaďáčky!“

„Ano, zavolali jsme z kolchozu šoféry. Jak se rozedni, dáme se na cestu.“

Nic špatného si nepomyslel a odešel.

Viděl je ještě voják. Poručík. Vracel se domů ze schůzky. Aby si zkrátil cestu, přešel trať a chtěl obejít přízemní budovu nádražíčka. Oni sami na něho volali. Neměli zápalky, aby si mohli rozsvítit lampu. „Je tma,“ řekli, „není vidět na práci,“ O to, jakou mají práci, se poručík nezajímal. Hlas, který na poručíka volal, zněl mužně, solidně. Celkem byli dva. To je jasné. Když přišel poručík domů, zamyslel se: Nač potřebují lampu? Můžou si zapnout reflektory na autě. Ale hned ho něco upoutalo a přestal na ně myslet. Lidé se na prostranství chovali přirozeně a v žádném případě nevypadali jako zločinci. Poručík jim dokonce poradil, aby nebyli tak hluční.

Vždyť by mohli rušit železničáře, kteří bydlí v okolních domcích. Jeho, poručíka, se to ovšem netýkalo. Ale on už je takový – nemůže projít jen tak kolem nepořádku, když ho vidí.

To znamená, že právě s tím pachatelé počítali – chovat se rozšafně – a nikdo je z ničeho nebude podezřívat.

Viděla je také žena, co prala prádlo. Vyšla ho v noci pověsit, aby do rána uschlo. Na druhém konci prostranství zpozorovala u nádraží lidi, kteří něco dělali při světle reflektorů nákladního auta. Žádné lampy neviděla. Lidi bylo hodně – sedm, osm. To jí neudivilo. Na prostranství se často skládaly náklady, které byly přivezeny na nádraží a majitelé si je brali tehdy, kdy potřebovali. Někdy k tomu došlo i v noci. Takže hluk a hemžení u strojů ji nemohlo varovat.

Zjistit, jak pachatelé vypadali, se nepodařilo. Obyčejní lidé, na pohled takoví, jako všichni, žádné zvláštní znamení nikomu ze svědků do očí nepadlo. A vůbec, co se dá v noci rozpoznat.

Než Andrej přijel na motorce na místo činu, v přívěsu seděl Dikar, tak se mnohé vyjasnilo. Major z místního oddělení milice se rozhodl začít s pátráním. Domníval se, že se stalo přibližně toto: Když na nádraží (je třeba mít na paměti, že je malé, zapadlé – nestaví tam ani rychlíky) přijela nákladní auta pro kolchoz Správná cesta, složili je z nástupiště a nechali je na prostranství. Náklad doprovázeli dva lidé: kolchozník Piliposjan, šofér, a jeho synovec Vazgen. Telefonicky se spojili s předsedou, který je ujistil, že za nimi přijedou pomocníci. A potom pojedou s nákladními auty do kolchozu – od stanice je to víc než padesát kilometrů. Po domluvě s předsedou zavedl unavený a promrzlý Piliposjan synovce do čajovny. Tam se setkali s nějakým známým a napili se s ním. Čas od času vybíhal buď Vazgen nebo samotný Piliposjan na prostranství a dívali se, je-li všechno v pořádku. Ale co se tu mohlo stát? Na nádraží, kudy se projíždí křížem krážem; mezi lidmi, kteří patřili téměř všichni ke známým, dokonce k přátelům? Pravda je, že Vazgen nejdříve navrhl, že bude v noci spát v autě. Ale potom, uklidňujíce jeden druhého, se strýc se synovcem rozhodli, že po několika dnech těžké cesty za deště a větru mají právo na lidský odpočinek. Přibližně o půlnoci se naposledy na stroje podívali a oba velmi opilí odešli spát ke svému vzdálenému příbuznému Babkenovi Šaduncovi. U něho ještě pili – už se jim nechtělo, ale nemohli odmítnout – a potom tvrdě spali až do rána.

Procitnutí bylo neradostné.

Babken Šadunc u vyšetřovatele vypovídal takto:

„Probudil jsem se první a rozhodl jsem se, že si z příbuzných udělám legraci. Řekl jsem jim: ‚Hej, vstávejte, ospalci, vykradli vám auta!‘ Zatímco se strojili, vyšel jsem na ulici, abych se na stroje podíval. Při návratu jsem už křičel nahlas. „Nákladní auta, jak bylo vidět, stála na prostranství očesaná, úplně holá.“

Pachatelé sebrali z aut všechno, co se dalo.

Sundali reflektory i poziční světla, boční zrcátka, a ovšem to nejdůležitější – pneumatiky. Tři nákladní auta s obnaženými černými koly jako by ležela břichem na hranici cihel. Podvozky pachatelé zdvihli určitě heverem, a potom pod karoserii nakladli cihly, aby kola aut visela ve vzduchu a mohli je pohodlněji ukrást.

Dokud Andrej prohlížel prostranství a rozmlouval s vyšetřovatelem a členy nádražní milice, Dikar dřímal v přívěsu motorky. Ale každému, kdo se na něho díval ze strany, bylo hned jasné, že je to pro něho těžké, tvářit se, jako když spí. Jak je obtížné sedět, upřít oči – které jsou přikryté srstí, ale všechno výborně vidí – na dveře nádražního skladiště a přetvařovat se, že to, co se kolem děje, se ho nijak netýká a vůbec ho to nezajímá. Čas od času pomalu zívl a podrbal se za uchem, které bylo nastražené na tu stranu, kam odešel pán. Dikar se ze všech sil snažil, aby se tam nepodíval. Příkaz zněl: sedět – a to znamená, že je třeba znehybnět v té póze, která je předepsaná Ale on se trápil, vrtěl se a dobře věděl, že porušuje pravidla. Tehdy se celý soustředil a několik minut setrval v naprosté nehybnosti.

Kolem motocyklu běhal chlapec s dlouhým klackem a nadšeně křičel:

„Džulbarsi, kousni! Džulbarsi, ke mně!“

Dikar se tvářil, že žádný chlapec neexistuje. Nějaká žena hodila do přívěsu kousek salámu. Ani tento salám s čarovnou vábnou vůní, jež ho bila přímo do nosu, neexistoval. A na světě nebyl žádný jiný hlas kromě jednoho, který ho mohl každým okamžikem téměř neslyšně zavolat: „Dikare, ke mně!“ A pak ho musel uslyšet, rozlišit mezi stovkou cizích, nepotřebných hlasů a na zavolání vyletět, až se za ním zapráší.

Major odvedl Andreje kousek dál. Na pohled byli určitě stejně staří. K lidem se major choval dobře – prostě a věcně, ale hlavně bez panovačné domýšlivosti, která vždycky Andreje rozčilovala.

„Na vašeho psa osobně spoléhám víc než sám na sebe.“

„Vezmu-li v úvahu okolnosti, soudruhu majore,“ vyhýbavě řekl Andrej, „jestli pachatelé odjeli autem, tak mohou být všechny naše naděje ty tam.“

Náčelník zamyšleně odpověděl:

„Bez auta se samozřejmě neobešli. Auto měli…“

Andrej se tohoto pátrání ujmout nechtěl. Železniční nádraží – to znamená množství lidí. Gevork ho donutil. Zavedl nyní takovou disciplínu, jaká nebyla ani za kapitána Miansarova. Psovodi se psy neustále trčeli na cvičišti: kladina, žebřík, bariéra, soutěže, přehlídky. K Andrejovi se Gevork začal chovat puntičkářsky. Stále nemohl zapomenout na to, jak se Dikar vyznamenal v přítomnosti novináře. Ty nejtěžší úkoly měl teď splnit Andrej s Dikarem. Jestliže se stalo něco ve městě, na zalidněných ulicích nebo tam, kde pachatelé použili určitě auto, všichni to už věděli: pojede nadporučík Viťugin s Dikarem. A odmítat nelze. Ubohý Dikar má na krku šest nerozřešených úkolů, které šly jeden za druhým. A nyní, zdá se, je na řadě sedmý.

Major řekl:

„Bohužel, dosud nám uniká ten ptáček, který opil Piliposjana v čajovně. Je nasnadě, že se trestného činu zúčastnil. Na základě vnějšího popisu, podle Piliposjanových slov, začínám podezřívat dávno známého recidivistu. Zvláštní znaky se shodují – tetování, chůze i všechno ostatní. Na pravé ruce Piliposjan zpozoroval vytetovanou větu: Láska má křídla jako ptáček. Tedy tohoto ptáčka hledáme. Slyšel jste někdy jméno Anton?“

„Neměl jsem tu příležitost.“

„A o Gennadiji Cislovovi, přezdívají mu Diákon, jste určitě slyšel. Jeho bandu jsme nedávno zlikvidovali. No a Anton je z téhle tlupy. Zatím jsme ho nezatkli, nepodařilo se nám to. Kdyby ho pes pomohl nalézt, bylo by to velmi dobré.“

Náčelník zavolal na Piliposjana. Přišel obtloustlý člověk s kulatým červeným obličejem, s knírkem, v zeleném čínském pršiplášti. Na pohled byl kurážný, ale oči měl vylekané. Dnes ho už vyslýchali mnohokrát. Útrpně sklonil před Andrejem hlavu. Znamenalo to: Jsem vinen a sám jsem se bez milosti odsoudil. Andrej dobře znal takové kajícníky. Nemohl je vystát! Škodu utrpěli vlastní lehkomyslností a své pokání vystavují na obdiv.

„Svedla vás lahvinka?“

Aniž by zvedl hlavu, Piliposjan řekl:

„Jsem zničený člověk. Ať zloděje najdete, nebo nenajdete, předseda se nade mnou nesmiluje. A kolchozníci mi to neodpustí! Vazgen je nevinný. Mladého člověka, prosím, do záhuby nepřivádějte.“

„Jen si teď hrajte na advokáta,“ nepřátelsky poznamenal major.

Piliposjan se bolestně usmál, jenže na jeho zdravém, červeném obličeji se neobjevilo utrpení, ale nemístná srdnatost. Andrejovi se nechtělo dívat se na tuto jasnou faleš a odvrátil pohled. A tu uviděl Piliposjanovy ruce – velké upracované ruce. Chvěly se a viditelně vyjadřovaly zoufalství, které se nemohlo projevit na obličeji.

„Vždyť já, soudruzi, vůbec nepiju…“

„Po vaší včerejší pitce je to bezpochyby velmi cenné sdělení,“ pousmál se major.

„Teďka, ovšem, ať řeknu cokoliv, všechno bude lež.“

Andrej tomu člověku nevěřil, když se na něho podíval – obličej bezuzdného prostopášníka, opilce, podvodníka. Jestliže se však otočil a slyšel jenom jeho zastřený hlas a viděl jeho neklidné prsty, tak mu nemohl neuvěřit.

„Pohled na mne je klamný, soudruhu náčelníku,“ prohlásil Smutně Piliposjan. „Já to o sobě dávno vím. A co můžu dělat? Jen jedno vám řeknu: Já vám nelžu. Suďte mě jak chcete, trest si zasloužím, ale to, že jsem vám řekl všechno, je pravda.“

Kolem nich nesměle chodil hubený mladík v teplém prošívaném kabátě.

„Kdo je tohle? Rejdí tu jako hladový vlk…“

„To je Vazgen. Nevšímejte si ho, prosím.“

„Bojí se nebo co?“

„Ne, ale je velmi citlivý, všechno prožívá.“

„Jen to klidně řekni. Znamená to, že je nervózni A také ovšem abstinent.“

Piliposjan pokýval vyčítavě hlavou.

„Vždyť je to úplný mládě! Měl byste se stydět, soudruhu náčelníku! Včera jsem ho opil já, z radosti. Moje vina… Najdete je, nebo ne?“ zeptal se najednou… Váš pes je spolehlivý, nebo je to jenom hračka?“

„Pes není všemocný čaroděj,“ řekl přísně Andrej. „Jeho možnosti jsou omezené. Udělá, co bude v jeho možnostech.“

Černooký, velmi bledý Vazgen udělal krok vpřed. Byl skutečně mladý, určitě ještě školák. Měl přitažlivý, chytrý, hrdý obličej…

„Ať se s námi, se mnou a se strýčkem, stane, co se má stát. Naše vina bije do očí. Ale pneumatiky najděte!“ Neprosil, vyžadoval. „Musíte je najít! Za pomoci psa nebo jinak. To není možné – nákladní auta bez kol! Víte jak na ně u nás čekají?“

„Tak takhle, lajdáku, poslali tě ochraňovat kolchozní vlastnictví a ty nám teď budeš ještě určovat naše povinnosti!“ Zamračil se major.

Černé oči zahořely.

„Podle mne s vámi mluvím uctivě.“ Chlapec se díval na náčelníka a chřípí se mu rozšiřovalo, „Nic zlého jsem si nedovolil,“

„A já si snad dovoluju?“ Jak bylo vidět, náčelník se rozčilovat nechtěl. Chlapec se mu zřejmě líbil.

„Tvoje pneumatiky najdeme. Pachatelé nám neutečou. Ale zapamatuj si: Jestliže milice někdy něco nenajde, tak to neznamená, že nalézt nemůže; projevuje se tím jen naše špatná práce. To říkám s plnou odpovědností.“

Piliposjan vtáhl červené tváře, mlaskl jazykem a tloukl se do prsou:

„Celou zemí, tisíce kilometrů jsem je provezl neporušené, a na prahu rodného domu jsem zbankrotoval!“

Toto staré, dávno už nepoužívané a navíc ještě zkreslené slovo zaznělo tak hořce, že mu Andrej najednou uvěřil: Není vinen! V lajdáctví a v trestuhodné neopatrnosti ano, ale ve zlém úmyslu – ne.

„Dikare, ke mně!“

Andrej to nevyslovil hlasitě, jen jakoby mimochodem. Ale Dikar slyšel. Vyskočil z přívěsu, vztyčil a maličko zahnul šedivý huňatý ocas a hnal se k pánovi.

„Najdeme. Dikare?“ Andrej se k psovi nahnul.

Kdysi se s těmito slovy obracel před každým pátráním na Karaje. A ten přerývaně štěkal. Jeho netrpělivé štěkání znělo jako odpověď: Najdeme, pane, vynasnažíme se. Dikara tohle Andrej nenaučil. Ten se na něho pozorně díval, skláněl hlavu buď na jednu, nebo na druhou stranu. Snažil se pochopit, co se od něho chce. Na okamžik se Andrejovi zdálo, že je před ním jako dříve Karaj a hned se pustí do úspěšného pátrání. Ale náhle – jak šavle z pochvy – prudce vyjel z tlamy úzký a dlouhý jazyk a lízl ho do nosu.

„No, hlupáku!“ řekl mrzutě Andrej. „Co s tebou mám dělat!“

Připevnil mu k obojku dlouhé vodítko a šel směrem k autům.

V noci se stopy na zemi i na trávě otiskly dobře. Bylo jich hodně. Major se postaral o to, aby se cizí lidé na prostranství nemotali. Pro psa bude snadné zavětřit směr. A co dále? Pachatelé s nákladními auty neodjeli – to znamená, že měli vlastní auto. Takový náklad, kterého se zmocnili, se nedá odnést. Tedy, stopa se přeruší. Co tu bude pes platný?

„Dikare, čichej!“

Pes prudce vyráží z místa a táhne Andreje přímo kupředu – stopu, jak je vidět, chytil výborně.

„No hledej, hledej! Kupředu. Dikare!“

Nejde to, zastavuje se. Pes se motá okolo stopy a kňučí.

„Aha!“ přiběhl udýchaný major a postavil se vedle. „Tady určitě čekalo auto. To je velmi důležité, určit právě to místo, odkud odjeli.“

Vyšetřovatel důkladně prohlíží prostor, kde se pes zastavil. Zaneřáděná část nádražního území, podobná všem ostatním. Rezavá plechovka od konzervy je tu náhodou a nijak se k události nevztahuje. Sloup s elektrickým osvětlením: ale lampa je rozbitá. To znamená, že tady byla v noci tma. Zřetelný otisk pneumatiky na vlhké zemi. To už je zajímavé!

„Osobní automobil.“ zamyšlené určuje vyšetřovatel, „moskvič staré výroby. Ve tmě projeli pravým předním kolem louži – tamhle tu, co je odtud vidět. Tím se stala stopa viditelnou.“

Všichni se dívají na louži. Major přemýšlí nahlas:

„Louže mě osobně nijak nezajímá. Ale co mě skutečně zajímá: Jak mohli pachatelé odvézt – vždyť jich bylo jen několik. V moskviči starého typu půl druhé desítky ohromných pneumatik, reflektory, poziční světla a tak dále? A ještě se tam vešli oni sami.“

„To nemohli,“ souhlasil vyšetřovatel.

„Tedy musíme dojít k závěru, že tohle auto to nebylo.“

„Náhodou tady možná stálo jiné a také s ním odjel někdo jiný“

„Nebo další závěr – pes se zmýlil.“

Andrej by nejraději odsekl: Můj pes se nemýlí! Ale mlčel. Vždyť nepracuje ani s Karajem, ani s Mauzerem. Má průměrného služebního psa, který se již mnohokrát spletl. Čert aby se v něm vyznal! Mýlí se tentokrát, nebo ne?

„Můžeme to zkusit ještě jednou,“ navrhuje Andrej. „Podruhé pro kontrolu, jestli chcete…“

Všichni se vracejí na prostranství. Dikar znova očichává cihly, půdu pod koly nákladních aut. A přesvědčivě – stejně jako poprvé – napíná vodítko. Ale nyní běží na opačnou stranu.

„Aha, tuhle už vzal správně!“ je slyšet vzadu majorův hlas.

„Čert aby vzal takového psa!“ zlobí se Andrej. „Na začátku vždycky zabloudí. Nejdříve se vrhne na jednu stranu, potom na druhou. Člověk aby se před lidmi styděl. Starostí plno a úspěchy žádné. Ale proč vedla přece jen první stopa k moskviči? Každá chyba má také svůj význam. A třeba žádnou chybu neudělal? Z ničeho nic se pes nepoběží podívat na louži…“

Dikar energicky táhne. Musí ho lehce zadržovat. Na prostranství je navalena ohromná kupa uhlí, vysoká jako jednopatrový dům – něco jako skládka. Dikar už v běhu zabočuje a škrábe se po svahu uhelné pyramidy.

„Zase se spletl!“ prohodil kdosi vzadu.

Andrej přitahuje vodítko. Kam se ten prokletý pes pustil? Běžet za ním na uhelnou horu je nesmysl. Zmažu se jako kominík. A taky proč? Setkám se s ním na druhé straně násypu…

Andrej odepíná obojek. Dikar skáče výš a výš. Břicho, nohy i ocas má nyní černější než Mauzer. Andrej obchází haldu uhlí a čeká, kdy se pes objeví. Už je tady. Objevuje se na hřebenu hory a se štěkotem skáče dolů. Propadává se a klouže. Ovšem, silné cítí stopu, jinak by nevrčel a neštěkal. Vypadá to, jestliže psovi uvěříme, že pachatelé přelézali uhelnou horu. Ale proč?

Dikar se dostal na zem. Divoce pobíhá u násypu vzrušením, očichává trávu, vtahuje vzduch. Za chvilku začíná bezradně kňučet. Stopa zmizela.

Major jde za ním a také se téměř dotýká nosem země.

„Podívejte se!“ A ukazuje prstem – všichni vidí na uhelném prachu otisk pneumatiky. Tentýž – opět moskvič.

Andrej přidržuje za obojek rozzuřeného psa. Dikar se trhá zpátky na haldu.

„Možná že už to vím, soudruhu majore. Zdá se, že jsem tu hádanku rozluštil.“

„Tak se nám svěřte, soudruhu nadporučíku.“

„Auto stálo u sloupu pod rozbitou lampou. Nebylo to žádné jiné auto soudruhu majore, ale právě ten moskvič. Pachatelů, jak víme, bylo několik. Jeden – předpokládejme, že šofér – když práci skončil, šel ke svému automobilu. A Dikar, kterého jsme zbytečně haněli, nás vedl přesně po jeho stopě. Ostatní zatím vylezli na tuto haldu. Dikar nám ukázal jejich cestu podruhé. Ptáme se, proč tam lezli? Proto, soudruhu majore, že nemohli pneumatiky odvézt v moskviči, jak jste zcela správně řekl. A rozhodli se, že je schovají. Kde? Ano, právě v téhle hromadě uhlí. Potom slezli, dole na ně čekal šofér s moskvičem, a všichni odjeli. Ukradené věci, dám za to krk, leží doposud zahrabané v uhlí. Pes nám ukáže přesně místo.“

„Pusťte psa!“

Dikar byl v okamžiku nahoře. Andrej se vrhl za ním. Už nemyslel na to, že by se mohl zamazat. Major s lítostí pohlédl na své vyčištěné holínky a hbitě, rychle, jako by tancoval, běžel po svahu, který se sesouval.

Pes rozrýval zuřivě uhlí předními tlapami. Vousy měl černé, oči mu nebyly vůbec vidět, jenom zuby mu svítily, když s odporem kýchal a drápy se snažil z čumáku seškrábat nalepený uhelný prach.

„Lopatu!“ křikl Andrej na lidi stojící dole.

On však lopatu nepoužil. Po právu služebně staršího se jí zmocnil major. Ryl usilovně, šikovně, jáma se prohlubovala před očima. Dikar se vrhal přímo pod lopatu, vrčel a čas od času zlostně vrážel bílé zuby do násady.

„Dejte mi taky lopatu!“ rozohňoval se Andrej. „Co to děláte, soudruhu majore…“

Byl přesvědčen, že vykopat jámu má právo on, když na všechno vlastně přišel. Náčelník se jen odvracel a mlčky zarážel lopatu do uhlí.

Mimochodem, pracovat nemusel dlouho. Ve vyhloubené jámě ležela kola přikrytá plachtou.

Všichni se po řadě do jámy podívali. Potom se rozesmáli a chválili Andreje.

„Máte skvělého psa! Je to pašák!“ řekl vyšetřovatel. „Kolchoz Správná cesta teď bude muset každý den k snídani poskytovat tomuhle psovi pěkný kus skopového!“

Nejvíc ze všeho se Andrej bál o to, aby neukázal, jak se z úspěchu raduje. Ať si nemyslí, že úspěch je pro něho a pro jeho psa málo známou věcí. To zase ne! Psovod přijel se svým vynikajícím služebním psem na místo činu, rychle se zorientoval, objevil ztracené věci a skromně jede domů. Chválit není třeba. Nejde o nic zvláštního.

Radostí doslova překypoval. Už dávno nebyl tak hrdý na vítězství. Snad jen v těch minulých dnech, kdy ještě pracoval s Karajem… Ale lidé si nesmí ničeho všimnout.

Andrej byl nemluvný, uzavřený. Vzal psa na vodítko, prudce zasalutoval a suše řekl:

„Mohu považovat svoji úlohu za skončenou, soudruhu majore?“

„Vy už můžete, ale my musíme ještě dopadnout pachatele.“

„Předpokládám, že si s tím poradíte beze mne a bez mého psa.“

„Ano, děkuji vám za vzornou službu.“

Andrej ještě jednou přiložil ruku ke štítku.

Šel po svahu a chvílemi se propadal do prokletého uhlí. Když slezl dolů, zadupal holínkami a oprášili se. Dikar, který se na pána díval, se otřepal taky. Čistší ovšem nebyli.

Andrej si sedl na motorku, Dikar skočil do přívěsu.

Když vyjeli na silnici, pes se povytáhl a opatrně položil zamazanou, mokrou tlamu na pánovu ruku, držící řídítka.

Pro Andreje to bylo nepohodlné, ale nepohnul se.

V ZOOLOGICKÉ ZAHRADĚ

Nebylo to poprvé, co Andrej, když si sedl k obědu, našel na stole noviny, jakoby náhodou otevřené na čtvrté stránce tak, aby mu přímo do očí padl inzerát. Veterinářský institut oznamoval, že přijímá na fakultu studenty do dálkového studia. Úlevy se poskytovaly těm, kteří měli praktické zkušenosti v živočišné výrobě. Jak se tohle mohlo týkat Andreje? Odsunul noviny a nabral lžící polévku.

A příští den ležely noviny u jeho příboru zase.

Nakonec ho to omrzelo. V neděli ráno se ženy zeptal:

„Tak co to znamená?“

Jako vždy, když byla Eva rozpačitá, začala se smát.

„No co? Cožpak je to něco špatného mít vysokou školu?“

Andrej školu dokončil už dávno. Ve válce ho společně s mnoha jinými chlapci převezli v době blokády Leningradu do Arménie. Později, když se ukázalo, že všichni jeho příbuzní zahynuli, se do Leningradu již nevrátil. Žil v Jerevanu v dětském domové. Skončil školu a potom přišla služba v armádě. Po demobilizaci se vrátil znova do Jerevanu – to už jel k sobě domů.

O tom. aby pokračoval v učení, teď nepřemýšlel. Proč taky? Bude mu skoro třicet, je hlavou rodiny!

„Vysoká škola!“ řekl mrzutě. „Na to už začne brzy myslet moje dcera, a ty mi navrhuješ…“

Dceři byly dva roky. Seděla pod stolem a snažila se přimět plyšového medvídka, aby si vzal dudlík.

„Vezmi si dudlík! Slyšíš? A koukej spát! Já ti ukážu, darebo jeden!“

Přesně opakovala intonaci i slova své matky. Eva byla rázná, když se zlobila.

„Alenko,“ zavolal Andrej, „budeme se spolu učit, ano? Ty budeš tatínkovi vysvětlovat, jak má řešit úkolky.“

Holčička vylezla se svým medvídkem, držíc ho za tlapku.

Kulatýma modrýma očima se zkoumavě podívala na otce.

„Takové věci neříkej!“ přikázala přísným matčiným hlasem. „Pojďme skákat, pojďme!“

Tím se skončil každý Andrejův rozhovor s Alenkou, ještě se ani nenaučila pevně stát na vlastních nohách, a už ráda skákala. Otec ji držel za vztažené malé teplé ruce a ona se neúnavně odrážela sílícíma nožkama od pružného gauče.

Když ho dcera konečně pustila, Andrej se vrátil do jídelny a za zívání si přečetl znova inzerát. Eva si ho nevšímala, věnovala se své práci. Čekal, čekal, zíval – přál si, aby začala mluvit ona první. Ale žena mlčela.

„Dálkové studium…,“ nevydržel to. „Nemám žádnou praktickou zkušenost v živočišné výrobě…“

„Nemáš pravdu Andreniku,“ Eva často měnila jeho jméno na arménský způsob, „zkušenosti máš. Vždyť se zabýváš chovem psů. Zašla jsem dnes, jenom tak, do veterinářského institutu a řekli mi tam, že chov pátracích psů může být také považován do jisté míry za živočišnou výrobu.“

Andrej všechno pozorně vyslechl, a potom zdvihl ramena, to mělo vyjadřovat údiv – a dokonce si povzdechl.

„Tak ty už jsi byla i v institutu?“

Ale v podstatě se mu to líbilo. V institutu byla, podívejme se! Prosím, všechno má promyšlené!

Eva skromně vysvětlovala:

„Už dávno cítím, že tě tvá práce neuspokojuje. A co může být lepšího než se učit a potom se zájmem pracovat? Všechny cesty máš otevřené.“

Znova přišla Alenka a žádala: „Pojďme skákat!“ Eva znala svého muže dobře. Bude-li na něho naléhat, tak se uzavře, stane se nepřístupným. Ale jestli mu v duši vyvolá pochyby a pak se stáhne, svěří se jí muž se vším, co má na mysli. Proto když přišel do kuchyně, utírala nádobí a zpívala.

„Proč si myslíš, že jsem v práci nespokojený?“

„A ty jsi spokojený? Tak sláva!“

„Ne, přece jen, jak jsi na to přišla?“

„Ale, bože můj, ty pořád říkáš, že se objevily automobily a význam pátracího psa upadá. Jen si vedle sebe postav taková slova jako: kybernetický stroj nebo atomová bomba – a pátrací pes! Hned sám pochopíš, nakolik je tvá profese zastaralá. A vůbec, milici nebudeme brzy potřebovat.“

Zasmála se. když uviděla, jak se obličej muže protahuje.

„Dobře, jen klid. Zatím budeme milici podporovat!“

Už dávno se dohodli na tom, že v neděli půjdou s dcerkou do zoologické zahrady. Jsou zvědavi, co řekne Alenka živému slonu. Jen co Andrej posadil ženu s dcerou do přívěsu motorky, pochopil, že má Eva ještě jeden cíl.

„Alenko za chvíli uvidíme místo, kde bude náš tatínek brzo pracovat.“

Tak vida, proč jedou do zoologické zahrady!

Když už se Eva nějaké myšlenky chytne, tak ji od ní nic neodvrátí.

Cestou Andrej přemýšlel: Chce se mu studovat, nebo ne?

Najednou pocítil vzrušení, když si vzpomněl na šelest stránek učebnice, na trnutí u srdce při zkoušce…

A potom, jestli má skutečně pracovat v zoologické zahradě, vždyť je to tak lákavé…

„Kdy se musí podat přihláška?“

Eva rychle odpověděla: „Do soboty.“

Pracovala jako lékařka na poliklinice, dva kroky od veterinářského institutu. Andrej musí jezdit přes celé město.

A konec konců, když už to tolik chce, ať je po jejím, pustí se do toho.

„Já ji vyplním a ty ji odevzdáš.“

Motorka se lehce nesla po silnící. Nalevo byly na srázu nalepené domky. Nad sady se zdvihal dým, voněl šašlik. Andrej přemýšlel: Studium je dálkové, trvá pět let. A celou tu dobu bude pracovat ve škole s Dikarem. I tam by ho co nevidět čekala změna profese, to souvisí s věkem.

Všechno bylo správně.

Eva řekla: „Jak je tu krásně! Tahle úžlabina, ty ohromné kameny, stromy…“

Andrej krásu nepozoroval. Cesta byla pro něho až příliš známá. Zoologická zahrada se rozkládala téměř naproti škole pro chov služebních psů. Na jedné straně silnice je ZOO, na druhé škola. Ovšem příjezd k zoologické zahradě nemůže být krásnější. A vůbec, co se tady dá srovnávat! V zoologické zahradě – litinová mříž, sloupy z růžového tufu. Škola je na vršku – zvětšelá dřevěná vrata, a dokonce ani asfaltová cestička tam není. Ale obě instituce jsou dobrými sousedy. Andrej jel do ZOO jako domů.

Bylo rozhodnuto, že motorku nechají ve škole. Zahnul ze silnice a po nepohodlném kamenitém nájezdu prudce vjel do otevřených vrat. Gevork stál jen v trenkách u hydrantu a štědře se poléval ledovou vodou z hadice.

„Kampak s celou rodinou?“

Andrej podal vysvětlení.

„Počkejte! Jdu taky s vámi!“

Ani se nezeptal, bude-li jim jeho společnost v neděli příjemná. Róza krmila psy.

Dlouho se obdivovala Alence a její čiperní kudrnatí chlapci, kteří nečekaně vyskakovali zpoza všech keřů a kmenů, úplně maličkou utrápili.

„To nic,“ řekla Eva, „ať si už od dětství zvyká, že se bude muset mužů zbavovat.“

Psi vylízávali misky. Silně to vonělo ovesnou kaší, uvařenou ve vývaru z buvolích kostí.

„Pořád jedí jedno a totéž,“ povzdechla si Róza. „Je to velmi syté, ale žádná změna. Od narození až do smrti – jen kaše a kosti.“

Eva si s lítostí prohlížela psy.

„Chudáčci! Službu mají těžkou, jídlo jednotvárné. Všechno štěstí je pro ně v tom, když jim připnou obojek a vedou je na pátrání.“

Krátce se podívala na Dikara. Pes určitě cítil přítomnost pána. Nechal nedojedenou ovesnou kaši a prostrčil čumák mřížemi. Jeho vlažná, černá, pupínkovitá špička se zachvívala a pocukávala sebou. Na chvilku se Evě jevil jako malinké zvířátko, které se psy nežije.

„Věřte,“ řekla Róze, „po smrti Karaje nemůžu už mít ráda ani jediného psa. Ničím se tenhle Dikar přede mnou neprovinil, a stejně ho nechci, není mi blízký. A Karaj mi byl tak blízký. Proč? V čem je rozdíl? Myslím si, že se na mne Andrej dokonce i zlobí…“

„A já je mám všechny ráda,“ řekla Róza. „Pro mne jsou stejní – Najda, Džek se svěšenýma ušima i Mauzer. Všichni jsou to pracovníci.“

Andrej zavolal na ženu. Gevork stál již u vrat a držel na krátkém vodítku Mauzera.

„Tak vidíš,“ řekl, „jdeme se psem do ZOO!“

„Gevorku, vždyť nás tam nepustí!“

„Neboj se, mám tam známé. Domluvili jsme se.“

„A proč?

Jak to, proč?“ Gevork umíněně naklonil černou kučeravou hlavu. „Musíme psa naučit pracovat ve všech podmínkách.“

„Vidíš. Evo. věc se má tak…,“ Andrej dlouho hovořil s velmi vážným výrazem, „nás někdy posílají pátrat i do Núbijské pouště a taky do Ussurijské tajgy. Tam, rozumíš, hledáme se svými psy haraburdí ukradené podvodníky a celá krajina se přímo hemží lvy a tygry. No a hyeny a slony – ty už ani nepočítám. Tak tedy, chápeš, aby si pátrací pes předem zvykl…“

„Nech toho, nevtipkuj!“ přerušila ho Eva. „Gevork jistě ví, proč to dělá…“

Gevork se rozzlobil.

„Ano, prosté a jednoduše chci naučit psa, aby se vůbec ničeho na světě nebál! Ať je v celé škole aspoň jeden takový!“ A hned udělal závěr: „Ovšem mám takové spolupracovníky – jak skončí směna, už je věc nezajímá. A já mám nenormální povahu, čert aby mě vzal. Pořád myslím jen na to, jak a co zlepšit…“

„Vy, Gevorku, jste nejkouzelnější a nejstarostlivější náčelník na světě!“ zasmála se Eva. „Pojďme zlepšovat Mauzera!“

Tak šli. Vpředu Andrej s dcerkou, za nimi Eva s Gevorkem a Mauzerem. Andrej koupil v pokladně zoologické zahrady lístky pro celou skupinu.

Nedaleko od vchodu vytvářely stěnu klece s papoušky – stály jedna na druhé. Červená, modrá, bílá péra létala nahoru i dolů. A takové volání, klokotání a křik vítal návštěvníky, že Alenka celá oživla a šťastně se zasmála.

„Ptáčkové, mami…“

Eva hodila do klece hrst semínek.

Na Mauzera neudělali papoušci dojem. V životě viděl příliš. mnoho a již ho unavovalo přijímat nové věci. Byl ve skvělých, i špatných bytech, lezl do jeskyň, hledal stopy v drůbežárnách, kravínech, ve vlacích i v divadlech. Jel už všemi druhy dopravních prostředků a letěl i v letadle. Čím ho může překvapit zoologická zahrada?

Pes zívl – neochotně rozevřel šedé čelisti, přivřel hluboko zapadlé oči – a otočil se.

V rybníku se koupalo slunce. Žily tu volně husy a velké množství kachen: potápky, divoké kachny, ostralky a nějací zvláštní, nevídaní ptáci z rodu kachen, kteří měli od narození peří vybarvené jako nejkouzelnější hračky. Labutě vytahovaly své hrdé krky. U břehu se činily volavky. Co chvíli ponořovaly do vody své zobáky jako nůžky. Růžový plameňák stál na jedné noze. Nespokojený důležitý tučňák se procházel sám a vystavoval svou náprsenku. Alenku odtud nebylo možné dostat. Otec si ji musel posadit na ramena.

Mauzer se lhostejně díval na vodu. Nesmyslné mávání křídel osvětlených sluncem ho rozčilovalo. Odvrátil se.

„Vidíte?“ řekl vítězoslavně Gevork. „Tak má reagovat správný služební pes. Má pána, obojek, misku s jídlem a stopu, kterou musí sledovat až k pachateli, když dostane příkaz, A o nic víc se na světě nezajímá.“

„Mami, pojďme za ptáčkem na jedné noze!“ žádala Alenka.

Eva ji připravovala na překvapení: „Teď se podíváme na slona…“

Ale slon se Alence nelíbil. Byl příliš velký. Holčička ho nemohla uvidět úplně celého, buď viděla jen chobot a kly, nebo nehybný hubený ocas či tlustou nohu. Začala se nudit.

Všichni byli rozčarovaní a pokračovali dál. Ať jí ukázali jakékoli zvíře, Alenka se hned ptala: „Je hodný?“ – zjišťovala si nejdříve především tohle. Museli jí říct i o hyeně, že je hodná, nebo by se na ni nechtěla dívat!

Okolo klecí s velkými šelmami se shromáždilo množství zvědavců. Andrej se protáhl dopředu. Tygrům právě hodili žrádlo. Mohutné zvíře pomalu šláplo tlapou tlustou jako poleno na kousek syrového masa – vážil několik kilogramů – pokyvovalo těžkou hlavou a pozorně hledělo na lidi. Potom tygr slabé zavrčel a zalehl na půl klece. Jedním drápem na přední tlapě si přitáhl celý ten kus masa, začal ho ohryzávat, drtit na kousky kosti, pomalu požívat kořist.

A z ostatních klecí se ve stejnou dobu ozýval divoký, smutný křik a nářek. V neklidném čase krmení řvaly hyeny, o kořist se dělili šakalové, divocí psi dingo, všichni zavření v jedné kleci, rvali jeden druhého. I když zvířata byla v rukou člověka, pokračovala životem zákonů lesa.

Andrej se ohlédl. Alenka už byla vším unavená, Eva s ní seděla na lavičce. A kde je Mauzer?

Gevork držel psa oběma rukama za obojek.

Dokonce i zdálky bylo vidět, že na psa sotva stačí. Andrej mu běžel na pomoc.

„Co se stalo?“

„Ale vidíš, začal vyvádět.“

Mauzer měl na zádech, od zátylku až k ocasu, zježenou všechnu srst. Nahrbil se a byl podobný hyeně. Ocas podsunul hluboko pod břicho. Cvakal zuby a kňučel. Andrej ho ještě nikdy neviděl v tak ubohém stavu.

„Sednout!“ rozkázal Gevork.

Mauzer se neochotně podřídil.

Gevork začal přísným hlasem přikazovat jeden známý povel za druhým:

„Stát!… Lehnout!“

Poodběhl a zakřičel:

„Ke mně!… K noze!“

Známé příkazy vrátily Mauzerovi ztracenou rovnováhu. Zasmušile splnil všechno, co se na něm žádalo. Zaštěkal sice sotva slyšitelně, ale přece jen už to byl projev odvahy. Srst mu pomalu slehla, ocas měl normálně spuštěný. Jenom oči mu bojácně těkaly a vyjadřovaly nepokoj.

„Chápeš, takový darebák… Sotva ucítil šelmy, jako by se zbláznil. Už kolem šakalů prošel zježený. Vzpíral se. ale nakonec se podřídil. Vždyť ví, že se mnou nejsou žádné žerty. No a potom zařval lev – to ho úplně dorazilo. Odtáhl i mě jako podzimní lísteček.“

„Uklidni se,“ radil mu Andrej. „Pochop ho a odpusť mu. Lev, jak přece víš, to není maličkost!“

„Ani za nic! Musí jít i na lva se zdviženým ocasem. Já tyhle jeho duševní proměny nejsem ochoten povzbuzovat.“

Gevork si namotal vodítko na ruku.

„K noze!“

Mauzer udělal několik nejistých krůčků, hlasitě vtáhl čenichem vzduch – a zastavil se,

„Tak vidíš, jakou má teď novou módu – postaví si hlavu, mizera! Musím ho zabít, nebo zlomit. Kupředu!“

Pes zavrčel. Srst se mu znova naježila. Vzepřel se předními tlapami o zem, vycenil zuby, Bylo jasné, že tam, kam ho posílají, jít nemůže.

Zasténala hyena. Mauzer se vrhl nazpět a pána táhl na vodítku. A pes měl pěknou sílu! Ať se Gevork vzpínal, ať nadával jak chtěl, musel běžet asi dvacet kroků za psem.

Na konci aleje se zastavili. Pes se celý třásl. Gevork ho s rudě červenou šíjí hněvivě mlátil složeným vodítkem.

Přicházela Eva s Alenkou. Dcera usnula matce v náručí.

„Proč se zlobíte? Proč se rozčilujete? Nevezmete s sebou Mauzera do Núbijské pouště a to je všechno.“

Co Gevork skutečně dovedl, bylo vyrovnávat se s nevyhnutelností. podřizovat se okolnostem. Povolil vodítko, nečekaně se na Evu usmál a zablýskal očima jako nalakované knoflíky.

„Máte pravdu! K čemu mi to všechno je? Copak spolu žijeme každý den mezi lvy? Někdy si taky začínám vymýšlet. A tak se pes ukázal moudřejší než člověk. Říká: To nemám stanoveno v instrukcích, pane!“

Zatahal Mauzera za obojek a postavil ho „k noze“.

„Pojďme domů, starochu.“

„Poslouchej,“ řekl Andrej, „zdá se, že se chystáš do města? Odvez, prosím tě, ženu. Ještě bych tu rád zůstal, podíval se na něco…“

Andrej se vrátil ke kleci se lvy. Podívá-li se člověk na ležící zvíře, tak ho přinejmenším z poloviny tvoří hlava. Lev žral maso bez chamtivosti, ale přesto zařval, když z hloubi sousední klece vyhlédla a potom také přilezla lvice. Kořist jeden druhému nebrali. On ji jenom upozornil: tam je tvoje, tady je moje.

Jinak se chovali vlci. V jedné kleci žili pohromadě tři. Tři bratři, jak bylo napsáno a vysvětleno na destičce. Když k nim Andrej přišel, každý z nich hryzal svoji kost. Ošetřovatelka, která stála zvenčí, prostrčila do klece mřížemi tlustou železnou hůl. Hůl se buď zdvihala nebo spouštěla jako závory na silnici, přehrazující cestu automobilům. Bylo třeba udržet nejchamtivějšího a nejsilnějšího vlka, aby nebral jídlo svým příbuzným.

Nejchamtivější a nejsveřepější byl vlk se žlutýma očima, se širokou hrudí, ale nevelký, vysoký jako Dikar. Sehnul se, jako by chtěl hůl podlézt, ale ošetřovatelku oklamal, přeskočil vrchem.

Na několik minut se šedá těla promíchala, nastalo hryzání a skučení. Mezitím už ten se žlutýma očima vylezl s velkou masitou kostí v zubech. Jeho uražený bratr se odbelhal do druhého rohu klece, aby dojedl, co mu nechal vítěz.

Šakalové, všichni co jich bylo, se vrhli na jeden kus masa; trhali ho, s řevem ho brali jeden druhému. Dávili se – každý se snažil zhltnout víc a rychleji. Současně se na podlaze válely nedotknuté kousky masa.

Naprosto příšerně se chovali divocí psi dingo. Bylo jich v kleci pět nebo šest Jeden, se světle žlutou srstí, největší a nejzuřivější, vzal druhým maso a všechny kousky natahal doprostřed klece. Ani moc nežral, spíš si chránil kořist. A ostatní – hubení, ubozí, páchnoucí psinou – chodili kolem a s lítostí očichávali krvavé skvrny na podlaze. Čas od času se světle žlutý na někoho vrhl; na toho, kdo si dovolil přejít neviditelnou čáru a přiblížit se k masu. Žrát se mu možná ani nechtělo, ale jídlo druhým nedal.

Andreje to dráždilo: Měli by je rozdělit a dát jim co proto, ohavům! Jídla mají dost, a hladovějí. Musí to říct ošetřovatelům. Konečně, brzy tu bude pracovat on sám.

Andrejovi začalo být líto, že Kauter, který prožil celý život s lidmi, se tak nestydatě bál. Karaj by tudy hrdě prošel – tak si to každopádně myslel. Kdyby pustil Karaje do klece, udělal by mezi divokými psy pořádek a samozřejmě by dal světle žlutému na pamětnou.

Teprve teď, když si vzpomněl na Karaje. si přiznal, proč poslal Evu domů s Gevorkem a sám zůstal v ZOO Měl jednu tajnou myšlenku, která ho trápila od toho okamžiku, kdy uviděl Mauzera s bojácně staženým ocasem

Gevork už pochopitelně odjel Může se začít.

Andrej šel do školy.

Dikar dřímal v kleci. Zavolal ho, navlékl mu obojek, připevnil vodítko – byl při tom nějak velmi vzrušený. Zeptal se sám sebe: Co se děje?

No tak, uklidni se!

K zoologické zahradě šel rychle, vážně, jako by šlo skutečně o důležitou věc, a ne o zábavu.

Zřízenec se u vchodu podivil:

„Co to dnes máte? Nějaké zkoušky nebo co?“

Andrej si již dříve připravil vysvětlení:

„Procvičujeme nový komplex. A prověřujeme charakter.“

Ale přece jen se trochu styděl. Hlavní alejí vedl psa jako na průzkum. Všechno bylo nyní jiné než prvně. Zajímaví nebyli ani ptáci, ani zvířata sama o sobě. ale jen to, jak se bude chovat Dikar.

Papoušci psa udivili. Skláněl hlavu ke straně, díval se živýma hnědýma očima, zarostlýma srstí, zdvihal tlamu a zvykaL si na zápach. Andrej ho chápal tak, jako by s ním pes rozmlouval. Nejdříve Dikar „řekl“:

„Ne, to nejsou slepice.“

Potom dodal:

„Holubi taky ne.“

Tázavě pozvedl hlavu.

„Co je to pane? Co s nimi mám udělat?“

„Pojďme dál.“ pobídl ho Andrej.

U rybníka se Dikar zachvěl. Ozvaly se v něm a promluvily všechny instinkty ochočeného loveckého psa – dobyvatele potravy. Ohnul tlapu, sehnul šíji a zaujal klasický lovecký postoj. Kolem se probelhal tučňák.

„Chytím ho, že pane?“

„Na to nepomýšlej!“ usmál se Andrej. „Jdeme, kupředu!“

V prostorné ohradě běhali krávy, kozorožci, dále šrouborohé kozy i mufloni. K plotu přišel jelen. Dikar hleděl klidně.

„Krávy, pane!“

„A to tedy ne.“ řekl Andrej. „Tady ses, holoubku, spletl. Podívej se na ně jaksepatří.“

„Ne, pane. co by to bylo – krávy. Čichej, voní mlékem.“

„K noze!“ přikázal Andrej. A odvedl psa na cestičku. Začínalo oddělení šelem.

„Ne, tudy já nepůjdu, pane!“

„Kupředu. Dikare!“

Všechna srst se mu na zádech zježila jako ježčí bodliny. Dikar se shrbil, vzepřel se, stáhl ocas.

„Totéž, co se dělo s Mauzerem,“ poznamenal Andrej. Položil ruku na hlavu psa a pohladil ho. To nebylo laskání, ale výzva ke statečnosti. Andrej mu silné přejel dlaní po celých zježených zádech. Bylo pro něho velmi důležité, aby pes překonal hrůzu a šel vstříc neznámému nebezpečí.

„Kupředu, Dikare! No, neboj se!“

„Potřebuješ to, pane?“

„Pojď! K noze!“

„Jdu.“

Krok, ještě jeden, ale jde mu to ztěžka. Zařval lev. Na minutu se zastavili. Pánova ruka se položila na Dikárovu hlavu.

„Jdu, já jdu, pane.“

Andrej se zastavil u klece s tygry. Ohromná žíhaná tlama, umazaná od krve, ležela na silných tlapách jako polena. Nasycené, přimhouřené oči se dívaly nesmiřitelně: Nesním, ale zabiju.

Dikar zvedl hlavu a s hrůzou si ohromnou kočku prohlížel.

„Kdo je to, pane?“

„Tak co? Líbí se ti?“ zeptal se Andrej.

Pán měl nohu přitisknutou k chlupatému boku svého psa – cítil, jak se jeho napjaté tělo chvěje.

„Dikare, vezmi si ho!“

Chvějící se ochablé tělo v okamžiku ztuhne, napne se. Zazněl rozkaz, nesmí zaváhat.

„Jdu umírat, pane!“

Dikar se s řevem vrhá na zábradlí, které chrání klec.

Tygr otevřel oči a vstal. Malý pes a ohromná kočka se na sebe dívají s nenávistí. Ant jedna, ani druhá strana se nebojí.

A proč se tygra bát? Je stvořen přírodou k tomu, aby lámal a ničil. Na světě nemá sobě rovného. Nenávist – to je jeho síla.

Ale tady ten malý pes s podélnou jizvou na tlamě byl také udělán v přírodní dílně: jenomže člověk ho vylepšil a poopravil. Měl by se před tygrem třást. Ale ne, nechvěje se…

„Dikare. vždyť se ho nebojíš!“

„Bojím se, pane, ale jestli přikážeš, zakousnu se mu do krku!“

Andrej psa odvádí do postranní aleje. Je tam pusto. Dikar se raduje ze života jako štěně. Běhá, skáče, štěká. Staví se na zadní nohy a přední klade na hruď pánovi. A vystrkuje jazyk, chce mu olíznout obličej.

Ale škoda – nedosáhne! Je malý. Karaj, když zdvihl tlamu, dosáhl jazykem až na Andrejovo ucho. A tenhle pouze k rameni.

Andrej se sklání a na chvilku si přitiskne chlupatou hlavu na prsa.

Potom kupuje ve stánku zmrzlinu. A dlouho se divá, jak Dikar poprvé v životě opatrně okouší dlouhým jazykem studenou sladkou hmotu, zabalenou v hnědém oplatkovém kornoutku.

Takhle kdysi poznával zmrzlinu i Karaj…