Nora Szczepańská

Karibu

KARIBU

Malý Karibu byl syn náčelníka Indiánů kmene Šóniů. Žil na sever od Krásné řeky – od Ohia, uprostřed lesů plných zvěre, kterou lovili muži jeho kmene. Ženy vydělávaly kůže a šily z nich oděvy nebo je prodávaly bílým kupcům.

Dálo se to v dobách, kdy bílí teprve dobývali území indiánských kmenů. Hledali tam zlato a proto vyháněli pravé vlastníky, vypalovali lesy a nerozumně vyháněli stáda jelenů a losů, která pro domorodce znamenala základ obživy.

Karibuovi bylo třináct let, když přišel těžký rok hladu. Už v dřívějších letech přinášeli muži z lovu stále méně masa. a teď se k tomu přidalo ještě sucho.

Slunce spálilo trávu, prameny vysychaly, teplé větry předčasně strhaly ze stromů listí a horko proniklo hluboko do lesů. Stáda rudých jelenů vapiti, losů a divokých prasat odtáhla na sever nebo na západ – hledala tam lepši pastviště. Za nimi odcházeli medvědi, vlci, rysi i pumy, lesy pustly.

Kukuřice na polích byla lehká a prázdná, fazole horkem povadly, zůstalo jenom trochu dýní a ty stejně brzy snědli.

Matky musely bezmocně poslouchat pláč hladových děti, lidé neměli sílu vydat se na nový lov, ostatně odevšad přicházely špatné zprávy o suchu a hladu.

Karibuův otec, náčelník kmene, byl silný a veliký. Ale i jeho začaly opouštěl síly. Jednou večer klopýtl a upadl.

Nemohl vstát. Karibu ho musel s matkou odnést na lůžko z medvědích koží. Tu noc chlapec neusnul. Díval se na zapadlé tváře rodičů osvětlené dohasínajícími uhlíky z ohniště, nad nimž visel kotlík.

V dobách hojnosti v něm vařili tučné medvědi maso nebo sladkou kukuřičnou kaši se sirupem z klenů. Teď tam stoupala pára z vody. ve které matka vařila staré řemeny a řemínky. Tak chtěla oklamal hlad.

Až dosud dokázala vždycky najít nějaké zásoby ve skrýších, o nichž věděla jen ona. Jednou to byla hrst červených fazoli, jindy kousek sušeného masa nebo dýně. Ale teď už několik dni neměli vůbec nic, jen vodu z vyvařeného řemeni a starých mokasínů.

Karibu se podíval na matku. Zdálo se mu. že nespí. Vstala v pološeru a sklonila se nad ním. Někdy se stávalo, že mu přinesla něco, čím by nemohla podělit všechny. Na rtech ucítil její drsnou dlaň. Byly v ni bukvice. Když jsi je dlouho a pořádně žvýkal, udělalo se z nich sladké mláto, které dávalo aspoň na chvilku pocit blahé sytosti.

Tentokrát je však Karibu nesežvýkal, a hned jak matka odešla, vyplivl je rychle do dlaně. Ucítil bolestnou křeč v čelistech. Opravdu se přitom musel silně ovládat.

Ležel tiše a čekal, až matka usně. Potom sklouzl z lavice, kde spal, doplazil se k ležícímu otci.

Dotkl se jeho tváře. Indián se pohnul. Chlapec mu přiložil k ústům dlaň a čekal, dokud neucítil, že se rozevřely suché rty, a neuslyšel, jak bukvice zachrastily v jeho silných zubech.

„Děkuji ti, matko…“ zašeptal otec, aniž otevřel oči.

Karibu ležel, nespal a díval se do tmy. V hlavě se mu honily divné myšlenky. Otec byl přece náčelník. Vždycky vedl kmen a všichni si ho vážili pro jeho moudrost a statečnost. Teď lidi umírali hlady a jejich náčelník jim nemohl pomoci. On sám byl stejně zesláblý jako ostatní. Tohle Karibu ne a ne pochopit. Pořád myslel, že si otec bude vědět rady, že přijde na něco, jak se dostat i z té nejhorší situace. A dnes viděl, jak ten veliký, statečný bojovník upadl a nedokázal vstát. Poprvé pochopil, že otec je bezmocný. Přece on, Karibu, jeho jediný syn, je silnější než otec. Neleží tedy na něm zodpovědnost za kmen?

Ležel ještě nějakou dobu a stále přemýšlel. Měl takový zvláštní pocit, zmocnil se ho neklid. Vstal a potichu se oblékl, aby nevzbudil rodiče. Sáhl po nabité pušce, která visela nad otcovým lůžkem, nahmatal na poličce váček se stříbrným prachem a křesadlo.

V kotlíku bublala pomalu voda. Nabral trochu do dřevěné misky, napil se a odešel.

Nebyla tma. Na obloze svítil velký rudý měsíc. V křoví Šustilo listí.

Chlapec věděl, že v okolí žádnou zvěř nenajde, že není nikde na území postiženém suchem. Rozhodl se, že se vypráví dál jako hodně lovců, kteří se ještě nevrátili. Stáhl otcovu kánoi na řeku. Voda plynula líně, tak mělko tu ještě nikdy nebylo.

Řeka tekla na východ do sídlišť bledých tváří. Ne, tam nemělo cenu jet, to věděl dobře. Pádloval na druhou stranu.

Konečně začala obloha blednout. Svítalo. Kánoe plula pomalu mezi lesy vyschlými jako tabákové Ušty. Ani ptáček se neozval, lesy mlčely jako po vymřeni. Tam, kde vanul vítr, zdvihala se mračna nažloutlého prachu.

Vesloval ještě nějakou dobu, dokud ho ruce a záda nerozbolely tak, že se už nemohl hýbat. Přišla na něj ospalost.

„Musíš si odpočinout,“ řekl si, „jinak usneš a proud ti odnese kánoi na mělčinu.“

Přirazil ke břehu. Pod strmým břehem našel v trávě pár povadlých jahod. Potom se vydrápal nahoru na břeh a sedl si pod holým platanem. Sám nevěděl, kdy usnul.

Probudil se celý ztuhlý a hladový, slunce už vystoupilo vysoko na oblohu. Byl tak zesláblý, že na další cestu myslel s nechuti. Ještě si chvilku odpočine na sluníčku – zavřel oči a opřel se znovu o drsný kmen.

Jak tam tak seděl napolo v dřímotách, zdálo se mu, že slyší vzdálený zpěv, jakési hlasy se ozývaly v dálce. Jako by k němu doléhaly odněkud zvysoka a zdaleka, ale zároveň cítil – i když nevěděl, jak je to možné –. že jsou někde tady, docela blízko, že je nejen slyší, ale přímo cítí jejich chvěni, že se celého zmocňuje sladká melodie.

Uběhla spousta času, než při vší únavě a ospalosti pochopil, že záhadný zpěv vychází z vnitřku stromu.

Vstal, stoupl si na špičky a zaposlouchal se do toho zvuku. Včely! Musel tu být roj divokých včel! Srdce se mu rozbušilo prudkou radostí. Našel med! Může se dosyta najíst sladkého medu!

Rychle vykřesal oheň, zapálil trs suché trávy a začal vykuřovat včely. Ale i když už roj opustil dutinu ve starém kmeni, nebylo nijak snadné dostat se k medu. Plástve byly daleko uvnitř a nahoře, rukou se na ně nedalo dosáhnout.

Chlapec odloupl kůru ve výšce několika stop, v místě, kde strom byl rozežraný hmyzem, a začal tomahavkem vysekávat otvor. Šlo to velice pomalu. Byl zesláblý, že pokaždé po několika úderech se musel položit na zem a odpočinout si.

Konečně se tomahavk zasekl hluboko, až po násadu. Karibu ho vytáhl – byl olepený hustým tmavým medem a kousky kůry.

Nedočkavě se do něho pustil, celý se ještě třásl vyčerpáním a hladem. Hltavé polykal kusy medové plástve, olizoval zlatou, hustou tekutinu z ruky a prstů. Když zahnal první hlad, slezl k řece napít se a vykoupat.

Nějakou dobu plaval, vychutnával blaho sytosti a osvěžení ve vodě. Potom se položil naznak a podíval se nahoru. Nad ním se klenula bezoblačná – jako teď pořád – obloha, ani stopy po dešti nebo bouřce. Obrátil hlavu a podíval se na svůj strom. Překvapením otevřel ústa. Ani pohnout se nemohl. Že by se mu to všechno zdálo?

Doplaval ke břehu. Celý se rozechvěním třásl: u stromu stála velká tmavá postava. Ano! Medvěd!

Karibu viděl zřetelné jeho široký těžký krk a jednu tlapu, kterou se opíral o kmen. Hubu měl u otvoru vysekaného do dutého stromu a lízal mlsně med.

Zloděj jeden! Ale kde se tu vzal, v lesích, které zvěř už dávno opustila? Co by dali dospělí lovci za to, aby tu teď stáli místo chlapce, několik kroků od medvěda. Karibuovo srdce zalila vlna obrovské radosti, naděje a strachu, aby zvíře neuteklo. Opatrně vylezl z vody a vyškrábal se na břeh. Vtom si uvědomil, jak je hloupý, a málem se rozplakal bezmocným vztekem.

Puška! Pušku nechal nahoře, u stromu. Jak jen mohl něco takového provést! Bylo mu přece třináct a na lov nešel poprvé. Nebyl už žádné dítě; Ale na lítost je teď pozdě! Musí jednat! Co nejrychleji jednat! Před sebou měl maso, maso pro svůj kmen!

Na opasku, který mu držel kožené kalhoty leginy, měl sice loveckou dýku. jenže Karibu dobře věděl, že jit na medvěda s dýkou by bylo čiré šílenství.

Co dělat? Co dělat? Díval se bezradně na zvíře, jehož silueta se výrazně rýsovala na pozadí oblohy.

Medvěd musel být taky pořádně vyhládlý. Lízal nedočkavě, rychle, odíral pazoury strom, jak se cpal mermomocí dovnitř k plástvím. Najednou si chlapec všiml, že hlava zvířete mizí pořád víc v rozšířeném otvoru, až se ztratila docela…

Kdybych tak teď…, sotva mu myšlenka probleskla hlavou, už vyrazil. Po cestě se shýbl pro dýku. která ležela na zemi, a vzal ji do zubů.

Opatrně, bez nejmenšího šelestu, jako když si hráli s kluky, plížil se k medvědovi. Prsty hledaly oporu v trsech trávy a bylin, bosé mrštné nohy se opíraly o zem měkce a lehce jako tlapy divoké kočky. Piď po pídi leze po strmém břehu. Úplně zapomněl na únavu, ospalost i na hlad. Ještě několik stop… Ještě…

Těsně před koncem strmého břehu, který mu teď zakrýval medvěda, se na chvíli přitiskl k zemi. Potom opatrně vystrčil hlavu a rozhlédl se.

Medvěd měl hlavu pořád zastrčenou v dutině. Karibu se napjal, jako by se protáhl do dálky, a jako ještěrka vystřelil ke stromu. Napřažená ruka popadla pušku a váček s prachem. Zadržel dech. Na okamžik uvolnil svaly.

V témž okamžiku vytrhl medvěd hlavu z dutiny. Chlapec uviděl přímo před očima černou tlamu pomazanou medem. Zableskla se malá, vzteklá očka a vyletěla nahoru tlapa s drápy.

Malý Indián se nelekl. Ani na okamžik se ho nezmocnil strach. Medvěd nebyl medvědem, bylo to maso, které musel ulovit, aby mohl žit a aby jím mohl nakrmit svůj kmen. Bleskurychle uskočil dozadu, ale nevypočítal si správně skok. Octl se na samém okraji strže, ucítil, jak mu pod nohama ujíždí zem… a už letěl do řeky.

Jedinou chlapcovou myšlenkou bylo: puška se nesmi namočit. Aby mohl vystřelit. Jeho tělo naletělo na ostré kameni na dně. Ucítil rezavou bolest v koleně a v levém boku, oslepila ho cákající voda. Ale pušku i s váčkem prachu udržel vysoko nad vodou. Rychle se zdvihl a pozorně si ji prohlédl. Jen na několika místech na pažbě našel tmavší vlhká místa.

Nespouštěl oči z medvěda. Voda kolem jeho nohou se zbarvila do červena. Krvácel. Nevšímal si toho. Díval se nahoru na zvíře stojící na zadních tlapách. Medvěd vztekle ryčel a dusal nahoře na strmém břehu. Karibu nemyslel na nic jiného jenom na to, aby tam medvěd zůstal ještě chvíli, aby mu neunikl.

Ze začátku se chlapci třásly ruce, ale teď už přestaly. Konečné se muška hlavně octla pod čelem a ještě níž, pod čelisti, pod krkem… Tam se zastavila. Chlapec stiskl spoušť… Výstřel trhl jeho hubeným, vyzáblým tělem. Ozvěna ho několikrát opakovala v pralese. Za lehkým obláčkem dýmu chlapec uviděl medvěda, jak padl na přední tlapy, několikrát divně přešlápl na místě a svalil se dolů úplně stejně, jako když Karibu před chvilkou padal do vody.

Chlapec instinktivně ustoupil od břehu do větší hloubky. Stálo ho dost námahy, aby udržel rovnováhu, když nabíjel pušku.

Vystřelil ještě jednou do obrovského těla, které sebou křečovitě trhalo, třebas vycítil, že ho už napoprvé zasáhl a že zbytečně mrhá drahocenným prachem.

Naštěstí byla otcova kánoe dost velká, takže unesla celý náklad. Karibu se pořádně nadřel, než se mu podařilo stáhnout kůži. než medvěda vykuchal a rozřezal na kusy, které mohl naložit do člunu. Nebyl by to dokázal tak rychle, nemít praxi už od dětství z lovení drobné zvěře. Nejhorší bylo, že ho sužovaly křeče po požití takového množství medu na lačný žaludek po tak dlouhém půstu. Nemohl chudák ani pomyslet, že by se ještě posílil teplými játry nebo kusem růžového sádla.

Přesto ho naplňovala radost a hrdost. Je to přece jeho první medvěd, jeho první velký úlovek. Pohrdavě myslel na pižmové krysy a na mývaly, které on a ostatní chlapci chytali do pastí. Medvěd! To už je pořádné zvíře pro opravdového lovce!

Představoval si, jaká bude radost ve vesnici i v jeho rodině, viděl je, jak sedí po pořádné večeři u ohně s mastnými rozesmátými tvářemi. Byl zvědav, co řekne otec. Jeho slov si vážil nadevše.

Kánoe plula rychle po proudu na východ. Večer dorazil do vesnice. Vytáhl těžký člun plný masa na břeh a skryl ho v křoví. Psů se nemusel bát. Už dávno je snědli.

Šel po známé stezce mezi vigvamy. Potkal několik žen, táhly měchýře z losů naplněné vodou. Jedna nesla v náručí nemluvně. Matka i dítě byly kost a kůže. Malí, nahatí kluci s napuchlými bříšky, s nožičkama tenkýma jako hůlky, kráčeli vážně jako starci. Ve dveřích vigvamu viděl Karibu známé, ale teď strašně vyzáblé tváře a postavy.

S pocitem odpovědnosti a síly, která rozzářila jeho tvář legrační, ale opravdovou vážností, zavolal si malého chlapce, který seděl nečinně na zemi.

„Pojď sem. Krátká noho,“ řekl rozhodným tónem, a když špunt neochotně poslechl, dodal: „Běž a řekni všem, aby přišli do vigvamu mého otce. Přivezl jsem maso.“

Kluk na něj vytřeštil oči, ale ani se nehnul z místa.

„Zabil jsem medvěda,“ řekl klidně Karibu. Snažil se dodat svému hlasu vážnost, chtěl napodobit tón, jakým obyčejně hovořil jeho otec.

Před vigvamem seděla matka. Jakmile spatřila syna, vyskočila a začala ho hubovat, že odešel bez dovoleni. Otec svraštil obočí.

„Karibu, jednal jsi špatně,“ řekl klidně, „nedospělý chlapec se nesmí vzdalovat na tak dlouhou dobu z vigvamu bez otcova vědomí. Kromě toho jsi vzal bez dovoleni pušku.“

Chlapec si sedl k ohni a klidně pil vodu.

„Neslyšel jsi otcova slova?“ zeptala se ho matka neklidně. „Otec se na tebe zlobí a má pravdu.“

„Vím to,“ odpověděl Karibu a zdvihl misku s vodou k ústům.

Ve vigvamu se rozhostilo ticho, jenom venku sypal vítr zrnka pisku na stěny vigvamu.

Najednou se ve dveřích objevila stará Indiánka s dvěma malými dětmi, které se ji křečovitě držely. Zastavila se a neklidně se podívala do tmavého vnitřku. Chřípím vtahovala nedočkavě vzduch, jako když pes větři žrádlo.

„Krátká noha je lhář,“ řekla dětem. „Tady není žádné maso.“

Než se však stačila obrátit, řekl Karibu hlasem, který měl být klidný, ale chvěl se vzrušením:

„Neodcházej, Mokwungwahoki, dostaneš svůj díl. Zabil jsem medvěda,“ dodal a obrátil se k olei. „Není moc velký, ale bude ho dost pro všechny.“

Rodiče se na něho podívali tázavě.

„Pojď se mnou, otče,“ řekl Karibu, „maso je v kánoi, musíme ho přinést.“

Když odešli, matka se rozplakala.

Odevšad se začali scházet lidi. Celá vesnice radostně hučela. Ze začátku nechtěli věřit vzkazu, který Krátká noha vyřizoval ve vigvamech. Sám mu příliš nevěřil. Když však viděli, jak se Karibu a jeho otec prohýbají pod těžkým nákladem, když nesli kusy medvědího masa, zmocnila se jich taková radost, že jásot a zpěv nebral konce.

Indiáni nemysleli na to, že je málo masa. Mysleli na to, že mají maso, které je jakoby příslibem, začátkem šťastných lovů.

Když se dověděli, že medvěda zabil Karibu, třináctiletý Karibu, šikovný a chytrý, ale přece jen ještě chlapec, v žádném případě ne dospělý lovec, začali pokyvovat hlavami a pomlaskávat údivem. Ho! Ho! Z toho bude nějaký bojovník! Chlouba celého kmene! Jen se podívejte, místo aby zanesl maso do svého vigvamu, poděli celou vesnici. Ten chlapec má doopravdy velikánské srdce.

Náčelníkova tvář zářila hrdou radostí, když slyšel kolem sebe hlasy obdivu a uznání. Zachovával sice zdrženlivý a důstojný klid. nemohl si však odpustit žert:

„Karibu bude přísně potrestán, protože si vzal bez dovolení otcovu pušku.“

Všichni vyprskli smíchem a Karibu se tomu smál s ostatními.

Před vigvamem postavila matka starý dubový špalek a na něm sekala maso, aby mohla dál každé ženě pro její rodinu. Ruce měla celé od tuku a od krve, kterou občas slízla, aby ani krapet nepřišel nazmar.

Jedna za druhou přicházely vychrtlé Indiánky s dětmi na zádech, s dětmi, které se jich držely za ruce nebo za kabátce. Hladové oči hltaly rudočervené maso ještě dřív, než se dostalo do hrnců.

Zvlášť slabým dětem strkala matka kus jater do lačně otevřených úst. Maso dělila velice pozorně. Ženy dostávaly malé. směšně malé dávky, a přesto, když odešla poslední, nebylo na špalku nic.

Matka sklopila oči, stála tam, jako by se styděla. Otec se obrátil a mlčky odešel do vigvamu. Karibu, udatný lovec, Karibu, už zase hladový, stál se slzami v očích a s bolestně sevřeným srdcem.

Tehdy přistoupila matka k synovi a podívala se mu do očí.

„Nebuď smutný,“ řekla mu, „dnes složí celá vesnice na tvou počest děkovnou píseň a ta, i když tě nenasytí, vydrží déle než chuť masa.“

ÚTĚK

Chlapec ležel v hluboké jámě plné vůně vlhké země, zetlelého listí a čerstvého dřeva. Byla tma. Uvědomil si, že při pádu asi ztratil vědomí, protože když se vracel do vesnice, byl ještě den. Chtěl si prohlédnout pasti nastražené na pižmové krysy nad strži. Potom narazil na tu lebku. Tabákový list měl podivnou chuť… Vzpomněl si. že když ho žvýkal, cítil neklid.

Ano, určitě se všechno stalo proto, že neušetřil ducha zabitého vapili. Jak se mohl osmělit vzít z prázdné lebky zvířete ten trošek tabáku? Byla to svatokrádež, znesvětil oběť lovce.

Kdo ví, jestli se na něj nedíval z křoví malý Mikamwes. Je strašně chytrý! Dorozuměl se nejspíš hned s duchem vapiti, který se zdržuje vždy nedaleko zabitého zvířete.

Chlapcovy oči pomalu přivykaly tmě. Rozhlížel se kolem sebe. Ano, už je to tak, chytil se do pasti na losy. Ještě štěstí, že se nenabodl na přitesané kůly.

Pokusil se vstát a málem vykřikl bolesti. Pravou ruku musel mít vymknutou. Ohmatal si ji se stisknutými zuby. Teď ucítil také nepříjemně palčivou bolest hlavy. Sedl si a podíval se nahoru na hvězdy probleskující mezi větvemi, které přikrývaly vyhloubenou jámu. Třpytily se na obloze a vanul od nich pronikavý chlad podzimní noci.

Musí se co nejrychleji dostat z té díry a vrátit se domů.

Když se mu nakonec podařilo vyškrábat nahoru, sedl si ke stromu a s úlevou si oddechl. Bolest v rozbité hlavě se změnila v příjemné, tepající teplo. Zdvihl se, zrakem hledal své vlastni stopy.

Našel je hned. Rozběhl se po nich.

Té noci bylo bezvětří. Bílý měsíc stoupal vzhůru mezi stromy a zaléval chladnou září listí klenů a kaštanů, které tiše padaly na zem postříbřenou první jinovatkou.

Prodíral se houštinami, míjel palouky plné hlubokého stínu, zapadlá lesní zátiší, která jako by stále na něco čekala v tichém přemítání.

Snažil se nedívat na strany, protože tak by mohl uvidět všelicos. Mohl by tu spát Uldit, bůh prudkého větru, nebo srsti porostlá Mavmaygesi, duch tajemných míst ve skalách. Někdy, jak tvrdí staří Indiáni, bloudi po lese kostry bez hlav Vodopády promlouvají hlasy zemřelých předků a Windigové, masožraví Windigové, napůl upíři, číhají na lovce, kteří usnuli bez ohně, aby je mučili sny přízraků. Prales je plný skrytých bytostí, duchů zvířat, lidi, rostlin, větrů, vod, všude se projevuje nesmírná moc všudypřítomného Manitoua. Všeobecně se těšil vážnosti a úctě, to je sice pravda, ale málokdo toužil setkat se s ním o samotě, zvlášť když šlo o třináctiletého chlapce, který docela sám putoval nočním lesem.

Ticho.

Nikde se nic neozývalo. Jako kdyby všechna zvířata zalehla a čekala na nějaké znamení.

Karibu běží, zdá se mu, že se země pod jeho mokasíny propadává. Místo aby se chodidlo pružně odráželo, přilne ke stezce. Je chladno, a přece chlapci vyráží pot na krku i na čele.

Najednou se zastaví jako do země vrytý. Co by to jen mohlo být? Tam… na pěšině? Co to je?

Na balvanu sed i malý tvor se špičatýma ušima a dlouhýma tenkýma rukama a nohama. Kouří dýmku, z niž místo kouře vychází mléčná mlha. Zírá na chlapce svíticíma očima a… usmívá se. V zelenavém měsíčním světle vidi zřetelně jeho nízké, odulé rty.

„Mikamwes…,“ šeptá Karibu.

Ale najednou necítí strach. Mikamwes, o němž už slyšel tolik, mu připadá jako nějaký známý člověk. Možná že ho vídal, když byl ještě docela malý. Dětem se ukazuji lesní duchové a skřítkové častěji než dospělým.

Co má teď udělat? Kdyby chtěl jít dál po stezce, musel by projit vedle něho. A ví se, že když někomu skřítek zastoupí cestu, má ji změnit. Ale nohy nesou chlapce samy, Karibu míří přímo ke kameni, na němž sedí zjeveni.

Najednou se v křoví něco zablesklo.

Jiskra? Vlčí očí?

Chlapec slyší chechtot. Obraci se, dívá se – kámen je prázdný… Karibuovy oči putuji znovu za jiskrami. Nebo je to docela obyčejný potůček? Je slyšet, i jak žbluňká voda, která se leskne v měsíčním světle. Ne, v tom měl určitě prsty zlomyslný Mikamwes.

Jak jinak si vysvětlit, že chlapec – místo aby se dal přímo lesem k vesnici – seběhl dolů směrem k potoku.

Nohy ho nesou samy jako ve snách. Zůstává stát nad vysokým strmým břehem. Dívá se dolů k vodě. Měsíční světlo z ni učinilo stříbrnou stezku – cestu posmrtných procházek duchů dětí a mláďat. Ale na to chlapec ani nečeká:

Už ví, co spatři za chvíli. Dobře to ví.

Hladina stoupá… Z tůně se vynořuje Nipinabe. Crčí z něho ledová voda, je celý zelený a leskne se jako had.

Jednou nohou si stoupl na kamení a druhou, která má podobu rybího ocasu, plácá do vody. Obličej má úzký, bez brady, nad očima mu vystupují rohatá tykadla. Je zároveň malý i obrovský jako světlo, když se na ně díváš přimhouřenými řasami.

„Nipinabe…,“ šeptá Karibu docela tiše, jen pro sebe, aby ho vodník neslyšel.

Ale Nipinabe se na něho divá a ukazuje rukou na údolí, které se táhne podél druhého břehu potoka.

V jeho prstech se rozžíhá růžová hvězdička, padá do vody, proud ji unáší a zastavuje se dole, za skupinou stromů.

Oheň. Kolem něho se pohybují postavy. Určitě tam hodují bohové větrů: Uldit, Nakape-hau, Ciuat-niše a Šoven– šu.

Té noci chlapce už nic nepoleká! Musí vidět všechno!

Nadarmo se Nipinabe rozmachuje rukama a kývá tělem na všechny strany. Karibu slézá ze srázné stráně nad řekou, zdravou rukou se přidržuje keřů, přeskakuje úzký potok a běží mezi keři k ohni. Avšak světélko se nepřibližuje, spíš se naopak vzdaluje. Mizí za křovím a znovu se ukazuje malé, sotva viditelné, jako třaslavý plamínek nad močálem.

V mrtvém měsíčním světle je kolem dokola všechno ztuhlé, nehybné a tiché jako ve snu. Chlapci chvíli připadá, že se mu to všechno zdá. Ale ne. Stačí pohnout rukou a pronikavě zabolí, cítí, jak lehkými mokasíny proniká vlhkost z mokré louky.

Jde dál… Konečně se už blíží k ohni. Ještě nízký pahorek a chlapec se zastavuje u skupinky olši.

Co bys oštěpem dohodil, nebo snad trochu dál, se pohybuji kolem červené záře obrovské tmavé postavy.

Která patří hněvivému Ulditovi, jenž za bouře láme větve? Snad ten rozložitý muž, který pije se zakloněnou hlavou? To se budou divit ve vesnici, až se Karibu vrátí a bude vyprávět, co viděl. Jeho kamarád, Krátká noha, také jednou potkal skřítka. Jenže kousek od vesnice a za bílého dne. Mwawe tvrdil, že to byla veverka. Ale Mwawe se vždycky rád vysmíval ostatním a nevěřil tomu, co chlapci vyprávějí. Teď už asi bude věřit. Karibu mu poví všechno od začátku, od okamžiku, kdy našel lebku vapiti.

Oooh… ten velký v kožichu, to je snad Makape-han, severní vítr.

Co kdyby se ještě víc přiblížil? Aspoň pár kroků. Zlobili by se duchové kvůli tomu?

Najednou chlapce obklopí hluk, praskáni větví, země duní, jako kdyby někde blízko padaly balvany… Co je to? Co se děje? Železná ruka ho popadla za krk a cloumá s ním, k obličeji se blíži obrovská černá tvář, vypouleně oči a zkřiveni ústa.

„Nakapehan…“Šeptá Karibu nejistě.

Bylo jich osm. Nejstarší, širokoramenný mohutný chlap s černým plnovousem, uměl několik slov nářečí Šóníů. Když promluvil, táhla z něj směsice pachu rumu, česneku a zkažených zubů. Jeho se však Karibu bál nejmíň ze všech. Snad proto, že právě on mu napravil vykloubenou paži.

Hned první večer se dověděl, co po něm chtěli.

„Cesta,“ řekl starý, „ty ukázat cesta. Ty znát tes, voda, všechno. Ty ukázat cesta do malá řeka na východ slunce.“

Karibu se na něj podíval zamračeně a snažil se, aby nedal najevo strach, jak se na pravého Indiána slušelo. Pochopil jedno. Bílí ztratili cestu. Octli se na špatné stezce. Často slyšel, jak se bojovníci jeho kmene vysmívali bílým tvářím, že pro ně jsou všechny stromy stejné a každý vítr že má stejnou vůni.

V příštích dnech pochopil ještě mnoho jiného. Domyslil si, že bílí měli průvodce, který je opustil. Že hledají cosi, co jim schovali jiní bílí v nějaké skalní skrýši z pramene Sovího potoka, západně od řeky Muskingum. Šlo určitě o náklad kožešin nebo zásoby potravin či střelného prachu.

Znal ten zvyk. Indiáni se chovali podobně. Nechávali však po sobě znamení na stromech a balvanech. Ale bílí, to věděl dobře, byli nevšímaví a jen velmi těžko četli stopy a znamení.

Pro něho byl prales otevřená kniha. Vítr hovoří s listy. Indián to slyší a rozumí. Karibu znal řeč větru Rozuměl řeči padajícího listí, ptáků, cikád, komárů a much. Byla to písmena, z nichž si skládal slova a celé věty. Z nich se dovídal, jaké bude počasí, kde má hledat pramen, kde se usadily lesní včely. Stopy okem sotva viditelné – právě takový. a ne jiný sklon stromů, mech porůstající jejich kmeny, vlhkost země u kořenů, směr a poloha větví, stopy zvířat, mraveniště, a především vítr, který naplňoval chlapcovo chřípí akordem vůní a pachů – to vše ho vedlo neomylně tam, kam chtěl jít.

„Ty ukázat cesta,“ opakovali bílí, kteří si dokonale uvědomovali, že malý indiánský chlapec je lepší průvodce než sebeostřílenější běloch. „Ty ukázat cesta a dostat toto,“ ukazovali mu pytlík soli.

Ale zrovna ten slib se chlapci zamlouval ze všeho nejmíň, prostě v něm vzbudil podezřeni. Působil podivně – v těch dobách byla sůl v okolí Velkých jezer neobyčejné cenným a hledaným zbožím.

Nejraději by utekl. Jenže nemohl. Pořád ho hlídali. Nejvíc ten hubený, kterému Karibu říkal Zlé oko. Jeho se také bál nejvíc. Nerozuměl sice jazyku, ale instinktem dítěte přírody uhadoval jeho myšlenky.

Zatím mu nikdo neukřivdil. samozřejmě kromě toho, že ho zadrželi a odvedli násilím.

Museli ho krmit, aby vydržel tempo jejich pochodu. Starali se o něj, protože ho potřebovali.

Zlobila je jenom chlapcova hrdost, chladný, téměř lhostejný pohled jeho úzkých očí, neústupné, nesmlouvavé mlčení. Zlobilo je, že dokáže vždycky, za každé okolnosti zachovat důstojnost, kterou znali od dospělých bojovníků. Měli dojem, že je chlapec nevidí, že jeho oči se dívají jen někam mezi stromy a uši že sledují jen zvuky divočiny.

Mýlili se. Pod maskou lhostejnosti skrýval chlapec zvědavost, smutek i netrpělivost.

První dny očekával pomoc od Indiánů. Otec se sice vypravil lovit na delší čas, ale oba otcovi bratři, Malý i Velký strýc, se jistě pustili do pátráni. Naneštěstí hned druhý den začalo sněžit, ne mnoho, ale dost, aby sníh zakryl stopy. Tak se stalo, že Karibu byl odříznut od svých a střežen nepřátelskými muži.

Pouze vědomí, že vlastně oni, bílí, jsou ztraceni v divočině, kterou jé prováděl Karibu, dodávalo chlapci odvahy.

Šli už tři dny. Pořád na východ. Šli dost pomalu, protože se bílí často zastavovali a většinou vyráželi na cestu po nočním odpočinku až kolem poledne. Karibu nad tím pohrdavě krčil rameny. Takovou vzdálenost by bojovník z kmene Šóniů urazil za jediný den.

Ještě stále se pohybovali ve známé krajině. Věděl, že bílí hledají potůček, který vtéká do řeky Muskingum zhruba dva dny cesty na sever od ústi. Chodili tam s otcem v zimě lovit, v paměti mu zůstal obraz skal u pramenů Sovího potoka. Tam byly jistě ukryty zásoby a nejspíš i čluny, na nichž chtěli bílí před prvním ledem plout na sever.

Občas se ptal, co se stane, jestli se rozhodnou, aby šel s nimi dál. Vzápětí si však uvědomil, že to není možné – až se dostanou k vodní cestě, nebudou potřebovat průvodce.

Konečně dorazili k pramenům Sovího potoka. Bílí vytáhli kožený svitek pomalovaný obrázky. Drželi ho v rukou a tak začalo pracné hledáni uprostřed skal a jeskyní. Kdyby jim Karibu neukázal cestu, trvalo by to velice dlouho. Byla to stěna zavalená kamením. Trsy mechu zastrkané schválně do škvír, aby se nic nepoznalo, zežloutly a uvadly. Chlapec se nemohl vynadivit, jak jsou bílí naivní. To bylo přece nejlepší znamení, že jde o práci lidských rukou.

Týž den, když už stál před otevřenou jeskyní, vycítil, že se na něj někdo upřeně dívá. Obrátil se. Za nim stál Zlé oko. Zároveň si všiml, že oči bílého se dívají na někoho nad jeho hlavou a že dělá rukou podivný a téměř neznatelný posunek. Chlapec se tam opatrně podíval – bílí si vyměňovali pohledy, střídavě ukazovali na skrýš a na něho. jako by říkali: Chlapec ví příliš mnoho. Musí se odstranit.

Z jeskyně vyšel starý se stohem liščích kožek. Tamti se k němu přiblížili a Karibu uslyšel, jak se o něčem tiše domlouvali. Vousáč se na chvíli zamyslel. Jeho oči se zastavily na hubeném chlapci, setkaly se na okamžik s chladným a klidným pohledem malého Indiána.

Řekl něco, na co tamti pokrčili nespokojeně rameny, a ukázal na lehce zasněžený prales. Chlapci bušilo srdce. Začínal rozumět. Zhrozil se.

Sledoval očima pohled starého až k hradbě stromů, které se vlnily jako nekonečné moře.

Prales… Jeho prales, tak blízký a zároveň v době mrazů tak strašný pro bezbranného člověka odkázaného na jeho milost a nemilost.

Vzpomněl si na vyprávění o Indiánech, které jejich kmen odsoudil k smrti. Nechali je prostě v pralese – bez zbraní, bez potravy a bez ohně. Později lovci nacházeli jejich kosti.

Že by i jeho měl potkat podobný osud?

Stál tam schoulený jako zvířátko, když zvětřilo nebezpečí. Byl obklíčen nepřáteli. Kdyby tak mohl utéct! Ale dobře věděl, že beze zbraně a bez nejnutnějších věci se takový útěk rovná smrti.

Než sestoupili ze skal, začala pořádná chumelenice. Zdvihl se severák a přihnal houfy těžkých mračen. Sněžilo tak hustě, že nebylo skoro vidět.

Toho dne už nemohli pomýšlet na sestup k Sovímu potoku, po němž mohly plout čluny.

Dva tři dny se chumelilo. Kolem dokola tábořiště vyrostly závěje do výšky člověka, stromy se skláněly k zemi pod obrovskou tíhou a nahoře směrem k pralesu se bělaly kopce navátého sněhu.

Sníh odklizený ze stanů vytvořil kolem tábořiště val, který nebylo možno překročit, protože v něm dospělý muž zapadal až po ramena.

V táboře však začal čilý ruch. Hrozba silných mrazů jim nedovolovala vyčkávat. Bílí jako by teď zapomněli na chlapcovu přítomnost. Byli zaujati plněním pytlů, jejich zabezpečováním před vlhkem, opravami rozeschlých lodí i spravováním oděvu. Měli před sebou těžkou cestu. Nosili nebo tahali čluny a zbytek nákladu bez pomoci psů a koní, museli tak projít několikamílovým otevřeným údolím podél kamenitého řečiště, údolím zapadaným silnou vrstvou sněhu.

V předvečer odchodu vytáhli sněžnice, bez nich by se nemohli pohybovat v hlubokém sněhu. Museli je namazat tukem, aby se na ně nelepil sníh.

Tuto práci svěřili chlapci. Sedl si u ohně a bílí zatím ještě pořád balili a pořádali věci.

Natíral jeleni šlachy napjaté jako struny. Potom spočítal sněžnice. Osm. Osm párů. Ihned si uvědomil, co to znamenalo. Bylo jich osm a každý má svůj pár.

Karibu nemá sněžnice. Byl tedy odsouzen k smrtí. Jinak přece nemůže jít v hlubokém sněhu. Člověk není pták. Nedokáže létat.

Tušil něco takového po celé dny čekání. Jeho srdce bylo klidné. Ani strach necítil. Smrt… Každý přece musí umřít. Neviděl jiné východisko.

Opravdu se nedalo nic dělat? Chlapec se rozhlédl kolem sebe, Přivřenými řasami se podíval zamyšleně do ohně. Koutky úst přeletěl záchvěv sotva postřehnutelného úsměvu, Potom pomalu vstal a narovnal se.

Došel až k sněžnému valu, který začínal hned za stromy.

Nejbližší stan byl asi prázdný. Byl to ten, v kterém chlapec obyčejně spal pod ochranou Zlého oka. – V koutě musí stát puška. Ano. Je tam. Chlapec ji nahmatal ve tmě, sklonil se a vystrčil ven skulinou pod zadní stěnou stanu. Ještě pytlík s prachem a hrst kulek. Strčil si ho hluboko za koženou kazajku. Pomalu se vrátil k ohništi. Srdce mu bušilo jako kladivo, ale nikdo si ho nevšímal.

Rozhlédl se. Starý s někým mluvil u druhého ohně a zašíval pytel. Zlé oko čistil jednu ze svých pušek. Ostatní byli zaměstnáni vysmolováním člunů.

Chlapec přihodil na oheň pár jedlových větví, potom rychle další a k nim přidal sněžnice. Zbyl jenom jeden pár a ten strčil do stínu za sebe.

Sněžnice už hoři. Stalo se. Chlapec se chvěje vzrušením. Opatrně odsedává od ohně, zdvihá hlavu.

Najednou mu zděšení stisklo hrdlo. Tam… na druhé straně ohně… oči… hrozné, zlé oči se dívají na něho: Pohybují se kolem ohniště. Blíží se k němu, Karibu zadržuje dech. Je prozrazen?

Chlapec se krčí… Zlé oko jde k němu se skloněnou hlavou, ohromný, strašný, jeho ruce se zatínají, stejně jako tenkrát na skále… Pořád blíž a bliž…

Karibu slyší nesrozumitelné blekotáni, bílý se nad ním sklání, napřahuje ruce, chce mu stisknout krk…

Najednou chlapcova ruka se bleskurychle vymrštila, a než ji bílý mohl chytit, má v očích hrst žhavého popela.

Výkřik. Divoký výkřik bolesti a vzteku. Bílý uskakuje a zároveň zdvihá ruce k obličeji.

Karibu vyskočil ze země, popadl poslední pár sněžnic, ani se neohlédl za sebe a uháněl za stany, kam ukryl pušku. Vyhrabal ji ze sněhu a přehodil rychle na záda. V dřepu si houževnatě přivazuje na nohy sněžnice. Řemínky se zamotávají… trhají se…

Chlapec se kouše do rtů; až z nich vytryskne krev, sténá bezmocnou bolestí. Už slyší dusot nohou, hlasy bílých se blíži. Podaří se mu uniknout?

V poslední chvíli se vyšplhal na sněžný val. Vzepřel se na sněžnicích, ale ztratil rovnováhu a padá do závěje, stěží se z ní vyhrabal a postavil znovu na nohy… Konečně se mu to podařilo a už utíká skokem do tmy. Noc mu přeje, měsíc nesvítí. Dovoluje chlapci, aby se dostal k zasněženému křoví, dřív než z tábořiště třesknou první výstřely.

Karibu se na chvíli obrací a vidí obrysy mužů zapadlých do sněhu se zdviženými puškami. Běží dál. Jak lehce ho nesou přes závěje sněžnice. Uhání, bílí ho už nevidí, skryla ho neproniknutelná tma.

Má takovou radost! Nejen že jim utekl, ale nechal je, těch osm dospělých, strašných bílých, kteří jsou teď uvězněni ve sněhu. Karibu propuká v smích, i když je ještě celý rozechvělý vzrušením. Dokázal to. On je tam uvěznil. Třináctiletý chlapec!

Najednou se přestal smát. Zastavil a obrátil se k růžovému měsíci nad tábořištěm bílých. Odtud jsou vidět Už jen špičky stanů ozářených ohněm.

Malý Indián se narovnal – ne, nemůže si to odříct, napřímil se, až se sněžnice trochu zabořily do sněhu, a vší silou svých mladých plic vrhá do noci k bílým pronikavý, ostrý válečný pokřik Šóníú.

Karibu jde zasněženým tichým lesem. Už je den. Sviti slunce, občas, shodí ze stromu velký chumáč sněhu, který se rozpráší jako stříbrná mlha mezi černými kmeny.

Ráno ulovil králíka. Nebylo to zrovna snadné. A také zapálit ohníček nebylo jen tak. Nakonec opekl králíka nad žhavým popelem a posílil se jeho masen. Opřel se o kmen stromu a odpočíval.

Potom pečlivě očistil králičí kosti a lebku. Položil ji na zem.

Bez zloby jsem té zabil, odpusť mi…

Tak zpívají dospělí lovci.

Pak do ní nasypal trochu střelného prachu. Je to nejcennější věc, kterou má. Musí se stát zadost starým obyčejům.

Potom vstal, dal si pušku na záda a vyrazil houštinou po stezce viditelné jen pro jeho oči.

Má před sebou asi osmdesát mil cesty ve sněhu a mrazu.

VELKÉ OHNIVÉ KYJE

V zimě, která, přišla po hladovém roku, napadly spousty sněhu a řádily mrazy. Stromy pukaly a řeky zamrzaly až na dno; ale mráz k nim také zahnal ze severu stáda losů. Zase přitáhli jeleni karibuové jako před čtrnácti lety, když spatřil světlo světa Okahokiův syn. Ano, pro vyhladovělé Indiány přišla šťastná zima.

Denně lovci přiváželi plné sáňky zvěřiny. Ženy prostě nestačily zpracovávat maso a kůže. Zásobárny a truhly se plnily sušeným masem a škvařeným sádlem. Všude se ozývaly písně, kouř se vznášel nad střešními otvory, ve vigvamech se rozléhal veselý dětský smích.

Blahořečený byl ten třeskutý mráz.

Lelewaja, žena náčelníka Okahokiho, se dívala s radostí, jak jejich syn roste a mužní. Teď je jasně vidět, co znamená čerstvé maso a teplá krev losů a jelenů. Zvířata musela zahynout, aby lidé mohli žít. Takový byl odvěký zákon divočiny.

Avšak po svátcích Nového dne přišly špatné zprávy. Jednoho večera se ve vesnici objevili rudí bratři z východu. Běženci z vypálených vesnic. Vypadali strašně. Obličeje měli černé a opuchlé mrazem. Někteří byli doslova pokryti ranami, matky nesly zmrzlé děti. Byli to Delavarové. Hovořili jazykem, který byl pro Šoníe málo srozumitelný. Když se u nich ohřáli a najedli, začal s nimi hovořit stařec Punario, neboť ten znal všechna nářečí z kraje Velkých jezer.

Obrátil se pak ke svým a oznámil jim, co se dověděl. Říkají, že je bílí napadli kvůli velkým odměnám, které jejich Velký otec vypsal za skalpy indiánských bojovníků a také za skalpy žen a dětí. Mnoho, mnoho vesnic lehlo popelem, zatímco muži lovili. Bílí pobili ty, co zůstali ve vesnicích:

„Běda… běda…“ naříkaly ženy.

„Říkají, že dlouhé dýky pronikají stále dál na západ. Mýtí prales a zabírají půdu rudých kmenů.“

Skutečně měli pravdu. Odevšad přicházely podobné zprávy.

„Co to má znamenat?“ ptali se pobouřeně bojovníci. „Dovolíme, aby nás vyvraždili ve vlastní zemi? Dnes to jsou Delavárové a Kajugové, zítra dlouhé dýky přijdou do našich vesnic a začnou řádit stejně.“

Nikdo se proto nedivil, když brzy na jaře, ještě v době zamrzlých řek, přišli poslové ze severu, poslové sachema, hlavního kmenového náčelníka Ottawu Pontiaka. Přinesli válečné vampumy.

Okahokiův syn Karibuv společně s bojovníky a staršími chlapci, se dostal do velkého poradního vigvamu. Slyšel, jak jeden z poslů „přečetl“ z vampumu sestaveného mistrně z broušených drobných mušli provoláni velkého sachema. Viděl, jak muž z kmene Ottawů podal otci rudou válečnou sekyru a jak otec zdvihl sekyru vysoko nad hlavu, aby ho všichni bojovníci viděli dobře, a potom ji zarazil do země u ohniště.

Šóniové přijali výzvu ke společnému boji. Přidali se ke spojeným kmenům, které chtěly bojovat o svůj život.

Toho večera, když se po shromáždění vrátili domů, nemohl se Karibu zdržet, aby se otce nezeptal:

„Vezmete mě s sebou na válečnou výpravu? Tahle zima je už přece moje čtrnáctá.“

Okahoki si dál smýval červené a bílé čáry, kterými si ozdobil obličej před radou bojovníků, zdvihl hlavu a přelétl očima štíhlou chlapeckou postavu svého syna. Usmál se téměř nepostřehnutelně.

„Přines matce vodu,“ řekl. „Všiml jsem si, že je kotlík prázdný.“

Chlapec stiskl rty. Pochopil dobře otcovu odpověď. Stále ještě má plnit povinnosti, které nepřísluší dospělým. Neodpověděl nic. Vstal a vyšel z vigvamu s vahami na vodu k řece. Srdce měl plné hořkého smutku.

Když měl otec vyrazit na sever, na velkou válečnou radu, jako všichni ostatní náčelnici kmenů, kteří přistoupili k indiánskému spolku, matka řekla:

„Chci, abys předtím přivezl od babičky Owigu. Moje srdce nepozná klid, dokud dítě nebude u mne.“

Owiga byla chlapcova mladší sestra. Bylo jí šest let. Loni v hladovém létu ji Lelewaja odvezla ke svým rodičům, na severní břeh jezera Erijského, pět dní cesty od jejich vesnice. Tam měli alespoň ryby.

Ale teď, když se blížila válečná doba a zásob bylo dost, toužila matka mít ji zase u sebe.

Otcova tvář se zachmuřila.

„Máš pravdu, matko.“ Řekl, „ale znamená to pro mne ztrátu asi deseti dnů a na válečnou radu bych nechtěl přijet později než ostatní.“

„Vezmi mě s sebou,“ řekl Karibu, který naslouchal jejich rozhovoru. Právě vysával morek z jeleni kosti. „Velká kánoe je přece opravená. Ty pojedeš do Detroitu, a já odbočím na východ k dědečkově vesnici. Už jsem snad dost velký, abych se dokázal postarat o Owigu a dovezl ji domů.“

Okahoki se zamyslel a pak svolil.

„Dobrá, pojedeš pro sestru. Snad ti nemusím říkat, že máš plout pomalu a nedělat hlouposti. Matka bude neklidná a ty se nesmíš cestou zdržoval.“

Chlapec měl radost z otcova svoleni, ale přitom si myslel:

Otec se mnou mluví jak s malým dítětem. Paměť dospělých je kratší než zimní den. Copak už zapomněl, že jsem to byl já, kdo ulovil medvěda, že já jsem zachránil celou vesnici před smrti hladem a že jsem utekl osmi bílým mužům?

Za šest dní přijel Karibu do hurónské vesnice na severním břehu jezera Erijského, odkud si před lety přivezl otec chlapcovu matku, mírnou Lelewaju. Nebyla to vysněná válečná výprava. Ale pořád to bylo pro chlapce lepší než monotónní život ve vesnici a věčné pomáhání v domácnosti.

Když se konečně doptal na dědečkův vigvam a objevil se před starou Indiánkou se širokou plochou tváři lemovanou skoro šedivými a mistrně spletenými copánky, musel vynaložit hodně námahy, než ji vysvětlil, kdo je a proč sem přijel.

„Hai! Hai!“ vykřikla babička, která naposledy viděla vnuka, když si ještě hrál s chrastítkem z buvolího rohu na matčině klíně. „Je to možné, že by to byl náš malý Karibu! Muži!“ zavolala dovnitř do vigvamu. „Pojď se podívat, jakého máš pěkného vnuka! Je už skoro tak velký jako dospělý bojovník!“

Ale dědeček si dával načas. Když vyšel ze stanu, přivítal se s chlapcem klidně, jak se slušelo na starého bojovníka – ženy mohou vykřikovat samou radostí, ale muže je takové chováni nehodné.

„Sedni si, vnuku,“ řekl pomalu a díval se s tichým a nenápadným zalíbením na Karibua, „hned nám ženy dají něco jíst.“

Chlapci udělalo dobře, že s ním jednal jako s dospělým. Za chvíli přiběhla do vigvamu Owiga. Přivítala bratra očima hořícíma zvědavostí.

Ještě nikdy nebyl tak krásně oblečen, pomyslilo si děvče, ale neodvážilo se to vyslovit nahlas, aby nerušilo rozhovor mužů.

Karibu vypadal opravdu neobyčejně pěkně. Vlasy měl načesány nahoru a několikrát ovinuté červeným řemínkem, takže připomínaly trochu štětku z jeleního ohonu, kterou si dospěli zvykli zdobit své hlavy. Na bílém losím kabátci visel náhrdelník z medvědích drápů a několika jiných menších: ze zubů ondater, z lesklých plíšků, pecek a vyřezávaných kousků kosti. Na nohou měl Karibu dlouhé kožené leginy, které mu sahaly od beder až k patám a byly zdobené barevnými třásněmi. Tak bohatě vyšívané mokasíny Owiga ještě neviděla. Nebyly tak nízké jako dědečkovy, ale pěkně vysoké a vyložené kožešinou. Ze všeho nejhezčí však byl široký kožený pás vyšívaný rybami a slunci, za ním měl zasunutou dlouhou loveckou dýku s rukojetí vykládanou mosazí. Na bratrových ramenou uvidělo děvčátko toulec plný tenkých šípů a velký luk z rohů horského berana, který dřív patřil otci. Ano, bratr vypadal báječně, ale i děvče se mělo čím pochlubit. Tak dlouho se vrtělo a natřásalo před ohništěm, dokud si dědeček nevšiml jejího nápadného chování a nezeptal se:

„Copak si přeje naše nejmladší žena?“

Owiga neustále poskakovala a volala:

„A já jsem dostala od babičky opravdickou železnou jehlu! Už napořád! Napořád!“

Babička se zřejmě zastyděla, že byla taková rozhazovačná, protože malou pokárala:

„Není hezké chválit se sama. A jehlu musíš odevzdat matce, až se vrátíš domů.“

Vtom se však už starý Indián ujal děvčátka.

„Dětem se nemají dávat tak drahé věci,“ řekl, „ale když jsi to už udělala, nemůžeš ji jehlu brát. Bude patřit Owize.“

Dědeček je spravedlivý, pomýšlel si chlapec. Ale neměl čas zabývat se tím déle, protože babička před něj postavila dřevěnou misku plnou žlutých noků a chutných kousků pečené.

Za dva dny, když se Karibu a Owiga loučili s dědečkem a babičkou, přišla k nim žena, za niž stála hubená dívka s velkými dlouhými copy převázanými bílými řemínky.

Žena slyšela, že chlapec přijel pro Owigu a že ji odváží na jih. Přišla se zeptat, jestli by nevzal s sebou také Metanu. Je to dcera její sestry, která žije na východním břehu řeky Sandusky. Kvůli zneklidňujícím zprávám by bylo lepši, kdyby se Metana vrátila ke svým. A mladý Šónía se bude muset dostat přes Sandusky cestou do Ohia.

„Ano,“ odpověděl dědeček po krátkém přemýšleni, které musí předcházet každému rozhodnuti indiánského bojovníka. „Karibu je už velký a lze mu důvěřovat.“

„V kánoi je místa dost.“ ozval se Karibu.

Metana dostala od tety uzlík s jídlem a náhradní veslo.

„Aby tam neseděla zbůhdarma,“ řekla její opatrovnice.

Doprovodili děti až na břeh jezera. Tady spustil Karibu na vodu kánoi, kterou nesl na ramenou, a rozloučil se s dědečkem a babičkou.

„Vyrazíš s otcem na válečnou výpravu?“ zeptal se velmi vážně starý bojovník.

Karibu nechtěl lhát, ale neměl sílu přiznat pravdu.

„Strašně rád bych šel,“ řekl, ale dědečkovi se do očí nepodíval.

„Ho, ho!“ zasmál se Indián. „To tedy určitě vyhrajeme!“

Karibu tam stál zmaten. Pochopil, že dědeček žertoval, ale doufal, že si toho Metana nevšimla.

Při prvním odpočinku si přisedli k ohništi dětí dva bojovníci kmene Seneků. Chlapec je počastoval svými zásobami a jako pravý muž vykouřil s nimi kalumet. Cítil, že se Metana na něj dívá vážně a s obdivem. Domníval se, že jeho chování je plné vážnosti a rozvahy.

Jeden bojovník si všiml náhrdelníku z medvědích drápů.

„To náš mladý bratr už ulovil tak silné a velké zvíře?“ zeptal se vážně.

„Ano,“ odpověděl Karibu, „ale to není nic zvláštního.“

„Skromnost je ctnosti odvážných,“ poznamenal druhý Seneka.

Chlapec byl samou radosti v sedmém nebi. Litoval jenom, že se nehodilo, aby vyprávěl o svém dobrodružství s medvědem, když už byl takový skromný.

Bojovnici s ním rozmlouvali dál o lovu jako s dospělým a zkušeným lovcem. Chlapec se mimoděk narovnal, vzpřímil. Aby si dodal ještě větší vážnosti, řekl velitelským hlasem, aniž se podíval na dívku:

„Metáno, přikryj mou sestru medvědí kůží. Noc je chladná.“

Metana bez meškáni vyskočila, šla k Owize, která spala na lůžku ustlaném z jedlových větví.

Potom bojovníci hovořili o nadcházející válečné výpravě. Zřejmě jeli jako Karibuův otec na velkou radu k Ottawům.

„Dokud mají bílí málo střelného prachu, nehrozí nám nebezpečí,“ řekl starý bojovník.

„Ale mají ho snad dost,“ divil se druhý bojovník.

„A přece ti, kteří viděli dopisy zadržené na cestě k Niagaře, říkají, že bílí náčelníci z Detroitu, Mičilimakinaku a Miami prosí o nové dodávky, protože staré zásoby už docházejí a není daleko čas, kdy nebudou mít čím nabit muškety.“

Chvíle mlčení. Bojovnici kouřili dýmku a dívali se do ohniště. Pak řekl mladší:

„V Niagaře jsem viděl obrovské ohnivé kyje tak těžké, že ani deset bojovníků nemohlo jeden uzdvihnout. Takové velké pušky jsem viděl i v pevnostech na východě. Vystřeluji veliké kameny, které dokážou zabít naráz spoustu lidí.“

„Uaah…,“ protáhl obličej starý, „to vypadá špatně.“

„Jestli vyzbrojí čluny, ve kterých budou převážet střelný prach a zbraně těmi ohromnými ohnivými kyji, naši bojovníci je nedokáží zadržet.“

„Uaah… mluvíš pravdu. To je velmi špatné.“

„Jak vypadají ty obrovské pušky?“ zeptal se Karibu.

„Jsou ohromné,“ odpověděl muž z kmene Seneka. „Podívej se…“ vzal do ruky klacek, mokasínem uhladil písek a začal kreslit. Karibu se k němu naklonil. Viděl: vodorovná silná čára představovala zem. na ni se objevily obrysy lidí s holemi v rukou. Byli to vojáci s mušketami. Potom bojovník nakreslil něco, co se podobalo silnému, krátkému trámu spočívajícímu na ploché truhle. Vedle ni nakreslil kolečka, která vypadala jako hromada dýni.

„To jsou ohnivé kameny,“ řekl, „a tohle,“ ukázal na vodorovný trám, „to je »velká puška«.“

„Ano,“ dodal po chvíli. „Byl jsem v Niagaře a viděl jsem spoustu věcí.“

Karibu se na něj podíval.

„Můj otec je náčelníkem kmene Šóniů od břehů Ohia. Myslím, že až se doví o velkých kyjích, bude se snažit vymyslit něco proti nim.“

Ale Senekům se to zřejmě nezamlouvalo. Kroutili pochybovačně hlavami.

„Velké ohnivé kyje jsou určitě začarovány,“ řekl starší. „Všichni víme, že bledé tváře jsou spolčené s Velkým duchem zla.“

Téměř celý následující den strávily děti na vodě. Kánoe jela podél severního břehu jezera Erijského na západ. Svítilo jiskrné jarní slunce. Nad hladinou poletovala hejna vlaštovek, racků a čejek. Obloha byla bez mráčku, voda jasná, světlemodrá, nekonečná jako moře.

Owiga si prozpěvovala své dětské zpěvánky, potom dřímala s hlavou opřenou na kolenou.

Karibu i Metana mlčeli. Úporně veslovali. Bylo to mlčenlivě soupeření. Žádný nechtěl být tím horším. Chlapec viděl, jak na dívčiných pažích vystupuji drobné kapky potu, Několikrát obrátila k němu hlavu, jako by se chtěla přesvědčit, jestli se Karibu nehodlá vzdát. Avšak jeho ústa byla sevřená v rozhodném odhodlání vydržet.

Jen ať si nemysli, že ustoupím já, umiňoval si svatosvatě.

Takhle veslovali už od samého poledne. A teď se den začíná chýlit ke konci. Nad lesy se otevřela pohádková brána ze zlaté, fialové a tmavé zeleně a do ni pomalu zapadalo slunce. Ale oni to neviděli. Zmocňovala se jich stále větší únava. Chlapec pocítil ostrou, neustávající bolest v kříži. Ale nesměl přece přestat ani na chvilku veslovat! Metana se naklonila dopředu, slyšel její zrychlený dech. Její záběry byly stále slabší.

Potom, nevěděl ani kdy a proč, se kánoe začala blížit k břehu. Dost možné, že oba měli zároveň stejnou myšlenku. Neznatelně odbočovala od přímé cesty a připlouvala k rákosí ú břehu.

Chlapec vyskočil jako první a táhl kánoi za sebou. Dívka ho následovala.

Stanuli na suchém písku udýchaní a zpoceni.

Potom vyprskli. Smáli se tak hlasitě, že se vzbudila Owiga schoulená v loďce. Začala se smát s nimi, i když nevěděla; oč jde. Vlastně Karibu ani Metana nevěděli, proč je jim tak dobře a veselo, proč se musí smát a smát, až už nemohou dýchat.

Děvčata nanosila větve a Karibu vytáhl z váčku na krku křesadlo a pustil se do zapalováni ohně. Potom Metana vytáhla zásoby: sušené maso rozdrcené na prášek (říkalo se mu pemikan), kukuřičné placky, pražené Fazole a tykev s klenovým sirupem. Potom zavolala na Owigu.

Děvčátko stálo na břehu, a místo aby běželo k nim, volalo je k sobě:

„Tam… tam…“ ukazovalo na jezero. „Pojďte rychle. Tamhle jedou velké lodě!“

Karibu a Metana běželi ke břehu. Před nimi, dole, na jasné hladině, která jako by vsávala do sebe zbytek denního světla, pluly dvě šalupy. Odtud bylo zřetelně vidět postavy vojáků a rytmický pohyb vesel. Lodi měly značný ponor, neboť vezly náklad v truhlách a pytlech, a pohybovaly se dost pomalu.

„Podívej se… ,“ zašeptala náhle Metana. „Vidíš vzadu ty černé kameny…“

Karibu si jich už také všiml. A naráz si vzpomněl na kresbu; kterou zkušený bojovník znázorňoval včera na zemi obrovské ohnivé kyje.

Ano, nemohlo být pochyb – obří pušky stály na zádích obou šalup. Tajemné zbraně, kterých se indiánští bojovnici obávali nejvíc.

Chlapec se na ně díval zvědavě. V časném soumraku jarního dne je viděl zřetelné, mohl docela rozeznat odstín barvy červených stejnokrojů bílých vojáků a anglickou vlajku na obou přídích.

„Ano.“ řekl za chvíli, „to jsou určitě ty velké pušky, o nichž mluvili Senekové.“

„Myslíš si, že jsou začarované?“ zeptala se tiše dívka.

„Ne… Nevím.“

„A nemohou… neuvidí nás tady?“

Karibu pokrčil rameny.

„Jsi hloupá,“ řekl, „přece nás už minuli. Ostatně by sem k nám ani nedohlédli.“

„Jednou vyprávěli u nás, u Sandusky, že bílí bojovnici mají trouby s průzračnými kameny uvnitř, kterými vidí všechno. I na velkou dálku.“

„I nás vidi?“ zeptala se polekaně Owiga.

Karibu ji položil ruku na rameno. Zavrtěl hlavou. Ale vlastně ani on nebyl tak docela klidný.

Najednou si vzpomněl na ohniště. Metanu napadlo zřejmě totéž, protože se oba podívali stejným směrem. Nad tmavou zeleni hustých túji stoupal vzhůru úzký proužek kouře. Jak snadno ho mohli zpozorovat. Dokonce i zdaleka.

Dívka vyskočila první, aby udusila oheň. Karibu i Owiga jí přiběhli na pomoc a potom se vrátili znovu na břeh.

Šalupy v ladném půlkruhu odbočily ke břehu a zamířily k malému mysu asi půl míle od místa, kde stály děti.

Owiga začala poplakávat. Metana a Karibu se ji snažili uklidnit, ale i jich se zmocnil pocit nejistoty. Sedli si do křoví na břehu, odkud bylo vidět mys.

„Co budeme teď dělat?“ zeptala se Metana.

Chlapec se podíval na obě dívky, které se na něj dívaly bezradně. Pochopil, že očekávají od něho pomoc a rozhodnuti. Na okamžik pocítil uspokojeni, dokonce velkou hrdost. Ale hned se změnila v těžké břímě zodpovědnosti. Znal ten pocit. Vzpomněl si na otcovu nemoc, na hlad a na uloveného medvěda. Přece už tenkrát musel rozhodovat nejen o svém vlastním osudu, ale o osudu celého kmene. Tady byli jenom oni tři – on, Metana a Owiga.

„Myslíš si, že lodě poplujou na sever?“ zeptala se dívka.

Pochopil, oč jí jde. Bála se o své, měla strach o vesnici na jihu, u Sandusky.

„Ano,“ odpověděl. „Určitě se stočí na sever. Jinak by přece pluli podél jižního břehu jezera, a ne podél severního, po vodní cestě z Niagary do Detroitu.“

Ale teď se zase zamyslil on. Detroit. Bílí tedy plují ve stejném směru, jako jel jeho otec. Vezou střelný prach pro severní pevnosti. Senekové o tom mluvili. Mají velké ohnivé kyje a nikdo je nedokáže zastavit.

Najednou Karibu pochopil jasně celou situaci. Pochopil, jak nebezpečné jsou ty dvě šalupy pro bojovníky na válečné radě u Detroitu. Najednou cítil, že je malý, bezradný chlapec, který nemůže zabránit hrozícímu nebezpečí. Marně se snažil uklidnit se myšlenkou, že řeky střeží hlídky na kánoích, že v pralese v blízkosti Detroitu jsou skryti indiánští zvědové. Znal však také dostatečně dobře toto území a krajinu. Věděl: jestliže šalupy míří do Detroitu, pak tady mají poslední přestávku v plavbě. A kdo se na vodě může postavit drtivé převaze ohnivých střel?

Metana vstala a přinesla zásoby. Museli se posilnit. Jedli mlčky. Šero se měnilo ve tmu, soumrak v. noc a už sotva rozeznávali daleké obrysy lodi. Na mysu vzplanuly červené hvězdy ohňů.

„Zůstanou přes noc,“ řekl Karibu.

Owiga si ospale protírala oči. Položila si hlavu Metane na kolena.

„Sejdeme níž k vodě,“ řekla dívka. „Slyším rysí kňučeni.“

„To jsou jenom sovy,“ odpověděl chlapec nejistě.

Ale za chvíli se rozhodli, že se přesunou blíž ke břehu. Noc byla bezvětrná a klidná. Nad lesy se ukázal měsíc velký jako štít. V rákosí kuňkaly žáby.

Metana držela na kolenou spící děvčátko.

„Nesmíme usnout,“ řekl polohlasně Karibu. Potom vstal, zdvihl kánoi a položil ji na mělčinu u břehu.

Musíme být opatrní, myslel si.

Uslyšel za sebou Metanu, její hlasité šeptání:

„V jezeře je plno větví. Dávej pozor, abys nepoškodil kánoi.“

Naklonil se a dlaní přejel po vnější straně dna. Všechno bylo v pořádku.

Vrátil se a sedl si k dívce. Zamyslel se. Dlouho se ani nepohnul, mlčeli, zaposlouchali se do nočních zvuku a zahleděli se do ohně na mysu.

„Co by se stalo, kdyby se kánoe poškodila?“ zašeptala zase Metana. „Dokázal bys ji opravit, viď?“

„Ano,“ odpověděl Karibu. I on šeptal.

„Pomohla bych ti. Umím tavit smůlu.“

Potom zase mlčeli. Noc byla chladná. Koženými kazajkami pronikala vlhkost od vody.

Kdyby se na dně kánoe udělala díra, uvažoval Karibu, natekla by voda dovnitř. Kánoe by šla ke dnu. To je jasné… Ano, kdyby ve dně kánoe…, kdyby ve dně jakékoli lodi byla díra, které by si nikdo nevšiml… Například v těch šalupách, které stoji tamhle, u mysu, přivázané ke břehu… Kdyby se potopily…

Chlapec se podíval do tmavé vody, na níž vycházející měsíc rozestíral zvlněné závoje.

Jestliže taková díra tam není, dala by se…, dala by se udělat. Postačilo by připlavat k ní pod vodou a dýkou vyvrtat otvor mezi prkny.

Představil si tmavou hloubku, dno lodi a ruku vyzbrojenou nožem.

Křečovitě sebou trhl. Mohl by to udělat on, Karibu? Dokázal by to? Určitě! Jeho fantazie začala horečně pracovat. Ale co děvčata? Na ta zapomněl – taková výprava může být nebezpečná.

Otec mu řekl: „Jsi už dost rozvážný, aby ses postaral o Owigu.“ A dědeček mu svěřil Metanu. Avšak nikdo mu nepřikazoval ničit nepřátelské lodi. Nikdo.

Bylo mu z toho smutno. Seděl tam zamyšleně. Hrdinské vzrušení utichlo.

Ne. Nebudu na to myslet, řekl si v duchu.

Musí vykonat úkol, který mu byl svěřen.

„Myslíš na lodi?“ uslyšel najednou Metanino zašeptání.

Obrátil hlavu a podíval se na ni. V měsíčním světle blýskaly neklidně její úzké oči.

„Jak to víš?“ zeptal se.

„Protože na ně pořád myslím.“

„Proč?“

„Bojím se.“ zašeptala dívka. „Třeba jsou opravdu začarované.“ Pokrčil rameny. „A bílí nás vidi.“

Karibu neodpověděl. Kdoví, jestli Metana nemá pravdu? Bílí jsou neobyčejně vynalézaví a důvtipní. Všichni to o nich říkají.

„Ale ty se nebojíš, vid?“

„Ne,“ odpověděl tvrdě, i když vlastně sám nevěděl, jak to je doopravdy.

„Jsi odvážný,“ uznala Metana.

Seděli tiše, dívali se na světla ohňů tam daleko na téměř neviditelném mysu.

„Mohl bych potopit ty jejich lodě,“ řekl najednou chlapec.

Uslyšel, jak se tiše usmála.

„Zrovna jsem na to myslel,“ pokračoval Karibu. „Vůbec by to nebylo tak těžké. Doplavat k nim pod vodou. Mám s sebou dýku. Udělat díru… Voda vnikne dovnitř a loď se potopí.“

„Copak je nikdo nehlídá?“ zeptala se rozumně dívka.

„Určitě je hlídá voják. Snad jich dokonce hlídá několik. Ostatní sedí u ohňů.“

„A když tě uvidí?“

„Přece jsem pod vodou a je noc.“

„Ale loď se potápí. Toho si přece musí všimnout.“

„Potápí se. Já se vracím pod vodou.“

„Ale zůstává druhá loď.“

Karibu se zamyslel.

„Ano. Obě lodě se nepodaří potopil najednou. Nebo to stačím? Nevím.“

Znovu se zamyslil.

„A jestli jsou začarované?“ řekla vážně Metana.

„Nevím,“ opakoval tiše chlapec.

Díval se pořád na mys. Nemohl od něho odtrhnout oči.

„Ulož malou do kánoe,“ obrátil se k dívce.

Poslušně vstoupila do mělké vody, v náručí nesla opatrně spící Owigu.

„Sedni si do člunu…“

Sedla si na rohož na dně kánoe. Chlapec jí podal veslo: Z břehu vzal torby se zásobami a vklouzl za ní.

Kánoe se zakymácela v rákosí a vyplula na jezero. Drželi se těsně u břehu, protože měsíc jasně svítil. Veslovali k mysu, který jim každou chvíli mizel z oči za zalesněnými pahrbky a nerovnostmi pobřeží.

Nakonec vysedli v hustém křoví spadajícím až k vodě. Semenem přivázali kánoi k větvi nad vodou.

Owiga spala.

Vylezli na malou vyvýšeninu a podívali se k mysu. Před nimi planuly ohně. Jejich záře osvětlovala také siluety lodí i nákladu. Na břehu se pomalým krokem procházely stráže. Studené nazelenalé měsíční světlo ozařovalo celou scénu.

Karibu vstal.

„Vracíme se?“ zeptala se dívka.

„Ne. Zůstaneš u Owigy. Budeš ji hlídat,“ uslyšela v šeru jeho tlumený hlas.

Za chvíli dodal:

„Tam, kde Scioto ústi do Krásné řeky, žije náš kmen. Na jih od Sandusky. Tam je matka. Čeká na mne i na Owigu.“

„Ano,“ řekla dívka.

Karibu shodil ze sebe šaty, zul si mokasíny. V měsíčním světle se zaleskla dýka vytažená z pochvy. Šel do vody. Byla studená jako led.

„Karibu!“ zavolala najednou Metana.

Zastavil se.

„Karibu…,“ opakovala. „Zůstaneme tu samy…“

Pochopil, co tím chce říct.

„Vím. Myslel jsem na to. Musí to tak být. Jinak zahyne velice mnoho bojovníků.“

Protáhl se rákosím a ponořil do vody. Zpočátku plaval na hladině. Ale už za chvilku se celý ponořil a jenom čas od času vystrčil hlavu, aby se mohl nadechnout.

Voda, prozářená měsíčním světlem, byla stříbrná a zelená. Velké černé stíny utíkajících ryb i rozvlněných vodních rostlin zůstávaly za plovoucím chlapcem. Pohyboval se rychle a s jistotou. Voda byla jeho živlem od dětských let. Až kam sahala jeho paměť, byla pro něho stejně pohostinná jako prales. Společně s kluky dováděl ve vlnách Ohia, lovil ze dna mušle a blýskavé kamínky, lovil pod vodou ryby nebo s ostatními závodil. I teď byla voda jeho spojencem. Nesla štíhlé tmavé tělo a skrývala ho před zrakem nepřítele. Cítil se v ní bezpečný. Tady ho – zdálo se mu – nemůžou dostihnout žádná kouzla bílých.

Plaval dost dlouho. Nakonec si všiml, že dno stále víc klesá. Zmocnil se ho studený proud a táhl ho dolů.

Chlapec pospíchal nahoru k hladině. Viděl nad sebou v černostříbrných kruzích zvlněné měsíční oko. Vyplul opatrné na povrch a opatrně se nadechl ústy.

Když už zase plaval pod vodou, spatřil nad sebou dva dlouhé nehybné stíny. Lodě, pomyslil si.

Pronikl k nim spleti vodních rostlin. Vyplašil přitom celá hejna malých rybiček, které se v měsíčním světle stříbrně zatřpytily jako déšť listů svátých větrem.

Chlapec podplaval jednu loď a vynořil hlavu v jejím stínu. Vydechl. Podíval se k břehu, dýku nepouštěl ze zubů. Ve vzdálenosti asi padesáti kroků stál voják. Tváří k vodě. Ne. Nemohl ho tady uvidět.

Teď se musel rychle pustit do práce. Karibu začal ohmatávat dno šalupy. Domníval se, že se pod náporem ruky prohne jako tenké dno kánoe. Ale to nové nasmolené dřevo bylo tvrdé a Karibu pochopil, že úkol, který si předsevzal, je velice obtížný. Pomalu a pečlivě ohmatával dřevo pod čárou ponoru a ponořil se pod záď. Podíval se nahoru.

Přímo nad sebou spatřil vysunuté ústi dělové hlavně, na niž padalo měsíční světlo. Připadala mu mohutná a hrůzostrašná. Dost možná že se na něj dívala neviditelnýma očima? Co když byla opravdu začarovaná.

Hned se potopil do hloubky a bázlivě se díval nahoru. Chladná, pohostinná hloubka ho trochu uklidnila. Obeplul šalupu a dostal se pod druhou, snažil se přitom nedívat k zádi.

Druhá šalupa byla starší, její trup nebyl tak jednolitý a tvrdý. Ve škvírách nahmatal koudel zalepenou smůlou. Zabodl dýku do skuliny a začal ji rychle vydlabávat. Ale i tak pokračovala práce jen velice pomalu. I když chlapcovo tělo přivyklo ledové lázni, cítil, že mu trnou nohy a ruce, hlavně prsty že mu dřevění.

Kromě toho se musel chovat co nejtišeji. Od břehu ho sice dělila délka šalupy, chránila ho voda i hluboký stín, ale kdo mohl tušit, jestli nahoře na palubě není nějaký voják. Pak by mohl být snadno odhalen. A kromě toho mu hrozilo ještě jedno velké nebezpečí, na něž se snažil nemyslet: kouzla. Kouzla a čáry bílých mužů.

Zaťal zuby. Dýka vnikala obtížně do slizského dřeva a odlupovala drobné třísky. Uplynulo množství času, než se podařilo rozšířit skulinu. Ještě jedno zabodnuti a voda vnikne dovnitř.

Karibuovo srdce bušilo radostně. Teď musel myslet na druhou loď. Musí přece začít nabírat vodu současně, aby stráže nezpozorovaly nic dřív, než bylo nutné.

Opatrně k ní podplaval. Tentokrát ohmatával spoje mezi prkny mnohem důkladněji. Několikrát se vynořil, aby se nadechl. Při odpočinku pozoroval ze svého úkrytu břeh. Nějakých padesát kroků od něho stál voják. Bylo ho vidět velmi dobře v měsíčním světle: široký klobouk s rohy; přiléhavý kabátec, jehož červeň připomínala teď v zeleném přísvitu měsíce svou barvou rez. Přes únavu a ledovou zimu se Karibuovi chtělo smát.

Vrátil se znovu pod hladinu. S neobyčejnou důkladností prozkoumával čepeli dýky a konečky strnulých prstů spoje. Konečně! Narazil na místo, v němž jako by už dávno bylo dřevo poškozené a méně odolné. Ale práci ztěžovala poloha – místo bylo hluboko pod vodou, těsně u kýlu. Chlapec horečnatě pracoval dýkou, stále častěji mu teď chyběl vzduch.

Tehdy ho napadlo, že u břehu přece roste vysoký rákos. Neztratí mnoho času, když si pro něj doplave na hod oštěpu od tábora bílých.

Stiskl v zubech dýku a potopil se do zelené hloubky. Za několik minut se vrátil s dlouhým rákosem, který byl uvnitř dutý.

Opatrně vystrčil jeden konec nad hladinu těsně u zádi tak, aby ho nemohl nikdo z břehu zpozorovat, druhý uchopil ústy. Teď nemusel každou chvíli na hladinu kvůli nadechnuti. Pracoval klidněji. Trápily ho jenom velké černé pijavky, které si přinesl z bahna u břehu. Přisály se mu na nohy u kotníků a kolen. Chlapec je seškrabával dýkou, ale přisávaly se znovu.

Otvor se zvětšoval a Karibu si pomyslil, že se zanedlouho bude moci vrátit zpátky k první šalupě a prorazit prkno už nadobro. Pomyslel si také, že ani dlouhá puška, ani lodě nejsou začarované, když on, Karibu, může do nich beztrestně…

Vtom ucítil mohutný úder do zad. Jeho první a jedinou myšlenkou bylo, že je to mstivá ruka Zla, že jsou to kouzla dlouhé pušky. Celý zplihl. Dýka sklouzla po mokrém dřevu a narazila na hřbet druhé ruky opřené vedle spáry. Ztuhlé prsty se nepředloženě uvolnily. Ocelové ostří se zablýsklo v matném světle, jak klesalo ke dnu. Ve stejném okamžiku zahlédl chlapec koutkem oka stín prchající ryby.

Ach, tak to ona mi nahnala tolik strachu! ulevilo se mu.

Pocítil bolest v poraněné ruce. Podíval se – řinula se z ní krev. Pochopil, že nesmí ztratit ani chvilku. Především musí najít dýku.

Potopil se hluboko, až na dno, kde se vlnil les vodních rostlin. Rozhrnul slizkou změť, která se mu chytala rukou a nohou jako chapadla živých tvorů. Hledal. Sem někam musel přece dopadnout. Kde jen mohl být?

Rychleji… Rychleji… Chlapcovy ruce se dotkly dna. Bylo to měkké bahno – ruce, lokty, ramena utonuly v jeho nitru, chvějícím se tajemným životem skrytých drobných živočichů. Otřásl se odporem. Vyplul na povrch a znovu se ponořil.

Už přestával doufat, že se mu podaří najit dýku, když najednou ruka zoufale šmátrající po blátivém dně narazila na známý předmět. Konečně!

Rychle vyplaval na povrch. Nadechl se. Neměl čas hledat rákos – padl někam do hloubky. V horečnatém spěchu zarážel teď dýku do dřeva. Cítil podivnou tupost v poraněné ruce. Teď však neměl čas zabývat se něčím takovým.

Prorazit dřevo! Co nejrychleji – k tomuto jedinému bodu upjal všechny své myšlenky.

Výborně! Má štěstí! Dýka zajela lehce až po rukojeť. Karibu ji vytrhl a začal kroužit v otvoru a odlupovat mokré třísky.

Teď jasně cítil, jak úzký, živý pramen vody zaráží své ostři do vnitřku, jak prázdné dno lodi vsává do sebe jezero. Už se skoro dusil, když vyplaval na hladinu. Potřeboval odpočinek. Srdce mu bušilo vyčerpáním i radostí.

Rychle! Rychle!

Ještě druhá loď. Rychle! Ale proč všechno kolem ztmavlo, jako kdyby už měsíc zašel? Chlapec si protírá oči. Tma na chvíli mizí.

Karibu teď slyší silné šuměni. Že by voda proudila do lodi s takovým hlukem? Přece to mohou slyšet i na břehu… Ale ne. To šuměni je jakoby uvnitř v jeho uších, v hlavě, kterou mu vyplňuje až k bolesti.

Rychleji! Rychleji!

Chlapec se dostává pod první loď. Hledá otvor. Hledá těžce… dlouho…

Zdá se mu, že míjejí celé věky…

Pokaždé, když vynoří ruce nad vodu, cítí horký proud krve, jak mu rychle stéká po ledové kůži paže. Karibu ví, jak málo má času.

Konečně prsty narážejí na vysekanou škvíru. Je dost hluboká. Bude stačit několik zabodnutí dýky.

Jenže chlapec stále slábne. Dlouho se ještě musí potýkat s tenkou vrstvou dřeva. Když je otvor už proražen, když stále širší proud vody vniká do útrob lodi – nemá už sílu odplavat. Chvíli visí s prsty zaklesnutými do škvíry, s tváři na hladině, aby si odpočinul.

Hotovo!

Karibu se potápí hluboko, aby se vynořil co nejdál od lodi. Naplňuje ho pocit radosti. Nejen radosti. Štěstí.

Myslí na otce a bojovníky u Detroitu. Vznáší se v zelenavých tmách, které se najednou rozzářily sprškou jisker, tichými výbuchy barevných sluncí. Chlapec se vynořuje, ale i tady nad vodou všechno tepe a záři světlem nové vidiny.

Plave a plave. Ale tmavá čára lesnatého břehu, kde je Owiga s Metanou, je stále ještě daleko.

Chlapcovo srdce se náhle svírá pocitem nesmírného smutku a obavy: ví, že mu nestačí síly, aby doplaval. Slyší šumění, jako kdyby se blížil ke hřmícím vodám velkého vodopádu. Slunce, jiskry, hvězdy hasnou. Propadá se do temnoty.

Posledním zbytkem sil a zábleskem vědomí se chlapec obrací naznak a lehá si na vodu.

Vycházející slunce osvětluje záda a ramena Metany, která sedí před ním v kánoi a vesluje. Tam vpředu se pohybuje ještě jedno, veslo drobnými záběry. To malá Owiga pomáhá, jak může.

Chlapec se divá na černé lesklé Metániny vlasy, na její silná ramena. Nemůže pochopit, proč on, Karibu, leží na dně lodi a nic nedělá.

„Metáno.“ šeptá vysíleně.

Dívka obraci rychle hlavu. Owiga začíná pištět radosti.

„Ano,“ odpovídá dívka.

Karibu se usilovně snaží sebrat své myšlenky. Chce říci něco důležitého, něco strašně závažného, ale nakonec šeptá jenom:

„Zdálo se mi…, zdálo se mi…, že jsem potopil lodě.“

Metana se k němu znovu obrací a ukazuje na daleký břeh.

Karibu zdvihá hlavu a divá se, divá…

Hladina jezera je prázdná. Nic kromě racků, kteří se mírně pohupují na vlnách. Nad břehem stoupá kouř z táborových ohnišť. Pohybují se malí, na takovou vzdálenost sotva viditelní vojáci.

„Je to pravda?“ ptá se Karibu a cítí, že mu cosi svírá hrdlo.

Metana vážně přikyvuje.

„Potopil jsi lodě,“ říká. „Dívala jsem se brzy za úsvitu z břehu a už tam nic nebylo.“

„Nezdálo se mi to?“ ptá se chlapec a čiti, že se ho zmocňuje obrovská radost a hrdost.

„Doopravdy jsi to dokázal,“ opakuje dívka.

A Owiga říká:

„Metana tě vytáhla z vody. Viděla jsem to.“

Malá se odmlčuje, dívá se na bratra. Naklání se k němu na záď.

„Vyprávěj mi to,“ šeptá Karibu.

„Seděly jsme dlouho na břehu. Dívaly jsme se na jezero, jestli se nevracíš. Potom jsem viděla, že něco leží daleko na vodě. Metana řekla: »To je on.« A plavala k tobě: Přitáhla tě za vlasy a položila na břeh. Z ruky ti teklo moc krve. Celá kaluž krve. Plakala jsem. Metana ti stáhla ruku řemenem. Potom našla listí, co staví krev. Potom jsme čekaly, až se vzbudíš. Ale ty jsi pořád spal. Začalo svítat. Metana řekla: »Lodě se potopily.« Vzala tě na záda a odnesla do kánoe. Pořád ti dávala ruku na krk a plakala. Dala mi tvoje veslo. Řekla…“

„Buď zticha!“ okřikla ji Metana. „Moc mluvíš!“

Ale Karibu se na to neohlížel.

„Potopil jsem je. Je to pravda. Potopil jsem je,“ opakoval dokolečka.

A najednou pochopil, že vykonal něco doopravdy velkého, že vstoupil do světa velkých a hrdinských činů dostupných jen dospělým bojovníkům. Sám sobě připadal zralý a starší o několik let.

Vzpomněl si, co říkala Owiga. Podíval se na Metanu. To ona ho vytáhla z vody, ošetřila ránu a uložila do kánoe, aby ho mohla odvézt do bezpečí. Zachránila mu život. Obrátila hlavu, jako by tušila, že chlapec myslí na ni. Uviděl na jasném pozadí oblohy její tvář s přimhouřenýma očima a umíněně sevřenými rty.

Karibu řekl něco, co sám nečekal:

„Přijdu si jednou pro tebe, Metáno…“

„Ano,“ odpověděla tiše.

„Ale pak už budu opravdovým bojovníkem,“ dodal Karibu a představil si orli pera, která potom ozdobí jeho hlavu.

PUŠKA

„Strýčku, myslíš, že to bude stačit?“ ptal se Karibu, když rozkládal po zemi několik hromádek lesklých bobřích kožešin.

Strýc Malý, který ani zdaleka nebyl malý, ale naopak vysoký, protože měřil kolem dvou metrů, a dostal žertovné jméno, aby se odlišoval od svého bratra – dvojčete, kterému říkali Velký, poněvadž Velký byl ještě o kousek větší než Malý – tedy tento strýc Malý zavrtěl pochybovačně hlavou, ale neřekl nic.

„Tohle je všechno,“ řekl chlapec smutným hlasem, „mývali a veverčí kůže nemůžu přece počítat.“

Ano, to je pravda. Jestliže měl Karibu v úmyslu koupit si pušku, nemohl ukazovat nejlacinější kůže, za něž mohl přinejlepším dostat hrst soli nebo šňůrku s navlečenými korálky.

Kolik jich mohlo být? Strýc Malý si sedl k němu na bobek.

„… dvě… tři… čtyři…,“ počítal pomalu.

„Dvacet,“ odpověděl rychle Karibu.

Ale Malý počítal klidně dál. Musel se sám přesvědčit.

„Ano, dvacet,“ řekl za chvíli, zdvihl hlavu a podíval se klidnýma očima na synovce.

Jenže uvolí se obchodník dát mu za ně pušku, i když už nějakou postarší? Před několika lety musel chlapcův otec Okahoki nanosit stoh bobřích kožek, který sahal obchodníkovi po pás, aby si mohl koupit anglickou mušketu. Okahoki se s ni nikdy nerozlučoval a nesvěřil ji nikomu. Jenom jednou… ano, všichni ve vesnici si to pamatují, jenom jednou si ji vzal Karibu bez dovolení a zastřelil medvěda. Bylo to ve strašném hladovém roku. Medvědi maso tenkrát zachránilo život mnoha lidem z vesnice.

Strýc Malý se postavil a podíval se na svého synovce. Karibu byl ještě velice mladý, jeho oči viděly sníh sotva čtrnáctkrát. Ale byl nyní, po dobu otcovy nepřítomnosti, opatrovníkem matky i sestry jako jediný muž v domě. Okahoki se dlouho nevracel. Matka, strýc Malý a strýc Velký, otcovi bratři, Karibu, Owiga a celý kmen – všichni začínali být neklidní. Proč se najednou neobjevoval? Poslové, a dokonce i náčelníci sousedních kmenů se vrátili z válečné rady už asi před dvěma týdny. Někteří tvrdili, že Okahoki vyrazil na zpáteční cestu ještě před nimi. Ale mohli se mýlit. Okahoki mohl být také pověřen nějakým zvláštním posláním. Možná že putoval na východ k Irokézům, kteří stále ještě dělali průtahy se vstupem do velkého spolku kmenů. Nebo mohl být vyslán na západ až k prérijním Indiánům, neboť znal nářečí Peoriů a Černých nohou.

Kdo to mohl vědět? Bylo však divné, že o sobě nedával vědět.

Strýc Malý si povzdechl. Ano. Za ty kůže, které Karibu má, pušku určitě nedostane. Bílí obchodníci jsou tak chtiví. Chlapec si však zbraň zasluhuje a měl by ji mít.

Indián se zamyslel. Zdvihl oči a podíval se na kůže bobrů, které ulovil on sám a teď tam visely vypjaté. Jestliže Karibu přišel sem k němu pro radu, pak ji dostane. Dostane se mu i pomoci. Čtrnáctiletý chlapec je už podle zákona opatrovníkem rodiny, avšak ostatní její členové jsou povinni pomáhat mu v době otcovy nepřítomnosti. Karibu tedy dostane ty pěkné kůže. Snad žádné jiné ve vesnici se jim nevyrovnají. Ach, jak jsou lesklé a husté. Dá jich chlapci aspoň několik. No, čtyři… tři…

Teta Olumana, žena strýce Malého, hnětla na širokém prkně žluté těsto a zdánlivě si nevšímala, co dělají muži. Přesto však nespouštěla svá očička, úzká jako škvírky, z manželovy tváře. Věděla, jak těžko se v takových případech rozhoduje.

„Ty kůže my nepotřebujeme,“ řekla polohlasně a jakoby pro sebe.

Strýc Malý se podrápal na bradě a podíval se na svou ženu. Jak to přišlo, že vždycky věděla, nač zrovna myslí? Přistoupil ke stěně a sundal jeden celý svazek.

„Nestačí,“ ozvala se zase teta.

Strýc Malý zabručel nazlobeně, ale poslušně sáhl pro další.

Karibu se neodvažoval promluvit. Nesmírná radost mu zapovila srdce.

Na odchodnou stáhla teta z kamenů rozpálených v ohni několik čerstvě upečených pochoutek a strčila je do torby, kterou chlapec nosil zavěšenou přes rameno.

„A teď si pospěšte,“ řekla. „Říká se, že obchodník se nezastavil ve vesnici nadlouho.“

Doopravdy to tak bylo. Ani si nerozložil všechno své zboží, jak to měl ve zvyku všude, kam přijel mezi Indiány.

Ani nesundal náklad z koní uvázaných k větvi rozkvetlého kaštanu. Všechno ukazovalo na to, že on a jeho druzi vyrazí za chvíli na další cestu. Kam měl tak naspěch? Že by k němu dorazily zprávy o válečných přípravách nebo snad tam, odkud přijel, na severu, začaly už potyčky a boje? Indiáni si však uvědomovali, že se od něho nic nedovědí. Znali Gibsona už dlouho a věděli, že je lstivý a mazaný a že se nerad dává s rudokožci do řeči.

Stál teď ve stínu stromu, mohutný, ryšavý, širokoramenný, tak odlišný od štíhlých, tmavých Šóníů, kteří ho obklopovali a vyptávali se na zboží.

Ne, nebude nic měnit. Všechno už prodal. Ty plné pytle? To jsou kůže a kožešiny. Svatá pravda! Zboží už není! Přinejlepším se najde pytlík soli nebo troška střelného prachu výměnou za potraviny. Zastavili se tu jenom proto, aby doplnili zásoby.

„Nemáš pušku?“ ozval se najednou z chumlu hlas strýce Malého.

Gibson se neochotně ohlédl. „Pušku? Možná že by se našla. Hm. Možná. Co za ni dáváš?“

Malý zdvihl nad hlavy Indiánů svazek bobřích kožešin a začal se prodírat k obchodníkům. Za nim šel Karibu.

Chlapec se prostě třásl netrpělivosti. Je to možné, že mu za chvíli bude patřit puška jako otci, jako jiným dospělým bojovníkům? Ale co když nebudou stačit kožešiny i s těmi, které přinesl strýc Malý, co když jich bude málo?

„Tak sem s nimi!“ uslyšel Gibsonův hlas.

Strýc Malý a Karibu rozložili kůže na trávě. Hebká, hnědá kožešina svítila v plném denním světle stříbrošedými štětinkami.

Karibu přimhouřil oči. Tak a teď řekne, že to nestačí.

„Čtyřiatřicet,“ přepočítal je rychle obchodník.

„No, ještě uvidíme,“ řekl Gibson. „Počkej, až vyřídím ty, co přinesli potraviny. Nemysli si však, že za ty kůže dostaneš novou pušku.“

Může být starší, řekl si v duchu Karibu, ať si je třeba starší. Někteří docela tvrdí, že mají raději už zastřílené pušky.

Strýc Malý odstoupil stranou a sedl si do trávy, čekal, až na něj dojde řada.

„Chtěl bych ulovit mladého losa,“ zašeptal chlapec. „Matka by si mohla ušít novou kazajku, co myslíš, strýčku?“

Malý mlčel, ale Karibu věděl, že ho strýček poslouchá a že mu asi dal za pravdu.

Máme ještě doma uzené maso, ale hodilo by se čerstvé jelení.

„Myslíš, podaří se mi ulovit jelena?“ Chlapce neodradilo, že nedostal odpověď, a pokračoval dál: „Znám místo, víš, za jezírkem, kam chodí jeleni pit. Před několika dny jsem tam byl s chlapci. Levá ruka říkal, že by se na něj dalo vystřelit i z luku. Čtyři kusy, samý velký samec, velcí jako koně. A tučni. Snad se mi podaří ulovit jelena, jestli zřítila…“

Teď však strýc Malý udeřil chlapce zlehka přes ústa větvičkou, kterou držel v ruče.

Karibu se zastyděl a zmlkl. Čtrnáctiletý chlapec nemá plácat jako dítě. Záměry dozrávají v mlčení. Zahanbeně se podíval z boku na strýcovu tvář. Dospělí bojovnici za takových okolnosti sedí, mlčí a kouří dýmky. Dýmky? Chlapec si vzpomněl, že na dně jeho brašny leží krásná, opravdová dýmka z červeného kamene. Rychle ji sundal z ramen a otevřel.

Docela nahoře byly trochu pomačkané pochoutky tety Olumany, dál svitek jeleních šlach, které se vždycky mohou hodit, střenka zlomené dýky, kel z divočáka, ohnutý starý hřebík a dvě malé krabičky z jeleního rohu, v kterých se skrývala – tak jako v brašně každého dospělého bojovníka – v jedné červená a v druhé černá barva, aby si podle potřeby v okamžiku mohl namalovat tvář. Až úplně na dně ležela dýmka zabalená do kousku čisťounké kůže mladého jelínka.

Karibu ji někdy užíval, když si s chlapci hráli na dospělé bojovníky. To si sedli k ohni, snažili se zachovat mlčeni a podávali si z ruky do ruky kalumet naplněný tabákovými listy, kolikrát se při tom zakuckali nebo se rozkýchali v oblacích štiplavého kouře.

Už dvakrát mu však přišla vhod za docela jiných okolnosti. Jednou ji počastoval svého dědečka – to bylo tehdy, když k němu jel pro svou sestřičku Owigu. Podruhé – na zpáteční cestě, při památném setkání se seneckými bojovníky, od nichž se dověděl o velkých ohnivých kyjích.

„Strýčku Malý,“ řekl velmi zdvořile a uctivě, „jestli bys chtěl, můžeme vykouřit dýmku. To nám zkrátí čekáni.“

Malý se podíval na svého synovce a usmál se.

„Vykouříme, vykouříme…,“ řekl a vytáhl z váčku na krku hubku a křesadlo.

Obchodníkovi pomocníci seděli už na koních a byli připraveni k odjezdu, když Gibson k sobě zavolal strýce a jeho synovce.

Postarší puška s velmi dlouhou hlavni, kterou držel v rukou, upoutala chlapcovu pozornost. Prohlíželi si ji ze všech stran.

„Lepší nenajdete,“ pronesl úsečně obchodník a pak dodal, „tak přineste zbývající kůže. Ale pohněte sebou!“

Strýc Malý však nepospíchal. S obvyklým klidem otevřel roh se střelným prachem, který nosil na opasku, odměřil dávku a nasypal jej do hlavně. Potom nacpal dovnitř koudel a na to všechno olověnou kulku. Teď si ještě trochu prachu odsypal. na pánvičku.

Povzdychl si. Bylo mu lito tak cenných věci, ale musel přece vyzkoušet pušku. Gibson byl netrpělivý. Už seděl v sedle.

„Půjč mi ji, strýčku, ať si vystřelím,“ zašeptal prosebně chlapec.

Popadl pušku. Rozhlédl se. Tam! Nad zelenými větvemi trčela špička jedle. Karibu zamířil a už se ani nehnul.

Třeskl výstřel. Vršek stromu se rozletěl jako černá hvězdička.

Gibson bezděčně mlaskl. Podíval se na chlapce přivřenýma očima. Ale Karibu si toho nepovšiml. Hltal očima pušku. Viděl jenom pušku.

Obchodník převzal zbytek kožešin, zabalil je do pytlů a společně se svými druhy odjel lesní stezkou na východ. Strýc Malý šel domů. Karibu zůstal sám. Konečně sám se svou pravou puškou!

Nemohl odolat pokušení, aby si nezkusil vystřelit ještě jednou. Doufal, že teď něco uloví, třeba něco docela malého.

Zašel do lesa. Za chvilku se zastavil. Pro každý případ bylo třeba nabít pušku. Ohlédl se podruhé. Hlaveň se leskla černě pod rezavým povrchem. Vypadalo to, že zbraň ležela nějakou dobu na vlhkém místě.

Karibu natáhl kohoutek, aby ještě jednou stiskl spoušť, ale najednou se ulomila a zůstala mu v ruce.

Chlapec nechápal, jak se to mohlo stát. Přece zacházel s puškou tak opatrně. Ucítil bolestivou křeč v hrdle a prázdno v srdci. Jak je to možné? Přece ještě před chvilkou vystřelil a všechno bylo v nejlepším pořádku.

Prohlédl si ulomenou spoušť. V místě, kde se zlomila, byla prožraná od rzi. Vada byla uvnitř a snadno ušla jejich pozorností. Ale že by o tom Gibson nevěděl? V každém případě mu musí pušku co nejdřív vrátit. Třeba mu ji vymění za jinou. Anebo mu musí vrátit kožešiny.

Za každou cenu a co nejdříve musí dohnat obchodníka. Karibu věděl: jestliže bílí jeli dál do pralesa, pak zahnou na stezku vedoucí rovnoběžně s korytem řeky a musí v těchto místech objíždět bažiny. Chlapce napadlo, že kdyby se dostal přes bahnité jezero, získal by čas a dohnal obchodníka, nebo mu dokonce zastoupil cestu.

Bez rozmýšlení seběhl po travnatém svahu k mokřině s ostrůvky rákosí.

Pouze Indián se svou neselhávající zručnosti a s instinktem, který se téměř vyrovná instinktu zvířat, mohl riskovat tak nebezpečný krok. Drobné bílé kvítky, kterým děti říkaly „žabí kaše“, a ještě mnoho dalších rostlin ukazovaly chlapci cestu.

Věděl, že na suchou psí trávu může sice šlápnout celým chodidlem, ale ne nadlouho, poněvadž by se mohl propadnout. že pod rozkvetlou metlicí jsou písčité nánosy, kterým je možno věřit, že pryskyřník a hebký zelený mech skrývají pod sebou zrádnou hloubku bažin. Občas si lehl na břicho, podkládal pod sebe nalámaná suchá stébla lehkého rákosu, plazil se ještěrčími pohyby a tak rozkládal tíhu svého těla na co nezvětši prostor.

Pronikal stále hloub do samého srdce mokřiny, do království vodního ptactva, divokých husí, labutí, kachen a čírek. Naplňovaly bažinatou louku vřeštivými zvuky a máváním křídel. Tu a tam ve větších ptačích koloniích musel Karibu opatrně skákat mezi hnízdy ležícími v houšti rákosí a trávy pokryté bílým ptačím trusem. Na tváři cítil údery křidel a ostré syčení rozhněvaných samic mu naplňovalo uši. Místy zapadal po kolena nebo i hlouběji. Těžko se z toho dostával, myslel jen na to, aby nenamočil pušku; plazil se opatrně, volnou rukou, prsty nohou a zuby se chytal všeho, co znamenalo alespoň chvilkovou oporu. Takto zdolal větší část močálu. Konečně ucítil pod nohama hrbolatou pevnou půdu. Uštvaný a po pás u rousaný v blátě sena chvilku zastavil, aby v klidu vydechl.

Neopozdil se? Stihne zastoupit cestu bílým? Neměl času nazbyt. Vydrápal se na sráznou stráň, na níž nahoře šuměl prales, a jako šíp prolétl mezi nízkými keři jalovce.

Za chvíli se zastavil. Poslouchal. Potom si sedl na bobek a položil dlaň na zem.

Ucítil lehké rytmické chvění. Počkal chvíli a vyzkoušel to znovu. Chvěni zesílilo, vzrůstalo… Blížili se koně. Za okamžik mohl už slyšet jejich daleký, stejnoměrný dusot. Vstal a postavil se doprostřed cesty.

„Stůj!… Stůj!“

Gibson a jeho společníci přitáhli uzdy. Co chtěl ten zablácený a hubený indiánský kluk? Ach, to je ten mladík ze šónijské vesnice, který si koupil pušku!

Obchodník ho poznal. Ihned si domyslil, oč jde.

„Tak co je,“ křikl. „Uhni z cesty, nevidíš, že pospícháme?!“

„Prodal jsi špatnou pušku,“ řekl rychle Karibu celý udýchaný, „je prožraná rzí. Spoušť se rozletěla při druhém výstřelu. Podívej!“

Obchodník se na něho díval přimhouřenýma očima. „Slyšeli jste,“ vyprskl, „smrkáč pokazil pušku, a teď chce novou!“

Karibu se kousl do rtu. Jak to? Prodali mu starý pokažený krám a teď ještě říkají, že to udělal on! On a strýc Malý dali tolik těžce ulovených bobřích kožešin, krásných a nepoškozených. Jak je to možné? Věděl dobře, že bílí kupci šidí a okrádají, ale to, co se stalo jemu, připadalo mu jako cosi naprosto výjimečného,

„Dej mi jinou… A tuhle si vezmi,“ řekl hlasem rozechvělým lítostí i hněvem, „zaplatil jsem za ni mnoho, velmi mnoho.“

Viděl, jak se Gibson podíval na své chlapy a zasmál se. Všichni začali ryčet smíchy.

Karibu cítil, jak se ho zmocňuje bezmocný vztek. „Zaplatil jsem,“ opakoval, „tolik kožešin jsem dal… Chci jinou pušku, anebo vrať bobří kůže…“ Gibson se přestal smát.

„Tak sem pojď s tou puškou,“ řekl najednou. Karibu šel k němu. Podal mu ji i s ulomenou spouští. Obchodník si ji prohlédl a dal jednomu z pomocníků, šilhavému míšenci.

„Tak oč jde? Co jí chybí? Taková dobrá, skoro nová puska, nebo snad ne, Angelo?“ Míšenec vyprskl. „Ano, ano, dobrá a úplně nová.“

„Jenže se z ní nedá střílet!“ vykřikl Karibu pobouřené. „Že ne? A já ti říkám, že ano,“ zašeptal Gibson skloněn v sedle k chlapci. „Asi takhle!“

A než chlapec stačil uskočil, dostal ránu do obličeje. – Zapotácel se a chytil se za hlavu. Nad sebou slyšel smích bílých a dusot vzdalujících se koni. Zůstal sám.

Vlastně ho to ani nepřekvapilo. Jenom nedokázal pochopit, jak mohl být tak hloupý.

Rukou si přejel po tváři a po ústech, pokusil se stisknout čelisti. Zasykl bolesti. Sedl si, opřel hlavu o strom a začal uvažovat. Co jiného se dalo čekat? Jak mohl, třeba jen na okamžik, připustit, že Gibson bude souhlasit. Snad radost z pušky ho připravila o rozum. Byl hloupý, hloupý… hloupý…

Krev mu tekla z rozbité tváře a z rozraženého rtu. Dal se oklamat, napálit, okrást. Nechal se zbít. Bílí se vždycky takhle chovají, když vycítí, že jsou pány situace. Nevěděl o tom? Vždycky to tak dělají, protože jsou chytří a nedodržuji zákony. Nebo snad vůbec žádné nemají? Kdo ví, jak to je.

Indiáni, děti Velkého Manitoua, mají své zákony a řídi se jimi. To Karibu ví. Slyšel, jak byli trestáni všichni, kdo je přestoupili. Ach, jak mohl on, chlapec a nedospělý bojovník, potrestat bílého obchodníka. Byl sám proti třem. Ne. Už pouhá myšlenka na něco takového byla hloupost.

Jak se však ukáže ve vesnici, co řekne mladým bojovníkům, matce, strýci Malému, který mu dal tolik krásných kožešin, jak se má vrátil bez pušky. Vystaví se posměchu nebo soucitu – což je ještě horší.

Ne, tak to nejde. Tohle Karibu za žádnou cenu nechce.

Co má tedy učinit? Přece se nevrhne na bílé, aby jim vzal to, co patří jemu. Jsou tři, dospěli a ozbrojení, on sám nemá nic než loveckou dýku. A dohonil by je vůbec? Jedou na koních. Jedině že by se zastavili na noc a Karibu by běžel po jejich stopách.

Ale k čemu to bude, i kdyby je nakrásně dohonil?

Husté, teplé kapky krve padaly chlapci na ruce a na šaty. Vstal, šel se poohlédnout po vodě. Nebylo to nic těžkého. Z vršků sem stékaly četné zurčící potůčky. Už jejich vlhký, chladivý dech jako by přinášel úlevu.

Karibu si omyl obličej a na poraněnou tvář přiložil hrst trávy namočené v ledové vodě. Pak se napil, smyl stopy krve a bláta ze šatů a chvíli uvažoval, co dělat dál.

Najednou si uvědomil, že mu zbývá jediná cesta. Co ho na ni čeká, nevěděl.

Ale bylo jasné, že se po ní musí dát.

Nejdřív běžel. Potom kvůli odpočinku šel rychlým stejnoměrným krokem. K večeru ho začal sužovat hlad. Naštěstí si vzpomněl na dobroty od tety Oiumany. Nemohl však kousat – čelist hrozně bolela. Musel se zase porozhlédnout po vodě. Sedl si na bobek nad pramenem tryskajícím stříbrným čúrkem pod kořeny starého smrku. Udělal si kaši z placek rozmočených ve vodě. Opuchlými rty ji sál z dlaně jako z misky. To mu dodalo síly. Šel po stopách kopyt. Jezdci odbočili ze stezky na jih. Naštěstí těžcí koně s nákladem Zanechávali v trávě i v jehličí výrazné stopy. Místy, pod větvemi habrů a buků, v letitých vrstvách tlejícího listí zapadali koně hluboko, málem až po břicho. Chlapcovy bosé nohy téměř samy –ani se nemusel dívat – určovaly cestu. Už se také šeřilo. Vítr, který vál ve dne a roznášel pyl kvetoucích keřů, ustal. Zato nahoře v korunách stromů bylo slyšet, jak ptáci mávají křídly a štěbetají. Dole se ozývaly hlasy různých zvířat, daleký ryk jelenů mohutný jako zvuk trouby se rozléhal ozvěnou v usínajících údolích; doprovázelo ho vytí, štěkání a kňučení, celý večerní orchestr divočiny probouzející se k nočním lovům. Ale Karibu si toho nevšímal. Běžel a běžel, dokud nenastala úplná tma. Teď musel zpomalit, aby neztratil stopu.

Cesta vystoupila na pahorky porostlé kaštany, mezi nimiž tu a tam v šeru prosvitaly kvetoucí tulipánové stromy. Půda tu byla tvrdší, stopa se ztrácela a Karibu se musel řídit čichem. Jako vlk, jako pes. Občas se zastavoval a pozorně vdechoval nosem chladný vlhký vzduch jarní noci. Někdy si lehal na zem a hledal pachy zblízka mezi šťavnatou trávou a zároveň hledal prsty stopy kopyt.

Někdy nenacházel nic, co by jeho smyslům mohlo ukázat, jakým směrem vedou dál stopy. V takových okamžicích spoléhal na instinkt.

Určitě by nedokázal vysvětlit, proč šel tím a ne jiným směrem. Ale po jistém čase narážel znovu na zřetelnější stopu. Šel tedy dobře. Šel úporně a neúnavně. Kaštanové pahorky se zase změnily v lesní houštinu, za níž se rozprostíralo mělké jezírko. Po jeho břehu ve vysychajícím bahně vedly koňské stopy viditelné dokonce i ve světle hvězd.

„Nemohli dojet daleko,“ řekl si chlapec potichu, „naložení koně se museli pěkně utahat v tomhle bahně…“

Stopa vedla do lesní rokle. Byla tam taková tma, že mohl pokračovat jen velmi pomalu s rukama napřaženýma před sebe. Přesto ho párkrát šlehla přes tvář ostrá větévka. Málem vykřikl bolestí.

Zdálo se mu, že jde tou tmou celou věčnost, až najednou půda začala stoupat. Strmé, hustě zarostlé stráně rokliny ho vedly neomylně dál. Kromě toho zůstal na dně rokle ostrý pach koňského potu. Byl tak výrazný, že nepřipouštěl žádnou pochybnost.

Najednou se k tomuto pachu přidal nový.

Karibu se zastavil. „Kouř zašeptal.“

Teď bylo třeba zachovat nejvyšší opatrnost. Šel stále v naprosté tmě. Šel potichu jak kočka, našlapoval opatrně, aby náhodou nezavadil o kámen nebo aby nešlápl na suchou větvičku.

Indiánovo bosé chodidlo dovede být stejně moudré a citlivé jako dlaň. Jeho roztažené dlouhé prsty ohledávají zem, než došlápnou, opírají se o ni lehce, připravené každým okamžikem přenést se na jiné místo. Jsou chytré a pružné, rychlé a neslýchané lehké.

Dalo by se říci, že Karibu si „prohlížel“ bosýma nohama stezku, po níž šel.

„Kouř…“ opakoval znovu, když vtáhl nosem vlhký vzduch.

Pomalu se dostal z rokliny a octl se v houšti. Teď kromě kouře poznával ještě lehký nahořklý zápach lámaných větví a mladé, šťavnaté kůry klenů.

Šel podle čichu a tak narazil na stezku udusanou kopyty koni. Najednou se uprostřed houštiny zableskl oheň.

Karibu padl k zemi. Začal se plazit. Zanedlouho uviděl velký palouk. Uprostřed, nedaleko rozložitého klenu, hořel oheň. Spoutaní koně se pásli uprostřed nízkého křoví túji a zakrslých habrů. Karibu viděl na trávě jejich dlouhé, pohybující se stíny. U ohně seděli dva lidé. V jednom z nich chlapec poznal Gibsona. Třetí měl hlídku s puškou v ruce. Chlapec ležel a díval se. Všiml si, že na zemi jsou rozložené vaky s nákladem. Věděl dobře, co chtěl. Věděl, proč sem přišel.

Avšak jeho možnosti opravdu nebyly velké. Co mohl udělat? Přece se nevrhne na bílé. To by bylo čiré šílenství. O to vůbec nestál. Prostě si chtěl vzít to, co bylo jeho. Ale kdo mohl uhádnout, do jakého vaku strčili jeho kožešiny a jak se k nim dostat.

Čas plynul. A přece jenom noc a jen tato noc dávala chlapci jakous takous naději.

Ležel tiše v trávě mokré od rosy a díval se na tábořiště bílých. Ne, to je snad nemožné. Musel by se nepozorovaně proplazit od jednoho keře ke druhému. Ale i tak by mu ještě zůstal prázdný prostor mezi keři a stromem. Co dělat? Co dělat?

Najednou ho napadla nová, spásná myšlenka. Opatrně se vrátil stezkou, kterou se sem dostal, a vzdálil se od palouku. Když už byl dost daleko, vytáhl z pochvy dýku, našel ve tmě bujně rozrostlý keř, v němž podle vůně a po lepkavých tuhých listech poznal, že je to mladý buk. Uřízl několik větších větví, vytáhl z torby smotek jeleních šlach a svázal větve tak, že utvořily cosi jako hustý, listnatý snop. Potom sáhl ještě jednou pro rohové pouzdřičko s černou barvou. Bylo to medvědi sádlo smíchané se sazemi. Tak si obyčejně Šóníové malovali vodorovné čáry na tvářích a na čela, když měli vstoupit na válečnou stezku. Při téhle myšlence se Karibu tiše zasmál. Nebyla to pro něj válečná stezka? Přetáhl si přes hlavu kazajku ze světlé kůže a schoval ji do torby. Potom si namazal barvou tvář, ramena i prsa, až se ztrácely v noční tmě, která ho obklopovala.

Odkudsi z lesa se ozvalo rysi kňučeni. Svázaní koně mu odpověděli neklidným řehtáním. Karibu popadl svůj snopek a opatrně se přikrádal k polaně. Obešel ji od severu, až se dostal k místu, kde mezi ním, ukrytým ještě v houští na kraji lesa, a lidmi u ohně rostl onen rozložitý klen a několik tújových keřů.

Gibson seděl zády k chlapci. Vedle něho s hlavou opřenou o vaky ležel nebo možná spal míšenec Angelo. Druhý pomocník stál dvanáct patnáct kroků před nimi. Chlapec skrytý v houšti měl před sebou přinejmenším třicet kroků téměř volného prostranství. „Keř“, který si Karibu vyrobil, nebyl velký, ale byl hustý a dostatečně ho kryl. Dokáže se však pohybovat tak, aby bílí nepostřehli jeho manévr? Viděl je zřetelně. Neušel mu jediný pohyb Gibsona ani toho druhého, který hlídal s puškou. Míšencova nehybná hlava a ruka svěšená ve stále stejné poloze svědčily o tom, že neodolal spánku. Přesto ani jeho nesměl podceňovat.

Chlapcův zrak se zastavil na kožených vacích. Ležely na zemi mezi ohništěm a stromem. O jeden se opíral spící Angelo, druhý měl vedle sebe Gibson. Ne, to bylo nedosažitelné. V úvahu přicházel jediný vak: ten, který ležel co nejblíž. Ale byly v něm kožešiny? A dosáhne na něj?

Nevelký prostor, který ho dělil od tábora bílých, mu najednou připadal obrovský. Žádných třicet kroků, ale třicet mil. Zář ohně byla ostrá a jasná jako sluneční světlo, stín malý a nejistý.

Když tak váhal, jeho zrak padl na dvě pušky opřené o klen. Z té strany, odkud se nejdřív připlížil k palouku, nebyly vidět. Prohlížel si teď na pozadí ohně jejich ostře vykreslené siluety. Dvě pušky. Jedna, z nich mu připadala silnější, masivnější. Nejspíš byla zavinutá do kůže nebo vložena do pouzdra.

Pušky… Ta v pouzdře určitě není rzi prolezlý starý krám s ulomenou spouští. Musí to být dobrá zbraň.

Chlapec hlasitě polkl sliny. Polekalo ho to, chytil se rukou za hrdlo.

Puška… Samozřejmě že nepřišel pro žádné kožešiny ani pro vaky s neznámým nákladem! Teď věděl: přišel si pro pušku, pro dobrou pušku, pro takovou, jaká mu patřila.

Nepostřehnutelně, téměř bezděčně se posunul kupředu. Větve držel před sebou.

Od ohniště bylo obtížné něco zpozorovat. Nikdo si přece nedal práci s počítáním keřů. Rostlo jich tam několik. Jeden poněkud rozložitější, se posunoval dopředu, ale pomalu, tak pomalu, že nebylo možno zachytit jeho pohyb. Kdykoli se hlídka s puškou obrátila opačným směrem, „keř“ se posouval trochu rychleji.

Trvalo to dlouho… Strašně dlouho…

Nakonec však přišel okamžik, kdy mezi „keřem“ a stromem zůstal prázdný prostor. Ani jedna túje, ani jeden habr. Tráva. Deset patnáct kroků. Jak je překonat?

Karibu zkameněl. Čekal na příhodný okamžik.

Z tamté strany palouku se rozlehlo znovu, tentokrát z nevelké vzdálenosti, rysi kňučení. Koně poplašeně zařehtali a snažili se dostat se svázanýma nohama blíž k lidem.

Gibson vstal, vzal pušku, která ležela vedle něho na vacích. Chlapec se díval opatrně zakryt listím a viděl jasně, jak bílý obchodník usypal trochu prachu na pánvičku a udělal několik kroků ke koním. Řekl něco, čemu Karibu nerozuměl, svému pomocníkovi na stráži.

Přes šumění v uších slyšel tep vlastního srdce jako bušení kladiva. Teď! pomyslel si.

Dvěma skoky, neslyšnými jako kočičí, se octl u stromu. Popadl pušku, tu zavinutou do kůže. Přitiskl se ke kmeni.

Potom – a čas přestal existovat, uvízl kdesi, zastavil se s chlapcovým dechem –, potom nespouštěje oči z Gibsona a z toho druhého, přesunul se v šikmém stínu, který strom vrhal, podoben spíš stínu než lidské bytosti k větvím rozházeným po zemi.

Podaří se mu k nim proniknout? Zbývalo ještě pár kroků.

„You damned…,“ ozvalo se náhle za nim anglické zaklení.

Instinktivně se sklonil. Třeskl výstřel a chlapec ucítil na nahých zádech ohnivé švihnuti. Uskočil stranou. Vyřítil se k houštině.

Ne. To nebyl běh! To byl let. Chlapcova tmavá silueta se mihla mezi keři. jako by se vůbec země nedotýkala. V sázce byl jeho život. Karibu o tom velice dobře věděl. Uslyšel ještě dva výstřely a výkřik vzteku. Těžké dupáni za nim znamenalo, že ho bílí pronásleduji.

Ale už skočil do houšti, koulel se mezi kmeny a stromy. Vyskočil na nohy, změnil směr, prodíral se po okraji palouku. Běžel naslepo mezi stromy a keři, míjel je a v poslední chvíli uskakoval stranou. Slyšel výstřely, poplašené řehtáni koní a praskot větvi. Na okamžik si lehl za hladký bukový kmen. Napjal sluch. Nehledají ho v houštině?

Uslyšel ještě několik výstřelů vyslaných naslepo do houšti. Bílí se přece jenom báli vyrazit v noci do pralesa. Pravděpodobně si mysleli, že chlapec není sám.

Karibu se cítil téměř v bezpečí. Necítil bolest na zraněném obličeji, necítil, jak ze zad, po nichž přelétla kulka, kape krev. Přejel rukou po pušce, přitiskl si ji k sobě. Byla jeho, jeho vlastni.

Počkal ještě nějakou dobu. Potom opatrně přeběhl přes stezku udusanou koňskými kopyty, která ho nedávno dovedla až k palouku. Pak se po ni spustil na dno rokliny. Odtamtud se pod větvemi olši dostal po břehu bahnitého jezírka na pahorek porostlý kaštany. Za ním se táhl les sousedící s rozsáhlými bažinami. Chvilku váhal. Ne. V noci by to bylo příliš nebezpečné. Zahnul mezi stromy.

Mohl se teď pohybovat rychleji, protože šel po široké ušlapané stezce. Blížil se k vesnici.

Obloha začínala blednout. Nad chlapcovou hlavou vystupovaly stále výrazněji obrysy větvi a listí – míjela krátká noc, jaké bývají brzy v létě. Tu a tam se ospale ozval ptačí hlas.

Karibu si vzpomněl, že má trochu střelného prachu a olověných kulek v buvolím rohu, který nosil za pasem. Vytáhl pušku z koženého obalu, mazlivě se dotkl závěru a pažby. Připadaly mu známé a nějak blízké.

Nabil pušku, nasypal střelný prach. Ne, nemohl odolat pokušeni. Nikdo ho přece nepronásleduje, mezi ním a tábořištěm bílých leželo půl noci cesty.

Hlasitou ozvěnou zahučel nad divočinou výstřel. Nad močálem mu odpověděl křik probuzeného ptactva. Jejich hlasy naplnily celý les. Vysoko ve větvích se zatřepetala křídla.

Karibu se zasmál, zakryl si dlani ústa a běžel dál.

Před vigvamem stála matka. Musela zaslechnout výstřel. Dívala se do lesa. Karibu ji viděl už zdaleka v nastávajícím svítání. Přes strašnou únavu se znovu rozběhl. Uhnaný dorazil do vigvamu.

Lelewaja ho chytila za ramena a rozhněvané jím zatřásla, ale v očích měla radost. Rychle jí začal vyprávět, ještě celý udýchaný. Potom si všimla ztuhlé krve na zádech. Neřekla však nic. Nebyla matkou mladého bojovníka? Nedokázal opět, že je hoden svého otce?

Karibu seděl u ohně a pil hustou sladkou kukuřičnou polévku s medvědím sádlem. Probuzená Owiga si sedla vedle něho na bobek a starostlivě se dívala na bratrův opuchlý obličej, který byl samá modřina.

Z druhé strany si k ohni sedla matka. Také ona se dívala na chlapce a čas od času se ho na něco zeptala. Pak vzala do ruky pušku.

„Není nová,“ řekla a přejela po ní rukou, „ale je…,“ náhle zmlkla. Seděla tam tak tiše, že Karibu zdvihl oči a podíval se na ni.

Její ruka spočívala na pažbě. V tváři měla kamenný výraz nevýslovného údivu a bolesti.

„Co je, maminko?“ zašeptal chlapec. „Maminko…?“

Lelewaja se nepohnula. Zdálo se, že neslyší. Když Karibu sledoval její pohled, uviděl najednou na pažbě vyřezanou známou podobu jezevce.

Vyskočil a vytrhl matce pušku z rukou. Ve světle ohně teď poznával i tu nejmenší podobnost, každičkou vrstvu dřeva na lesklé a hladké pažbě, každé škrábnutí na oceli hlavně.

Otcova puška! Jak, jakým způsobem se dostala obchodníkovi do rukou? Podíval se na matku. A naráz pochopil. Už věděl, proč se otec nevracel.

VAMPUM

Otcova puška… Chlapci bylo jasné, že Okahoki ji nevydal dobrovolně do rukou bílých, tím spíš teď když se vracel od velkého sachema a nesl válečný vampum, na němž byly tajemnými znaky rozkazy a instrukce pro další činnost. Ten, komu byl vampum svěřen, odpovídal za něj svou cti a životem.

Chlapec si nenalhával, že otec ještě žije, ale chtěl, musel se dovědět, k čemu došlo mezi nim a obchodníkem, co se stalo s vampumem, na kom se má pomstít. V těch myšlenkách nebyl sám, podobně jako on smýšleli a cítili mnozí z jeho kmene.

Ihned také, to znamená nazítří po Karibuově návratu s otcovou puškou, začali staří náčelnici stíhat Gibsona.

Po několika dnech se však bojovníci vrátili s prázdnýma rukama. Narazili na jeho stopu, to ano. Byli ve dvou vesnicích, kde si vybíral úpisy, které mu napsali na březové kůře tamější náčelníci, v kožešinách. Byl to dluh z loňského podzimu. Všude říkali, že velice pospíchal.

Potom potkali oddíl střelců na koních. To bylo v blízkosti řeky Muskingum. Gibson se jistě přidal k oddílu a našel si bezpečný doprovod!

Co teď měli Šóníové dělat? V předvečer války byl každý zákrok z jejích strany nesmírně riskantní. Dostali přece výslovný rozkaz, aby nevzbuzovali podezření bílých. Rozkazy velkého sachema Pontiaka byly pevné jako zákony. Nezbývalo než se vrátit.

Svolali radu, na niž stařec Punario řekl:

„Nemůžeme se dovědět pravdu z úst bílého obchodníka. Avšak soudíme všichni, že Okahoki zahynul. Chceme ho pomstít. Chceme vědět!“ Zde starcův hlas zazněl slavnostněji: „Byl přece posel a nesl vampum. Jako šíp cíl, tak pomsta musí znát pravdu. Nebývají však ústa bílých často potřísněna lži? Známe jinou řeč, která nikdy nelže. Je to jazyk stop. Víme o tom dobře. Jeďte tam, odkud obchodník přijel do naši vesnice s ohnivým kyjem náčelníka Okahokiho. Ať jsou naše oči ve střehu jak oči sokola, který z výše slídí po kořisti. Země zapsala každý čin bílého. Přečtěte, co stopy říkají, bratři! Skončil jsem!“

Avšak ráno druhý den dorazili ze severu noví Pontiakovi poslové a před vigvamem zahřměl kouzelníkův buben. Ne, teď nebyl čas, aby šli bojovníci hledat stopy zmizelého vůdce. Museli dokončit válečné přípravy. Dalo se očekávat, že válka vypukne před druhým novem.

Přesto Punario dovolil Karibuovi, aby se spolu s otcovým bratrem, strýcem Malým, vydali po cestě, kterou před šesti dny dorazil do vesnice bílý obchodník. Ať se alespoň oni zabývají Okahokiovým případem; byli přece jeho nejbližšími příbuznými.

Avšak řeč země byla chudá. Opakovala stále totéž:

Prošli tudy…

Prošli tudy tři koně…

Naložení koně…

Jeden víc než ostatní

Druhý bez přední podkovy na pravé noze…

Keře a stromy jim říkaly:

Toto je rudohnědá srst malého mustanga…

Toto jsou šedé chlupy druhého a třetího…

Toto jsou stopy jejich zubů, které z nás servaly listí.

Ano. Určitě to byly stopy koní Gibsona a jeho pomocníků. Delší dobu už nepršelo a stopy se mohly snadno najít, tím spíše, že po stezce nevedly žádné jiné. Směřovaly podél Sciota na sever.

Stopy dovedly chlapce a jeho strýce do míst, která jsou nejkratší spojnicí mezi dvěma vodními cestami, k portáži. Tudy obyčejně přenášeli Indiáni kánoe na ramenou.

Poprvé v životě šel Karibu tak dlouho pěšky. Zdálo se mu, že se všechno odehrává strašně pomalu a že jejich trpělivost musí podstoupit těžkou zkoušku. Tím spíš, že strýc Malý, jak už bylo jeho zvykem, nepospíchal a všechno, co dělal, vykonával s nesmírnou důkladností a do nejmenší podrobnosti. Zastavoval se u každého sebenepatrnějšího zmámení, u každého zlámaného stébla trávy, pomuchlané bylinky a u každé jamky. Stál tam a přemýšlel o různých domněnkách a nehnul se z místa, dokud se nepřesvědčil, že tahle stopa nemá žádný zvláštní význam.

„Pojď už, strýčku, máme před sebou ještě dlouhou cestu.“

„Odkud víš, jak dlouhá cesta nás ještě čeká?“ odpověděl klidné bojovník.

Ano, měl pravdu. Kdo mohl vědět, kdy a jaká stopa jim prozradí, co se stalo s otcem.

Chlapcovo srdce se svíralo bolesti a neklidem. Otec. Jeho otec, na nějž byl vždycky hrdý, kterého měl rád a který byl na něj tak hodný.

„Strýčku Malý,“ zašeptal chlapec, „ty si také myslíš, že on zahynul?“

Starý bojovník se na chlapce podíval divně. Jeho oči vyjadřovaly lítost, údiv a cosi, co bylo pro chlapce nepochopitelné.

„Ptáme se na to stop,“ odpověděl krátce.

Až k hornímu toku Sandusky, do míst položených v blízkosti pevnosti stopy mlčely.

Jednou ráno, když uvažovali, jestli budou muset dojit přímo až do Detroitu, narazili na stopu tábořiště obchodníků. Bylo to tiché místo pod hustou rozložitou korunou velkého kaštanu. Přeháňka, která den předtím svlažila okolí, nepronikla hustou střechou širokých listů. Otisky lidských nohou i koňských kopyt byly dost zřetelné na zemi zbavené trávy.

„Podívej se! Podívej!“ vykřikl najednou chlapec, když obešel celé pošlapané místo. „Stopa boty v mokasínu.“

„Snad někdo z obchodníků…,“ divil se strýc Malý, když se sklonil nad chlapcem.

„Obchodnici měli těžké vysoké boty. Dobře si to pamatuju. Ani nikde na cestě nebyly takovéhle stopy. Jenom na portáži. Snad my jediní kromě obchodníků jdeme po břehu.“

„Snad tudy prošel Hurón z některé ze sousedních vesnic?“

Karibu si pozorně prohlížel stopy.

Ano. Strýc Malý bude mít pravdu. Musel tudy projít nějaký Hurón. Ooo… tady je dokonce vidět, že stopy vedou do houští. Ale ne. Asi tam nevedou, ale vycházejí odtamtud a končí u ohniště.

„Tady si sedl…“ mumlal strýček Malý. „Sedl si… Potom se snad položil. Podívej se, tady jsou staré otisky lokte, a dokonce i hlavy. Škoda že je to už tak dlouho…“

„Dokonce už zmizely další stopy mokasínů. Nevíme, kam odešel…“

Strýček Malý neodtrhoval oči od země. Bručel si něco pod vousy a kroutil hlavou.

Karibu šel z míst, odkud vedla stopa, až se dostal mezi stromy. Ještě několik kroků mohl cosi rozeznat na zemi. Dál ale už začínala hustá šťavnatá tráva a keře. Tady bylo potřeba pronikavé oko Malého, aby odlišil stébla, která se už narovnala a rostla o poznání jinak než okolní. Ale mohlo se tvrdit, že tudy neprošel jelen nebo puma?

Chlapec šel stále dál, sledoval to, co mu připomínalo lidské stopy. Křoví se stávalo stále hustší a neproniknutelnější.

Teď už nemohl nic rozeznat. Proč tedy šel pořád dopředu? To opravdu nevěděl ani on sám.

Přesto dál prolézal pod tvrdými větvemi mladých buků. Trvalo to tak dlouho, že už měl v úmyslu obrátit, vrátit se, když najednou houští skončilo a chlapec otevřel dokořán udivené oči.

Byl na lesní stezce vysekané ve změti větví stromů a keřů. Něco takového nikdy neviděl. Musel to být jeden z těch tajných průchodů, o němž věděli jen zasvěcenci. Ukryti před očima bílých, procházeli tudy poslové s rozkazy sachemů.

Karibu šel dopředu. Lesní chodba se snižovala, půda byla pořád vlhči. Hustým příkrovem listů pronikalo tajemné zelenavé světlo. Chlapci to připomnělo říční dno, po němž se místo ryb proháněly mezi úzkými svazečky slunečních paprsků mouchy a vážky.

Šel jako ve snách. Pořád dál, nedíval se pod nohy, jako kdyby zapomněl na to, co má dělat. Nikdy dosud za celou cestu neměl takový pocit, že je na dobré cestě, na stezce správné stopy.

Najednou uviděl na zemi stín nerovnosti. Rozběhl se. Stopy po ohništi. Běžné stopy po ohništi i klekl si na zem a díval se na zbytek zuhelnatělých hikorových větviček. Byly naskládány tak, aby tvořily věnec kolem prázdného místa uprostřed.

Tak rozdělával oheň otec. Tato činnost, nesmírně důležitá v životě Indiánů, nezůstávala bez pečeti charakteru toho, kdo ji vykonával. Samozřejmě to neznamená, že by každý používal docela jiný způsob. To ne. Ale Karibu si dobře pamatoval, jak to dělal otec.

Kolem ohniště byly na zemi sotva viditelné stopy mokasínů. Už skoro setřelé, jakoby od váté… Určité však to byla stejná stopa jako ta, kterou našli pod kaštanem u tábořiště obchodníků.

Karibuovi se rozbušilo srdce. Obrátil se a letěl nazpátek. Ale než se dostal na kraj lesa, kde na něj čekal strýček Malý, uviděl najednou cosi, co na něj učinilo nesrovnatelně větší dojem než lajná stezka a stopa otcova ohniště. Ve vysoké trávě narazil na opuštěnou kánoi. Nejdřív se mu zdálo, že to není loď, ale lidská podoba, a podvědomě stiskl rukojeť tomahavku. Když odhrnul trávu a podíval se zblízka…

„Otec.“ zašeptal s rukou na převráceném člunu.

Byla to kánoe Okahokiho. Chlapec neměl ani nejmenší pochybnost. Znal ji stejně dobře jako otcovu pušku, znal na ni každý kousek dřeva i kůry.

Tráva a křoví, kde byl člun schován, jako by se nad nim skláněly a jako by ho zarůstaly, jako kdyby jej chtěly co nejlíp ukrýt. Určitě sem kánoi dal Okahoki. Ale proč? Co se s ním stalo?

Když se za okamžik společně se strýcem Malým sklonil zase nad trupem lodi a potom se narovnal a podíval se mu do oči, pochopil, že životni cesta Okahokiho musila skončit někde tady, kde zanechal svou kánoi a snad i pušku.

„Ano…,“ řekl pomalu strýc Malý, jako by v odpověď na chlapcovy myšlenky.

Pak obrátil loď a prohlédl si vnitřek. Byla prázdná. Jenom se pod ni rozprchli mravenci, kteří si tam za ty dny stačili už udělat mraveniště.

„Ano,“ opakoval starý bojovník, „to je všechno…“

Potom ho Karibu zavedl do tajemného průchodu a ukázal otcovo ohniště. Vrátili se pod kaštan a znovu zkoumali stopy.

„Jak to bylo, strýčku?“ zeptal se tiše chlapec.

Jak to bylo? Je možné vědět teď všechno? Malý se díval zamračeně před sebe.

„Víš, co je velice špatné?“ řekl najednou. „Velmi špatné, nejhorší je to, že nesl vampum.“

I chlapce často trápila tahle myšlenka. Ale polekal se ji teprve teď, když ji uslyšel od strýce.

Ten, komu byl vampum svěřen, měl povinnost střežit ho jako oko v hlavě. Odpovídal za tajemství životem a ctí… Jak je možné, že otec… Nebo snad, myslil si Karibu, snad padl do léčky nebo došlo k nějakým nepředvídaným okolnostem. Ale možná že se vampum vůbec nedostal do nepřátelských rukou?

Avšak čím víc o tom přemýšlel, tím jasnější mu bylo, jak vratká je jeho naděje.

„Podívej se,“ řekl strýc Malý. skloněn obrovským tělem nad stopami kolem ohniště, které vyhaslo před mnoha dny. „Vidíš? Odtamtud přišel Okahoki. Mohu ještě odhadnout stopu jeho mokasínů. Seděl tu s bílými u ohniště. Ano,“ pokračoval po chvilce váháni, „snad to tak bylo. Nevidím však stopy boje ani přepadení. Stopy mokasínů vedou k ohništi.“ Starý bojovník se rozhlédl po terénu.

„Ale dál už nejsou,“ bručel, „dál už nejsou…“ Narovnal se, podíval se na synovce a téměř slavnostně prohlásil: „Tvůj otec odtud neodešel.“

V jeho slovech bylo cosi zlověstného. Neodešel? Chlapci přejel mráz po zádech… Neodešel, ještě je tedy… Představoval si. celý bledý zděšením, mlhavou, ohromnou postavu ducha, takovou, o nichž si za zimních večerů u ohně vyprávějí staří lidé.

„Neodešel…,“ opakoval strýc Malý. Vstal a začal se pozorně rozhlížet.

Karibu se vzpamatoval ze strnuti. Společně prohledali kraj lesa i křoví, ale nenašli nic, žádnou stopu. Strýc Malý se pak podíval na řeku. Tekla hlubokým proudem. Avšak stopy, které našli na břehu, byly jen stopami koni – museli tudy sejít k napajedlu.

Opustili tábořiště pod kaštanem a šli znovu po stezce bílých.

Najednou se udiveně zastavili. Šáli je snad zrak? Nebo tudy projeli koně opačným směrem?

Ne, touhle málo používanou stezkou nejel nikdo jiný. A přece stopy kopyt, místo aby vedly od kaštanu hned na jih, se obracely zase zpět. vracely se tam, odkud přišly. Po nedávné přeháňce byly rozmazané a někde i setřené, ale zkušené oko Malého nezapochybovalo. Co to znamenalo? Kam jeli? Asi ne daleko, když se zanedlouho vrátili a vyrazili k jihu po cestě, která sem přivedla Karibua a strýce Malého.

Chlapec byl tak zkroušený, že sotva obrátil pozornost na vesnici Hurónů, k níž se právě blížili.

Opuštěná lesní stezka nyní splynula s rušnou cestou vedoucí do pevnosti a křižující se různé nové stopy znemožňovaly další sledováni… Ne, takhle se nedovědí nic. Zahnuli do vesnice.

Teď teprve pocítili únavu. Zastavili se u prvního vigvamu, ke kterému dorazili. Mladá Hurónka s plochou tváři se na nic neptala a pozvala je k ohništi.

Za chvíli přišel hostitel. Přisedl si a nabídl jim dýmku. Tak to přikazoval zákon pohostinství. Také se jich na nic nevyptával. Mlčky vypouštěli dým, dokud žena před ně nepostavila dřevěné misky s fazolovou polévkou, v níž plavaly kusy tučného jeleního masa.

Když se strýc Malý posilnil, zapředl s hlavou rodiny dlouhý a nudný rozhovor. Přepečlivě se vyhýbal všemu, co se ho nejvíc dotýkalo a co ho zajímalo. Karibu věděl, že takto přistupují dospěli vždycky k závažným záležitostem. Přesto však jeho trpělivost byla vystavena velké zatěžkávací zkoušce.

Nakonec se strýc Malý přece jen rozhoupal. Hostitel mu však nemohl říci nic podstatnějšího. Ano, obchodník Gibson tudy projížděl před deseti dny nebo snad ještě o něco málo dřív. Ale jestli se vrátil? Ne, o tom tu nikdo nevěděl. Možná že o tom slyšeli ve vesnici kus dál na sever.

„Budu se tam muset vypravit,“ řekl Malý.

Avšak teď byl tak unaven, že rád přijal pohostinství Hurónú a natáhl se v tichém vigvamu na loži z měkkých medvědích koži.

Přes velkou únavu nemohl Karibu usnout. Vyšel ven a rozhlížel se po vesnici. Vtom ho napadlo, že třeba tady v některém z těchto vigvamu žije Metana.

Zhruba před dvěma měsíci se rozloučili právě v tomto kraji u dolního toku Sandusky. Chlapec si vzpomněl, jak se všemožně snažil předstírat, že dokáže veslovat i se zraněnou rukou.

Metana… Zachránila ho na jezeře, zastavila krev a ovázala ránu…

Vzpomínky se spojují s tím, jak potopil nepřátelské lodě. Bylo to milé vzpomínání a na chvíli mu dalo zapomenout na nynější starosti.

Mezi kaštany na slunečných paloucích viděl okrouhlé nízké vigvamy. Z kukuřičných poli na návrší se rozléhal zpěv žen, dole u potůčku, který spěchal k řece, si hrály nahaté děti. Chlapec šel a zvědavě se rozhlížel, když vtom uviděl v ohybu pěšiny sedět dívku. Před ni stál malý košíček z černého vrbového proutí. Všiml si, jak opatrně vytáhla tykev uzavřenou kouskem dřeva a jak ji uložila na dno košíčku, pak udělala totéž s uzlíkem z listí, který dosud ukrývala pod pestrým šátkem, přehozeným přes ramena. Její dlouhé černé vlasy ležely v trávě vedle ní, jako hadi odpočívající na slunci a sledující neznatelně každý pohyb děvčete.

Zdvihla hlavu, spatřila ho – a jako by ji někdo nachytal při něčem nedovoleném, trhla sebou a snažila se zakrýt košík sukní.

„Metáno!“ zavolal udiveně.

Ale to už ho poznala i ona. Vstala a stáli tu chvíli proti sobě beze slova.

Potom se rozesmáli.

Karibu si všiml, že se dívá na jizvu na hřbetě jeho levé ruky, kterou se držel za pás.

Znovu se rozesmála a nataženým prstem se dotkla stopy po ráně. Chlapec ucukl, jako kdyby se ho dotkla řeřavým uhlíkem.

Metana pamatovala na povinnosti pohostinství a zeptala se, zda je tu už dlouho a zda nemá hlad. A když Karibu odpověděl, že se zastavil se strýcem Malým ve vigvamu bojovníka, který se nazývá, aspoň má ten dojem, Bílá liška, Metana chvíli mlčela, zřejmě zklamaná.

Všiml si, že je hezky oblečena, že má dlouhou vyšívanou kazajku přepásanou červeným řemínkem. Těsně nad obočím kožená čelenka t rozdělovala lesklé vlasy, spletené do copů, které ji sahaly až ke kolenům. Chlapci připadala vyšší a dospělejší než při jejich společné cestě po jezeru.

„Jdu do opevněné vesnice bílých,“ řekla Metana. „Musím odnést mokasíny, které matka šije,“ ukázala na několik párů kožených bot, které ji visely z ramene. „Dostanu za ně trochu soli.“

„Půjdu s tebou,“ řekl Karibu. „Nezůstaneš tam dlouho, že?“

„Můžeš na mne počkat u řeky.“

„A kdybych s tebou šel… tam?“ zeptal se chlapec.

Nikdy ještě nebyl v žádné pevnosti. Tahle místa ho naplňovala zvědavostí a neklidem.

Ale dívka se na něj podívala zamračeně a zavrtěla hlavou. Ne, ať raději nechodí. Je tu přece cizí. Ona je něco jiného. Bývá v pevnosti často a už ji znají. Je tam jeden takový starý bílý bojovník, který od ni kupuje nejenom mokasíny, ale ještě všelijaké jiné věci. Stěny v jeho vigvamu jsou ověšené vyšívanými pásy, brašnami, dokonce i indiánskými zbraněmi. Metana tam byla už několikrát. Ale Karibu?… Budou se na něj dívat podezíravě. Ne. Ať to raděj nedělá.

Všiml si, že vrhla pohled na košík s tykvi a s kusem pečeného masa mezi klenovými listy. Že by šla ještě dál a nesla s sebou zásoby na cestu? Ale pak by mu neříkala, aby na ni počkal. Pevnost je přece docela blízko, chlapec si dobře pamatuje celé okolí ze svých cest na kánoi… Oooh… Už je vidět vršek dřevěné palisády a prapodivné střechy vysokých vigvamů, ve kterých bydlí bílí muži.

„Komu to neseš?“ zeptal se znenadáni.

Metana chvilku mlčela, jako kdyby ji překvapila Karibuova zvědavost. „To nemohu říct…,“ zašeptala.

V chlapci se zrodil jakýsi mlhavý pocit neklidu a závisti. Ale neřekl už nic.

Svazek mokasínů se proměnil ve váček soli, který ležel na dně košíku. Metana si mlčky sedla vedle chlapce. Celou tu dobu, kdy na ni čekal u břehu řeky, myslel zase na otce a na to všechno, co ho tak velice zneklidňovalo a tížilo. V tom okamžiku zatoužil svěřit se někomu se svými starostmi. Myslel na Metanu. Připadala mu najednou jiná a jako by si víc zasloužila jeho plné důvěry než ostatní lidé, které znal. Jenže to nebylo tak jednoduché, jak si to představoval, když seděl sám u vody. Dlouho, velice dlouho trvalo, než se konečně rozhodl.

„Dokázala bys… mlčet?“ zeptal se zničehonic. Přikývla. „Můj otec se nevrátil,“ řekl rychle Karibu. Potom se na delší dobu odmlčel. „Možná že zahynul… nevím…“ řekl zase. „Hledáme se strýcem jeho stopy.“

Metana se na něho podívala se smutkem v očích. Chlapec ji všechno vyprávěl, začal tím, jak přišel k otcově pušce. Ani slovem se však nezmínil o tajemném průchodu. Také nic neřekl o vampumu, ale dívka i bez toho pochopila vážnost situace.

„Ano,“ řekla, „to je zlé. Byl přece poslem.“

Karibu se na ni podíval překvapeně. Taková moudrá hlavička! Na chvíli ho to znepokojilo. Ale dívka řekla, jako by uhadovala jeho myšlenky: „Neboj se. Umím mlčel.“

Potom se nad něčím zamyslela a zadívala se do daleka. Jednou nebo dvakrát zabloudil její pohled ke Karibuovi. Kousla se do rtů a zamrkala hustými řasami.

„Ptal ses…“ začala nejistě. Nohy přitom ponořovala do mělké vody u břehu. „Ptal ses na jídlo, co jsem nesla v košíku.“

Jak mohla srovnávat svá drobná, nic neznamenající tajemství s jeho posláním? Karibu se cítil dotčen.

„Neříkej nic,“ řekl rychle, „když nesmíš.“

„Ano. Slíbila jsem,“ povzdychla si. „Ale asi je třeba, abys to věděl. Jenom ty. Nikomu jinému nic neřeknu.“

Pohnul se netrpělivě.

„V pevnosti sedí zavřen jeden bojovník z jihu. Jemu jsem nesla jídlo.“

Karibu zpozorněl.

„Bojovník z jihu?“ zeptal se rychle. „Jak víš, že je odtamtud?“

„Mluví podobně jako ty,“ odpověděla dívka.

„Vidělas ho? Jak vypadá?“

Chlapec se snažil hovořit klidně, ale ve vlně nesmyslné naděje tlouklo jeho srdce rychleji a silněji.

„To nevím.“ řekla tiše Metana. „Sedí v hluboké jámě pod vigvamem bílého náčelníka. Je tam jenom malý otvor uzavřený propletenými pruty ze železa a je tam úplná tma.“

„Už je tam dlouho?“ naléhal chlapec.

„Nevím… Asi ne…“

„Vzpomínej.“

V chlapcově hlasu zaznělo něco zvláštního, že se na něho podívala. I ji se zmocnilo vzrušeni.

„Byla jsem tam před deseti dny,“ zašeptala, když to spočítala na prstech. „Ano. Tenkrát na mne promluvil.“

„Co říkal?“ zeptal se rychle Karibu.

„Ptal se, odkud jsem a na pevnost… řekl, abych nikomu neprozradila, že tam je, abych mlčela…,“ zašeptala zahanbeně.

Ale chlapec si toho ani nevšiml.

„A co předtím? Kdy jsi tam byla předtím?“

„To už bylo hodně dlouho… Mnoho dní… Možná dvakrát deset dní. Přesně to nevím. Ale tenkrát tam ještě určitě nebyl.“

Před dvaceti dny lam asi ještě nebyl. Před dvaceti dny. Chlapec se zamyslel. I kdyby to byl otec… Představil si ho v té vlhké a dusné díře. Možná že měl hlad. Určitě prosil děvče o jídlo. Třeba tam umíral hlady. Karibu zaťal zuby.

„Žádal tě o jídlo?“ zeptal se, aniž se podíval na Metanu. Zavrtěla hlavou;

„Tak proč jsi mu nesla maso a vodu?“

„Určitě měl hlad. A mluvil tak… podobně jako ty.“.

Okénko sklepa bylo umístěno v zadní stěně velitelství pevnosti. Do toho tmavého kouta se jen zřídka někdo podíval. V určitých intervalech tady procházely stráže na své obchůzce po vnějším okruhu pevnostních objektů.

A přece to byl riskantní podnik. Chlapec si to dobře uvědomoval.

Metana hlídala za rohem velitelství a Karibu se připlížil k okénku. Nikdo se tam ani nepohnul, jako kdyby vnitřek jámy byl úplně prázdný. Ale chlapci se zdálo, že slyší něčí dech, a najednou jeho oči, které postupně přivykaly tmě, narazily v hloubce na jiné oči dívající se upřeně na Karibua.

Bál se pohnout, jako kdyby tento pohled byl něčím, co je možno vyplašit. Chvěl se vzrušením, ale stále přisouval hlavu bliž k mříži, opatrně, pomalu, jako by na něco číhal.

„Kdo…,“ zeptal se konečně šeptem, „kdo jsi?“

Nato se protáhla mřížemi hubená, šedivá ruka a vězeň se dotkl chlapcovy tváře.

„Otec!“ ozval se Karibuův tlumený výkřik.

Potom se na sebe mlčky podívali.

V návalu myšlenek a slov, které se mu draly na rty, našel Karibu pouze jedinou:

„Vampum! Otče, kde je vampum?“

Oba poznali, že pouze na to dokáží myslet. Okahoki přisunul tvář k mřížím.

„Poslouchej! Vím, kde je…“

Ale vtom Metana vydala skřek jako malá lesní žabka, která ohlašuje déšť, a chlapec uskočil od okna. Chytila ho za ruku a odtáhla za roh domu.

Karibu uslyšel odměřené kroky a uviděl, jak prošel pod palisádou nedaleko od nich oddíl vojáků v červených uniformách. Na hlavách měli klobouky, které tvarem připomínaly trojhranné ořechy buka.

Vtáhl vzduch, jako když pes větří. Mdlý pach bílého člověka v něm vyvolal vlnu nenávisti. Sotvaže přešli, už zase skočil k okénku. Vytáhl ze záňadří pytlík se sušeným masem a rychle ho zasunul do otvoru.

„Otče!“

„Ano, ano, rychle…,“ zašeptal Okahoki. „Vampum je ve vigvamu bílého vůdce… visí na stěně… tam…,“ ukázal očima nahoru, na strop své cely. nad niž se tyčila dřevěná budova. Chlapec zaúpěl.

„Ne!“ rychle pokračoval otec, když uhádl jeho myšlenky. „Mám ho zašitý v opasku… v tom velkém vyšívaném opasku. Bílý bojovník se šedivými vlasy, který sbírá… on o tom neví… neví nic… Opasek visi tam… včera mě tam odvedli… znovu jsem tam byl… viděl jsem ho… tam…“

Dýchal ztěžka trhaným dechem a teprve teď si Karibu povšiml otcova pobledlého a šedého obličeje a čela pokrytého zaschlou krví a hnisem.

„Jsi raněný.“ zašeptal.

Avšak Okahoki jako by neslyšel synova slova,

„Deset dní…,“ šeptal horečně, „deset dni… válka, rozumíš… a tam je vampum;… tam… na stěně… musíš ho vzít, synu. Synu!“

Chlapec seděl nehybně. Zapomněl na všechno, co se kolem něho dělo. Vampum… Vampum byl tady, kousek odtud, nedotčen, neobjeven. Snad by ho mohl dostat zpátky. Snad ho bílí nenajdou nebo nebudou stačit přečíst!

Pocítil přiliv energie. Teď, hned, jít, vrhnout se, strhnout opasek ze stěny, utéci, přeskočit palisádu…

„Musím to vykonat… Mušími… Slyšíš, otče, zítra…“

Ale sotva začal mluvit, ozvalo se Metanino varovné znamení. Odtáhla ho od okna sklepa. Tentokrát však s nim nezůstala v úkrytu za zdí.

„Rychle… Rychle!… Z tamté strany taky jdou. Nemůžeme tu zůstat!“

Zahnuli do uličky za zadní frontou obytných domů. Špinavá a úzká ulička. Proběhli zápachem vycházejícím z komínů a chlévů.

Když už byli za bránou, na stezce vedoucí do vesnice, chytil chlapec Metanu za ruku a hnali se úprkem. Utíkali tak, dokud jim stačil dech, třebaže je nikdo nepronásledoval.

Blížily se zase velké události a Karibuovi se zdálo, že jim chce co nejrychleji vyběhnout v ústrety.

„Metáno, nedokázala bys za dnešní noc vyšít opasek? Nakreslím ti, co máš vyšít.“

„To nestihnu,“ zavrtěla dívka hlavou.

Šeptali, přestože široko daleko nikdo nebyl. Dole šuměla řeka a nahoře, nad stezkou se zelenal okraj pralesa, kleny, duby, hikory a kaštany. Těžce vzlétlo z vody několik obrovských labutí. Přelétly tak nízko, že děti ucítily vítr jejich křídel na svých tvářích.

Metana ani Karibu si toho nevšímali. Mysleli jenom na velké tajemství, které znali společně. Podaří se to, budou mít dost času předejít neštěstí? A jak to udělat? Chlapec se musel rozhodnout sám, protože strýc Malý odešel den předtím do sousední vesnice v naději, že se doví něco bližšího o obchodníkovi. Kdyby tak věděl, nač za tu dobu přišel diky Metané!

Vlna naděje, radosti i neklidu prolétla chlapcem. Získat vampum…

Za několik dní bojovníci sjednocených kmenů vetknou na válečnou stezku rudé sekery. Ale pak už může být pozdě, protože do té doby by mohli bílí odhalit v Okahokiově opasku vampum! Určitě se v pevnosti najde nějaký míšenec, který jim přeloží řeč tajemných znaků. Potom bílí vyšlou posly do Niagary ke svému velkému otci. Budou žádat o pomoc, o bojovníky, střelný prach, velké ohnivé kyje, které sejou smrt a zpustošení. Běda rudým kmenům, jestliže se bílí dovědí o jejich válečných plánech!

„Musíš to udělat, Metáno,“ řekl Karibu ochraptělým hlasem. „Musíš mi pomoct. Rozumíš mi, co chci udělat?“

Chlapec jí to nemusel vysvětlovat.

„Vím,“ zašeptala a podívala se na něj zlehka přivřenýma očima jako někdo, kdo chce vypadat chytře. „Vím…; tak je to dobré…,“

Zamyslila se.

„Dobře,“ řekla najednou rozhodně, „udělám to. Ale ty nepůjdeš pro vampum! Půjde Metana. Tak to bude lepši.“

Druhý den ráno se vydali do pevnosti. Karibu zůstal před velitelstvím v malé zahrádce. Nízkým oknem viděl, jak Metana vešla dovnitř. Slyšel její hlas. Slyšel hlas bílého bojovníka se šedivými vlasy. Hněval se, byl netrpělivý. Dívka mlčela. Několikrát potřásla rukou před očima na znamení nesouhlasu.

Nakonec udeřil šedovlasý člověk pěstí do stolu, zaklel a vstal.

Karibu pochytil trochu z angličtiny. Metana říkala:

„On se velmi bát. On určitě nejít dovnitř. On, mladý chlapec, velice bát se.“

Kapitán zamířil ke dveřím, sešel ze schodů před vchodem a přiblížil se k chlapci. Karibu držel před sebou v košíku věci, které měly upoutal pozornost bílého muže. Byl tam jeho vlastní opasek vyšívaný rybami a slunci, starý váček na tabák, který sehnala Metana, škrabka na vydělávání koži a pletený opasek.

Bílý muž si věci prohlížel, bral každou zvlášť do ruky. Chlapec nad jeho hlavou vrhal kradmé pohledy k oknu. Viděl, jak se děvče obrátilo a jak proklouzlo do budovy…

„To je tvůj opasek?“ uslyšel kapitánův hlas.

Rychle sklopil oči. Neotevřel ústa. pouze přikývl hlavou. Viděl, jak se Metana blíží už ke stěně…, ne… nemůže tam dosáhnout… Karibu cítí na tvářích studené kapičky potu.

Bílý muž se na něco ptá, ale chlapec mu nerozumí. Jeho oči neklidně putují k oknu. Tam se ještě pořád pohybuje bílá postava Metany… Ještě pořád. Zdá se, že to trvá celé věky.

„Hloupý kluk. Nerozumí ani slovo,“ říká šedovlasý kapitán.

Metana si na něco stoupá… už drží ruku na pásu, už…

„Tak řekni, co to je?“ bílý potřásá kostěnou škrabkou. „Mluv!“

Potom se obraci a hledá očima Metanu. Kde je? Ta mu to vysvětlí. Není tak necivilizovaná jako tenhle pařez.

Karibu zadržuje dech. Co teď bude? Zdvihá hlavu. Dívá se. Metana sedí klidně na schodech před velitelstvím. Vstává. Jde k nim. Ano. Slyší, že ji volají, jde tedy. Karibu se na ni dívá. V koutcích stisknutých rtů poznává vítězný úsměv.

Jak mohla zůstat tak klidná, mysli si chlapec s tichým obdivem. Kapitán ho poplácal po ramenu, vypadal teď spokojeně. Vytáhl minci. Prohlížel si ji. Zdálo se, že se rozmýšlí. Potom ji schoval nazpátek, pokynul dětem a vracel se na velitelství.

Šli za ním. Karibu si myslel: Vampum… ona má vampum… vzali jsme jim vampum…

Kapitán si sedl ke stolu, otevřel zásuvku a vytáhl z ní dřevěnou krabičku. Uprostřed byla hnědá hrudka. Usekl kousek stříbrným sekáčkem a podal chlapci.

„Medový kámen…,“ zašeptala Metana s úctou v hlase.

Bily muž rozložil před sebou na stole nově získané předměty a pokynul rukou na znamení, že mohou odejít.

Odešli. Neříkali nic, jenom Metana ukázala očima na brašnu, kterou měla přehozenou přes rameno. Karibu nastavil nenápadně ruku. Předala mu ji.

Přitiskl ji k boku. Tam uvnitř byl otcův opasek se zašitým vampumem. S vampumem. Maji vampum. Dostali ho…

„Hej, vy tam! Stát!“

Kapitán se vyklonil z okna,

„Vraťte se!“

Jejich nohy najednou ztěžkly jako klády, šli, ani se na sebe nepodívali. Že by všechno bylo ztraceno? Prohlédl bílý muž jejich lest? Zase už stáli před ním.

Díval se na opasek, který dostal před chvíli od chlapce. Opasek byl vyšitý rukou Karibuovy matky podobně jako Okahokiův pás.

„Říkal jsi, že patři tobě, že?“ zeptal se bílý muž zamračeně.

„Ano,“ odpověděl chlapec.

„Odkud jsi? Takové opasky nenosí Huróni ani Delavárové.“

Karibu asi nerozuměl, protože mlčel.

„On jest jih,“ odpověděla za něho Metana.

Kapitán zdvihl oči a začal si ho prohlížet.

„Z jihu,“ opakoval. „Hm…“

Zdálo se, že přemýšlí. Najednou se obrátil čelem ke stěně a podíval se na opasek, který Metana vyšila přes noc.

„Velice podobný,“ zabručel si pro sebe. „Stejné červené nitě. A stejná lesklá kolečka…“

Vstal a sundal opasek ze stěny. Vytřeštil oči, když si ho prohlížel. Znovu se nad ním sklonil.

„Kroužky! Kam se poděly kroužky?…“

Metana se zděsila. Věděla dobře, že její uspěchané vyšívání se jen vzdáleně podobá tamtomu. Neměl ani tak krásně obarvenou červenou nit, ani plechové kroužky, ani Lelewajinu zručnost.

„To není ten opasek!“ vykřikl kapitán. „Kdo vzal opasek?“

Kdo mohl zbavit jeho sbírku tak cenného předmětu? Žádný hurónský opasek se mu nemohl vyrovnat bohatstvím motivů ani vzorem! Kdo to udělal? Kdo mu ukradl opasek?!

Vstal. Obešel stůl a přiblížil se k dětem. Chlapcova ruka tisknoucí brašnu k boku se zachvěla. Bílý muž na ni upřel zrak. Najednou se sklonil a vytrhl mu ji. Otevřel ji prudce, odtrhl přitom měkké řemínky a vytáhl z ní pravý Okahokiův opasek.

Potom se obrátil a začal chlapce bít. Opaskem přes obličej. Karibu si zakryl tvář rukama. Pak ho bil s dvojnásobnou silou po hlavě, po ramenou, po rukou…

Najednou přestal a podíval se znovu a pozorně na opasek. Začal ho ohmatávat a potěžkávat, jako kdyby ho držel v rukou poprvé.

Vzal ze stolu nůž a rozřízl kůži sešívanou ze strany: Odchlípl ji. Ukázal se černobílý válečný vampum.

Kapitán zdvihl pomalu hlavu a podíval se na chlapce přimhouřenýma očima. Tak takhle to je! Tohle není obyčejná krádež!

Karibu stál rovně. Pruhy po ranách naběhly krvi na tvářích i na čele, ale oči se dívaly lhostejně, téměř pohrdavě jako oči dospělých bojovníků.

Bílý se rozhlédl kolem sebe. Kde byla dívka? Marně se ohlížel a marně ji hledal. Metana nikde. Zmizela tak tiše, jako by ji odvál jarní vítr, který vnikl do místnosti dokořán otevřeným oknem.

Hrozby ani bití nepomohlo. Otec ani syn vampum bílým mužům nepřečetli. Ještě téhož dne však přivedli míšence, který tvrdil, že to dokáže.

Starého Šóníu nepustili. Bílí doufali, že se podaří vytáhnout z něho nějaké zprávy. Avšak chlapec nemohl mnoho vědět a o jeho osudu bylo rozhodnuto v této kritické době ihned a jednoznačně.

„Zítra se budeš houpat na provaze, hříbě,“ řekl mu se svérázným soucitem podroušený voják, když postavil do kouta džbánek vody.

Chlapec, jestliže si vůbec domyslil smysl jeho slov, byl tak otřesen a zklamán, že mu bylo už všechno jedno.

Ve sklepě, kde ho zamkli, nebylo žádné okno. Panovala tu věčná noc páchnoucí ztuchlinou a krysami.

Když se Karibu dotkl stěn, ucítil pod prsty vypouklá břevna. Když vstal, narazil hlavou na nízký strop. Byl jako zvíře přivyklé na prostor a pohyb, které najednou zavřeli do těsné klece. Přepadl ho strach, horši než všechno ostatní, strach vycházející z těch těsných sevřených stěn. Zdálo se mu, že se stále přibližují, aby ho stiskly, vzaly dech a rozmačkaly…

Padl na zem. Ležel tak v bezmocném zoufalství. Ale tady pod sebou cítil zem. Tiskl se k ni. Byla přece stejná jako tam za palisádou, v pralese nebo u břehů řek. Tatáž zem, výborné znal její řeč, těže země se dotýkaly nohy jeho bratří. Kdyby to dokázal, ucítil by možná, jak duní a zachvívá se pod jejich kroky. Nad zemi šumí živý přikrov větví a korun stromů plných bzučení komárů a ptačího zpěvu pod velkou, nesmírnou oblohou. Slzy, které téměř necítil, slzy smisené s krvi jeho zraněné tváře tekly mu po rukou a vsakovaly se do země. Prohrál nejen svou věc, ale něco mnohem většího než všechno, nač kdykoli myslel. To bylo horši než stěny vězení, než bolest ponižujícího biti, než to, co ho čekalo…

Dlouhé hodiny ležel tak přitisknutý k zemi. Možná že už bylá noc. Možná že ještě den. Nevěděl. Srdce tlouklo silně. Nepravidelně. Srdce?

Karibu zdvihl hlavu. Ne, srdce tlouklo docela obyčejně. Přitiskl ucho k zemi. Co to?

Uslyšel, ucítil celým svým tělem dunění. Utichalo, přestávalo a zase k němu vyplouvalo z neproniknutelných hlubin. Potom dlouho nic neslyšel. Vzpomněl si na otce. Snad byl někde nablízku, někde za těmi břevny. Možná že také slyšel? Nebo snad… Ne, že by to dokázala? Třeba tam byl také strýc Malý a dívka se stačila s ním dorozumět? Ale nebyla to tak lehká věc. Vojenské akce měly začít teprve za deset dni. Uspíšit je znamenalo postavit se proti rozkazům velkého sáchema. Ale nechat vampum v rukou bílých znamenalo ještě něco horšího.

Duněni umlklo. Chlapec se tak dlouho zaposlouchával do ticha, až si konečně pomyslel, že se mu to všechno jenom zdálo.

Potom usnul. Ale vzápětí ho probudil nový zvuk. Už ne dunění, ale hluk četných kroků nad jeho hlavou, vedle za stěnou a všude kolem. Uslyšel výkřiky i vytí. Ucítil pachy dýmu.

Vyskočil, hlavou narazil na nenáviděný strop a zapotácel se.

Najednou se dveře do sklepa zatřásly krátkými, vzteklými údery. V praštěn prken a záblescích ohně se rozevřely a vpustily několik polonahých postav s oblaky štiplavého dýmu:

„Strýček Malý!“

Mohutná postava přiskočila k chlapci, chytila ho za ramena a vyvlekla na vzduch.

„Otec! Kde je otec?“ křičel v pekelném hluku Karibu.

Avšak Malý už uháněl dopředu. Vykřikl něco s rukou napřaženou na hořící domy pod palisádou, vrazil synovci do ruky teplou násadu tomahavku a táhl ho za sebou.

Uprostřed dýmu a plamenů uviděl chlapec známé štíhlé siluety s čelenkami, zdvižené tomahavky a planoucí pochodně.

Vzduch se chvěl křikem a divokým střílením.

Chlapec se na chvilku zastavil. Najednou před ním vyrostl rozcuchaný vousatý ďábel v zakrvavené košili. Karibu klopýtl. Těsně vedle sebe uslyšel hřmot, který ho ohlušil a zatlačil mu dech zpět do hrdla. Sám nevěděl jak, udeřil před sebe doprostřed ohně. Bleskurychle uskočil a rozmáchl se podruhé. Bílý vykřikl a svalil se na stranu.

Pak se chlapec obrátil a běžel k planoucím budovám. Myslel jen na vampum! Jen a jen na vampum! Oběhl domy, hledal známou zahrádku. Bylo tam pusto. Z oken se draly plameny a praskala hořící střecha. Vběhl na schodiště před vchodem, strčil do dveří. Byly zamčené. Chlapec nevěděl, co má udělat, aby ustoupily. Rozsekat je tomahavkem? Ale nešlo by to rychleji oknem? Obrátil se. Vtom uslyšel šramot z chodby, které se ještě požár netkl. Přitiskl se ke stěně a snažil se pohledem proniknout tmou. Někdo tam byl, někdo tam dýchal, někdo…

Karibu stisky vší silou rukojeť tomahavku. Než se však stačil rozmáchnout, skočil na něj nějaký stín a přitiskl ho k zemi.

Kutáleli se po zemi do tmy. V záři plamenů spatřil chlapec nad sebou záblesk dýky.

Prohnul se, natáhl se po té ruce se zvířecí obratností, zaťal do ní nehty a zuby. Bílý muž zasténal a odmrštil chlapce, že Karibu odletěl až ke zdi. Pod prsty bosé nohy ucítil nějaký předmět. Nebyl to jeho tomahavk, který ztratil ve tmě. Byla to cizí, chladná věc. Rychle ji přitáhl. Dlouhá dýka bílých… Chytil ji, vsunul prsty do neznámého tvaru rukojeti a rozmáchl se. Ťal jako tomahavkem, vší silou, až vyjekl zároveň s nepropustnou tmou před ním, až se zapotácel a upadl.

Zvenčí doléhal stále hlasitější válečný pokřik Hurónů. Výstřely zmlkaly. Ale stále silněji a stále neodbytněji praskal a syčel oheň.

Karibu se sice dusil kašlem, ale přece jen se mu podařilo vniknout oknem na velitelství. Skočil ke stolu. Oslepen přejel po něm prsty, vrhl se ke stěně.

Vampum… Kde je vampum?…

Horečně ho hledal kolem sebe. Napadlo ho, že teď, když Hurónové dobyli pevnost, je tajemství vampumu zachráněno, i kdyby ho už nenašli.

Ale přesto ho chtěl mít. Odevzdat otci, aby ho přinesl svému kmeni. Aby ho ukázal shromáždění před poradním ohněm, aby přečetl jeho znaky, aby nikdo nemohl říci, že Okahoki, jejich náčelník…

Ale nenašel ho nikde, nebyl na stěně ani v truhlách, které byly zotvirány, jako kdyby tu už někdo před ním hledal, jako kdyby věděl… Otec? pomyslel si Karibu.

V záři plamenů uviděl pootevřené dveře. Visel z nich potrhaný závěs a po něm se plazily ohnivé jazyky. Přikryl si rukou ústa a nos před štiplavým kouřem. Skočil do druhé místnosti.

Ale tam už s praskotem padaly planoucí trámy. Některé držely ještě jedním koncem u stropu a visely dolů jako ohnivé sloupy. Na zemi zavalené planoucími trámy ležel člověk. Skrčený, stočený jako červ.

„Otec!“

Karibu si popálil nohy, jen aby se k němu co nejrychleji dostal. Pohleděl mu zblízka do tváře.

Okahokiových otevřených očích se odrážela zář ohně, ale jeho obličej byl už jen maskou velkého mlčení. Náčelník nežil.

Chlapec prostrčil ruku mezi hořícími trámy a dotkl se ruky mrtvého, dotkl se ramen a tváře. Díval se na něho se zoufalou hrůzou.

Vtom se však zalesklo ještě něco kromě mrtvých očí Okahokiho. Mezi jeho prsty zazářil pásek vampumu přitisknutý na prsa. Karibu ho opatrně vytáhl z otcových rukou. Stál tam, nic se neohlížel na plameny a kouř, který ho obklopoval ze všech stran, stál tam a stále se díval na mrtvého. S hlukem, plameny a spoustou jisker spadl před chlapcem strop a pohřbil náčelníkovo tělo. Chlapec uskočil. V rukou svíral vampum. Dostal se ke dveřím, potom k oknu a oknem ven.

Před ním dohořívala stržená palisáda. Za ni uviděl odcházející tmu jarní noci, po kouři ucítil chlad vanoucí z nekonečné divočiny.

Podle kalendáře bílých dobyvatelů nastával šestnáctý den měsíce května roku 1763.

Brána historie byla otevřena dokořán sjednoceným kmenům Indiánů, kteří zahájili svatou válku, válku o svou zem a právo na život.

A s nimi kráčel chlapec Karibu…

POMSTA

KAPITOLA I

Karibu složil náklad na trávu a narovnal se, protáhl se, až se prsty jeho natažených rukou vpletly do načechrané zeleně kvetoucího klenu, v němž rozzlobeně bzučely roje malých černých včel.

I když svítilo slunce, vzduch byl ledový a prostoupený vlhkým chladem, který někdy zastihne jaro v plném rozpuku. Ale polonahé chlapcovo tělo bylo zalito potem, stoupala z něho horkost únavy.

Blížilo se poledne a Karibu byl na nohou už od svítání, postupně přinášel na vlastních zádech a ramenou cestovní výbavu, kánoi i nemohoucího Niniweje. Šel tak už čtyři dny. Mohl tušit – když se vydával s kánoí na krátkou výpravu, doslova jen na pár dní –, že se mu přihodí něco podobného?

Desetkrát denně se zdvihal, dobrovolně bral břemeno na záda a vlekl se dál jako tažný pes, když mu nad hlavou svišti bič. Chvíli stál na místě, díval se tupě před sebe. až ho začaly trápit mouchy, přivábené pachem zpoceného těla.

To ho vzpamatovalo. Uslyšel naříkáni starce. Ucítil na sobě jeho pohrdavý a zároveň smutný pohled, který jako by říkal: Nepořádný jsi… nedbalý… Ani přikrývku mi nedokážeš dát pořádně a já, stařec, jemuž náleží ošetření i úcta, já tady mrznu…

Kolikrát se musel sklánět nad dědem, dávat mu jíst, nacpávat dýmku, upravovat místo na spaní, vláčet ho na vlastním hřbetě, aby byl za to odměněn mlčením nebo jízlivou lhostejnosti.

Zabalil ho až po uši, sevřel rty, aby muže nehodné povzdechnuti neurazilo starce, a zvlášť jeho vlastni chlapeckou důstojnost a čest, neboť tu stavěl nadevše. Nevadilo mu to však, aby mu v myšlenkách nelál, i když se zamýšlel nad tím, zda duchové zemřelých předků nebo všudypřítomná Manitouova sila mu to nebude mít za zlé. Pro každý případ dodával šeptem:

„Myslím takto, na svůj starý mokasín. Ano. Tak je to. Jde o můj mokasín…“

Neměl však čas, aby se tím zabýval nějak zvlášť dlouho. Odpočinek končil. Musel zase vyrazit.

Před pěti dny opustili vesnici, aby se vypravili proti proudu řeky, tam, kde žil kmen, z něhož děd pocházel. Chtěl se vrátit do rodného kraje. Všichni chápali jeho touhu, žili tam přece jeho starší synové, vnuci i pravnuci. Cesta po vodě byla snadná a poměrně krátká.

Starce posadili do kánoe. Vypadal jako starý, ke všemu lhostejný sup. Mlčel. Žvýkal tabákové listy a hnědá šťáva mu se slinami stékala z koutků úst.

Karibu si sedl dozadu. V očích těch, kteří stáli na břehu, četl starost a soucit se starcem. Dívali se také na něho. Chlapcovo tělo se vypjalo samou hrdosti; cítil, jak mu mladé a vycvičené svaly jen hrají pod kůži, jak vládne lodí, sebou i celým světem. Ano, celým světem! Bylo mu patnáct let.

Jeho postava dýchala svěžestí a silou. Tmavý obličej se leskl jako kámen vytažený z vody. Byl posazen na příliš širokém a vysokém krku muže. Chlapcovy ruce pracovaly krásně, neslyšně ponořovaly veslo do vody a vydatně zabíraly. Ruce mládí! Niniwejovy ruce ležely nehybně na kolenou jako nepotřebná věc.

Pluli bez zvláštního spěchu. Na paloucích pod nádherou rozkvetlých stromů, na stále ještě chladné zemi zapaloval oheň a v bílém popelu opékal štiky a pstruhy chycené do rukou. Vykostil je a s patřičnou úctou podával starci.

Niniwej polykal pomalu maso a dělal kyselé obličeje.

„Špatné jídlo,“ žehral mumlavě, „velice špatné jídlo.“

Chlapci zacukalo chřípí, ale neříkal nic.

Na noc vytáhl kánoi na břeh, připravil „lůžko“ z jedlového chvojí, pomohl starému zabalit se do přikrývky a přikládal na oheň.

Průzračný, modravý jarní soumrak zněl kuňkáním žab a dalekým troubením jelenů. Karibu čistil pušku, nasypal na pánvičku střelný prach a lehl si vedle děda. Usínal s rukou na pažbě.

Všechno šlo dobře až k místu, kde se Scioto nepatrně stáčí na severovýchod, tam narazili na prchající Šóníe. Byli unaveni, oči jim neklidně svítily.

„Utíkejte! Utíkejte!“ volaly na chlapce vyděšené ženy. „Vraťte se na jih, jinak padnete do rukou bílých!“

„Maji pravdu,“ přitakávali zachmuřeně muži. „Od východu slunce, od řeky Muskingum, jdou bílí bojovníci.“

Teprve když chlapec ochladí z prvního dojmu, uvědomil si, co to znamená pro něho a pro děda.

„Jdou i ze severu?“ zeptal se. Snažil se zachovat klid a rozvahu.

„Ne,“ odpověděl mu starý lovec, „jdeme odtamtud. Ale museli jsme obejit řeku v místě, kde bílí postavili své plátěné vigvamy, a stálo nás to víc než pět dni cesty.“

Karibu si pomyslel, že s dědem se nebude moci probít pěšky divočinou Niniwej byl příliš slabý, než aby mohl jít sám.

„Tak se snad vrátíme,“ řekl a vklouzl zpátky do kánoe.

Avšak stařec, když mu konečně vnuk stačil vysvětlit, oč jde, odvrátil se a upřeným pohledem svých nemilosrdně lhostejných očí řekl:

„Jdu složit kosti tam, kde jsem se narodil.“

„To je dlouhá cesta,“ odpověděl tiše Karibu, „a tvé nohy už zeslábly.“

„Ale tvé jsou mladé a silné,“ odpověděl děd. A po chvilce mlčeni opakoval: „Jdu složit kosti do země otců. Řekl jsem.“

Tak začalo putování divočinou.

Karibu teď musel nést kánoi, děda, pušku i zbytek cestovní výbavy. Procházel krátké úseky stezky prošlapané už Šónii, které potkali u řeky. Nejdřív přenesl Niniweje. Měl to promyšleno. Nechtěl, aby děd poznal jeho únavu, protože se ničeho nebál víc než starcova lhostejného pohrdáni. Kdo ví, jestli ho nepodezíral ze zbabělosti a že se vyhýbá všemu, co je namáhavé. Ne! Líp na to nemyslet!

Přenesl tedy Niniweje. Posadil ho na zem někam na suché místo a vrátil se pro kánoi. Nesl ji s úzkostlivou opatrností – co by si počal bez člunu? Nakonec – přikrývky a brašny s potravinami. Pušku nedal z ruky. Náklad, nenáklad – neodložil ji ani na vteřinku.

Ze začátku určovala délku jednotlivých úseků únava, brzy však tuto metodu nahradil jinou, tvrdší a důstojnější dospělého bojovníka.

Desetkrát deset kroků. Ne míň, ne víc, nezáleží na tom, jestli to bylo ke konci dne, když padal únavou, nebo když šel odpočalý a vyspaný. Počítal na prstech. Zvlášť když se táhl s dědem, snažil se – přestože ten neměl ponětí o jeho počítání – vydržet až do konce. Někdy přidával ještě jeden krok. Potom si klekl a pomohl Niniwejovi na zem.

Pět… šest… osm… deset dni. Deset dní a deset nocí. Dny strašné únavy a noci, kdy musel i spát opatrně, pořád opatrněji, neboť se blížil k oblasti ohrožené bílými bojovníky.

Zdálky k nim teď doléhaly výstřely a rány seker do stromů. Východní a potom jižní vítr, podle toho, jak pronikali stále dál na sever, přinášel pach kouře – pach spáleného lesa a nových osad. Když myslel na bílé, vzpomněl si na povodeň, na řeku vystupující z břehů a nezadržitelně se rozlévající široko daleko. Pohled na takovou řeku ho v dětství děsil. Zdálo se mu, že zběsilému živlu nelze uniknout, že prostě není záchrany, že všichni musí zahynout, že je pohltí hučící vlny.

Teď to šice nebyl stejný strach, ale tísnivý a beznadějný pocit. Co z toho, že bylo povstání a že možná ještě trvá? Co z toho, že bojovníci umírali se zbraní v rukou, když budoucnost neslibovala, že by ti tvrdošíjní bílí muži přestali se svými dobyvačnými nájezdy?

Prales byl stále hustší a hustší. Háje kaštanů a medem vonících klenů porůstal a prorůstal bujný břečťan – a v takovém zeleném labyrintu se snadno zabloudí. Tím spíš, že teď musel chlapec opustit stezku Šóníů. Vedla v nebezpečné blízkosti bílých, musel tedy napnout všechny sily, aby zdolal i tuto okliku.

Nebyl sám, kdo obcházel ohroženou oblast. Všiml si, že už několikátý den neviděl žádnou zvířecí stopu. Jeleni, losi i lišky zmizeli. Drobnější zvěř zalezla nebo taky odtud utekla.

Divočina věděla: bílý muž přichází.

Až se Karibu dostal k močálům. Procházel mezi jezírky pokrytými květy leknínů a spletí puškvorce. Tady se výstřely neozývaly. Vítr sem nezavál zneklidňující vůni cizích ohňů. Všude kolem vznešené, ničím nerušené ticho.

Jednou se zastavil u břehu menšího jezírka, z něhož vzcházel chladivý vánek. Položil kánoi a zul si mokasíny, aby si svlažil nohy. Několik žab, které se tam vyhřívaly na sluníčku, žbluňklo do tůně.

Tak krásně se to sedělo v lehkém, průzračném stínu, tak krásně se to odpočívalo! Nad vodou tančily roje lesklých mušek, ze starých kmenů, napůl ponořených do bahnitého jezírka, se kouřilo.

Vtom… jeden kmen se pohnul. Začal se zdvihat. Chlapec zadržel dech, díval se… Z mohutné zakřivené tlamy stékají proudy vody, splývají lodyhy leknínů. Mokré nohy, ploché a zeširoka rozkročené, že bys je ani rukama neobjal, lesknou se na slunci, leskne se mohutný hřbet a světlá srst na bocích.

Los vstal. Vítr vál od jezírka, nemohl tedy zvětřit člověka a ani nezpozoroval chlapce, který seděl nehybně na břehu. Vyrazil teď přímo na Karibua, dlouhé nohy čvachtaly v mělkém bahně. Oči měl překrvené a lhostejné. Zastavil se, hlavou pohodil dozadu a přejel si hrdlem po hřbetě. Pak zase vykročil, ani na chvilku nepřestal žvýkat.

Je podobný dědovi…, pomyslil si Karibu.

Najednou si uvědomil hrozící nebezpečí. V ruce držel pušku, ale ani ho nenapadlo, že by měl na zvíře vystřelit. Ostatně věděl, že los se jen zřídkakdy vrhá na člověka. Chlapci vcelku nebezpečí nehrozilo, ale kánoi, kterou mohlo zvíře ve vzteku rozdusat. Vyskočil, popadl kánoi a zmizel v lese.

Po několika krocích se zastavil a zaposlouchal se. Dohnal ho dusot kopyt. Obrátil opatrně hlavu a podíval se průzorem mezi ramenem a zádi kánoe. Ne. Nic neviděl. Najednou… dusot, praskot lámaných větví a pár kroků před Karibuem se vynořil los.

Stojí proti sobě. Z losích oči už vyprchala lhostejnost, objevila se v nich naopak zvědavost… Dlouhé, převislé nozdry se pohybují, jak

větři. Karibu čeká napjaté. Je to býk. Pomalu udělal ještě krok vpřed… natahuje hlavu. Nechová se však nepřátelsky. Stoji tak chvíli, potom se obraci. Lehkým, nečekaně ladným pohybem protahuje korunu parohů mezi úzkými větvemi a pomalu jde dál.

Karibuovi nezbylo nic jiného než jit za ním. Stezka byla úzká, kolem bylo neproniknutelné houští, zvlášť pro někoho, kdo táhl na zádech kánoi.

A los šel pomalu, jako kdyby chtěl vyzkoušet chlapcovu trpělivost. Občas se zastavoval. Otíral se o kmeny stromů. Odlupoval kůru a škubal výhonky olši Byl velký. Větší než kůň. Jeho silný dech a zápach mokré srsti naplňovaly chlapcovy nozdry. Zvíře teď bylo chlapci nějak bližší.

Přestal se obávat, že by mu los něco udělal, ale brzy ztratil klid a nakonec do něho strčil. Přídí kánoe do jeho vysokého šedého zadku, který se před ním vlekl tak umíněně a líně.

Los obrátil hlavu a Karibu uviděl nad jeho hřbetem podivný profil s velkým okem. Ještě jednou do něho šťouchl, tentokrát silněji, až se pohnula chlupatá srst na hřbetě, zacukala se, v losím hrdle to začalo bublat a poplašené zvíře se dalo do běhu.

Chlapec se rozesmál. Smál se ještě, když složil na zem kánoi a stál vedle děda. Taková příhoda! Musil se s ni někomu svěřit, podělit se s někým, vyprávět ji, bylo to tak legrační a prazvláštní. Dokonce na chvíli zapomněl i na únavu! Pamatuje děd něco takového? Los, který jde jako ochočený kůň, jako pes, jak…

Stařec se dívá na vnuka lhostejně.

„Tvá řeč je hloupá…,“ řekl pohrdavě.

Karibu sevřel čelisti, až se mu pod kůži rozvlnily svaly. Chvíli stál nehnutě, potom si potichu řekl:

„Tohle si myslím o svém starém mokasínu…“

Vrátil se pro zbytek věcí. Měl pocit, že je osamělý a zlý.

Vítr přivál přes les podivný cizí zvuk. Chlapec se zastavil. Co to mohlo být? Vzpomněl si na klapáni dřevěné řehtačky nebo na údery jedné suché větve o druhou.

Ne, větve by nemohly vydávat tak silný zvuk.

Vtáhl vzduch nosem, větřil jako pes, ale žádný cizí pach necítil. Rozhodl se nakonec odbočit ze stezky.

Nešel dlouho. Les řídl. Před ním byl menši pahorek porostlý břízami. Vítr vábivě šuměl ve světlých mladých listech. Na jednom stromě spatřil Karibu najednou nějakou prapodivnou věc. Běžel se tam podívat.

Na tenkých kožených řemínkách visely dvě destičky vyřezané z kosti, ve větru tloukla jedna o druhou. Chlapec se díval udiveně na nesrozumitelné znaky, kterými byly destičky pokryty. Nikdy takové znaky neviděl. Vrtalo mu v hlavě, co by mohly znamenat.

Před sebou měl čtverec vyplněný kroužky, obrys člověka s přeškrtnutou hlavou, ptáka několikrát prostřeleného šípy. Jak se na znaky díval, rostl v něm neklid. A přece to mohlo být třeba jen zaklínání zvěře nebo tajemná znamení, jimiž se mezi sebou domlouvají členové nějakého tajného sdruženi indiánských šamanů Midewiwínu. U paty stromů spatřil stopy lidských nohou. Vítr utichl. Tabulky visely bez pohnutí. Kolem dokola se rozhostilo slavnostní, nepříjemné ticho.

Chlapec ucouvl. Obrátil se a najednou utekl, jako se utíká z místa, kde sídli zlí duchové.

Večer se dostali už blízko k řece Scioto; zdola vanul chlad jejích vzedmutých vln. Ale Karibu se rozhodl čekat do úsvitu, aby se dostal přes pásmo posledních houštin.

Nezapálil oheň. Na to byl příliš opatrný. Chránil je malý skalnatý pahorek zarostlý trnitým křovím, vzdálený co bys oštěpem dohodil od stěny lesa. Z druhé strany, ze severu, je obklopoval prázdný travnatý prostor.

Hořká vůně květů mu nedovolovala usnout. Ale právě o to šlo. Karibu musel bdít. Proto si vybral to místo. A děd? Stejně neusne. Stačí, aby ho pohodlně uložil. Chlapec pocítil velkou samotu obětavosti a odpovědnosti.

A přece právě hořká vůně květů způsobila, že ho k ránu přemohl spánek.

Probudil se s neklidem v srdci. Jako by ho někdo měl k tomu, aby zachovával nejvyšší opatrnost. Zdálo se mu, že vzduch je nabit nebezpečím. Pach cizích mužů. Vítr ho přinesl z takové blízkosti, že věděl dřív, než viděl: za trnitým křovím u lesa jsou bílí muži.

Museli sem dorazit teprve nedávno, když chlapec ještě spal. Bylo jich asi patnáct. Mezi větvemi keřů viděl jejich světlé a zarostlé obličeje, ramenaté postavy s puškami a sekerami. Také bojovníci byli mezi nimi. Dva… tři… čtyři… Čtyři bílí bojovnici v kabátcích barvy červené hlíny, pokrývky na jejich hlavách připomínaly trojhranné bukvice. Chystali se zapálit oheň. Jeden stál na stráži a kouřil dlouhou ohnutou dýmku.

Chlapec se opatrně obrátil k starci. Probudil ho tak, že mu dlaní zakryl ústa a lehce jím zatřásl.

„Bledé tváře.“ šeptl Niniwejovi do ucha a hlavou ukázal na blízký les.

Děd se pomalu posadil. Nasál vzduch nozdrami jako pes. Zdvihl obočí a chvíli seděl s výrazem pohrdavé lhostejnosti. Potom si sáhl do záňadří pro váček s tabákem, strčil si do úst několik suchých listů a začal klidně žvýkat.

Seděli dál nehnutě v mlčení těžkém jako smrt. Chlapci dřevěněly ruce i nohy, nevěděl, jestli je to chladem, nebo beznadějnou situací. Přesto však sledoval pohyby bílých. Viděl, jak zapalovali ohně, jak jedli, čistili pušky a ostřili sekery. Někteří dřímali s rukama pod hlavou, jiní zpívali nekonečné písně.

Čas plynul pomalu. Uplýval a vyvolával obrazy plné nenávisti. Kdykoli Karibu pomyslel na bílé, vždycky se před ním vynořovala Gibsonova těžká zrzavá palice. Jako by měl v sobě výtažek všech odpuzujících vlastnosti bledých tváři. Měl jejich těžce stavěné tělo, růžovou barvu kůže a vlasy i vousy barvy mědi. Měl jejich brutální halasné chování, drsnou řeč i podvodnické způsoby. A především byl „ten, kdo ukřivdil“, „ten, kdo ukradl“, „ten, kdo záludně udeřil“. Takové věci se nadosmrti nezapomenou – a chlapec to dobře věděl. V duši mu to narůstalo jako věčně napřažená paže připravená kdykoli udeřit.

Ale co teď? Nemohl se ani pohnout. Bylo by přece čiré šílenství vzít pušku a namířit ji na nejbližšího nepřítele v představě, že je to Gibson. Cokoli podniknout by znamenalo konec. Zbývalo mu jen zůstat v úkrytu a trpně vyčkávat.

Kolem poledne začalo být v táboře rušno. Chystají se snad k odchodu? Chlapec zadržel dech a opatrně se vysunul výš Podíval se větvemi.

Uviděl dva vojáky. Docela blízko… Měli namířeno k pahorku. Rozmlouvali o něčem a dívali se k zemi. Jeden zdvihl oči. Jeho zrak jako by pronikl křovím a zastavil se přímo na chlapcových očích.

Potom si sedli zády asi na pouhých deset kroků od Karibua. Chlapcův zrak utkvěl na pušce.

Ale nesáhl po ni, věděl, že by to k ničemu kloudnému nevedlo.

Slunce hřálo pořád víc a víc. Bloudil očima po pustém; beznadějně pustém a otevřeném prostranství, které oddělovalo pahorek od řeky.

Ne. Tudy se nedostanu, aby mě bílí nezpozorovali, myslel si, když se snažil zachytit zvuky nesrozumitelné řeči, které k němu přicházely z druhé strany hořce vonících květů.

Vtom si koutkem oka všiml sotva postřehnutelného pohybu mezi kamením. Podíval se – skoro u jeho nohou vylezl na vyhřáté kameny had. Takového ještě v životě neviděl. Měl barvu tmavého písku s měňavým neklidným černým vzorem, dlouhý, ach, ten byl dlouhý, delší než chlapcova paže, tuhý a lesklý jako větev mladého buku. Vylezl celý, stočil se do několika prstenců, rozhlédl se, zdvihl vysoko plochou hlavu s nemilosrdnýma očima a netrpělivě udeřil silným, šiškovitě zakončeným ocasem, který vydal podivný zvuk připomínající rachoceni chřestitka ze sušené tykve.

Chřestýš…, napadlo Karibuovi a mráz mu přejel po zádech. Tenhle druh hadů znal jenom z vyprávění; věděl, že jeho uštknuti znamená okamžitou smrt. Chvíli zase myslel na pušku. Z této vzdálenosti by určitě zasáhl, ale dokáže odhadnout pohyb hada? A i kdyby ho zabil, prozradil by se, což by znamenalo rozsudek smrti pro něho i pro děda. Dobře věděl, jak bílí muži jednali při svých dobyvačných pochodech s rudými tvářemi. A náhle pocítil, že je unaven. Smrtelně unaven. Už neměl strach. Bylo mu prostě všechno jedno, jaký bude jeho osud – zda zahyne jedem hada, nebo sekerou nepřítele. Děd? Nestačí ho zachránit, odvézt do země předků, třebas vynaložil už tolik námahy a tak se s ním natrápil.

Podíval se na starce. Niniwej seděl pořád stejně ani se nehnul a žvýkal tabák. Jeho oči se dívaly na hada lhostejně, jako by šlo o suchý rákos nebo o leklou rybu.

Had se zatím posunul ještě výš a znehybněl. Z tlamy naježené zuby vylétl rozeklaný jazyk, ozvalo se zlověstné syčeni. Vtom se zdvihla starcova hruď, nabrala dech. Černé jamky nad klíčními kostmi se prohloubily a na žilnatém krku se napjaly šlachy.

A najednou stařec vyplivl s neobyčejnou silou a prudkosti černou tabákovou šťávu, žíravou a jedovatou, strnulému hadovi přímo mezi oči.

Oslepený chřestýš se zkroutil, svíjel se bolesti jako zašlápnutý červ; pak se rozvinul a rychle zmizel mezi kamením.

Karibu ani nedýchal. Díval se na děda. Seděl tam lhostejně, jako by se nestalo nic zvláštního.

Chlapci se zdálo všechno nepochopitelné jako něco nadpřirozeného.

Neuvědomoval si přesně, co všechno se událo, ale věděl, že děd přemohl hada. Zvítězil nad osudem, který se projevil jako beznadějná past. Dal chlapci lekci, lekci sebeovládání a pohrdáni. Byl starý, nad hrobem, už se loučil se životem, ale v tomto jediném okamžiku dal chlapci nahlédnout do hloubky netušených možností, které dřímají v člověku.

Zanedlouho se bílí zdvihli a odtáhli na jih. K večeru Karibu dorazil k řece, posadil děda do kánoe a sám vklouzl za něho.

Ulevilo se mu. Jeho ruce pracovaly nádherně – tiše a vydatně zabíral vesly těsně pod hladinou.

Mladé ruce! Ty Niniwejovy ležely nehnutě na kolenou jako neužitečné věci.

KAPITOLA II

Kdykoli si na to vzpomněl, říkal si: „Měl jsem podivný sen. Ano, opravdu podivný sen.“

Když jeho oči narazily na kánoi obrácenou dnem vzhůru s novým plátem březové kůry, usmíval se a kroutil hlavou. A přece na tom nebylo vůbec nic směšného. Proto v chlapcových očích sídlil neklid. Vrtěl nedůvěřivě hlavou a koncem prstu se dotýkal dna člunu.

Přece ten kus březové kůry je odtamtud, včera jsem si ho odtamtud přinesl. A moje oči viděly všechno jasně.

Ale dědovi neřekl nic. Bál se, aby se mu nevysmál jako tenkrát, když potkal losa: „Tvá řeč je hloupá.“ Karibu pokrčil rameny bezradně i přezíravě. A zase si vzpomněl na tajemné kostěné destičky visící vysoko na březovém kmeni. Co mohly znamenat vyryté znaky? Byly stejné jako tenkrát ty, které našel v březovém háji. Ne. Nikdy se neodváži vyprávět o tom dědovi.

Pohladil kůru, která se po přilepení spojila pevně s dnem lodi. Nebýt té nešťastné příhody s větví trčící ze dna řeky, nebýt jeho nepozornosti, nevěděl by nic… Nebyl by našel březový pahorek, neviděl by… jeho.

Ale co mohla znamenat slova, která v něm vyvolávala mrazeni: Smrt táhne divočinou… smrt… Měl on na mysli bílé muže? Ty, které Karibu poznal u Sciota? Nebo se týkala…?

Ne. Jak to měl vědět? Šamani vědí víc, jsou moudří, mluví s duchy, ale co má dělat on, Karibu, jak si to má domyslet?

Děd seděl klidně pod vonící jedlí a žvýkal tabák. Určitě myslel na svou vesnici. Zbývá ještě den cesty. Jen ať záplata pořádně vyschne. Také chlapec – a to se mu stávalo zřídka – si sedl a ani se nehnul. Přemýšlel. Vybavoval si v paměti postupně všechno, co se stalo od okamžiku, kdy proraženým dnem začala dovnitř člunu proudit voda a kdy museli co nejrychleji vysednout na břeh.

To se stalo včera. Pamatoval si se všemi podrobnostmi, jak pomohl dědovi vylézt na suchý pahorek, jak ho usadil co nejpohodlněji ke stromu, aby se měl zády oč opírat, a jak se snažil neposlouchat jeho nářky a výtky tím spíš, že tentokrát měl stařec přece jen pravdu.

Potom se vydal hledat březovou kůru – opravu nemohl odkládat. Na okraji lesa rostly samé buky, habry a hikory. Zašel hlouběji do lesa. Ze země stoupal vlhký dech mechu. Karibu šel pořád dál, marně se rozhlížel po bílých břízách. Ve vzduchu visel neklid jako někdy před bouři. Ne. Jiný. Jako kdybych cítil pach nějaké šelmy, pomyslel si. Ale hned si uvědomil, že neklid musí mít úplně jiný zdroj, poněvadž jeho neomylný čich zachycoval jen medovou vůni kvetoucích stromů, teplý dech země a prchavé stopy ostrého pachu veverčí srsti, smíšeného s vůní pryskyřice.

Několikrát se zastavil a poslouchal. Ze začátku se mu zdálo, že „slyší celý les“ a že jako vždycky rozeznává postupně všechny zvuky. Šel tedy dál do houštiny vydechující vlhko a teplé jako vnitřek vigvamů vyhřátých sluncem.

Až najednou si uvědomil, že tu něco nesouhlasí, někde je něco špatného. „Špatně“ znamená v jazyku lesa „nepochopitelné“ – nečekané a neznámé zároveň.

Ale co to bylo? Zaboha to nemohl poznat nepodařilo se mu „špatné“ oddělit od ostatních lesních zvuků. Čím zacházel hloub do lesa, tím „to“ zesilovalo. Neklid a netrpělivost ho přiměly, aby vyrazil prudce vpřed.

Houština pojednou končila, dál už nerostly ani olše, z lesního příšeří se chlapec dostal do prudkého, oslepujícího slunečního světla, před nim zářil stříbrem a vlnil se zelení březový háj.

Zastavil se. Teď uslyšel zřetelně vzdálené klepáni, jako kdyby někdo tloukl klackem o klacek, kosti o kost.

Konečně to slyšel! Předtím to jaksi tušil, ale nemohl tento zvuk odlišit od šuměni větví, skřípotu kmenů, pištění komárů, šveholení ptáků, šelestu listí a stovky dalších zvuků, které dohromady vytvářely pozadí lesního ticha.

Obešel palouk po stinné straně. Dělal to tak vždycky, na to nemusel ani myslet. Měl to v krvi jako všichni synové rudých kmenů žijících v divočině – žádný Indián by nevolil neprozřetelně nekrytou cestu zalitou sluncem, když měl možnost výběru.

Šel za zvukem. A vtom to spatřil. Teď se mu dokonce zdálo, že to věděl už předtím. Byly to kostěné destičky. Někdo je přivázal na břízu do výše hlavy muže, a jak se pohupovaly ve větru, narážely na sebe.

Přiskočil k nim. Ano. Docela stejné jako tamty, které viděl na kamenitém pahorku. Ale divná věc – místo aby neklid zmizel, zůstal dál v jeho srdci. Vzrůstal.

Čím déle pozoroval znaky nakreslené na bílém povrchu kosti, tím víc se cítil nesvůj. Neodvažoval se jich dotknout, sám nevěděl proč. Stoupl si na špičky a přiblížil k nim tvář.

Na jedné uviděl v rámečku čtyř rovných čar dva kroužky dotýkající se dvou trojúhelníků. Pod ním byla kresba představující ptáka. Totéž si pamatoval z destiček, které si prohlížel před několika dny. Ještě si pamatoval lidskou postavu s hlavou přeškrtnutou mnoha čarami. Úplně stejná je na druhé straně kosti…

Co to všechno znamená a k čemu to má sloužit? Tady visí jelení lopatky a tlučou o sebe ve větru. Kdo je přečte? Kdo nakreslil nesrozumitelné znaky? A proč stále vzrůstá neklid v chlapcově srdci? Je to neklid tvora, když čiti, že se blíži cosi nepochopitelného a cizího.

Podíval se na trávu kolem břízy – zdála se mu vyšlapaná častým dotekem lidských chodidel. Hledal další stopy sotva viditelné na úzké cestičce ztracené uprostřed trávy. Vedla dolů a ztrácela se za severním svahem pahorku.

Odtamtud sem doletěl najednou napůl posměšný, napůl naříkavý hlas vyplašeného datla. Karibu uskočil tiše do křoví. Zaposlouchal se. Ale neslyšel nic.

Avšak z koruny blízkého stromu vzlétlo hejno drozdů. Uprostřed svislého mávání jejich křídel vyšla z houštiny podivná postava.

Byl to starý Indián, polonahý, hubený, s výraznými svaly. Jeho dlouhé šedivé vlasy vlály ve větru jako Stříbrná pavučina. Šel rychle, neobyčejně rychle a dělal nepřirozeně dlouhé kroky. Oči měl přivřené, tvář rozbrázděnou vráskami. Ruce měl napřažené před sebe. Za opaskem, který přidržoval bederní roušku, měl zastrčenou menši úzkou dýku bez pochvy. Její ostří se blýskalo jako rampouch.

Několika nepopsatelně lehkými skoky se dostal na vrchol pahorku, octl se tak jen několik kroků od křoví, kde se skrýval chlapec. Přiblížil se k bříze, na které visely destičky, a rychlým pohybem dýky přeťal řemínky, kterými byl spojeny. Musel mít slabý zrak, poněvadž sklonil tvář téměř se jich dotýkal, rty a nosem.

Karibu se díval mezi větvemi se zadrženým dechem s rukou na rukojeti dýky. Měl strach, to je pravda, ale oči mu svítily zvědavostí.

Kým mohl být ten stařec s pohyby lehkými jako divoká kočka? Soudě podle rysů tváře a zbarveni kůže, patřil tak k některému šónijskému kmeni. Určitě to byl šaman z ně jaké blízké vesničky, i když chlapce udivovaly jeho rozpuštěné vlasy a nedbalý oděv, nebo spíš téměř žádný oděv. Jejich šaman, který bydlel ve vigvamu vonicím bylinami se vždycky pečlivě oblékal, ve vlasech nosil amulety a obarvená soví pera. Ale určitě nedokázal chodit s takovou podivnou lehkosti jako lady ten.

Stařec si sedl na bobek a Karibu slyšel zřetelně jeho rychlý, trochu chraptivý dech. Slyšel také polosrozumitelné šeptáni doprovázené lehkými údery ostří, dýky na hladký povrch destiček.

„On může…,“ mumlal stařec… Může… muži… dát tvář smrti… Ó Mide!… On to může…

Přikrývám si hlavu… Spím… Spím jedenkrát…

Ó přátelé

Ó Mide…, vzývám… ducha…

Pokrývám hlavu…

Potom zmlkl, jako by se zamýšlel nad významem znaku, který nemohl přečíst.

„Smrt… Smrt táhne… divočinou…,“ šeptal pomalu.

A potom opakoval hlasitěji, jako by se sám divil tomu, co říkají jeho ústa:

„Smrt táhne divočinou… Smrt…“

Mluvil dál, hned tišeji, hned hlasitěji, ale chlapci se zdálo, jako by to byl docela nesrozumitelný, cizí jazyk. Najednou stařec vstal. Narovnal se. Zavřel oči. Stoupl si na špičky a začal se otáčet s rukama široce roztaženýma.

O Manitou! Pomyslel si chlapec. On snad doopravdy vzlétne jako pták…

A skutečně vypadal, jako kdyby se chtěl odrazit od země a odletět. Lehce se odrážel, vyskočil jednou, podruhé a jeho nohy se vznášely stále výš. Obrovskými skoky se vzdaloval po stejné stezce, po níž přišel, a brzy zmizel pod svahem pahorku.

Chlapec si protřel oči a čelo pokryté kapkami potu. Co to bylo?

Cítil v sobě strach, neklid a zvědavost.

Ale s dědem se nepodělil o to, co viděl. Bál se. že by mu stařec nevěřil. Nemohl by se mu ani divit, vždyť i jemu připadalo všechno jako sen.

Divné, prapodivné byly šamanské věci. Divné a trochu děsivé. Karibu nedokázal myslet na nic jiného. Směl tajně pozorovat šamana? Nebylo jeho povinnosti vyjít z úkrytu a buď utéct, nebo předstoupit před starce? Ale při pouhé vzpomínce na jeho mrtvou tvář a na strašná a nesrozumitelná slova – cítil, jak mu po zádech běhá mraz. Tušil, že stoji před něčím neznámým a nebezpečným.

A zatím musel myslet na docela jiné věci. Zásoba pemikanu už docházela. Jediným východiskem bylo sehnat trochu čerstvého masa.

Vstal, protáhl se a sešel po svahu k řece. Scioto tekla uprostřed bujné zeleně jarní divočiny. Poletovali nad ní rackové a vlaštovky a o kus dál po proudu,– tam, kde se zdálo, že voda užuž s sebou strhne zelený věneček malého ostrůvku, plavalo přes řeku stádo jelenů vapiti. Chlapec viděl zřetelně obrysy hlav. s mohutným parožím. Mírný vánek naplnil chlapcovy nozdry dráždivým pachem mokré zvířecí srsti.

Od řeky přicházel příjemný a vábný chládek.

Odhodil pušku na zem, svlékl se a skočil do vody. Když vyplaval na povrch, jeho pozornost připoutával náhlý pohyb plovoucího stádečka. Zvířata se stlačila k sobě, některá zdvihla přední část těla tím, že se vzepřela nohama na zádech svých druhů, aby se odrazila a co nejrychleji se obrátila. Příčinou všeho byla postava, která se vynořila z houští na ostrůvku.

Přiblížila se k břehu a Karibu v ni poznal dívku s oštěpem v ruce.

„Woop…,“ zasmál se a schoval ústa pod vodu.

Nespouštěl ji z očí a zápasil s proudem, aby se mu podařilo Udržet se stále na stejném místě. Řeka se valila plným proudem chlapci přes ramena, objímala ho a držela v šumící živé kolébce.

Náhle ho přepadl neklid. Něco se mu přisálo ke krku jako pijavka. Než stačil obrátit tvář k břehu, už věděl: někdo se na něho díval.

V místech, kde nechal své věcí, když šel do řeky, stál bílý muž. Byl široký v ramenou, podsaditý, s rudou kšticí zářící ve slunci.

„Gibson.“ zašeptal Karibu a na okamžik zkameněl.

Obchodník mával rukama a volal cosi, co Karibu nemohl slyšet v šumění vln. Určitě se ptal na cestu. Za ním, na pahorku stáli dva koně, jeden s nákladem.

V první chvíli se chlapci zdálo, že ho Gibson musel poznat stejně bleskurychle, jako on v něm poznal starého nepřítele. Teprve za chvíli si uvědomil, že člověka ponořeného do vody až po hlavu nepozná tak snadno, že od události s otcovou puškou uplynul už více než rok a že od té doby se chlapec hodně změnil.

Plaval pomalu ke břehu, ani na okamžik nespouštěl bílého muže z očí. Cítil, jak se mu tělo naplňuje horoucím proudem nenávisti, jak se čelisti prudce svírají.

Všiml si, že obchodníkův zrak se zastavil u věcí, které ležely v trávě, jemu přímo u nohou. Byly tam chlapcovy šaty a stará otcova puška, na pažbě byla z obou stran vyřezána vydra – otcovo totemové zvíře. Bílý se jí dotkl koncem mokasínu, sklonil se, aby si ji pořádně prohlédl. Nápadně vysoko zdvihl obočí a sešpulil ústa, jako kdyby chtěl hvízdnout. Potom vrhl na chlapce letmý zkoumavý pohled, aniž ovšem pohnul hlavou.

Poznal mě…, pomyslel si Karibu.

Ale obchodník odstrčil pušku naprosto lhostejně.

„Haló!“ křičel a chlapec ho teď už slyšel zřetelně. „Cesta do vesnice! Ty ukázat cestu do vesnice!“

Karibu se k němu neustále přibližoval. Táhla ho jakási neodolatelná sila, srdce tlouklo jako zvon.

Gibson se sklonil a podíval se mu zblízka do tváře, potom – všechno to trvalo zlomek vteřiny – popadl pušku, rozmáchl se a praštil Karibua do nechráněné hlavy.

Chlapec podvědomě ucukl, ale rána ho neminula. Zdálo se mu, že to lebka nevydrží a že praskne jako rozlousknutý ořech; celá tíha země a bouře tmy na něho dopadla, vody se rozestoupily, aby ho pohltily a vtáhly do hlubin.

Nad nim se bílý muž rozpřáhl ještě jednou, mohutně se zaklonil dozadu, až nohy stržené rozmáchnutím sklouzly najednou dolů k vodě v okamžiku, kdy se jako dřevorubec vši silou ohýbal – to měla být druhá rána.

Karibu uslyšel nad sebou vzteklé zavřeštění, voda se rozvlnila a stříkala, do jeho ramene se zasekly něčí ruce jako dravčí spáry.

Nabyl vědomí a snažil se odstrčit koleny, rukama, celým tělem od těžkého muže, který se do něho zaklesl a stahoval ho ke dnu. V zelenavém přísvitu hloubky se k němu blížila hrůzou a nenávisti znetvořená tvář a cenila na něj zuby, jako by ho chtěla kousnout.

Docházel mu dech. Nosem vnikl pálivý proud vody. Lebka nesnesitelně bolela. Všechno kolem se točilo a prohýbalo pod tíhou vody, která rostla, dostávala obludné rozměry a unášela s sebou zaklesnutá těla.

Ještě jednou se Karibu vzchopil, zoufale sebou mrskl posledním zbytkem sil, až bílému zůstaly v křečovitě sevřených drápech kusy chlapcovy kůže.

To už řeka stavěla mezi ním a Gibsonem kalnou, stálé tmavší stěnu vody a odnášela s sebou skrčené a jakoby zmenšené tělo tonoucího. Ještě naposled se chlapec vzchopil, dostal se nad hladinu, zachytil se trávy, vytáhl se na břeh a zůstal ležet tváří k zemi. Potom se zdvihl, lezl po čtyřech nebo se plazil a tak se vrátil. Trvalo mu to dlouho, protože, vodní proud ho zatím odnesl. Uviděl ještě, jak tam, za ním, vyplouval na okamžik na hladinu Gibson, mlátil kolem sebe rukama, ale pak se ho už vlny zmocnily nadobro.

Chlapec si marně vzpomínal, ale věděl, že něco hledal. Přece kvůli tomu se vrátil na místo, kde ho přepadl bílý muž. Ležel na trávě a zápasil se slabostí. Přímo před jeho očima dvě slizké rýhy v trávě vyznačovaly Gibsonovy poslední stopy.

Karibu ležel a myslel na otce. Takto si určitě nepředstavoval pomstu na nepříteli. Přesto cítil uspokojení.

Ale co to bylo za myšlenku, kterou hledal a která ho mučila svou nepřítomností?

Najednou vyskočil ze země, zase si sedl a rozhlížel se kolem sebe. Už to má! Puška? Kde je otcova puška?

Ve vodě neviděl, že by ji Gibson držel v ruce. Ale ani na břehu nebyla k nalezeni. Bílý obchodník ji musel upustit v okamžiku, kdy spadl do vody.

Musí ji najít. Musí ji získat zpět. Především nebyla možná další cesta bez zbraně a pak… přece šlo o otcovu pušku. Karibu by se cítil zostuzen, kdyby se mu ji nepodařilo najít. Ano. Ať si má rány a je celý potlučený, nevadí, neodejde odtud bez pušky.

Děd! Pouhé pomyšlení na jeho pohrdavé mlčeni dodalo chlapci sily. Prohlédl si vkleče rány. Se zaťatými zuby si ohmatal potlučenou a zkrvavenou hlavu. Také rány na rameni a paži krvácely a pekelně pálily, ale nešly do hloubky.

Vstal u začal zhluboka oddechovat. „Hluboké dýchání hojí rány a léčí choroby,“ říkával Okahoki.

Tentokrát však Karibu neskočil do vody jako obyčejně, ale potopil se pomalu a opatrně. Po chladivém dotyku řeky se mu ulevilo. Nadechl se co nejvíc a ponořil hlavu do zkalené vody u břehu.

Byla tam dost velká hloubka a chlapec viděl nízko pod sebou bílé kořeny nezřetelných vodních rostlin, které tkvěly v říčním bahně jako spáry dravců. Potopil se ještě hlouběji. Nad hlavou se mu valila voda, hladina se chvěla matným odleskem slunce, které vrhalo na dno zvlněné stíny.

Rozhlížel se kolem dokola, ale puška nikde. Cítil slabost, pokoušely se o něj mdloby. Čím hlouběji se ponořoval, tím víc působil tlak vody. Dostával závrať.

Ztratil jsem mnoho krve, pomyslil si, když se vynořoval.

Několikrát plaval po proudu podél břehu, ale marně si namáhal oči. A přece věděl najisto, že Gibson měl volné ruce, když chytil chlapce ve vodě. Asi zapadla do bahna.

Dlouho se trápil. Slunce kleslo níž. Bylo už odpoledne. A děd v lese čekal jistě netrpělivě.

Až konečně spatřil pušku, hned u břehu, za ostrůvkem rákosí, trčela ve vodě téměř svisle, zapíchnutá pažbou do bahnitého dna. Prozradily ji šikmé sluneční paprsky. Ucítil nevýslovnou úlevu. Odložil pušku na trávu a sám se natáhl vedle. Lapal po dechu.

Když se pak za nějakou dobu objevil před dědem, který seděl stále na témž místě, uvědomil si, že už docela zapomněl na lov. Jenže stařec si to velmi dobře pamatoval. Vyplivl daleko před sebe tabákovou šťávu, černou jako zkažená krev, nespokojený a v touze zakrýt zklamáni lhostejnosti, zabručel:

„Jazyk usmrkanců je prudký, ale ruce prázdné.“

Karibu si odfrkl, ale hladový děd byl řečnější než obyčejně. a ještě víc ironický. Když přejel zrakem stopy krve viditelné na chlapcově hlavě, dodal:

„Znám jednoho, co ho chtěly skalpovat veverky.“

Avšak najednou v jeho očích zahořel zájem, protože na vnukově rameni spatřil druhou pušku a za opaskem nový roh na střelný prach, který se leskl mosazí, a těžký kožený pytel. Chlapec hodil starci k nohám Gibsonovu zbraň, dupl nohou a řekl něco, co sám nečekal, že vyjde z jeho úst:

„Zabil jsem zrzavého obchodníka!“ Niniwej pokýval hlavou a vyšpulil rty. Karibu spustil tedy hlasitěji: „Zabil jsem zrzavého obchodníka. Bojoval jsem s ním a zabil jsem ho.“ Teď se mu zdálo, že to tak bylo doopravdy. „Óóó, byl to těžký a krvavý boj,“ pokračoval chlapec a jeho hlas zněl teď melodicky a protáhle jako hlas bojovníka vychvalujícího své činy u poradního ohně. „Bílý udeřil Karibua pažbou do hlavy. Ale tomahavk byl rychlejší. Karibu vyskočil, krev se mu řinula z čela. Byl vedle bílého muže jako zraněný rys, když ho přepadne vlk. Vlk je silný. Ale rys je hbitější. Karibuův tomahavk udeřil do bílého muže jako blesk do zpráchnivělého stromu. Tady. tady! Tady a tam! Otevřel kupcovu lebku, usekl mu paži, rozťal krk! Whoo… whoop!“

Chlapec vyskočil a vydal tlumený válečný pokřik. Oči se mu blýskaly, prsa se prudce zdvihala únavou a radostí.

Starý se díval pozorně. V jeho tváři se objevilo něco jako úsměv.

„Uah… uah… To je dobré…“ řekl.

Ale najednou se podíval pozorněji a znenadání se zeptal:

„Skalp?“

Karibu byl chvilku překvapen, ale pravda mu hned přišla na pomoc. Vztyčil hlavu a řekl:

„Svalil se do řeky a proud ho odnesl. Jeho odporné tlusté tělo pohltila voda. Spadl a voda ho vzala. To je pravda.“

Oba chvíli mlčeli. Karibu se pořád díval útočně. Potom se ozval děd a v jeho hlase bylo cosi slavnostního.

„Duch tvého otce byl pomstěn.“

Chlapec se zastyděl a byl zmaten, ale už se neodvážil vzít zpět svá slova. Koneckonců – když mluvil o svých činech, věřil v ně přece.

Ale najednou se skrčil. Zabolely ho rány, na něž dosud nemyslel, a zmocnil se ho neklid, který se objevuje vždycky, když sami proti pravdě a spravedlnosti ovlivňujeme svůj osud.

Pomalu však krása obrazu, jak si ho vytvořil, znovu zazářila a vše ostatní rázem zahubil stín.

„Hmm… A cos udělal s koňmi?“ zeptal se děd.

„Jeden utekl. Toho s nákladem jsem odvedl do houštiny a přivážel ke stromu.“

Uradili se, že Karibu schová vaky v lese tak, aby je mohl vzít s sebou, až se za několik dni bude vracet domů. Kdyby mohl někde umístit i koně, mohl by převézt na něm kánoi a vrátit se lesní stezkou. Šlo mu víc o koně než o vaky nacpané přikrývkami, jimiž chtěl Gibson obchodovat.

Přemýšlel o tom, když si ošetřoval rány hojivou masti i při návratu na místo, kde nechal koně.

Uslyšel prskání, chrastěni uzdy. Rozhrnul větve a překvapeně se zastavil: vedle koně stála mladá dívka.

Střelhbitě se obrátila se strachem v očích.

Byla vysoká, téměř navlas jako Karibu, z rozpuštěných vlasů stékaly stružky vody na bílou kazajku z losi kůže. V rukou držela síť se stříbrnými rybami a kostěnou harpunou.

Stáli proti sobě mlčky. Nakonec se chlapec rozesmál.

„To je tvůj kůň?“ zeptala se velice vážně nářečím Šóníů.

Přikývl a znovu se rozesmál, třebas ho rána zabolela.

Vrhla na chlapce zkoumavý pohled. Ale neřekla nic. Teprve za chvíli zdvihla sítku s rybami a řekla:

„Chytala jsem je dole za zátočinou…“

„U nás děvčata nechytají ryby harpunou,“ poznamenal chlapec.

Odpověděla mu hrdě:

„U nás taky ne!“

„Tak to jsi asi chlapec?“ rozesmál se.

Ale dívka zůstala vážná. Dokonce mírně stiskla rty a svraštila husté široké obočí.

„Mám hlad.“ řekl Karibu a díval se na ryby.

Nic neříkala a pustila se do sbírání větví. Kousek dál byl takový menší palouk. Zapálila tam oheň.

Karibu si sedl k ni, díval se, jak zručně a rychle čistí ryby. Nabodla je na tenkou tyčku a pověsila nad popel. Celou dobu neřekla jediné slovo.

„Ty nechceš jíst se mnou?“ zeptal se, když mu podala upečené ryby.

Začervenala se a zavrtěla odmítavě hlavou. Kdo to viděl, aby jedla společně s mužem nebo s chlapcem!

Po očku se po ní podíval. Připadala mu krásná, ale divoká. Hrdá a divoká.

„Kde je tvoje vesnice?“ zeptal se.

Ukázala hlavou na sever, směrem k hornímu toku Sciota.

„Blízko.“

Najednou mu svitla v hlavě myšlenka. Ještě chvíli mlčel.

Díval se na ni a mrkal rasami.

„Poslouchej,“ řekl, „moje kánoe je malá a nemohu s sebou vzít všechen náklad. Za několik dní se sem vrátím, musím odvézt svého děda do jeho rodné vesnice.“ A za chvíli pokračoval: „Mohla bys vzít s sebou koně? Nechat ho u sebe? Říkám: vrátím se pro něj za několik dní. Můžeš to udělat?“ Mlčela. „Vem si koně s vaky. Jsou v nich přikrývky. Teplé přikrývky z vlny. Půlku,“ zaváhal, „půlku si jich můžeš nechat. Nebo víc. Budou tvoje.“

Všiml si, že se na něj děvče dívá s hrůzou. Její ústa šeptala cosi, čemu nerozuměl. Vyskočila, jako kdyby chtěla utíkat.

Zadržel ji posunkem, překvapeným a prosebným pohledem. Sklopila hlavu a stiskla propletené prsty.

„Prosím tě, dcero Šóníů,“ řekl chlapec veliče vázne, „udělej to, jestli můžeš.“

Ještě váhala. Nemohl pochopit, proč se dívá nedůvěřivě, a dokonce se strachem.

„Můžeš si vzít přikrývek, kolik chceš… Jsou tvoje. Ale koně chci mít. Chci si ho vzít, až se vrátím…“

„Přikrývky…,“ řekla tiše a jakoby pro sebe: „To přece není bledá tvář… Nedělám nic špatného…“

„Ne,“ odpověděl chlapec, „určitě neděláš nic špatného.“

Potom odvázal koně od stromu a podal uzdu dívce. Stála nehybně, dívala se na nacpané vaky.

„Jaké je tvé jméno?“ zeptal se přívětivě.

Zdvihla oči a podívala se na něho.

„Říkají mi Mukuk.“

V jejím pohledu se zračil strach. Strach a trápení.

„Neboj se, Mukuk…,“ řekl a cítil, že i jeho se zmocňuje nepochopitelný neklid. „Čeho se bojíš?“

Povzdechla si. Narovnala se a vzala koně za uzdu.

„Bojím se… šamana,“ zašeptala, aniž se podívala na chlapce.

Obrátila se a zmizela v houštině i s koněm.

KAPITOLA III

„Je rána hluboká?“ zeptal se vzdálený vibrující hlas, který se zdál naplňovat nebe i zemi.

„Hluboká jako Scioto… jako tůň Utopenců… jako…“

„Zač byl potrestán?“ opakoval znovu první hlas.

„Lhal, ó Manilou. Oklamal starce i sama sebe…“

Jiný hlas, chraptivý a blízký, zašeptal přímo nad chlapcovou hlavou.

„Podej drť z léčivých listů. Rána je plná hnisu.“

Karibu otevřel na chvilku oči. Obklopovala ho bílá mlha s duhovými pásy prosycená vůni bylin a horkými chuchvalci páry. Něčí nice se dotýkaly jeho hlavy, dělaly nad ní podivná znamení.

Chtěl se zeptat, kde je. co se děje s dědem, ale než se na to zmohl – vzpomněl si na ochromující únavu posledních hodin cesty, na vzrůstající bolest ve zraněné hlavě a konečně na vytoužený okamžik, kdy dorazili do vesnice. Pamatoval si, že je obstoupil zástup Sóniů. Dva bojovníci vstoupili do vody a vzali Niniweje pod paži, ženy volaly.

Cosi na uvítanou, psi štěkali a děti skákaly s pištěním do řeky. Pak kdosi řekl:

„Podívejte se, chlapec je zraněn…“

Karibu vstal a snažil se vystoupit na břeh.

Teď se snažil připomenout si, co bylo dál, ale znovu se ho zmocnily vlny tmy plné neklidu.

„Medvědí sádlo,“ šeptal mu chraplavý hlas nad uchem, „na menši rány stačí medvědi sádlo.“

„Jeho krev plane horečkou. Opuchliny se přestěhovaly na vička a na uši.“

„Může umřít?“

„Pssst.“

Těžko říci, kolik času minulo od toho okamžiku. Když se probudil, ležel v cizím vigvamu. V ohništi žhnuly uhlíky a na protější straně svítil jasný obdélník dveří.

Uviděl děda; seděl proti stejně starému bojovníkovi a kouřil dýmku.

Karibu se chtěl zvednout, ale připadal si, jako by ruce a nohy tížilo obrovské závaží. Starci rozmlouvali hlasitě, jako to obyčejně dělají lidé, kteří nedoslýchají.

„Plivl jsem hadu do očí,“ říkal Niniwej lhostejně. „Stočil se a utekl. Byl to chřestýš.“

„Cha… cha…,“ smál se druhý stařec. „Dal jsi vnukovi dobrý příklad,“ chválil jeho čin.

Děd chvíli mlčel. Potom řekl:

„Je to velice odvážný a šikovný chlapec. Býval jsem stejný jako on. Člověk rád poznává svou krev v synech synů. Je to odvážný chlapec.“

„Teď není mnoho odvážných. Mladí jsou slabší a nedovedou se tak ovládat jako za našich dob.“

„Svatá pravda. Můj vnuk je výjimka.“

„Mysli jenom na lov pro zábavu, na děvčata a na krásně vyšívané opasky. Málokterý dokáže zacházet s oštěpem.“

„Ano, ano. Neznám nikoho, kdo by se mohl vyrovnat mému vnukovi. Už jako dítě vykonal spoustu činů. kterými by se mohl pochlubit dospělý bojovník. V době hladu ulovil medvěda a podělil jim celou vesnici. Potopil lodě bílých na jezeře.“

„Slyšeli jsme o tom,“ řekl druhý stařec obdivně.

Karibu nevěřil vlastním uším. Takhle ho chválí děd! Ten, od něhož slyšel pořád samé nepříjemnosti a pohrdavé řeči. Sám nevěděl, jak se to stalo, že se tiše rozesmál. Jenže ne tak tiše, aby ho starci neslyšeli.

Oba se pohnuli a radostně vykřikli.

„Dvakrát deset dni ležel jako hikorová kláda!“ volal cizí stařec. „Hej, ženy! Kde jsou ženy? Ženy, pojďte sem! Přineste raněnému chlapci vodu se sirupem!“

„Dcero mého syna! Probudil se! Ženy, rychle, rychle! Raněný přišel k sobě.“

Ve vigvamu byla najednou spousta lidi a veselo. Chlapec viděl, jak se k němu sklánějí cizí radostné tváře. Kdosi řekl:

„Ať se zkusí protáhnout.“

Avšak Karibuovy ruce i nohy byly ještě příliš slabé, sotva dokázal zdvihnout ruku, aby si přidržel nádobu s vodou. Ale díval se, slyšel, pil klenový sirup a hovořil. To zatím stačilo.

„Musel jsi mít otevřenou a neošetřenou ránu,“ říkal šaman. který se ihned objevil u nemocného. „Zlí duchové do ní vstoupili, usadili se v tvé krvi a učinili ji černou a hustou. Bez zaklínání a bez bylin bys byl už dávno odešel do věčných lovišť.“

„Neříkali nic? Neslyšel jsi, co říkali?“ zeptal se Karibu.

„Zlí duchové?“ Šaman se zdál nespokojený. „Mluvili. Samozřejmě. Ale to jsou věci, kterým ty nemůžeš rozumět.“

„Nemluvili o mně?“

Starý šaman zavrtěl odmítavě hlavou a Karibu se uklidnil. Pak se začal rychle uzdravovat. Po deseti dnech byl už tak silný, že se mohl vydat na zpáteční cestu.

Pokoušel se několikrát promluvit s dědem. Cítil potřebu svěřit mu. co viděl v březovém háji, chtěl mu vyprávět o šamanovi a snad ještě víc pociťoval potřebu přiznat se ke lži. Děd však byl zase pohrdavý a lhostejný, jako kdyby ho vnuk už úplně přestal zajímat.

Teprve při loučení, když si Karibu – už připravený na cestu – sedl na bobek vedle starce trůnícího na zemi, podíval se na něho Niniwej a v hloubi jeho stařecky trochu krutých oči se rozžehly živější plamínky.

„Děde,“ řekl chlapec, „odjíždím. Vracím se na jih.“ Stařec žvýkal tabák, díval se na vnuka a pokyvoval hlavou v rytmu svých myšlenek. „Děde,“ opakoval Karibu a nadechl se jako před skokem do vody, „chtěl jsem ti ještě jednou vyprávět o tom, co se tenkrát stalo, o bílém obchodníkovi.“

Vyhublá tmavá ruka se pomalu zdvihla a Niniwejův ukazovák se dotkl chlapcových prsou.

„Bojovník nemluví dvakrát o svých činech.“

Avšak asi bylo něco ve vnukových očích, co starce upoutalo. Chvíli se na sebe dívali. Niniwej viděl před sebou neklidnou mladou tvář s rozšířenými nozdrami a poloolevřenými ústy.

„Vyslechni mě.“ zašeptal Karibu.

Děd přivřel oči, a jako by chlapce neslyšel, řekl nečekaně:

„Umřu klidný. Máltrev žije v tobě, můj vnuku.“ Karibu se zachvěl. Zmocnilo se ho vzrušení. Vzrušeni, zahanbení, zmatek. Ale nesměl to přece na sobě dát znát. „Jdi… vrať se ke svým. Potřebují bojovníky. Domluvil jsem.“

Chlapec vstal a odešel rychlým krokem.

Ještě téhož rána opustil vesnici. Jeho kánoe vyrazila po proudu řeky na jih.

Voda ho rychle odnášela. Všude kolem plno nádherné zeleně pozdního jara. Před měsícem, když sem jel s dědem. kvetly lesy i lučiny u řeky. ve vzduchu poletoval pyl z květů a zazníval zpěv ptačích zásnub. Nyní v silné záři dosud mladého slunce dostávaly stromy dokonalou barvu zralé zeleně, vzduch se projasňoval, ptačí zpěv ztrácel křiklavě pronikavé tóny. Daleko nad lesy proletěl tesklivý, vzrušující hlas, zároveň smutný i útočný. Druhý den odpoledne uviděl chlapec známý ostrůvek. Znova mu připomněl zelený věneček, který pluje po vodě.

„Už…,“ řekl Karibu.

Ihned vyběhl na pahorek, kde tenkrát nechal koně a setkal se s mlčící dívkou. Kdykoliv na to pomyslel, měl takový divný pocit, ani nevěděl proč.

Ukryl kánoi do houští. Musí najít vesnici ti zjistit, co se stalo s koněm. Křižovala se tu spousta stezek, ale všechny vypadaly, jako by už dlouho po nich nikdo nechodil. Nad chlapcovou hlavou v koruně platanu se rozlehl smutný hlas datla. Odpověděl mu jiný odněkud z lesa, který se bůhvíproč zdál pustý a pochmurný. Karibu šel dál. Hořce zavoněly břízy a Karibuovo srdce přepadl pověrčivý strach. Zdálo se mu, že kdesi daleko tlučou ve větru kostěné destičky, že lesem běží on… šaman…

Zastavil se a napjal sluch. Ticho. Ze šišek, které kdesi nahoře ohlodává veverka, padají šupiny. Moucha bzučí žalostně v neviditelné pavučině… Kdosi odpočívá. Ano, chlapec slyší docela zřetelně něčí prudký dech.

Obrací se. Nikde nikdo.

Snad je to zlomyslný Mikamwes, který způsobuje, že lovci bloudí. Jako dítě ho Karibu potkal. Pamatuje si to dodnes: seděl na balvanu, smál se širokými ústy. Potom zničehonic zmizel. Ano. Snad je to prostě Mikamwes.

Ale co když je to tamten? Tenkrát ho taky potkal kolem poledne. Běžel skoro neslyšně. Za opaskem dýku bez pochvy, blýskala se jako rampouch. Šla z něho hrůza. Ne, Karibu se nebojí ničeho kromě duchů a tajemných kouzelnických obřadů. Jako všichni bratři je pověrčivý a také nemá odvahu postavit se přírodním silám ani silám vlastni fantazie.

Tiše!… Slyší zřetelně něčí kroky. Lehké, jako když se plíží rys. Pro všechny případy se přesvědčuje, jestli má pušku v pořádku. To ho uklidňuje, třebas ví, že na tamty věci puška nepomáhá. Na ty jsou zaklínání. Jde dál opatrně a pomaloučku v přesvědčení, že slyšel něčí kroky. Musí to zjistit. Musí se přesvědčit. Musí to vědět.

Po dvaceti třiceti krocích se zastavuje, odbočuje a obchází ono místo. Stojí a poslouchá. Nic. Ticho. Tady! V trávě před sebou vidi stopy. Sklání se a rychle se ohlíží – stopa je úplně čerstvá, přišlápnutá tráva se ještě nestačila narovnat. Je to stopa mokasínu.

Člověk, problesklo chlapci hlavou. Ulevilo se mu.

Ohlíží se a jde po stopě. Les je tu hustší. Zelenavé světlo jako v hluboké vodě. Karibu se na okamžik zastavil. Znenadání ucítil úder a bolest na šíji.

Uskakuje stranou za dubový kmen. Ani na okamžik nepouští pušku z ruky, druhou vytahuje šíp, který se více zabodl do koženého límce než do krku. Zkouší hrot jazykem. Ne, není otrávený.

Zastrčil šíp za opasek a rozhlédl se kolem dokola.

Ale nikde nikdo. Bez nejmenšího hnutí čeká a napíná sluch. Ví, že má trochu času. než se opět stane cílem pro nepřítele.

Za tu chvíli musí zjistit, odkud hrozí nebezpečí.

Tady je! Tady… Slyší prudké mávání ptačích křidel a z křoví několik kroků vlevo vzlétá vyplašená sojka. Karibu přeskočil na druhou stranu kmene. Jeho uši prohledávají les. Poslouchá, ale chlapcův zrak upoutává něco docela jiného.

Z této strany stromu je země ušlapaná a stezka vede do houštiny, k řece. Země je udusaná jako před prahem vigvamu. Chlapec zdvihá hlavu a dívá se vzhůru do mohutných dubových větví, které se černají mezi mladou zeleni.

Dub je mnohem větší než okolní stromy. Z vršku je určitě vidět daleko široko. A dlouhý úsek řeky.

Že by ho někdo pozoroval shora? Ještě než přirazil k břehu? Ale kdo h proč? Nezná tady přece nikoho kromě dívky, které svěřil koně.

Šaman…, problesklo mu najednou hlavou. V myšlenkách se mu vybavila postava, z niž šel strach. Ale uvědomuje si, že jeho obava vlastně nemá smysl. Copak on může zajímat šamana?

Tajně jsem ho sledoval…, rozpomíná se, ale jak by o tom mohl vědět?

Znovu si prohlíží strom. Dolní část kmene i nižší větve jsou ohlazené častými dotyky nohou, jako kdyby někdo denně nebo po mnoho dní šplhal nahoru.

Karibu si sedl na bobek a zase nastražil uši. Na chvíli utkvěl jeho pohled na šípu. Nemá čas vytáhnout ho z opasku, ale zlehka ho ohýbá a prohlíží si hrot. Takový ještě neviděl. Prostě obyčejný kousek mosazi zatlučený do dřeva větve, zalepený pryskyřicí a upevněný prstencem vlasů.

Karibu se vrhá na zem – cítí, že se nepřítel blíží.

Zdálo se, že chlapec leží bez pohnuti, tak opatrně a pomalu se posouvá dopředu. Plazi se v trávě a mezi křovím. Prsty ruky, na které se má vzepřít, prozkoumávají podrobně povrch, téměř mazlivě se kladou na stébla trávy, velice pomalu je přitiskují k zemi, zkoušejí, jestli pod nimi nezašelestí suchý loňský list nebo spadlá větvička. A teprve když si je jist, že může svěřit váhu těla ruce a hebké zemi, ohýbá ruku opatrně v lokti, přenáší tíhu na paži a na rameno, zatímco prsty nohou prozkoumávají půdu, tak jako před chvílí prsty rukou. Druhá ruka posouvá před sebou pušku. To je snad nejtěžší úkol. Karibu se dívá na hlaveň lesknoucí se v trávě jako černý hřbet hada, s nejvyšší opatrností ji postrkává dopředu. Zatím mu na kotnících a na kolenou řádí mravenci. Komáři útočí nemilosrdně chlapci na ruce a krk.

Karibu je nemůže zahnat, nemůže udělat nejmenší pohyb, který by nepatřil do uzavřeného kruhu plazeni. Svírá rty a podstupuje pekelná muka a stále se posunuje kupředu.

Širokým půlkruhem se blíží k místu, kde – jak se domnívá – číhá nepřítel. Bude tam někde dál, aby zmátl svou oběť? Útočník? Není jich víc?

Ne. Chlapec si připomíná hrot šípu. To není zbraň zkušeného bojovníka, který žije s kmenem. Musí to být nějaký samotář. Indián? Určitě. Na to ukazují vlasy na hrotu. Nebo ne? Karibu probírá různé možnosti a vtom mu napadá jediný nepřítel, který by mohl číhat na jeho život.

Jenže stejně dobře ví, jak ho odnesly prudké vlny Sciota. Ne! To není možné!

Čas ubíhá. Dlouhý čas. Je horko a dělá se čím dál větší dusno, jako kdyby vlhká zem naplňovala vzduch teplým dechem. Kdesi daleko nad pralesem se převaluje hřmot a dunění.

Chlapec je teď v hustém dubovém křoví. Strašně těžko se jim prolézá. Keře mají větve až skoro u země. Zároveň však poskytují výborný úkryt. O kousek dál leží velký padlý kmen, ale uplyne hodně času, než se k němu Karibu dostane. Teď se opatrně vzpírá na rukou a dívá se přes ležící kmen.

Zadržuje dech! Tam! Tam, před nim, napůl leží, napůl sedí, obrácený zády k němu mladý Indián. Není dál než deset kroků. Chlapec vidi zřetelně vyrudlou zničenou kazajku, vlasy převázané řemínkem, malý luk napůl zakrytý paži, o který se tamten opírá.

„Zdvihnout pušku, zamířit.“ Karibu přemýšlí. Zabit útočníka není žádné umění, ale zajmout ho! Přece se musí dovědět, proč ukládá o jeho život.

Neslyšný skok přes bukový kmen, pak druhý. A už vidí odvrácenou tvář, bezmocně napřaženou ruku v podvědomém obranném pohybu.

Karibu se vrhl na protivníka, vyrval mu z rukou luk, stiskl mu hrdlo, povalil ho a hlavou mu tluče o zem, jednou, dvakrát.

Je to div, že vše šlo tak lehce. Chlapec odepíná řemen ze zajatcovy kazajky a spoutává mu ruce. Jsou štíhlé a jemné. Zaraženě se divá na tvář, kterou teprve teď vidí pořádně, na šedou, vyzáblou tvář někoho, kdo dlouho nejedl dosyta a neseděl klidně u ohně. Od nozder ke rtům běží jemné vrásky, které dodávají obličeji strastiplný výraz plný hořkosti. A přece jde o mladou tvář. Ale i v koutcích zavřených očí se najdou drobné vrásky smrtelné únavy nebo nadlidské trpělivosti. V pootevřených ústech vidi chlapec stisknuté zuby drobné jako dětské zoubky. Teď konečně vidi celou postavu.

„Dívka!“ šeptá zaraženě.

Už ji poznává. Vždyť je to Mukuk. Mukuk, které daroval vaky s přikrývkami a svěřil koně do opatrováni.

Najednou ho napadá, že došlo k omylu. Rychle se rozhlíží kolem sebe, třeba to ona nestřílela, třeba se skutečný nepřítel ještě někde skrývá.

Znovu se divá na její dětskou tvářičku, na bezvládné spoutané ruce. Shýbá se. Za řemínkem krátkých leginů sahajících jen ke kolenům trčí šípy. Několik navlas stejných šípů jako byl ten. který na něj vystřelila. Pozorně si je prohlíží. Každý má malý mosazný bodec místo hrotu. Bodec? To jsou přece zuby kovového hřebenu, který ženy nosí rády ve vlasech. Nemýlil se tedy. když se domníval, že útočník nepatři k bojovníkům vesnice. Ale proč si sama dělala šípy? Mohla je přece stejně dobře vzít otci, bratru nebo nějakému jinému muži z rodiny. Avšak především: proč na něj střílela? Proč na něj číhala?

Vzpomněl si na vyleštěnou kůru dubu. na jeho vysokou korunu a na udusanou zem pod ním. Od ní? Její stopy? Třeba došlo k omylu, třeba číhala na někoho jiného a tomu se chtěla pomstít.

Sklonil se a opatrné ji zatřásl. Vykřikl:

„Mukuk…“

Otevřela pomalu oči. Ale sotvaže ho spatřila, sklopila ihned vička.

„Mukuk.“ opakoval velitelsky, „vstaň.“ Tišeji dodal: „Neboj se. Nezabíjím zajaté ženy.“

Dívka opět otevřela oči a podívala se na něj. Kolik měla v očích nenávisti!

Žádný strach, samá, nenávist.

„Proč jsi střílela?“ zeptal se.

Najednou si sedla, vzpřímila hlavu a s pohrdáním plivla chlapci do obličeje. Odvrátila se a nedívala se na něj, jako kdyby v ní vyvolával nejenom nenávist, ale i ošklivost.

Karibu o krok ucouvl.

„Šílená. Je šílená…“ šeptal si, když si otíral rukou tvář.

Marně se z ni snažil dostat třeba jen jediné slovíčko. Umíněně mlčela.

„Ano, určitě ji zlí duchové pomátli hlavu…,“ říkal si Karibu, když hnal před sebou dívku s rukama spoutanýma za zády. Šla se skloněnou hlavou, vyhublá a vyčerpaná.

Vesnice musela být někde nablízku. Divil se jenom, že stezka byla dost nezřetelná. Vypadalo to, jako by po ni už několik dni. nebo i déle, nikdo nešel. Stébla trávy nebyla přišlápnutá.

Najednou se Mukuk zastavila a sedla si na zem. Její umíněná tvář jako by říkala: Nepůjdu dál. Můžeš mě zabit. ale dál už nepůjdu.

Karibu ji chtěl postrčit hlavni pušky, kterou měl stále pohotově.

Ani se nepohnula. Zaťala zuby a spustila vička. Chlapce napadlo, že má hlad. Že zeslábla hlady. Její vzezřeni to dosvědčovalo. Chlapec si začal domýšlet, že se stalo cosi nedobrého:

Vytáhl z brašny váček s pemikanem. chvíli se rozmýšlel, nakonec ji rozvázal ruce, Klesly ji jak mrtvé věci.

Položil před ní na trávu jÍdlo a řekl:

„Jez. Nebudu se na tebe dívat.“

Obrátil se, ale koutkem oka viděl, že sedí dál nehybně.

Mezi řídkými stromy na kraji lesa uviděl rozlehlý palouk. Zdálo se mu, že v dálce vidi zaoblené středy vigvamů.

„Tam je tvoje vesnice.“ řekl divče. „Vstaň, je to už jenom kousek.“

Vstala, ale obrátila se opačným směrem. Podívala se na něj přes rameno, jako by chtěla vědět, jestli bude střílet. Puška mu však ležela u nohou.

„Vezmi si jídlo,“ zašeptal Karibu.

Snad ani nerozuměla tomu. co ji říkal. Obrátila se ještě jednou a vykřikla: „Zasluhuješ si smrt.“ Pak zmizela v houštině.

Chlapec zdvihl váček s pemikanem. Pušku si přehodil přes rameno. Šel směrem k vesnici.

„Je šílená…,“ zamumlal pro sebe.

Cítil však podivný neklid. Zklamáni a neklid.

Vesnice se zdála vymřelá. Mezi vigvamy se toulali vyzábli psi. Jenom nad jednou střechou se vznášel proužek kouře. Ale při pohledu na neznámého příchozího vyšli tu a tam lidé ze svých příbytků. Karibu viděl horečnaté tváře s vyděšeným pohledem, tupé a vyčerpané tváře – tvář neštěstí.

Ve vzduchu se vznášel pach spálenišť a těl v rozkladu. Chlapec už slyšel několikrát o kmenech postižených morem. Ano, tahle vesnice musela být zamořená.

Ach, pomyslel si o Mukuk, asi ztratila všechny své blízké a zešílela žalem.

Neslušelo se, aby se sháněl po koni ani aby odešel. Jestliže tu už byl, musí zůstat tak dlouho, jak si to vyžadovala slušnost. Šel tedy dopředu, vyhlížel vážnou tvář náčelníka nebo bělovlasého starce.

Avšak v ústrety mu vyšla jen starší žena s očima červenýma od kouře a nespavosti, možná že i od pláče.

„Co hledáš, synu?“ řekla mírným a milým hlasem. „Jdi raději dál svou cestou. Neštěstí na nás dolehlo a asi už všichni pomřeme.“

„Postihla vás nemoc?“ zeptal se chlapec.

„Nemoc…“ se stínem hořkosti odpověděla Indiánka. „Už není mnoho nemocných. Zeptej se raději, kolik se jich už přestěhovalo do věčných lovišť. Před sedmi dny začala horečka kosit děti. Z mých už dvě nežiji.“

Na chvíli se odmlčela. Oči ji zůstaly suché, hlas zněl mrtvě a lhostejně.

„Po dětech ještě týž den onemocnělo mnoho dospělých. Někteří umřeli příští den. Jejich kůže byla pokryta černými skvrnami. Teď už mají ti, kteří jsou nemocni déle, po celém těle vředy hluboké jako myší jamky.“

„Černý mor…“ zašeptal Karibu,

„Černý mor,“ přitakala žena. „Utíkej raději, protože zlí duchové mohou zasáhnout i tebe.“ Karibu stál mlčky. Z vesnice k nim doléhalo táhlé vytí. „Zešílela…,“ zašeptala žena a ukázala očima tím směrem. „Všichni ji umřeli, proto zešílela.“

„Ano,“ řekl Karibu, „potkal jsem ji nedaleko vesnice v lese. Dívka, která se pomátla na rozumu.“

Indiánka pokyvovala hlavou.

„Je to Kwinekchaí Ale říkali, že spadla do řeky…“

„Ne,“ odpověděl chlapec. „Ta se jmenuje Mukuk.“ Žena otevřela ústa. V očích se ji divoce zablýsklo. „Mukuk! Tak sem zase přitáhla! Mrcha! Ta mrcha! Jí se nákaza ani netkne! My umíráme kvůli ní, a ona si žije!“ Dýchala hlasitě, hněv v ni rostl a vháněl jí krev do tváře. „Vyhnali jsme ji z vesnice. Ale zasloužila si rozčtvrtit, a ne jenom vyhnat, říkáš, že se potlouká někde kolem? Vrátila se! Aby se podívala, co nás potkalo! Proklatá! Vždycky se radši toulala, než aby pomohla doma. Otec ji proklel, na smrtelném loži! Všichni ji proklínají!“ Křik ženy a přítomnost cizince přilákal několik dalších. „Slyšíte,“ volala žena, „přišla znovu. Nesežrali ji vlci, nevzali zlí duchové, nemoc se jí netkla! Tenhle mladý bojovník ji viděl v lese kousek od vesnice. Mluvil s ní.“

„Ne,“ řekl Karibu, „nemluvil jsem s ni.“

„Jak tedy víš, že se jmenuje Mukuk?“ zeptala se žena a pozorně si ho prohlížela.

Chlapec zneklidněl. Najednou si uvědomil, že se kolem něho děje něco, čemu nerozuměl, ale o čem ví, že je nebezpečné. Už chtěl vyprávět o prvním setkání s Mukuk, ale rozhlédl se kolem a uviděl, že jsou na něho upřeny oči, z kterých se dívala nedůvěra a podezření.

„Už jsem vám řekl. že je šílená. Udělala si luk a střílela na lidi. Ranila mne do ramene!“

„Co jsi s ni udělal?“ zeptal se bojovník. „Chytil jsem ji a vedl do vesnice,“ odpověděl Karibu, „nechtěla jít. Pustil jsem ji, pomátla se na rozumu.“

Šóníové se podívali na sebe. „Snad je to tak líp,“ řekl nejstarší.

„Ale co udělala?“ zeptal se chlapec. Vítr přinesl z místa za vesnicí pach spáleného masa. Karibu vtáhl vzduch nosem a zamračil se.

„Pálime mrtvoly,“ řekl stařec. „Ať s nimi shoří zlí duchové, co přinášejí nemoc.“

Od mluvicího táhl ostrý pach, pach potu a hnisu. Byl tu pořád cítit mezi vigvamy postavenými blízko sebe.

„Ptáš se, co udělala?“ obrátil se k chlapci. „Pomohla zlým duchům vstoupit do naší vesnice. Sama je sem přinesla.“

„A přece byla toho dne se všemi ostatními a slyšela, co říkal šaman!“ křičela žena. „Proč tedy přijala dary bílého muže!“

„Říkala, že nebyl bílý.“

„Ale skryla přikrývky a nic o nich první den neřekla. A o koni si vymyslela, že přiběhl sám.“ Zdálo se, že na chlapce zapomněli. Mluvili horečnatě, jeden překřikoval druhého. Jak vidět, šlo o věci, které stály ve středu všeobecné pozornosti a o nichž se často hovořilo, neboť každou chvíli někdo opakoval: „Kolikrát jsem to už říkal“ nebo „měli jste mě poslechnout, když jsem vás varoval“ nebo také „tobě se vždycky zdálo, že víš o tom nejvíc“

Najednou proletěl vzduchem pronikavý křik: nejdříve trochu ztlumený, potom s plnou silou a přehlušil křik a nářek vycházející z vesnice i hlasy rozmlouvajících.

Před závěs velkého vigvamu se vypotácela ženská postava.

„Umírá! Umírá!“ křičela a rozdírala si nehty obličej. „Umírá…“ zašeptal stařec stojící blízko Karibua. „Náš náčelník umírá.“

Z některých vigvamů vykoukly hlavy.

„Kde je šaman?“ křičela náčelníkova žena. „Jděte pro šamana!“

„Šaman tu nepomůže, zlí duchové jsou silnější.“

Zase vál vítr. Zdálo se, že s sebou nese výheň žhavého zápachu Mezi těžkými mraky podobnými horským hřebenům se odráželo a znásobovalo hřmění.

Karibu měl v hlavě zmatek. Všechno tam vířilo. Bylo to ohromeni, které se nás zmocňuje při blízkém, ale nepochopitelném neštěstí. Cítil, že je jakýmsi nečekaným a hrozným způsobem spjat s událostmi, o jejichž existenci neměl ponětí a které najednou srostly s jeho osudem.

Mukuk, přikrývky, kůň, proklínání umírajících, strašný pach spalovaných mrtvol, věděl, že všechno je vzájemně spjato, že je na sobě závislé, ale jeho rozum jako by se ještě bránil úplnému pochopení.

Vzpomněl si hned na svou lež a na celou historii s Gibsonem. Byl to trest? Ale přece nechtěl udělat nic špatného. Najednou si uvědomil, že celou tu dobu, co vstoupil do vesnice, mysli na otce.

Ohlédl se, neboť se ohlédli všichni, a spatřil šamana. Věděl hned, že je to on. Prostě ho poznal.

Stařec se přiblížil lehkým krokem, prošel kolem nich a zmizel v náčelníkově vigvamu. Vzápětí se objevil znovu. Hlavu měl skloněnou na prsa. Stál a mlčel, zatímco tam za ním propukal ženský pláč.

V houstnoucím soumraku se začínalo všechno slévat. Jen obrysy vigvamů se vyjímaly na pozadí ohnivé oblohy. Šaman znovu prošel kolem něho. Chlapec uviděl bílé vlasy, lehké jako pavučina, vlát ve větru. Tentokrát už nebylo vidět tvář, a přece ucítil na sobě jeho pohled. Sám nevěděl, jak se to stalo, najednou se obrátil a rozběhl se za starcem. Potom zpomalil a šel mezi příbytky připomínajícími teď hroby.

Vyšli z vesnice. Vítr ustal. Bylo parno. Světlušky se vznášely ve vzduchu a mihotaly se v trávě. Na obzoru se blýskalo. Vzduch tu byl čistší. Chlapec zhluboka vydechl. Šel lehce jako ve spánku po stezce za soumraku téměř neviditelné.

Stařec musel slyšet jeho kroky, ale neobracel se. nezastavoval se, mlčel.

Před nimi vyrostl pahorek. Šero začalo houstnout a stoupat od země. Vůně sušených bylin sílila.

Karibu se zastavil. Zahlédl zablesknuti ohně. zdvihl se neviditelný závěs, čísi ruka se dotkla jeho prsou.

„Vstup.“ uslyšel za sebou starcův hlas.

Na ohništi zářila smolná polena. Uvnitř byl vigvam rozlehlý. ale nízký, plný zavěšených svazků sušených bylin, kořínků, ptačích per a zvířecích kosti. V hloubce přecházel do podzemního ústi jeskyně, ale tady cítil chlapec nad hlavou lehkou klenbu z kúry, kterou pronikal dovnitř vzduch, zatímco širokým dymníkem vylétaly jiskry mezi hvězdy.

„Seď,“ řekl stařec.

Chlapec klesl na zem u ohniště. Neodvážil se pohlédnout na šamana. A přesto ho viděl. Díval se na něj, i když měl vička přivřená. Viděl jeho pohyby, jeho postavu oblečenou do světlé, velmi dlouhé řízy.

Stařec vzal z vysoké poličky, která vedla v půlkruhu kolem celé přední části vigvamu, dřevěnou nádobu, naplnil ji bublající vodou z kotlíku nad ohněm, nasypal do ní hrst bylin a přikryl pokličkou. Na tom nebylo nic neobyčejného. Matka to tak dělala často. A přece měl z toho chlapec strach.

„Pij…“

Vzal poslušně nádobu ze šamanových rukou a přiložil ji k ústům. Teď se teprve odvážil pozdvihnout k němu oči.

Ano. Byl to on. Ten – který – odřízl – kostěné – destičky. Šaman si sedl proti němu a upřel do ohně rozšířené zřítelnice. Karibu ho mohl chvíli nerušeně pozorovat. Nešla z něho taková hrůza jako tenkrát na pahorku, přesto však bylo cosi panovačného a krutého v úzkých rtech a ostrém chřípi orlího nosu. Nejpodivnější oči s téměř nehybnými vičky. Měly výraz usilovného soustředění, jako oči někoho, kdo míří na cil. Byliny voněly mátou. Vůně chlapce uklidnila. Vypil odvar jedním douškem. Nechal klesnout ruce, protože se neodvažoval postavit nádobu na zem.

ZatÍm stařec sáhl pro krátký tomahavk, obrátil ostří sekerky dolů a otevřel rukojeť, která byla zároveň dýmkou.

Zapálil tabák a vtáhl kouř.

Podíval se na chlapce. Řekl.: „Mluv…“ Ale Karibu nevěděl, co říct. Nebo spíš nevěděl jak začít. „Pravda je vždycky pravdou,“ zašeptal šaman, jakoby pro sebe. „Lež je jed. Nápoj, který jsi vypil, se stane jedem, jestliže potřísníš svá ústa lži.“ Karibu ucítil v těle bodavou bolest. Zbledl a hryzl se do rtů. „Mluv,“ přikazoval znovu šaman.

„Otče. chtěl bych vědět… neboť kdo mi to řekne, když ne ty. Chtěl bych vědět…“

„Mluv!“

„Jak to, že dívka… přinesla do vesnice černý mor? Musím to vědět.“

Stařec se najednou sklonil a upřel na chlapce pronikavý pohled.

„Už jednou jsme se potkali.“ zašeptal. „Vidím to v tvých očích!“

„Potkali jsme se…,“ přitakal Karibu a podvědomě se odtáhl.

„Mluv!“

„Březový pahorek, otče. Destičky na bříze. Tam tenkrát…“

„Viděl jsi?“ v šamanově hlase zaznívá hrozba.

„Ano…,“ šeptá chlapec.

Ve vigvamu se rozhostilo ticho. Ale chlapec má teď víc sebedůvěry. Sám neví proč.

Stařec se vrací ke své dýmce. Za chvíli se ho zeptal, aniž vytáhl troubel z úst.

„Slyšel jsi, co jsem tam říkal?“

„Ne všechna tvá slova.“

„Destičky říkaly: pustinou táhne smrt.“

„Slyšel jsem to.“

„Opakoval jsem lidem ve vesnici: pustinou táhne smrt. Ať přichází kdokoli, ať přináší cokoli, může být smrti. Bílí lidé nám přinášejí smrt. Ať se nikdo neodvažuje brát cokoli, co bylo v jejich rukou. Zpráva přicházela zdálky. Přinášeli ji dobři duchové, synu. Varovali nás. Bílí uzavřeli zlé duchy nemoci v přikrývkách, které přinesla do vesnice dívka. I kůň byl určitě začarovaný.“

„A co se stalo s koněm?“ zeptal se chlapec nesměle.

„Kůň byl spálen. Dívka byla hamižná a hloupá. Byla potrestána. Zasloužila si to. Mluv! Kdo jí dal vaky a koně?“

Karibu se narovnal – možná že nevědomky – a řekl s nevýslovnou úlevou:

„Já!“

Šaman se rozesmál zakláněje hlavu.

„Věděl jsem to! Věděl!“

„Ale já to nevěděl!“ odpověděl chlapec nahlas. „Jak jsem to mohl tušit, že to, co jsem vzal svému nepříteli a odevzdal dívce, přinese vám smrt!“

Něco v sobě překonal. Začal mluvit. Chtěl, aby ho stařec pochopil, aby ho ospravedlnil. Divná věc: čím déle o tom vyprávěl, tím větši mu připadala tíha událostí. Tím strašněji, co se stalo. A přece byl nevinný. Nevinný, ale přece jen do jisté míry nesl odpovědnost.

Šaman se na něho díval záhadné.

„Tomu nikdo neunikne… zašeptal. Přihodil do ohně, až roj jisker vzlétl vysoko k obloze… Ó synu.“ řekl. „to je velmi zlá věc, zodpovídat za vinu způsobenou nevědomky. A přece je jasné, že nebýt tebe, byli bychom tu žili ve zdraví.“

„Co tedy mám udělat?“

„Jdi. Jsi volný.“

„A lidi ve vesnici. Ti, co nepomřou, dovědí se, že jsem to já. Budou vždycky říkat: on, chlapec Karibu, Okahokiův syn, poslal k nám do vesnice mor.“

„Ano, budou to říkat.“

„Taková bude jejich řeč i řeč jejich děti i dětí jejich dětí.“

„Nezůstane jen při slovech, synu. Budou tě nenávidět!“

„Ano. Není nikdo, kdo by mohl vydat svědectví o pravdě.“

„Jaká může být jiná pravda než smrt pro ty, kteří umírají nebo ztrácejí své blízké!“

„Co mám dělat?“

„Jsi svobodný! Nikdo neví, že jsi to ty!“ v šamanově hlase se ozvala ironie.

„Ty to víš. Dívka to ví. Dovědí se to všichni, kteří přežijí. Já to vím.“

„Máš pravdu!“

„Já to vím!“ opakoval chlapec.

Zmocnilo se ho zoufalství. Žalost i vzpoura. Viděl před sebou nehybnou, kamennou šamanovu tvář. Zaťal pěsti v bezmocné zlosti. Ať mu pomůže, ať mu poradí, když je tak moudrý a zkušený. Je přece šaman.

„Mluv. Musíš znát lék! Co dělat?“

„Znám jen jediný,“ řekl šaman pomalu. Díval se přitom upřeně chlapci do oči. Chlapce sevřela křeč hrůzy. „A ty ho znáš také.“

Chlapec přivřel oči. Jak rychle, šeptal si v duchu, jak rychle všechno odchází.

„Ano…,“ řekl tiše.

A najednou vyskočil. Pocítil v sobe zoufalou sílu, odhodlanost, která by ho však mohla opustit.

Křičel na šamana:

„Bubnuj! Rychle! Bubnuj! Svolej je! Ať přijdou všichni!“

Šaman se podíval chlapci přímo do oči a zdvihl vysoko obočí, usmál se jako ten, kdo se zhlíží v zrcadle.

„Dobře mluvíš, synu.“

Vyvalil před vigvam dutý špalek potažený kůži. Udeřil a pak tloukl do kůže rozevřenými dlaněmi. Buben hučel a naplňoval noc hlubokým a ponurým zvukem.

Zdola, z vesnice pohroužené do tmy, odpověděl křik a volání.

KAPITOLA IV

Onoho dne před čtyřmi změnami měsíce – téhož dne, kdy Karibu potkal poprvé šamana a bojoval s Gibsonem, seděla Mukuk před svým vigvamem. Oškrabávala namáhavě jeleni kůži napjatou na dřevěném rámu. Neměla tu práci ráda jako vůbec většinu ženských prací, které pohlcovaly čas všech Šóníjek od svítání až do noci.

Měla jsem se narodit jako chlapec, myslela si často.

Nejraději by byla utekla, jak to už kolikrát udělala, k řece a s harpunou v ruce číhala na ryby. Občas v teplejším období zůstávala na svých loveckých toulkách déle. Přinášela domů ulovenou zvěřinu, hodila ji otcovým ženám pod nohy. Říkaly se smíchem:

„Podívej se, muži, co ulovil tvůj nejstarší syn!“

Otec se obyčejně trochu hněval a káral dceru. Protože však mlčela a ani slovem se nebránila, nechával ji na pokoji. Už v dětství trpěla vadou řeči a ostatní děti se jí kvůli tomu posmívaly. Proto se také od nich držela dál. Bylo ji zatěžko přiblížit se k děvčatům nebo k ženám.

„Pohrdáš naší prací,“ křičely na ni. „Tak ani neposlouchej naše rozmluvy. Nech nás na pokoji. Jdi si střílet z luku s chlapci!“

Jenže i chlapci ji vyháněli. Těžko hledala ve společnosti s tak ustálenou dělbou práce a vžitými zvyky své místo, o němž tradice nic neříkala. Už nekoktala tolik jako v dětství, ale zůstala mlčenlivá a divoká. Nikdo ji neubližoval. Zacházeli s ni mírně, ale protože byla jiná. považovali ji za něco horšího

„Kdopak bude chtít takovouhle squaw za ženu.“ krčily ženy rameny, když viděly, jak se velkými kroky vrací z lesa s několika ulovenými králíky. „Lovec si přinese sám desetkrát víc než ona. Ale kdo vydělá kůže, kdo mu připraví jídlo, když nebude mít pracovitou ženu?“

Mukuk dost často poslouchala podobné rozhovory. Nakonec si z nich začala dělat hlavu. Opravdu bude věčně sedět v otcově vigvamu mezi jeho ženami? Nechovaly se k ni špatně. To je pravda. Snad ji dokonce měly rády za to, že jim nebránila, aby si z ni utahovaly. Ale dívky v jejím věku jedna za druhou vstupovaly do vigvamů svých mužů. mladí lovci se stávali bojovníky, jenom na ni se pořád všichni dívali jako na neposlušné dítě.

Bývaly dny, kdy se snažila pracovat stejně jako jiné ženy, ale chyběla jí zručnost a trpělivost, kterou ostatní získaly mnohaletým cvikem.

„Mukuk!“ křičely na ni ženské. „Mukuk, ty máš přece prsty ze dřeva!“

„Mukuk to mají být stehy – jeden od druhého na vrh oštěpem!“

Dívka zatínala zuby, v očích měla slzy pokořeni. Avšak za chvíli už na to nemyslela. Představovala si široké řeky, les, opuštěné známé stezky. Zapomínala na práci. Ruce jí padaly do klína…

Najednou se vzchopila, zahodila všechno a utekla pryč.

Toho dne pracovala pilně. Vzdychala sice, ale kůži jelena vapiti oškrabovala tak důkladně, jak to jen dokázala.

Za vigvamy, z pahorku, kde stál šamanův příbytek, rozléhalo se bubnování.

Mukuk zvedla hlavu. Hlavou jí blesklo:

Stalo se něco neobyčejného.

Nepovažovala to za něco špatného. Bubnováni pro ni teď znamenalo: konec práce. Může přestat pracovat, přestože otec sedí ve vigvamu a čas od času se na ni dívá otvorem, přestože slibovala, že bude dnes pracovat pilně.

Lidé vyběhli před vigvamy. Nejdřív poslouchali dunivé údery, které jako by bušily do stěn vigvamu. Potom se rozhlížel i kolem sebe, dívali se na sebe tázavě a neklidně.

Konečné se ženám rozvázaly jazyky.

„Pospíchejte!“ volaly. „Šaman svolává všechny.“

„Nějaká velká událost! Sestry, necháme práce a poběžíme tam všechny.“

„Rychle! Svolává nás! Rychle!“

Mukuk se naposled rozmáchla kostěnou škrabkou, jenže to udělala tak prudce, až ostři projelo napjatou kůži.

Oh, byla to kůže určená na prodej! Kdo teď bude chtít za ni dát střelný prach nebo sůl? Nenahraditelná škoda!

Obě macechy i otec prošli kolem ní. Zničené kůže si nevšimli, V této chvíli je čekaly důležitější věci. Mukuk vyskočila, zastrčila si kostěný nůž za opasek a běžela za nimi.

Buben duněl bez ustáni. Bylo vidět, jak z kukuřičných poliček na stráních sbíhají bílé postavy. Psi štěkali a děti brečely, sháněly se po matkách. Dokonce i starci se vybelhali z vigvamů a pomalu zamířili za hlasem bubnu.

Najednou všechno utichlo. Bubnování ustalo a před vigvam na svahu pahorku vyšel šaman. Mukuk se ho odjakživa bála. Připomínal jí dravého ptáka. A někteří tvrdili, že umí lítat jako pták.

Dívčina matka na vlastní oči viděla, jak holýma rukama připravoval ohnivé koule. Bylo to tenkrát, když vážně onemocněla a když se šaman pokoušel vyhnat z matčiny krve zlé duchy nemoci. Několikrát ji nesli do vigvamu v stráni. Jenže celé šamanské uměni nepomohlo. Matka umřela.

Otec však tvrdil:

„Je to velký šaman. Duchové k němu přicházejí, když je zavolá. Moje oči viděly mnoho neobyčejných věci. Nepodařilo se mu vyléčit matku, neboť její duše se nedržela pevně těla. Byla jako zub, který se začíná viklat.“

Když odešla do věčných lovišť, otec se oženil znovu. Vzal si dvě mladé ženy, jen o málo starší než Mukuk.

Ještě dlouho do noci se u ohně vyprávělo, co viděla mrtvá matka u šamana. Mukuk si ze všeho nejlíp zapamatovala koule z plamenů.

Teď ho viděla znovu. Stál tam přes svůj pokročilý věk rovný a vzpřímený. Řídké šedivé vlasy, lehké jako pavučiny, vlály mu ve větru kolem tváře, oči se dívaly nehybně a hrozivě, takže se každý cítil částečně vinen.

Mlčel, dokud se nesešli všichni. Pak pozdvihl ruce.

„Manitouovy děti!“ zvolal pronikavým hlasem. „Duchové mě navštívili a sídli ve mně.“ Nastalo hluboké ticho, jenom nějaké nemluvně v matčině náručí se rozplakalo. „Manitouovy děti, slyšte! Vyšel jsem z propasti, sestoupil z výšin, abych s vámi prodléval. Dívejte se na mne, dívejte se pozorně, přepásávám se ohněm a opírám se o vzdušnou hůl. Poslouchejte pozorně, neboť dobří duchové promluví mými ústy! Poslouchejte pozorně! Zlé časy přišly na rudé kmeny. Víte dobře, co všechno musím vytrpět od bílých, kteří nám zabírají půdu. Ó bratři, ó sestry, střežte se bílých, když přicházejí se zbraní, a střežte se jich, když přinášejí dary; neboť, pravím vám, bratři, jejich dary i zboží mohou se ukázat nebezpečnější než otrávené šípy.“ Mezi lidmi se ozvalo reptání, ale starý šaman už pokračoval dál: „Přepásávám se ohněm, opírám se o vzdušnou hůl.

Poslouchejte pozorně! Smrt! Smrt táhne divočinou! Říká: Mohu propůjčit muži tvář smrti. Mohu ji dát ženě. Nedotýkejte se mne, mám tvář smrti! Kdokoli přinese do vesnice mou tvář, přinese do vesnice smrt a v mukách zemřou všichni, jejichž synové mne přinesli s sebou.«„

„Běda, běda!“ naříkaly ženy.

„Vězte, že zničit nás chtějí ti, jejichž tváře jsou bledé jako jeskynní žížaly. Takto už zničili vesnice rudých bratři na jihu. Duchové zemřelých vstoupili do mne, aby vás varovali a zachránili. Ó bratři, ó sestry, slyšte mne!“ Šaman stál ještě chvíli nehnutě. Oči všech byly upřeny na něho, na jeho. otevřená ústa, na skleslé paže, jako by došlo k neštěstí, před nimž chtěli Šónie varovat duchové zemřelých. „Odvraťte své oči, mé děti. Duchové, kteří ve mně sídlí, chtějí zatančit tanec ohně a vzduchu.“

Mukuk nemohla odolat pokušení, aby se nepodívala na šamana. Hlavu sice sklonila na prsa jako jiní, ale zpod obočí vysílala občas zvědavé pohledy.

Uviděla, jak se roztočil na místě jako šílený komár, jak se stále víc skláněl k zemi a bušil do ni pěsti. Ozvaly se dutě rány na buben, které odpovídaly starcovu bušeni ó zem.

„Duchové… Duchové…,“ šeptali lidé.

Zdálo se, že ho duchové obklopuji a vynášejí vzhůru. A ti, kteří se odvážili podobně jako Mukuk alespoň na okamžik vrhnout pohled na šamana, měli dojem, že se zdvojuje, ztrojuje, zdesateronásobuje.

Najednou se v trávě na stráni, kde stál šamanův příbytek, objevil proužek šedomodrého kouře. Pomalu jako had se plazil nahoru. Potom vyšlehl plamen. Ostrý jako meč, vysoký, jasnější než poledni slunce. Rozlehlo se mohutné zahřměni, jako kdyby pukala země.

Šóniové vykřikli. Padli na tváře a neklidně čekali na poslední věci.

Avšak po zahřmění nastalo ticho a klid. Jeden po druhém zdvihali hlavy a znovu se odvažovali pohlédnout na svého šamana. Už nebyl před vigvamem Jenom nad pahorkem stoupal ještě lehký opar šedomodrého kouře.

Mukuk běžela domů první. Podívala se na proříznutou kůži, vtrhla do vigvamu, popadla v koutě nad lůžkem harpunu a siť na ryby. Teď se musí dostat z vesnice, než se vrátí ostatní.

Sehnutá proběhla pod kvetoucími kleny a schovala se v houšti. Odtamtud viděla šamanův vigvam. S tlukoucím srdcem sledovala kouř a odcházející lidi.

Strašné bylo to, o čem mluvil. Co si pamatovala, šamanova slova v ni vzbuzovala strach.

Smrt táhne divočinou… Měla tedy utíkat do lesů? Opatrně se ohlédla. Na větvičce seděl drobný ptáček se žlutým lemováním kolem zobáčku. Vesele kroutil hlavičkou. Žluva, žlutá jako dozrálá tykev, přelétla jí nad hlavou a zmizela ve vysoké trávě. Zazníval její melodický zpěv. Divoké včely bzučely.

Mukuk si zhluboka oddechla a usmála se. Ne. Tady jí nic nehrozí. Tady se cítí jako doma. dokonce líp než doma. Nač se vracet? Aby zase slyšela posměšky? Budou se jí vysmívat kvůli roztržené jelení kůži. Kdyby se aspoň na ni zlobili, to by snášela snáz. Ale to ne, budou si z ní dělat blázny jako vždycky.

Vyskočila a rozběhla se k řece po stezce, kterou znala jen ona. Slunce silně hřálo, jiskřilo a oslepovalo ve vlnách Sciota. Dívka se svlékla, smotala lehké šaty do uzlíku, přivázala si je řemínkem nahoru na hlavu, přepásala se síti a s harpunou v ruce se ponořila do chladivé hlubiny.

Tam před ni se uprostřed řeky zelenal maličký ostrůvek. Když k němu dorazila, vystoupila na břeh a natáhla se na vyhřátém pisku. Řeka šuměla. S očima doširoka otevřenýma a ztracenýma v blankytné modři zapomněla Mukuk na šamana, na vesnici a na posmívání.

Pozdě odpoledne znovu přeplavala na tamten břeh. Teď měla s sebou v síti dvanáct patnáct menších ryb. Přemýšlela, jestli se může vrátit na noc domů. Otec bude sice trochu hubovat kvůli zničené kůži vapiti, ale toho se bála nejmíň. Horší to bylo s ženami. Dokážou plácat celý den o jediné věci a při posmívání neznají slitování.

Podívala se na ryby, třpytily se v síti jako stříbro. Aspoň budou mít večeři. Mukuk vždycky snila o tom, že přinese do vesnice nějakou velkou kořist. Ale dosud se ji nic takového ulovit nepodařilo. Občas chytila do pasti králíka nebo ondatru. Ale to dokázaly i jiné ženy z vesnice. Ze všeho nejraději chodila na ryby, pušku ji otec nedovoloval brát. Nedovedla by s ní ani zacházet.

Šla pomalu hlubokým, chladným stínem, který zahalil divočinu. Tu a tam bzučely zlaté mouchy v růžových strunách nízkých slunečních paprsků. Ptáci se zalykali zpěvem. Vítr utichl a vzduch znehybněl jako voda v horském jezírku.

Najednou se Mukuk zastavila. Zcela zřetelně zaslechla, jak v houštině zafrkal kůň. Rozhrnula větve a opatrně sešla ze stezky do houšti. Několik kroků od ni, přivázaný k větvi, stál nízký světlý kůň obtěžkaný koženými vaky. Rozhlédla se kolem sebe, ale nikoho si nevšimla. Kůň tam stál a chrupal mladé bukové větvičky.

Bílí! zhrozila se. Musím pryč!

Avšak v témže okamžiku uslyšela za sebou šelest. Obrátila se a snažila se ztlumit výkřik. Stála s dlaní přitisknutou k ústům a se široce otevřenýma očima.

Mezi větvemi se objevila štíhlá postava indiánského chlapce. V rukou držel pušku. Všimla si, že měl krvavé čelo.

Stál a díval se na ni s úsměvem.

Když se trochu uklidnila, zeptala se.

„To je tvůj kůň?“

Přikývl. Přistoupil ke zvířeti a dotkl se ho rukou. Potom se podíval zase na ni. Viděla, jak se jeho pohled zastavil na síti s rybami a na harpuně.

„U nás dívky nechytají ryby harpunou,“ řekl. Jeho tón i pohled udělaly Mukuk dobře.

Snažila se na něj nedívat, tak to vypadalo slušněji, ale už při prvním pohledu si všimla, že to byl moc hezký chlapec s podmanivým výrazem v obličeji. Vzbuzoval důvěru.

Slušnost však vyžadovala, aby ihned odešla. Jenže on řekl:

„Mám hlad.“

Díval se přitom na ryby, které se stříbřitě třpytily v síti. Co měla dělat?

S kousáním měl potíže. Všimla si, že rána na hlavě nevypadá dobře a že na vlasy slepené zaschlou krvi sedají mouchy. Když se trochu nasytil, vyprávěl jí stručně o boji s bílým obchodníkem. Zdálo Se mu, že ho dívka poslouchá pozorně? Ona si však myslela:

Jak má hezké a husté obočí… A jak hrdě drží hlavu…

Chlapci z její vesnice si jí skoro nevšímali. Určitě proto, že se tak často stávala terčem posměšků. Spíš se ji vyhýbali. A tenhle hezký mladý bojovník se na ni díval jako dosud nikdo. Trochu se styděla, že je tak nepořádně oblečená, a ještě k tomu celá mokrá, že jí crčí voda z vlasů, ale věděla, že se mu přesto líbí.

Potom ucítila neklid. O čem to mluvil? Začala ho poslouchat pozorně. Chlapec říkal:

„… musím odvézt svého děda do jeho rodné vesnice. Mohla bys vzít s sebou koně? Nechal ho u sebe? Říkám: vrátím se pro něj za několik dní. Můžeš to udělat? Vem si koně s vaky. Jsou v nich přikrývky… Budou tvoje.“

Vyskočila. Chtěla utéct. Vzpomněla si na šamana i na to, o čem mluvil, když slunce stálo ještě vysoko.

Ale chlapec se dotkl lehce jejího ramene a řekl prosebně:

„Prosím tě, dcero Šóníů, udělej to, jestli můžeš.“

Pak si pomyslela: Jeho tím přece šaman nemyslil. Je Šónía stejně jako my.

Potom si najednou představila celé to bohatství, které jí nečekaně spadlo do klina. Nikdo, žádná žena v celé vesnici neměla nikdy tolik drahocenných věci. Vrhla pohled na vaky. Jeden byl otevřený. Uviděla kraje pečlivě složených přikrývek. Ó Manitou! Krásné, hnědé přikrývky ze silné vlny! Všichni ve vesnici jí pohrdají a jenom si z ní utahují. A teď bude mít víc než náčelníkova žena. Stoupne ve vážnosti. Když bude chtít, daruje po jedné přikrývce ženám, které se ji neposmívaly. Otci samozřejmě také. Jemu nemusí nic povídat. Nene! Nejlíp bude neukazovat to všechno lidem. Kůň, to je něco jiného. Koneckonců může říct, že přišel sám, že se sem zatoulal.

Chlapec odvázal koně a podal ji uzdu. A přece ji projel úlek. Podívala se na něj vystrašenýma očima.

„Jaké je tvé jméno?“ zeptal se chlapec tiše.

Bála se, že se zakoktá, jako kdysi v dětství. Snažila se ovládnout, odpovědět klidně.

„Neboj se, Mukuk… Čeho se bojíš, Mukuk?“ řekl ještě.

Teď už myslela jenom na šamana. Polekala se, že ze strachu před ním uteče a zanechá tu celé to bohatství. Ne! Takovou hloupost neudělá. Jestliže ihned odejde a nebude se rozmýšlet, budou jí patřit přikrývky, stane se nejbohatší dívkou z vesnice!

Vzala koně za uzdu a zašla do lesa.

KAPITOLA V

Bena se vrátil z lovu rozmrzelý, střelil sice docela pěkného jelínka a pár vypasených králíků, ale byl nazlobený. Žena se ho neodvažovala na nic ptát. Podala mu jídlo a pustila se co nejrychleji do stahování kůže ze zvířat.

Viděla, že sedí zamračený a zamyšlený, jako kdyby přinejmenším přišel o loveckou dýku, kterou si nedávno koupil. Sklonila se, podívala se a ustrnula. Opravdu, za Benovým opaskem neviděla novou dýku. Než se stačila rozmyslet, vykřikla:

„Uhodla jsem!“

Muž se k ni obrátil. V očích měl neklid. Kwinekcha skryla svou radost z objevu a řekla téměř smutně:

„Můj muž nemá loveckou dýku.“

Bena mlčel a dloubal se v zubech Za chvíli vstal a beze slova vyšel z vigvamu. Kwinekcha vyhlédla a uviděla, že muž jde rychle nahoru k šamanovu příbytku.

Cestou se ještě několikrát zastavil, jako by se rozmýšlel. Pokaždé pak přidal do kroku. Konečně dorazil k šamanovu vigvamu. Naposledy se rozmýšlel a puk vstoupil dovnitř.

Seděl dlouho, u ohniště proti starému šamanovi, než konečně otevřel ústa.

„Mé oči viděly něco zlého, otče,“ řekl.

„Kéž jazyk tvůj nepozná lež,“ odpověděl šaman a dodal ostřeji: „Mluv!“

Bena tedy vyprávěl, jak za svítáni vyšel na lov, jak narazil na stopu jelínka, jak se za ním prodíral houštinou a jak tam ztratil novou dýku. Všiml si toho příliš pozdě, když už zvíře dostal. Pověsil tedy úlovek na strom a dal se do hledání.

Dlouho prohledával houštinu. Konečně našel lidskou stopu, která šla vedle koňských kopyt. Připadalo mu to podezřelé, šel tedy po té stopě. Za nějakou dobu dorazil ke skalní jeskyni, jejíž vchod byl zavalen kamením a zemí. Když odsunul balvany, uviděl velký prostor ve skále. Uvnitř se cosi pohnulo. Ukázalo se, že tam stál kůň. Někdo mu tam dal trávu, výhonky mladých větví a vodu, která byla nalita do starého vykotlaného kmene. Kus dál ležely dva kožené vaky s vlněnými přikrývkami. Bylo vidět, že v jednom už chyběla část nákladu. On, Bena, si vzpomněl na slova výstrahy, která slyšel před několika dny od šamana, a pochopitelně se ničeho netkl.

Stařec upíral zrak stále na jedno místo. Ani výraz jeho tváře se nezměnil.

Přesto Bena pochopil, že se stalo něco špatného, pochopil to, zvlášť když šaman řekl:

„Stalo se!“ Potom se obrátil k mladému lovci: „Ať shnije tvůj jazyk. Beno, ty lžeš!“

Bena vyskočil, vztek jim přímo lomcoval.

„Při památce mého otce… ,“ začal.

Avšak šaman povstal a hrozivě rozpřáhl ruce, jako by vzýval Manitoua.

Bena uskočil a zoufale vykřikl:

„Ať pojdu jak prašivý pes, jestli nemluvím pravdu. Ať na místě pojdu.“

Pak se k němu stařec přiblížil, napřáhl pomalu ruku a dotkl se prstem lovcových prsou.

„Přišel jsi ke mně se lži,“ řekl s pohrůžkou v hlase. „Myslíš, že ve stáři mé oči nevidí. Včera jsem viděl tvou ženu zabalenou do nové přikrývky. Vím lépe než vy, co se děje ve vesnici. Všichni bídně zajdete, protože jsi do vesnice s darem pro svou ženu přinesl smrt. Přinesl jsi smrt do vašich příbytků!“

Bena stál chvíli nepohnutě, jako kdyby zkameněl. Pak o krok ustoupil dozadu a opřel se o stěnu vigvamu. Nespouštěl oči ze šamana.

Nakonec se obrátil, vyrazil ven a běžel tryskem dolů do vesnice. Ještě nikdy neviděla Kwinekcha svého muže v takovém stavu. Sotva popadal dech a rozhlížel se po pokoji. Potom skočil k jejímu lůžku, shodil medvědi kůži, jednu, druhou, odhrnul zlostně staré vlčí kožešiny, všechno obrátil vzhůru nohama, až nakonec vytáhl krásnou přikrývku z hnědé vlny.

Díval se na ni se zděšením Kwinekchu, která se k němu přiblížila, zprudka odstrčil, až ztratila rovnováhu. Jak padala, udeřila se hlavou o roh dubového špalku na čtvrcení masa. Vykřikla a omdlela.

V témž okamžiku vpadla do vigvamu její matka i sestra. Odstrčily Benu, který skočil k ženě. Zastavily se mezi nim a ležící. Zastavil se mezi nimi a ležící.

Ukázal rukou na přikrývku a zeptal se tlumeným hlasem:

„Kdo?“

Ženy se dívaly vyděšeně a matka řekla:

„To není hodno muže!“

„Kdo?“ opakoval Bena.

Když se potom ženy zabývaly Kwinekchou, sklonil se, nabral rukama žhavé uhlíky z ohniště, nasypal je na přikrývku, sbalil ji a vyhodil před vigvam.

Vzduch se naplnil čpavým čmoudem pálené vlny.

„Proč to děláš?“ zeptala se tiše sestra Kwinekchy. „To je přece krásná teplá přikrývka. Dostala jsem stejnou.“

Bena se k ní rychle obrátil.

„Dala mi ji Mukuk. Několik žen dostalo od ni přikrývky.“

Muž se udeřil pěsti do širokých prsou a vykřikl:

„Běda!“ Stál s vytřeštěnýma očima, zoufalý a zuřivý, díval se na dohořivající přikrývku, po níž se plazily nízké zelenavé plamínky „Běda…,“ opakoval.

Vzdálil se. Cestou do náčelníkova vigvamu se snažil opanovat svůj hněv.

Ještě téhož dne se po bouřlivé poradě vydala celá vesnice s šamanem a náčelníkem v čele do lesa na místo, které označil Bena. Skutečně tam nalezli jeskyni, koně a vaky s vlněnými přikrývkami. Ti, kdo vstoupili první, ucouvli překvapeni pohledem na takové bohatší šaman řekl:

„Slyším svištění křídel. Jeskyně je plná zlých duchů.“

Poručil, aby sbírali suché větve. Každý přinesl náruč Navršili obrovskou hranici, kterou vecpali do jeskyně.

Když ji naplnily oheň a dým, rozlehlo se zoufalé ržáni uvázaného koně.

„Ať shoří zlé síly smrti!“ vykřikl šaman. „Ať déšť smyje zbytky popela a vodu ať pohltí země!“

„Učiň tak, ó Manitou…,“ šeptali s těžkými povzdechy.

Ustupovali stále víc, ani ne tak kvůli žáru, který sálal z ohně, jako ze strachu před neviditelným. Ustupovali stále dál, ale i les byl plný těžkého kouře, který se držel ve větvích

„Křidla zlých duchů odlétají…,“ říkaly matky dětem, které se k nim poděšeně tulily.

„Ať je prokleta ta, která neuposlechla šamanovy příkazy. Ať je prokleta dívka Mukuk, neboť jejím prostřednictvím nás může stihnout neštěstí.“

Jenže Mukuk se neobjevila. Ještě toho dne musela poznat, že její poklad byl prozrazen a spálen. Utekla do lesa a neukazovala se. Teprve po několika dnech ji otec přistihl u řeky a přivedl do vesnice Avšak šaman, hlavy rodů ani kmenový náčelník se od dívky mnoho nedověděli.

Mlčela a dívala se na ně zamračeně. Ano, je to pravda, nepopírala, že stopy, které nalezl Bena u jeskyně, jsou její stopy, jen nechtěla prozradit, jak se dostala ke koni a k vakům.

Jak mohla něco přijmout, vytýkali ji, když byla také před šamanovým vigvamem a slyšela výstražná slova, která dobři duchové vyslali celému kmeni jeho ústy. Jak si mohla zadávat s bílými!

„Nebyl bílý!“ řekla dívka zamračeně.

Nebyl bílý? Ale pak to znamená, že šlo určitě o nějakého zrádného míšence nebo zaprodance. Proč by rudý bojovník měl dávat takovéhle poklady neznámé dívce? Nebo ho znala už z dřívějška? Ne? Stejně to nemělo význam.

„Řekl, že se vrátí,“ trvalo děvče na svém. „Že si vezme koně. Ale ostatní nechal mně.“

„A jestliže to byl zlý duch?“ řekl šaman a najednou si všichni připomněli jeho slova, která tenkrát pronesl v posvátném vytrženi: „Mohu muži propůjčit tvář smrti. Mohu ji dát ženě!“

Ano! Všechno ukazovalo na to, že nešlo o obyčejného člověka, ale o zlého ducha. Kdokoli ze shromážděných pomyslel na vaky s krásnými přikrývkami, které neznámý daroval hloupé dívce, musel to přiznat. Ale co znamenala hrozivá předpověď návratu?

Neklid se zmocnil všech. Šaman řekl, že je třeba usmířit dobré duchy. Co však mají činit?

„Musíme dívku potrestat,“ rozhodl.

„Ano,“ přisvědčil náčelník. „Musíme ji potrestat.“

„Jaký trest si zasluhuje?“ zeptal se šaman shromážděných.

„Zasluhuje si trest smrti,“ odpověděl Bena.

Všichni se na něj podívali. Bylo známo, že se Kyvinekcha od onoho večera ještě neprobrala k vědomi, a Benúv rozhovor se šamanem nezůstal dlouho tajemstvím.

Šaman přikývl.

„Zasluhuje si smrt…,“ řekl náčelník.

Vyhnali tedy Mukuk do divočiny, jak měly indiánské kmeny ve zvyku. Nedovolili jí vzít s sebou zbraň ani křesadlo. jídlo ani teplé šaty. Odvezli ji na kánoi daleko na jih, do neobydleného kraje, zavedli, hluboko do pralesa a tam ji ponechali jejímu osudu – tak byla odsouzena k smrti. Prales se hemžil divokými zvířaty, která v noci vycházejí na lov. Kdo se jim může ubránit bez oštěpu, bez luku a bez šípů. I kdyby ji ušetřili rysové a vlci, určitě neunikne hadu – všemocnému pánu divočiny.

Zůstala tedy sama.

Ze začátku ji byla samota úlevou. Ale hned ji zaplnily nejrůznější přízraky. A ty byly horší než divoká zvířata, jejichž hladové hlasy začínaly od soumraku naplňovat prales V okolí rodné vesnice, kde znala každičký strom a potůček, by si snadno věděla rady a vyhnula by se místům, kde sídlili zlí duchové. A přinejhorším se mohla vždycky vrátit domů. Ale tady neměla jistotu, zda skála, pod níž se chtěla schovat, nebyla sídlem zlých duchů, zda neseděla někde vedle ni Maymaygezi, o níž jí kdysi vyprávěla matka. Odžibwejové, z nichž pocházeli, věřili, že straší mezi balvany a ve skálách nahá, porostlá jen dlouhým) chlupy jako medvěd.

Proto se Mukuk vyhýbala skálám. Ale nemohl se ji stejně dobře ukázat Nipinabe, kdyby chtěla sejít dolů k prameni napít se vody? Je jasné, že se nebojí denního světla a rád stahuje dívky do tůně.

Kolikrát se ji už zdálo, že slyší zlomyslný smích malého Mikamwese, potměšilého skřítka, který plete lidem stezky. Ona však neměla svou stezku. Je to pravda, že vychází nyní na poslední cestu, na jejímž konci nachází člověk vždycky to, co nehledá?

Třásla se zimou v tenké kazajce z kůže mladého jelínka, ve stejné, v jaké ji otec zastihl za slunečního poledne u břehu řeky. Napadlo ji, že kdyby měla něco k jídlu, hned by se trochu zahřála. Ale jak může něco ulovit? Jak?

Sedla si na sluníčko na malém palouku. Nemyslela na vesnici, na Šamana, na trest, na chlapce, který ji dal proklaté přikrývky. To všechno zanechala kdesi daleko, v jiném světě. Tížila ji samota, dotíral na ni hlad a zima. Večer jí nikdo nedá najíst a nikdo nezapálí oheň, jestliže to neudělá ona sama.

Kdyby alespoň měla nůž. Mohla by si pořídit luk a šípy. Takhle se nezmohla na víc než na silný sukovitý klacek.

Sluníčko moc nehřálo, každou chvíli se schovávalo za mraky. Jestli začne pršet, bude si muset udělat nějaký přístřešek. Tahle myšlenka jí dodala sílu. Taková chatrč je něco jako vigvam. A kdyby tak ještě našla kousek suchého dřeva a podařilo se ji vykřesat oheň! Slyšela starce vyprávět o zvláštním způsobu křesání ohně. Dlouho, velice dlouho se musí trpělivě točit zaostřeným klacíkem v suchém kousku dřeva.

Ale nejdřív musí jíst. Už dva dny neměla v ústech nic kromě květů klenu. Byly opravdu sladké a jadrné, ale Vyvolávaly mdloby.

Vstala a šla směrem, odkud se ji včera zdálo, že slyší kvákáni kachen. Třeba tu někde budou mokřiny. Třeba se jí podaří najít pár vajíček?

Šla nesmírně pomalu. Nohy měla těžké a ztuhlé zimou, co ji zůstala v kostech po noci strávené ve větvích. Na mokřiny nenarazila. Dokonce krajina trochu stoupala do výšky a tu a tam prosvítal písek Šla tak velice dlouho. Slunce zašlo na západ, a ona pořád nemohla narazit na jezírka.

Najednou se zastavila. Octla se na paloučku, který ji připadal podivně známý. Byl to snad ten, na kterém se ráno vyhřívala na sluníčku? Zmocnil se jí pocit nejistoty. Vzpomněla si na vyprávění o bloudění v divočině, o tom, jak se vracíš pořád na stejné místo. Byla tak vyčerpaná, že se jen s velkou námahou vytáhla na větve stromu, na němž strávila minulou noc.

Když se druhý den ráno vzbudila, první věc, které si všimla, byl hřeben ležící dole v mechu vedle kmene. Musel jí vypadnout z vlasů, když lezla nahoru.

Takový menší mosazný hřebínek. jakým si šónijské ženy spinaly vlasy. Sklouzla z větve a zvedla ho. Měl ostré hrany. Přejela po nich prstem. Potom našla dva kameny. Na jeden položila hřeben. Druhý ji posloužil jako kladívko. Tak dlouho jim tloukla do hřbetu hřebínku, až byl tenký jak střenka nože. I když to nebyl zrovna ostrý nůž, dála se jím ořezat a zašpičatit ulomená větev.

Z Inkově hikorové větve si udělala luk, tětivu upletla z vlasů, které nakroutila a slepila pryskyřicí stromu zvaného tamorak. Tětiva byla trošku tlustá, ale zato měla sílu. Potom přišly na řadu šípy. A tady se opět hřeben i vlasy ukázaly jako neocenitelný materiál. Dívka z něho vylomila několik zubů, zarazila je do několika rovných větviček a upevnila prstencem vlasů a pryskyřici. Tahle práce zabrala Mukuk skoro celý den. Třetí den půstu.

Zeslábla, ale hlad jí tolik nevadil jako zima. Indiáni přivykají své děti už odmalička na dlouhé půsty.

Vzpomněla si, jak ve dvanácti letech, ještě za matčina života, vyprávěla po takové dlouhé rituální hladovce sny, které jí v těch dnech byly seslány. Měly se stát věštbou pro celý život. Jeden se ji vryl do paměti zvlášť ostře. Stála u vody a někdo, koho neviděla, se dotkl prsty jejích vlasů a řekl: „Nezešedivi.“ Vtom si všimla, že nohama stojí v ohni, ale že nic necítí, třebaže všichni kolem křičí bolestí.

„To je zlý sen.“ řekla tehdy matka, „vůbec ho nemusím vykládat a vím, že není dobrý.“

Netrvalo dlouho a luk i šíp byly hotovy. Začínalo se stmívat.

Tu noc se Mukuk zdálo o čerstvém jelením mase, o tom, jak se vaří v kotli na ohni. Otec i obě macechy ji obsluhovali. Otec krájel obrovské kusy masa a dával je na misku. Ženy nalévaly pomalu hustou omáčku. Ale sotva zdvihla jídlo k ústům, viděla, že to jsou kusy dřeva a kousky kůry, po nichž leze hmyz.

Příští den se vydala na západ, k řece. Měla štěstí – podařilo se ji ulovit krocana. Teď nedokázala myslet na nic jiného, jenom na ukojeni hladu. Část masa snědla za syrová. Lehla si na slunečné místo a prospala skoro celý den. Na noc se zase vyškrábala na strom. Přišla přeháňka, ale ona už nemyslela na chatrč. Myslela na to, jak se dostat k řece.

Musela si určitě poplést cestu, protože uplynulo ještě několik dni, než konečně uslyšela známé šuměni vln Sciota. Zmocnila se ji radost. Zaplavila ji radost, ale byla to podivná radost. Mstivý, divoký pocit uspokojení. Tam, někde na druhém břehu, byla její vesnice. Ale o ni jí vůbec nešlo.

Šla teď podél řeky. aby neztratila směr. Už poznávala krajinu, konečně spatřila svůj ostrůvek. Přeplavala na něj a večer pokračovala až na druhý břeh. Prošla lesem, znala to tam tak dobře, že se ani ve tmě nemusela držet stezky.

Co to dělala? S čím si to zahrávala? Nikdy se žádný vyhnanec neopovažoval porušit zákon a vrátit se ke svému kmeni. Vedla ji jediná utkvělá myšlenka. Opatrně se připlížila klenovým hájem na pahorcích a sestoupila do vesnice. Psi ji poznali a přestali hned štěkat. Musela však nějakou dobu počkat ukryta v křoví, aby se přesvědčila, že si jí nikdo nevšiml.

Připlížila se potom k jednomu vigvamu a přitiskla ucho ke stěně. Bylo ticho, jenom někdo ve tmě opakoval polohlasně monotónní slova modlitby.

Mukuk odešla dál. Teď si teprve všimla, že ve vigvamu na druhém konci vesnice hoři oheň a že zástěna ve dveřích je rozhrnuta. Zastavila se a nastražila uši: Doletěl k ní vzdálený pláč a nářek. Oběhla pomalu vesnici. Cítila teď pořád silnější pach kouře. Podivný a ostře čpavý. Šla kolem hřbitova. Dostala strach, ale něco silnějšího než strach ji nutilo, aby šla dál. Šla jako ve snách, v naprosté tmě, neviděla ani zem, po které šlapaly její nohy. Nesnesitelný zápach ji dusil, už se jí z něho hlava motala. Pod ošoupanými mokasíny cítila nepříjemné skřípání a suché teplo obstoupilo její chodidla. Najednou uviděla přímo pod sebou pohybující se světlé místo. Do srdce jí najednou vstoupil bolestivý strach.

Chtěla zavřít oči, ale nemohla, chtěla padnout na zem, obrátit se, utéci – zkameněla, nemohla se hnout z místa, kde stála s dokořán otevřenýma očima, a tak mohl do ni vstoupit strach a celou ji zaplnit.

Šedá postava se před ní zlehka kolébala, měla dlouhé, vztyčené paže. jako ten, kdo tanči – ale kde má obličej? Hlavu?

Mukuk nemůže křičet. Má sucho v ústech a sevřené hrdlo. S úžasem se dívá a vidí, že se tamto pořád víc přibližuje a zároveň stoupá prudce vzhůru. Vidí obrovskou hlavu koně, hlavu se zakalenýma očima, otevřenou hubou s vyceněnými zuby. Hlava se vznáší přímo nad ni, zaklání se, cuká sebou, jako by neslyšně řehtala, a propadá se do černé propasti oblohy.

Na tváři ucítila závan větru. Ostrý čmoud páleného masa a kostí. Přízrak zmizel. Zdvihla těžké ruce k obličeji a zakryla si oči.

Teď běžela pryč od ještě teplého popela. Bála se na něj myslet. Tiše se vpližila mezi vigvamy. Chvěla se po celém těle a srdce jí bušilo tak, že chvílemi ztrácela dech. Konečně se přitiskla k stěně vigvamu, který byl jejím domovem, na té straně, kde spal otec. Opatrně odsunula kousek volné kůry, přitiskla ústa k otvoru a zašeptala:

„Otče.“

Něco se lehce pohnulo.

„Otče…,“ opakovala.

„Ó Manitou…,“ uslyšela jeho hlas. „Duch Mukuk mě volá,..“

„Neříkej nikomu nic a vyjdi ven,“ řekla prosebné.

Uběhlo mnoho času, než se objevil před vigvamem. Kolem byla taková tma, že se sotva viděli.

„Jsem ještě živa…,“ řekla Mukuk.

„Běda…,“ zašeptal stařec.

„Pověz, přišel už ten, který mi dal tamty věci?“

Jako kdyby neslyšel otázku, řekl:

„Lidi začínají umírat. Ve vesnici je mor.“

Teprve teď si dívka uvědomila, že o tom věděla už v okamžiku, kdy vstoupila mezi vigvamy.

„Kdo?“ zeptala se.

Ale otec se rozhněval, když poznal najisto, že to není duch, ale jeho živá dcera. Řekl tiše:

„Jdi pryč, tys to zavinila. Nikdo tu nebyl, nikdo nepřišel! Jdi pryč! Ať už tě mé oči nevidí!“

Odešla. Proběhla po známých cestičkách, několik psů se k ní přidalo, radostně se k ní lísali. Ale když se zastavila v klenovém háji, zdola od vesnice se ozvalo žalostné zavytí a psi na ně odpověděli.

Běžela pořád dál do lesa.

„Ještě tu nebyl…,“ říkala si pro sebe.

Teprve teď pochopila, co hodlá učinit. Dosud neposlouchala své myšlenky, dělala jen to, co jí nařizovali, aniž si to uvědomovala.

Ještě tu nebyl. A slíbil, že se vrátí pro koně…

Myšlenka na chlapce se nyní stala důležitější než všechno ostatní. Když se šplhala na strom, vzpomněla si na vysoký dub. který stál blíž k řece, na menši vyvýšenině. Slezla ze svého stromu a našla potmě věkovitý dub.

„Odtud je viděl daleko,“ řekla si, „daleko až k severní zátočině.“

Nemohla usnout. Každou chvíli si opakovala:

„Ještě tu nebyl… řekl, že se vrátí. Řekl, že se vrátí pro koně…,“

Za svítání se vyškrábala vysoko, co nejvýš mohla, až se ocitla nad obrovským mořem zeleně. Za řekou vycházelo slunce. Viděla „cestu“ řeky bílou jako mléko. Podle toho, jak stoupalo slunce nad divočinou, dostávala rudé a zlaté odstíny.

Obrátila oči na sever. Na řece neuviděla nic kromě lehké ranní mlhy.

„Budu čekat…,“ zašeptala. „Musí se vrátit. A pak ho zabiju.“

KAPITOLA VI

Kolem byla tma, ale jak přicházeli lidé se zapálenými pochodněmi, stále se víc rozjasňovalo. Chlapec stál rovně, napjatý jako struna, aby skryl chvění, které otřáslo jeho tělem. Nebyl to pouze strach, ale jakési nesmírné vzrušení, smrtelné vzrušeni.

Přicházeli mlčky a jako by už všichni věděli, oč půjde, třebaže šaman nevyřkl jediné slovo. Shromáždili se v polokruhu pod vigvamem. Nebylo jich mnoho, snad deset mužů a několik žen. Zbytek žijících obyvatel vymřelé vesnice. Vypadali uboze, jako by se už ve všech usadila nemoc; dost možná že to tak bylo skutečně. Indiáni byli výjimečně málo odolní vůči černým neštovicím.

Tato nemoc dokázala tehdy během dvou tři týdnů nebo i několika málo dnů vyhubit celé vesnice. Infikované přikrývky, které velitel Královské armády v Americe, generál Amhijrst, vysílal hluboko do neobsazeného území, byly neobyčejně účinnou zbraní.

Šaman přestal bubnovat. Okolní pahorky vracely tlumenou ozvěnu. Nastalo ticho, jen z vesnice sem doléhal nářek žen.

V ohni praskaly planoucí smolné louče.

„Dívejte se dobře, bratři!“ řekl šaman. „Dívejte se dobře! Toto je mladý Šónía z jihu, který dal dívce přikrývky i koně.“

„Já to věděla,“ vykřikla jedna žena.

Karibu ji poznal. Poznal také starce, s kterým mluvil, když přišel do vesnice.

„Běda! Běda!“ ozvalo se tu a tam šeptání.

Ale lidé byli nemocní, unavení a otupělí. Dívali se na chlapce červenýma očima téměř lhostejně.

„Daroval dívce Mukuk přikrývky, do nichž bílí usadili zlé duchy nemoci,“ pokračoval šaman. „Přivedl do vesnice smrt a zkázu. Je zde. Stojí před vámi. Co s ním učiníme, bratři?“

Jeden muž, vysoký mladý bojovník se zatvrzelým výrazem v tváři, se udeřil do mohutných prsou a řekl unaveně:

„Ať zmizí. Ať desetkrát zmizí…“

V ženách najednou vzplanul hněv.

„Nabodnout na kůl!“ volaly.

„Upálit! Rozčtvrtit!“

Draly se dopředu, za nimi se tlačily další. Ozývaly se stále hrozivější výkřiky. Lhostejnost se měnila v nenávist. Nenávist v posedlost.

Karibu ucítil na tváři teplo sálající z pochodni a slyšel stále blíže prudký dech dorážejících předních řad.

Každou chvíli se zablesklo. Z vesnice se zase ozval nářek žeň.

„Slyšte, bratři!“ vykřikl šaman. „Rozvažujte, bratří! On to je, kdo zavlekl smrt do našich příbytků!“

„Ať tedy zhyne!“ zavřeštěly ženské.

„Zaprodanec bílých! Zrádce!“

Avšak chlapec vykřikl:

„Ne!“

Šaman udeřil do bubnu. Lidé zůstali stát.

„Nejsem zrádce. To je lež.“

Šaman znovu udeřil do bubnu. „Řekl pravdu,“ prohlásil, „jeho jazyk nelže. A přece – nebýt jeho, nedošlo by k neštěstí.“

Potom začal znovu bubnovat a vydržel tak dlouho, až se lidem zdálo, že v hlavách nemají nic kromě dunění.

„Je oheň vinen, když ničí náš majetek?“ zeptal se nakonec v naprostém tichu. „Ne,“ odpověděl sám sobě, „není vinen. Vinu mají zlí duchové, kteří do něho vstupují. Je snad vinna řeka, že se na jaře rozvodňuje? Ne, není vinna! Neboť neví, co činí.“ Zase ohlušel lidi bubnováním a trvalo to tak dlouho, jak spolu se zvuky vstupuje do jejich kostí velká únava. Pochodně začínaly zhasínat. „Teď ať mluví chlapec,“ řekl šaman.

Karibu se snažil zachovat co největší klid. A přece se mu hlas chvěl. Chvěl se zoufalým vztekem. Začínal chápat, že se mu bude hůř umírat, když ho budou zmučení lidé považovat za nevinného, než kdyby chtěl – utéci a zmizet.

„Chci umřít… Přišel jsem, abych umřel… Ukořistil jsem bílému kupci, který mně kdysi učinil křivdu, koně s vaky… Musel jsem jet dál… Přišla dívka… Odevzdal jsem ji vaky… Pro koně jsem si měl přijet později.. Nevěděl jsem… Jak jsem to také mohl vědět? Protože umíráte kvůli mně, ať i já umřu. Ať tím vykoupím, co se vykoupit dá. Velká je má vina, a přece nejsem vinen. Do vašich rukou odevzdávám svůj život, neboť spravedlnosti musí být učiněno zadost. Domluvil jsem.“

Jak to znělo uboze! Neměl čas na pěknou řeč hodnou bojovníka A třebaže se sám sobě nechtěl přiznat, myslel na to všechno s odporem. S odporem a s hrůzou – bude tedy muset umírat v hanbě.

Najednou k němu přistoupil stařec s vyhaslou pochodní v ruce.

Několikrát pohnul ústy, než ze sebe dostal řeč jako vodu z hluboké, napůl zasypané studně.

Řekl:

„Umřely mi děti. Včera jsem spálil jejich těla. Umřely děti mých děti. Vše jsem viděl. Můj nejstarší vnuk byl v tvém věku. Volal: Ty žiješ, dědečku, a já umírám!“

Karibu sklopil oči a mlčel. Myslel si: Proč nejsem tím chlapcem, který už umřel?

Stařec pokračoval, jako kdyby slyšel jeho myšlenky:

„Přál jsem si umřít, abych vykoupil jeho smrt. Ale poněvadž se tak nestalo, pravil můj rozum: někdy se umírá snáz, než žije. Půjdeš a pomstíš syna svého syna, třebas tvoje kosti volají po odpočinku. A teď, když tě mohu zabít, nevím, zda by to byla pomsta.“

„Zabij ho, Pilawo, zabij ho. Přišel jsi o celou rodinu. Zabij ho, než si tě vezme nemoc. Zabij ho, aby duch tvého vnuka si poskočil radosti.“

„Nechceme zabíjet,“ řekl starý, „chceme jenom spravedlnost. Chci taky pomstu. Ale mám se mstít ohni, který spálil můj dům, nebo na žháři?“

Šaman znovu udeřil do bubnu.

„Ó synové, ó bratři, buďte spravedliví. Synové, bratři! Učiňme spravedlnost, jak ji činili za starých časů. Zažehněme oheň a zničme toho, kdo se stal nástrojem zlých duchů. Nemstěme se na něm, neboť je nevinný. Spalme ho pouze; neboť taková musí být spravedlnost!“

Dal znamení rukou. Několik mužů popadlo chlapce a táhlo ho do vesnice.

Tam na prostranství mezi vigvamy stál sloup neviditelný v temnotách noční bouře. Teprve když se k němu přiblížili s pochodněmi, vystoupil ze tmy jako ukazatel cesty.

Chlapec zavřel oči. Dovolil, aby ho přivázali, a pocítil úlevu, že místo aby stál napjatý nebo šel vpřed – může se teď o něco opřít.

Měl dojem, že se mu to všechno zdá. Pokaždé když otevřel víčka, viděl stále větší, stále vyšší hranici větví, kterou Sómové kupili kolem něho nesmírně dlouho. Únava utlumovala posedlost. Pohybovali se pomalu jako přízraky vlekoucí za sebou nekonečné dlouhé stíny. Některé ženy si lehly na zem a čekaly s pochodněmi v rukou. Když ve vigvamech propukal pláč a nářky, lidé ožívali, jako by do nich vstupovaly nové sily Mlčeli však. Potom přišel šaman, Řekl:

„Přineste řeřavé žhavé uhlíky. Ať se stane, co se má stát.“

Chlapec pozvedl hlavu a řekl: „Jestliže někdo z vás zůstane naživu, zaneste zprávu o mně na jih. Mou vesnici najdete na pravém břehu Sciota, dva dny cesty od Krásné řeky. Tam žije má matka. Povězte ji, že její syn Karibu zemřel, poněvadž chtěl zemřít, že se zodpovídal za vinu, ač byl nevinen.“

Nějaká žena začala vzlykat.

Šaman řekl:

„Tak jest. Staň se tobě po vůli. Náš hněv je velký. Jsme však spravedliví.“ A pak pokračoval: „Vydáváme ohni nástroj zlých sil, nikoli chlapce, jenž nevěděl, že to, co činí, je špatné.“

Ze žhavých uhlíků pod hranicí se zdvihl dým, na okamžik se přilepil k odsouzencovu chřípí jako špinavý hadr. Rozlehlo se syčeni a praskáni hořících větví.

Karibu zavřel oči. Slyšel hlasy lidi, ale nerozuměl slova stínem dýmu a praskajícího ohně, který se zdvihal stále výš. Zalil ho žár. vlna nevýslovného horka, valil se na něj odevšad jako vlny. Pocítil bolest v prstech přivázaných ke kůlu z druhé strany. Byla pronikavá a rozlila se po celém těle jako horký proud. Později se plamen dotkl nohou. Přisál se ke kolenům.

Chlapec se zalykal dýmem, dým ho dusil, zbavoval ho vědomí, které se každou chvíli vracelo probuzené bolestí. Cítit, jak oheň proniká jeho tělem, jak mu saje krev. S každým úderem větru – připomínaly švihnutí ledovým bičem – bolest zesílila. Když se mu Vracelo vědomi, musel napnout všechny své sily, aby nekřičel. Na víc už nestačily.

Vítr sílil. Oheň se rozrůstal. Nadarmo Karibu odvracel hlavu. Pole plamenů se stále blížilo. Občas sice zmizely, ale jenom proto, aby se vrátily ještě početnější, větší a neústupnější.

Hučením ohně a svištěním vichru zaslechl lidské hlasy. Přicházely zdaleka a chlapci se zdálo, že se ho zmocnily a že ho odnášejí nad zemí. Vykřikl:

„Otče!“

Uviděl zblízka Okáhokiovu tvář, přímo nad sebou.

„Letím k tobě…,“ šeptal duch. „Letím k tobě, synu…“

„Otče…,“ Šeptal Karibu a natahoval hlavu vzhůru.

Najednou se ozval strašlivý rachot. Oblohu rozčísl blesk. Hrom. Otcova tvář zmizela, ale vzápětí se objevila jiná. Obrovská, odulá, s nafouklými tvářemi. V očích se jí vznítil blesk, kterým jako by byla celá nasycená, v ústech velkých jak obloha křižovaly blesky. Od ní proudil jako neviditelná řeka mohutný proud vzduchu.

„Nakapehan!“ vykřikl chlapec.

Avšak bůh západního větru, přestože visel nízko nad nim, jako by ho neviděl. Tepal a nadouval se, pohasínal a znova se rozhoříval. Proudy vody dopadaly na chlapcovo tělo. Dřevěný sloup se otřásal.

Udělala se tma. Oheň utlumený vichrem a přívaly deště se skryl pod hustým příkrovem kouře. V průtrži mračen se na zem snesla pravá povodeň doprovázená nápory uragánu.

Karibu stál a chvěl se. Vzpřímil se. Cítil, jak se přepálená pouta uvolňují. Pohnul rukama. Stál tu teď svobodný v přívalu deště. Necítil bolest. Ale necítil ani radost.

Sklouzl k zemi, popálenýma rukama se chytil kůlu jako poutník svírající po dlouhé cestě práh rodného domu.

Přestalo pršet. Noc uplynula. Svítalo. Avšak chlapec klečel stále na stejném místě a nehýbal se. Věděl, že může odejít, že ho nikdo nezadrží. Ale neodcházel.

Teprve při rozedněni vyšlo několik lidi z vigvamů. Přistoupili bliž. Jeden řekl:

„Déšť uhasil oheň.“

Podívali se na sebe a pak se zeptali chlapce:

„Nemáš sílu vstát?“

Karibu pozvedl hlavu.

„Sil mám dost.“

Podívali se na sebe. Odešli, ale ještě se obraceli. Karibu zůstal tam, kde byl. Čekal.

Shora přišel šaman. Zastavil se před chlapcem a zeptat se jako tamti. Karibu se na něho podíval:

„Čekám na tebe, otče,“ odpověděl.

Šaman se díval mlčky.

„Není to znamení?“ zeptal se. Lidé kolem pokyvovali hlavami. Dívali se na zčernalé stopy ohně, na přepálená pouta a na krvácející místa na chlapcově těle. „Vstaň.“ řekl nakonec.

Chlapec poslechl. Snažil se stát rovně a netřást se zimou a vyčerpáním. Stál s hlavou vztyčenou a s klidným výrazem v tváři.

„Jsi volný,“ řekl hlasitě šaman. „Taková je Manitouowa vůle.“

Chlapec se rozhlédl kolem sebe, na pusté vigvamy poničené uragánem, na pohřební hranice za vesnici. Šířil se z nich velký smutek a Karibuovo srdce se sevřelo hněvem a žalem. Nyní pochopil, proč odtud nemohl odejit, přestože nebesa dala své znamení.

Čekal, až mu to dovolí lidé. Jejich svolení bylo stejně důležité jako jejich rozsudek – bez něho by nemohl žit.

Pomyslel si:

Pomstím vás, bratři…

Chtěl to opakovat nahlas, ale měl sevřené hrdlo. Nevěděl ani, že pláče.

KAPITOLA VII

Čekala na něj u kánoe, kterou ukryl přede dvěma dny v houští.

„Chceš mě zabit?“ zeptal se ji lhostejně.

Prohlédl si člun a sedl si opatrné kvůli popáleninám na nohou. Také popálené ruce položil opatrně před sebe, snažil se přitom, aby se nedotkl kolenou.

Schválně se obrátil zády k dívce, aby ji dal najevo, že její úmysly jsou mu opravdu docela lhostejné. Nač Čekala? Měla přece s sebou ten svůj luk i šípy s hroty ze zubů hřebenu. Takové ženské šípy. Kdyby ho chtěla teď zabít, věděl by alespoň proč.

Opřel si těžkou hlavu na rukou. Seděli dlouho nehybně a slyšeli navzájem svůj neklidný dech. Potom Mukuk ulomila větvičku a začala odhánět mouchy, které si sedaly na chlapcovy poraněné ruce. Cítil lehký dotyk listí a chladivý dotyk vánku, ale dělal, jako by si toho nevšiml.

„Byla jsem v noci ve vesnici…,“ řekla.

Potřásl hlavou, hrdlo měl bolestně sevřené.

Potom usnul jako zvíře, které cítí, že se octlo na bezpečném místě a že může klidně spát. Ještě chvíli cítil jemné závany, slyšel bzukot odháněných much. Prudká bolest spálenin mu drásala ruce i nohy. Jenže spánek byl silnější než všechno ostatní.

Když se probudil pozdě odpoledne, uviděl ji na stejném místě. Ztratil trpělivost a dostal vztek.

„Jdi pryč,“ řekl.

Ani se nepohnula. Seděla s pohledem upřeným na něho. Také se na ni podíval. Byl opuchlý a pokrytý ranami. V místě, kde kůže popraskala, vytékala krev a kalný, žlutohnědý hnis. Vzpomněl si na mrtvé dědečkovy ruce, těžké jako klády. Teď byly jeho ruce stejně neužitečně, hůř, vůbec s nimi nemohl nic dělat.

Kůže na nártu a na holeních byla také jedinou otevřenou ranou. Pamatoval si, že je šaman potřel masti, která mu přinesla chvilkovou úlevu. Odevzdal mu také pušku, kterou ještě doteďka nesundal z ramene, dokonce ani na spaní ne.

Ne, bolesti se nebál, ale v zoufalství si uvědomil, že je úplně bezradný, že nedokáže veslovat ani střílet, dokonce ani jist nemohl. Jeho ruce byly kusy zkrvaveného masa, které jen lákalo mouchy.

Snažil se nedívat na dívku a sedět s kamenně lhostejnou tváři Zaťal zuby a přimhouřil oči.

Mukuk vstala a odešla. Opakoval ještě jednou: „Jdi pryč!“ – i když děvče už dávno zmizelo v houštině.

Teď se rozhodl, že musí vytáhnout medvědi maso z cestovní brašny, kterou měl zabalenou v přikrývce pod kánoi.

Svíjel se bolesti, když se snažil zdvihnout záď kánoe, přivázané dnem vzhůru. Kůže v ohybech prstů praskala. Obrátil však kánoi a dal se do stokrát těžší práce – snažil se rozvázat přikrývku staženou řemínkem. Už pouhý dotyk hrubé vlny se dal snést jen velice obtížně, což teprve rozvázání uzlů.

Pomáhal si zuby. Ležel bokem na svinulé přikrývce a snažil se uvolnit řemínek zuby jako pes. Teď se však přesvědčil, že i prsa a boky byly také samá popálenina, jenže zatím je necítil.

Uzel se povoloval pomalu, velice pomalu. Najednou uslyšel kroky. Sedl si. Pocítil strach, jaký nepoznal ani přivázán ke kůlu, ani tváři v tvář nepříteli. Dětsky bezbranný a pokořující strach.

Z houštiny vyšla Mukuk. Nesla zabitou kačenu. Aniž se podívala na chlapce, sedla si do trávy a dobře a rychle ji oškubala. Potom rozdělala oheň. Pořád mlčela.

Vrhla na chlapce tázavý pohled a pustila se do vybalováni. V přikrývce byl kromě brašny a ukořistěné pušky ještě kotlík.

Donesla v něm vodu na odvar z bylin, jaký ji dávala pit matka, když přišla domů s většími ranami. Nad žhavým popelem se pekla na dřevěném rožni kachna.

„Musíš sníst syrová játra,“ řekla dívka.

Díval se na ni zamračeně. Sedla si k němu na bobek a dala mu maso rovnou do úst jako dítěti.

Totéž udělala potom s pečeni – krmila ho trpělivě maličkými kousky. Oba přitom mlčeli a snažili se na sebe nedívat. Když se napil vychlazeného odvaru, dojedla Mukuk zbytky a řekla: „Nemůžeš tu zůstat.“

„Ano,“ opakoval chlapec, „to je pravda. Nemohu tu zůstat.“

Mukuk zdvihla kánoi. Bylo to těžké, ale podařilo se jí to. Odnesla kánoi k vodě. Vrátila se a sbalila všechny věci. Karibu jí chtěl říct, aby vytáhla z brašny medvědí sádlo a namazala mu rány, ale styděl se.

Potom odešli k vodě. Uložila náklad na dno kánoe a pomohla chlapci sundat pušku z ramene. Když se usadil v kánoi, vklouzla před něj a chopila se vesla. Pomalu se odrazila od břehu. Zmocnil se jich dravý proud.

Karibu se jí díval na štíhlá záda a na paže, které se pohybovaly rytmicky. Cítil se strašně pokořený. Z hloubi duše nenáviděl Mukuk.

Ujížděli rychle na jih. Dva dny už byli na cestě. Karibu se alespoň mohl utěšoval, že plujou po proudu a že se dívka nemusí tolik namáhat. Na to, co se stalo, se snažil nemyslet. Nedokázal myslet. Věděl však: vrátí se to jako číhající bolest po příliš silném úderu.

Vyšel měsíc. Karibu v jeho světle poznal kamenitou pustinu za křovím na břehu. Tam nahoře byl kopec s hustým trním. Odtud ho sice neviděl, ale dobře si ho zapamatoval. Vzpomněl si na děda. Obtíže tamté plavby mu připadaly dětsky snadné v porovnání s tím, co prodělával teď.

Najednou si uvědomil: jestliže se bílí ještě stále pohybuji v těchto místech, budou muset přerušit plavbu a jako Karibu před měsícem budou muset projít pralesem. Vzápětí si uvědomil. Co by to pro něj znamenalo. Tady na vodě, když už nepomáhal, nebyl aspoň přítěži, zatímco při přechodu po souši by všechno vypadalo docela jinak. Kromě toho by cesta trvala déle a déle by byl závislý na dívce. To mu připadalo jako něco naprosto nesnesitelného. Ne! Pojedou dál! Co oni dva – Mukuk i on – mohou ještě ztratit!

Ucítil jižní vítr. Vanul nad řekou jako teplý dech.

„Kouř.“ řekla dívka a přestala veslovat.

Karibu vtáhl vzduch, ale necítil nic. Zatím Mukuk zamířila s kánoí k břehu, do stínu houští. Měsíc stoupal stále výš, zaléval řeku i lesy bledým přísvitem, jen ve vlnách se chvěly zelené a fialové záblesky a spojovaly se v pás ostrého světla. Po nich určitě chodí duchové zemřelých. Dost možná že v rákosí se směje Nipinabe, zelený vodník s ocasem ryby místo levé nohy.

Ale Mukuk znepokojovalo něco jiného. Chlapec řekl:

„Jedeme dál.“

Vůbec si toho nevšimla. V šeru slyšel její neklidný dech. „Kouř…,“ opakovala.

A najednou k nim dolehl zdálky zpěv. Rozechvěný, vysoký, plný smutku. Doprovázel ho jiný tichý zvuk, průzračný jak ledová ozvěna. Vítr ho nesl říčním korytem, jistě zároveň s oním pachem ohně, který byl pro chlapce nepostihnutelný. Hlas byl cizí, krásný, tesklivý; ženský hlas hledající ozvěnu v prostoru měsíční noci.

„Bílí…,“ zašeptala Mukuk.

Karibu cítil, že trpí, jako kdyby ten hlas pronikal do hloubky jeho poraněných dlaní. Pomyslel si, že s sebou určitě nese kouzla. Pomyslel si také, že bílých musí být mnoho, když se jejich ženy odvažují zpívat v noci.

Když se měsíc schoval za stromy na břehu a potom pomalu sestoupil ještě níž a noc se stala temnou, jako kdyby se kolem nich rozlila všechna lesní tma, chlapec řekl:

„Plujeme dál.“

Mukuk dřímala, protože sebou trhla. Kánoe se zakymácela. Seděla však dál nehnutě, nezdvihla veslo.

Naklonil se k ni a zašeptal rozhodně: „Vpřed!“

„To nebude dobré.“

„Bojíš se?“

Mlčela.

„Bojíš se! Vím to,“ řekl pohrdavě. „Vystup na břeh a zůstaň si tu.“

Povzdychla si zhluboka.

Ucítil, jak odstrčila kánoi. Uslyšel tiché zašploucháni vesla. Nevyplula však daleko doprostřed řeky, protože tam i přes celkovou tmu zůstal ještě nevýrazný světlejší pás. Dostali se do chladnějšího proudu vzduchu, ale když vánek ustal, dýchaly z břehů dusné, horké vůně divočiny. Řečiště se tu znatelně zužovalo; pluli teď úzkým tmavým tunelem, naplněným šploucháním, které připomínalo zneklidňující šeptání.

Chvílemi tvořily stromy skloněné nízko nad vodou nečekaná mračna stínu, výběžky tmy visící nad proplouvajícím člunem s nehybnou hrozbou.

Potom viděli světlo. Slabé, mihotavé rudé oko ohně. Mukuk přestala veslovat. Pluli tak potichu, jako kdyby všechno byl sen.

Náhle se z hnízda tmy, které dýchalo teplem blízkého břehu, ozval zpěv. Byl to týž hlas, který už slyšeli. Sladký ženský hlas plný nevýslovného tajemství a smutku. Zpíval monotónní píseň, snad ukolébavku, nebo chtěl vyzpívat svůj velký stesk a neklid dalekých cizích zemi.

Chlapec zadržel dech. Cítil neustálou palčivou bolest popálených rukou. Ale kromě bolesti se v něm vzedmula divoká radost, vznešený a těžko pochopitelný cit.

Přece jsem nezabil nepřítele ani neulovil žádné zvíře… , napadlo ho a udivilo.

Zpěv ustal a přešel v napjatě čekající ticho. Karibu a dívka dostali strach. Zdálo se jim, že k nim doléhá dusot kroků na břehu. Někdo na ně křičel nesrozumitelná slova.

Mlčeli. Pluli dál.

Vtom třeskl výstřel. Ohromoval jako majestát noci. Něco blízko zasvištělo a pláclo do vody. Mukuk popadla veslo. Karibu cítil rychlejší, rytmický pohyb kánoe. Prudce odbočili dál od břehu.

Jeden po druhém rozrážely výstřely noční ticho. Avšak už je zpozorovali i z druhé strany, třebaže stín rychle plujícího člunu se rozplýval v temnotách jako sotva viditelný přízrak. Výstřely na okamžik utichly, ale než je mohlo napadnout, že jsou zachráněni, ozvaly se jiné, tak jak postupoval poplach po celé délce tábořiště bílých. Muselo jich být veliké množství, určitě šlo o stálé řádné vojsko, jehož oddíly vnikaly stále hlouběji na území rudých kmenů – i teď po Pontiakově1 povstání a jeho pokusech o nový odboj proti bílým.

Uslyšel, jak Mukuk zasykla bolesti. Napadlo ho, že byla asi raněna, ale veslovala stále stejně rychle a rozrážela černou, sotva viditelnou vodu, v níž se odrážely záblesky výstřelů.

Vzápětí ucítil na dně kánoe vodu.

„Zasáhli nás…,“ řekl.

Ani na okamžik nepřestala veslovat.

Vody přibývalo, ale poměrně málo. Kulka zřejmě zasáhla člun nad čárou ponoru a voda tekla dovnitř jen při větším nakloněni.

Mukuk občas tiše zasténala.

„Jsi raněna?“ zeptal se, ale jeho hlas přehlušila nová série výstřelů.

Voda teď odnášela kánoi k neviditelnému břehu. Naštěstí tam už netřaskaly rudé záblesky výstřelů. Zato vody uvnitř přibývalo.

Jen ještě minout zákrut…, myslel si chlapec. Rychle rychle.

Černý proud, který je nesl, se najednou rozlil doširoka, vyrovnal se nebezpečný sklon a kánoe plula dál rychle nocí.

Výstřely doznívaly daleko za nimi, až zmlkly docela.

„Voda stoupá,“ řekl chlapec.

Mukuk mlčela a veslovala pořád stejně.

„Ranili tě?“ zeptal se tiše.

„Ne… Ale bojím se…“

„Budeme muset přistát a vytáhnout kánoi na břeh.“

„Teď ještě ne… Teď ne,“ zašeptala zoufale.

„Ano. Kus dál. Ale brzy začnou peřeje. V noci tamtudy neproplujeme.“

Polekal se, aby se nenamočila puška, i když dobře věděl, že uplyne ještě spousta času, než ji bude moci zase používat. Začal přemýšlet, kdy bude vody tolik, že by se mohla kánoe potopit. Ale odpověď přišla sama.

Loďka začala ztrácet rovnováhu a nabírala vodu stále rychleji. Mukuk zamířila ke břehu. Dno se otřelo o kameny.

„Peřeje!“ vykřikl chlapec. „Rychle! Přidej!“

Tma před nimi houstla v přibližující se břeh. Mukuk skočila do vody. Udělal totéž, vytáhla náklad z lodi. Prohnula se pod tíhou, uklouzly jí nohy, ztratila rovnováhu a strčila do kánoe.

Karibu uslyšel její rozzlobený ztlumený výkřik. Uviděl stín lodě, jak mizí ve tmě.

„Drž!“ Hodila chlapci náklad na ruce a sama se vrhla do vody.

Udělal pár kroků k břehu. Zdálo se mu, že nese oheň, který mu vytahuje živé maso až na kost. Jakmile ucítil pevnou půdu pod nohama, náklad odhodil. Stál ve tmě, voda z něho crčela, Cítil se pokořený a celé tělo ho bolelo, dokud se z vody a ze tmy nevynořila dívka. Ždímala si vlasy, mlčela, jen přitom zlostně frkala.

„Nebýt tmy… dohnala bych ji…,“ zašeptala nakonec ještě celá udýchaná.

„Stejně bychom nemohli jet dál, měla díru,“ řekl Karibu.

„To je pravda.“

„Teď bych nemohl kánoi opravit. Museli bychom dlouho čekat.“

„Ano. To je pravda.“

„Půjdeme do lesa. Tady na břehu nemůžeme rozdělat oheň.“

„Ne. Oheň nesmíme vůbec zapálit.“

Stáli ještě chvíli na břehu a poslouchali. Bylo bezvětří, jen lehký dech přinášel pach bahna a vodních rostlin. Chlapcův raněný čich ho nemohl zachytit. Bylo teplo, parno, jako kdyby se znovu chystalo k bouři.

Podél břehu se táhl jasnější pruh bez rákosí. Rozhodli se, že půjdou co nejdál na jih. Co nejdál od bílých. Ale bylo tu plno menších kamenů a ostrých výčnělků ve tmě neviditelných. Šli. zakopávali a potáceli se, zmáhala je už také smrtelná únava. Mukuk nesla náklad na zádech.

„Musím si sednout,“ řekla nakonec.

Nad korunami stromů se začalo jasnit. Sedli si na zem a zaposlouchali se do ticha. Bylo to, jako kdyby někdo vyřkl tajemné slovo, po němž se všechno kolem začíná měnit. Svítalo.

KAPITOLA VIII

„Nemůžeme jit dál, dokud se nohy nezahojí,“ řekla Mukuk, když mazala chlapci chodidla medvědím sádlem smíchaným s vývarem léčivých bylin.

Seděli pod jedlí, ve voňavém a tichém stínu, pod nízkými větvemi, které se podobaly stěnám zeleného vigvamu. Chlapec se díval na ruce pokryté strupy zaschlé krve, hnisu a masti. Prsty měl opuchlé a vypadaly mizerně. Na kolenou se rány otvíraly při každém pohybu, kůže praskala, vytékala z ni odporná matérie. Pochod lesem a ostrá tráva proměňovaly chodidla v živé maso.

„Proč jsem neumřel tenkrát u kůlu,“ řekl Karibu nahlas. A vtom si uvědomil, že poprvé do těch dnů pomyslel na to, co se stalo. Dosud měl v hlavě prázdno, byl ohromený událostmi jako těžkou nemoci, která znamená ztrátu paměti a vědomí.

Mukuk mu dál natírala chodidla. Podívala se na něj.

„Ano,“ řekla, „oba jsme měli umřít.“ A potom: „Ale Manitou nechtěl…, abys zahynul… Proto seslal déšť.“

„A ty?“ zeptal se chlapec.

Zamyslila se. Jej i uvažování bylo spíš pomalé,

„Nevím…,“ zašeptala.

Utřela si ruce o vlasy; dívala se nehybně před sebe jako někdo, kdo sleduje prchající myšlenku. Po chvíli dodala:

„Snad mě zachoval při životě… kvůli tobě. Kdo by ti ošetřoval rány…, kdo by se ti staral o jídlo…, když jsi teď nemocný?“

„Nejsem nemocný,“ zabručel Karibu.

Ale ona sledovala dál svou myšlenku.

„Ano. Určitě proto. Teď to vím.“ Chlapec pokrčil rameny. Byl smutný a zlostný. „Ale co se stane, až se uzdravíš?“ zeptala se polekaně.

„Plácáš hlouposti,“ řekl chlapec. Díval se na ni. Připadala mu starší než tenkrát, kdy ji uviděl poprvé.

„Kolik ti je?“

„Nejsem už tak mladá. Narodila jsem se před osmnácti jary.“

„Ano, nejsi už tak mladá,“ uznal Karibu, bylo mu teprve patnáct.

„Všechna děvčata z naší vesnice, dokonce i mladší, se už provdala,“ řekla smutně.

„A ty?“

„Kdopak bude chtít někoho, kdo… Všichni se mi smějou. Říkali: »Neumí nic, vydělat kůži, ani uvařit…«“ Najednou zmlkla.

„Mluv!“

„Když se vylekám, tak ještě teď… koktám.“

„Ale přece umíš výborně vařit,“ řekl chlapec vážně. „Umíš lovit. Ne, to nechápu!“

Rozesmála se. Měla malá ústa, podobná ústům dítěte. Najednou posmutněla.

„Neměla bych se smát,“ řekla.

„Ano,“ potvrdil chlapec, „všechno, co se stalo, je takové, že bychom se už nikdy neměli smát.“

„Pořád na to myslíš?“ zeptala se.

„Ne. Na takové věci se nedá myslet pořád. Ale myšlenky nevyženeš z hlavy jako hejno drozdů z kukuřice.“

„Říkali, že jsem vinna,“ řekla váhavě a dívala se na chlapce nesměle.

Mlčel. Díval se před sebe s výrazem hořkosti a smutku.

„Mukuk,“ řekl najednou, „zahojí se vůbec někdy ty rány?“

„Ptáš se jako dítě.“

„Zahojí se a budu moct bojovat?“ Ani nepočkal na její odpověď a pokračovali „Když mě vedli tamtu noc, byl mezi nimi takový bělovlasý stařec, říkali, že mu děti umřely říkali mu Pilawa. Pravil: –Mám se mstít ohni, který mi spálil dům, anebo tomu, kdo ho založil!«“

Podival se na dívku, ale uviděl v jejich očích jen strach.

„Pilawa…,“ zašeptala. „Umřely…“

„Pořádně poslouchej. Teď už vím. Byli jsme ohněm, který spaloval. Ale kdo ho založil?“

Vytřeštila oči a zavrtěla hlavou.

„Já ne! Já ne!“ začala křičet.

„Hloupá! Copak tomu nerozumíš? Bílí. Bílí založili oheň! Jednoho jsem zabil nebo se možná sám utopil, tenkrát v zátočině. Ten, kdo ho přinesl. Ale je jich mnoho. Nevíme, kteří nám poslali začarované přikrývky. Ale přísahám při duchu svého otce. že pomstím všechny, kteří umřeli ve vesnici, a uctím památku každého z nich skalpem bledé tváře!“

Mukuk se dívala s otevřenými ústy.

„Oooo,“ řekla za chvíli. „Půjdu s tebou. Naučíš mě střílet z ohnivého kyje!“

Karibu jako by vůbec neslyšel, co říkala.

„Pomstím je…“ opakoval. „Tak se stane. Řekl jsem.“

Kdyby nebylo teplo, chlapec by se musel přikrývat a rány by se tak rychle nehojily. Občas mu bylo trochu chladno, tím spíš, že se nemohl příliš hýbat. To Mukuk zapálila oheň.

Seděli u něho, nejčastěji mlčky.

Někdy hovořili. Ale už předem věděli, že každý rozhovor je vždycky a nevyhnutelně vede k jednomu tématu. A přece nemohli na to pořád myslet. Bylo to příliš hrozné, děsivé. I teď, kdy už se chlapci zdálo, že vědí. Co mají dělat.

Byli mladí. Chtěli žít, neumírat a neprodlévat v myšlenkách se zemřelými. Byli mladí a chtěli být šťastní. A když ne šťastni – tak alespoň spokojeni. Sami se v tom nevyznali. Prostě – někdy toužili celým srdcem, aby jim bylo dobře.

Mukuk ulovila krocana nebo kachnu. Oškubala ptáka, vyvrhla a napíchla na rožeň. Seděli a dívali se, jak zlaté kapky tuku padají na řeřavé uhlíky.

„Umíš dobře dělat maso…,“ říkal chlapec, když potom obíral kosti. Držel je ještě dost těžce. Ruce se mu ještě nezahojily, ale už se necítil tak zmrzačený jako na začátku. Občas se díval, jak opravuje šaty jehlou, kterou si udělala sama z kousku kosti. „Máš šikovné ruce,“ řekl. „nikdy jsem neviděl ženu, která tak rychle šije.“

Mukuk byla radosti celá bez sebe. Nikdy předtím ji nikdo nic takového neřekl. Teď se ji doopravdy zdálo, že je zručnější než dřív. Pracovala! Pracovala s chutí. Ano. Toužila dokonce ulovit mladého jelínka a z jeho kůže – slibovala si, že ji oškrábe velice pečlivě – ušít chlapci kazajku, když to, co měl na sobě, ho špatně chránilo před zimou.

Její celý den patřil od rána práci a hospodářským starostem. Rozhodli se, že zůstanou pod jedli, která jim poskytovala jakés takés přístřeší, dokud se chlapci nezahojí z nejhoršího chodidla a kolena. Tady, si mohl ležet na slunci na palouku, a když mu bylo příliš horko, mohl si zalézt do voňavého stínu, zatímco dívka lovila, šla na výzvědy nebo pro vodu k řece vzdálené několik vrhů oštěpem. Upletla také z větvi jakousi ochrannou stěnu proti větru, kterou připevnila k jedli a ke kůlům zatlučeným do země. Ale většinu dne pobíhala po lese, líčila pasti a obcházela je, jestli se někde něco nechytilo.

Karibu čekal, ležel na zádech a něco si pobroukával. Z nich dvou byl on nešťastný, protože byl odkázán na jalovou nečinnost. Zlobil se a měl zlost, když zůstala déle v lese. Před ní však dával najevo jen vážnost a lhostejnost.

Nemohl přece ukázat. že se nudí, když je sám, a že mu záleží na jejím přátelství, i když ji nepovažoval za příliš moudrou ani příliš krásnou.

Někdy však přece jen celé dlouhé hodiny nepociťoval samotu, spíš ji vítal. Byly to chvíle snů.

Ležel na zádech s očima zahleděnýma v hlubokou modř oblohy, na jejímž pozadí se jen mírně pohybovaly mladé vršky jedli. V myšlenkách se toulal v krajinách fantazie – prožíval vítězství, hrdinnou smrt, znovu ožíval, aby vykonal chrabré činy a prokázal svou neobyčejnou odvahu. A cítil, že to nebyly ztracené hodiny. Byl jako žák, když si popaměti opakuje píseň, kterou má zítra zazpívat, jako tanečník, který si promýšlí svůj tanec. A každý den chápal pořád líp, že doširoka rozlitá řeka jeho mladého života se nečekaně, ale také neodvratně vrývá do stále těsnějšího koryta s pevně vytčeným směrem, že není vyhnutí ani času na odpočinek a že nemá ani chuť uhýbat se čemukoli a odpočívat, neboť tak se chová muž, který už zná svůj cíl.

Vedle těchto velkých věci probíhaly drobné všední události. Měnila se barva oblohy, plody dozrávaly, odcházely bouře a rány se hojily.

Jednou chlapec seděl a čekal na Mukuk. Šla pro vodu. Díval se na stezku, kterou tu už za tu dobu při denním chození vyšlapala. Ještě než uslyšel kroky, dolétl k němu její zpěv. Nebylo to poprvé, co si zpívala, ale teď mu připadalo, že ji slyší ponejprv.

Poznal tesklivou, monotónní melodii. Otevřela se před ním hloubka tamté horké a nebezpečné noci. V prsou se mu rozlila radost. A když vyšla z houštiny skloněná lehce pod tíhou kotlíku, pochopil, že čekal netrpělivě. Měl žízeň.

Ale neklid ho neopustil, ani když se napil.

„Zazpívej ještě,“ řekl.

Nechtěla.

Díval se na její dlouhé černé vlasy. Najednou mu připadaly krásné. Toužil jí to říct. ale nakonec se jenom smál a přitom se válel v trávě jako hříbě.

„Za pár dní půjdeme dál,“ řekla.

Chlapec si sedl a zvážněl. Důkladně si prohlédl zajizvené rány. Byly pokryty jemnou novou kůží.

„Není stejně silná jako tamta,“ řekl. „Těžko se mi ještě ohýbají prsty, ale myslím si, že už můžu lovit.“

„Tak si vezmi luk,“ zasmálo se děvče.

Zatvářil se pohrdavě.

„Bojovník nestřílí šípy udělanými z hřebene.“

Mukuk přistoupila, klekla si za chlapce a objala ho rukama, v kterých držela luk a šíp; opřela si bradu o jeho rameno, dala šíp na tětivu, napjala ji přímo před chlapcovou tváří a vystřelila do kmene mladého buku. „Karibu střílí!“ zasmála se. Měla radost, že se jí žert podařil.

Ale chlapce to navztekalo. Zdálo se mu, že si z něho utahuje. Odstrčil ji a odešel pryč, někam k řece, a vůbec se neohlížel, jestli nešlape na větve, které mu rozdíraly sotva zahojené rány.

Byl tak naštvaný, že docela zapomněl na opatrnost a vyšel až na břeh zalitý sluncem. Stál tam, mhouřil oči v prudkém světle odraženém od hladiny a najednou si všiml, že před ním sedí člověk.

Tamten se také díval na něj. Pozorně a klidně, jako kdyby tu čekal na chlapce. Seděl na bobku, pušku položenou před sebou, ale bezbranné ruce nedbale opřené o kolena. Černá hříva vlasů mu padala do čela, husté vlnité vousy zakrývaly tváře ošlehané větrem a spálené sluncem, nebyly o mnoho světlejší než Karibuovy tváře.

„Vítej, bratře!“ řekl klidně nářečím Šóníů. Karibu mlčel. Nevěděl dobře, jak se má zachovat. Má zmizet? Zůstat a čekat beze zbraně, vydán bílému muži na milost a nemilost? „Voda je příjemná a chladná,“ pokračoval dál neznámý. Používal jazyk Šóníů s takovou samozřejmostí, jako kdyby jím mluvil od narození. „Už jsem se koupal. Jistě i můj bratr si přišel zaplavat.“ Karibu mlčel.

„Nebo snad nemluvím k tobě tvým jazykem? Promiň mi. Ale nejsi přece Irokéz?“

„Ne,“ odpověděl chlapec. Sám sobě se divil, že promluvil.

„Tak jsem se domníval,“ řekl bílý klidně, i když s překvapující živostí. Působil dojmem vznětlivého člověka, který se však dokáže ovládnout. „Znám spoustu Šóníů.“

„Znám také spoustu bílých,“ řekl Karibu s neskrývaným pohrdáním.

Neznámý vstal a protáhl se. Protáhl se tak klidně, jako kdyby ráno vstal před svým Vigvamem. Teprve teď si chlapec všiml, že byl neobyčejně malé postavy. Na sobě měl indiánské leginy, lehkou koženou kazajku a mokasíny. Na pravém stehně visela v šikovné pochvě dlouhá dýka s rukojetí vykládanou modrými kameny.

„Říkáš,“ zasmál se, „že znáš mnoho bílých?“

„Nenávidím je!“ řekl chlapec tvrdě.

„To je krásné!“ vykřikl malý muž. „Tak to má být.“

Karibu poznal, že může odejít. Může odejít tak. aby to v očích bílého nevypadalo jako útěk. Cítil se pokořen tím, že nemá zbraň.

Uslyšel za sebou kroky. Natáhl ruce stranou, aby zadržel dívku. Ale už stála v houšti za nim.

„Ach, vás je tu víc!“ zvolal bez stínu neklidu neznámý.

„Už musím odejít,“ řekl Karibu.

Bílý se na něj podíval pozorně. Přímo zkoumavě.

„Jestliže jste na cestě a jdete na sever, buďte opatrní. Necelý den cesty odtud jsou na obou březích oddíly agolašimských2 bojovníků.“

„Jdeme ze severu,“ odpověděl chlapec hrdě.

„Museli jste asi obejit tábořiště Angličanů.“

„Jdeme ze severu,“ opakoval chlapec. „Dopluli jsme po řece až sem. Prostřelili nám kánoi.“

Ve stejném okamžiku vystrčila Mukuk obličej z listí, vyšla ven a postavila se za chlapce. V ruce držela jednu z jeho pušek.

„Musíme už jit,“ řekl Karibu.

„Šťastnou cestu,“ řekl malý lovec a podával chlapci ruku.

Karibu ucítil, jak se Mukuk zachvěla strachem. Vykročil a dotkl se ruky bílého muže. Podíval se mu do oči.

„Jsem váš přítel,“ řekl neznámý.

Oči měl trochu vypoulené, hnědé jako ořechy a jeho pohled vzbuzoval důvěru jako pohled dítěte.

A najednou Karibuu napadlo, že přes to všechno je pánem v této zemi. Vzpomněl si na otcovo gesto, když zval hosty do poradního vigvamu. Napadlo ho také, že přímo za nim stoji Mukuk, která se chvěje strachy, a že v tomto okamžiku si nepřeje nic tolik, jak to, aby jí ukázal, že on, Karibu, nezná strach a je pánem situace.

„Jestli si bílý bratr přeje,“ řekl srdečně, „může si jit odpočinout do našeho vigvamu.“

A dívce řekl:

„Mukuk, rozdělej oheň a upeč králíka, kterého jsi v noci chytila,“

Vystrašená Mukuk běžela dopředu jako šíp. Bílý a Karibu kráčeli důstojně za ní.

KAPITOLA IX

Společné vykouřeni dýmky znamená když ne bratrství až do hrobu, tedy v každém případě smír.

Chlapcova dýmka byla z červeného kamene. Jeho otec Okahoki ji dostal kdysi od svého tchána, bojovníka ze severního břehu jezera Erijského. Tenkrát, když Karibu ulovil medvěda – bylo mu teprve třináct let a rozdělil ho mezi obyvatele své vesnice v době velkého hladu – stala se dýmka jeho majetkem. Neužíval ji často, nekouřil tabák při každé příležitosti. V hloubi duše vždycky choval přesvědčeni, že se to musí spojovat s nějakou výjimečnou, nebo alespoň důležitou událostí.

I teď měl takový pocit. A vzrůstal v něm, když poslouchal slova bílého muže.

Seděli vedle sebe u malého ohně, který i tak hřál příliš silně, protože ráno bylo jasné a teplé. Mukuk si sedla na bobek z druhé strany a dávala pozor na slavnostní pečeni na rožni. k níž přispěl bílý trochou soli.

Řekl. že se jmenuje Vincent. Věděl, co se sluší, a řekl také, odkud přichází. Snažil se získat chlapcovu důvěru, ale nezdálo se, že by byl vtíravý; věci, o kterých se zmiňoval, měly jistě svůj význam.

Tvrdil, že bojuje na straně velkého náčelníka sjednocených kmenů. Pontiak prý znovu shromažďuje bojovníky, kteří se po porážce loni na podzim u Bushy Runu rozprchli nebo bojovali dál na vlastni pěst v malých skupinkách. To vedlo jen ke krvavým represáliím ze strany bílých útočníků, kteří počtem i výzbrojí měli převahu nad Indiány.

„Proč jsi na naši straně?“ zeptal se ho chlapec, i když si uvědomoval, že takovou otázku nemá dávat.

„Francouzi už víckrát bojovali proti Angličanům,“ odpověděl bílý. Pak se na chvíli zamyslel, zadíval se na chlapce, jako by se ptal sám sebe, zda se taková odpověď bude zdát mladému Indiánovi dostatečně srozumitelná.

„Ano,“ řekl Karibu. „Říkají, že žijete s námi v míru. Ale já to nechápu, vždyť vy stejně jako tamti obsazujete naše území. Mluvíš o válečné výpravě. Budeš společně s námi zabíjet agolašimské bojovníky?“

Mladý Francouz zvážněl.

„Nevím,“ řekl, „zatím jsem to nedělal.“

„Ale říkáš, že bojuješ na naši straně.“

Karibu se díval na Vincenta pozorně, zpod přivřených viček, což dodává tvářím rudokožců chladný a nevyzpytatelný výraz.

„Ano.“ řekl bílý. „Nebojoval jsem, ale pomáhal jsem vám. Přivážel jsem zbraně a střelný prach. Také jsem převážel Pontiakovy vampumy.“

Karibu poslouchal. Myslel si: Rád se chválí.

„Nemusíš mi věřit,“ pokračoval bílý, „v podstatě to není důležité.“ Zmlkal, jako by byl uražený. Tak se to alespoň chlapci zdálo. Najednou se zeptal: „Jdeš na jih?“ Karibu přikývl. „Podél Sciota až ke Krásné řece se všude pohybují bílí bojovníci. Mnoho kmenů odešlo odtamtud raději na západ. Ženy s dětmi zamířily na území, které bylo pro bílé nedostupné. Bojovníci se spojili s bojovníky jiných kmenů nebo se vypravili k řece Maumee k Pontiakovi.“

Teď ho Karibu poslouchal napjatě. Ach, to jistě i jeho kmen opustil své vigvamy a vypravil se za zapadajícím sluncem. Matka i malá Owiga jsou pod ochranou strýce Malého nebo alespoň tety Olumany, jestliže strýc odešel s bojovníky. Proč by se k nim neměl přidat? Jenom kde jé má hledat? Snad už se někteří opravdu vydali k Maumee pro náčelníkovy rozkazy. Po porážce byla sice důvěra v Pontiaka otřesena, ale stále ještě byl náčelníkem. Karibua jenom udivovalo, že o tom dosud neslyšel. Dědečkova vesnice byla opravdu malá a ležela v ústrani stejně jako vesnice Mukuk, ale přece jen se mu to zdálo kapku podezřelé. Ostatně věděl, že nedůvěra byla jednou z vlastností moudrého bojovníka.

Mukuk jim dala pečeni. Karibu, jak vyžadoval obyčej, obsluhoval hosta, sám se zatím jídla nedotkl.

Bílý jedl s chuti a mlčky, ale občas se usmál a kýval hlavou na znamení, že mu maso chutná a že je spokojený.

Zatím se v chlapcově hlavě honily myšlenky. Co dělat dál? Má se pokusit vrátit na jih? Hledat své na západ od Sciota? Nebo neztrácet čas a vyrazit na sever, aby se dostal k řece Maumee? Může věřit slovům bílého muže? Vzbuzoval v něm sice důvěru, jenže zároveň mu připadal málo vážný. Avšak varoval je, že bílí jsou dva dny na sever, v tomhle případě Karibu bezpečně věděl, že nešlo o žádné smyšlenky.

Jeho oči se potkaly s pohledem Mukuk. Klečela v trávě s rukama bolestivě propletenýma. Viděl, že byla pořád ještě vystrašená a že z toho, co říkal bílý, rozuměla málo čemu. Dívčin pohled ho potěšil. Také ho těšilo, že ona se bojí, zatímco on necítí ani špetičku strachu. Slunce se ji třpytilo ve vlasech a zdola ozařovaly uhlíky její tvář růžovým odleskem. Ona, a nikdo jiný, slyšela, jak přísahal pomstu bílým při duchu svého otce. I tato myšlenka byla najednou krásná, stejně krásná a silná jako tenkrát, když ji vyřkl.

Vincent přestal jíst a podal chlapci zbytek pečeně.

„Ptal ses,“ řekl, jako kdyby po celou dobu jídla na to myslel, „proč jsem na vaší straně. Jestliže řeknu, že je mi to úplně jasné, nebude to pravda. Jestliže řeknu, že nevím, také to nebude pravda.“

Rozesmál se. Karibu se divil, že se tak často řehtá. Ale pak si vzpomněl, jak otec říkával, že bílí často jednají tak, jako by nechtěli vzbuzovat úctu, ale jen strach. Jenže Vincent v něm nevzbuzoval ani strach.

„Půjde teď bílý bratr k Maumee?“ zeptal se zničehonic Karibu, jako by přeslechl Francouzova slova.

„Jdu k Maumee.“

„Tak máme společnou cestu,“ řekl Karibu důrazně.

Vtom se zarazil, jak mohl ten Francouz, když šel z jihu, vědět o bílých a varovat Karibua před nimi – tábořili přece na horním toku řeky.

Nehodilo se zeptat přímo, bylo by to proti zvyklostem, a chlapec cítil, že v tomto ohledu by mu mohlo být vyčteno ledaco.

Vincent asi vycítil v chlapcově chování nedůvěru. Pokračoval ve vyprávění o svých cestách, jako kdyby chtěl vysvětlit všechno, co mohlo vzbuzovat podezření.

„Byl jsem na té cestě dvakrát během jedné změny měsíce. Mohl bych vás převézt po řece a nevyhýbat se tábořišti bílých, ale nejsem si jist, zda to bude bezpečné. Angličané tu byli několikrát napadeni, zejména když se některý z nich vzdálil sám od tábora. Jednou jsem dokonce vytáhl jednoho takového z vody. Topil se. Proud mi ho přinesl rovnou pod nos. Stěží jsem ho z toho dostal ven, už byl bez sebe… Ale vytáhl jsem ho.“

Chlapec seděl zabrán do myšlenek, mlčící a nehybný jako socha.

Mukuk jim přinesla vodu. Pili lačně. Teprve potom chlapec řekl:

„Stalo se to už dávno?“

„Oh, včera ne, to je jasně. Ještě v době květu stromů.“

„Ano,“ řekl klidně Karibu. „Voda byla tenkrát studená.“

„Co si mysli můj mladý bratr?“ zasmál se bílý.

„Slova jsou jenom slova,“ odpověděl chlapec.

„Voda byla skutečně ledová. Sám jsem se pěkně zmáčel a ten lotr byl promočený skrznaskrz.“ Napil se ještě trochu a protáhl se. Nenápadně se díval na chlapce. Jenže Karibuova tvář byla nehybná jako maska. „Musel jsem se vrátit, abych ho zavezl do domu bílých. Ztratil jsem čtyři dny cesty.“

„Stalo se to tedy odtud na sever?“ řekl chlapec.

„Ano, na sever odsud, Říkal, že ho přepadlo několik Šóniů, že mu vzali koně a zbraň a jeho že hodili do řeky.“

„Nepřipadá ti to divné?“ rozesmál se Karibu.

„Proč?“ zeptal se bílý.

„U nás nikdo nehodí člověka do řeky, aby ho zabil.“

„Mnoho bílých neumí plavat. Dobře to víte.“

„Ano, to je pravda,“ přiznal za chvíli chlapec.

Oba se odmlčeli. Ale teď se dívali na sebe. Karibu poněkud vyzývavě, jak to mají ve zvyku ti, kdo tuší, že jim přečetli jejich myšlenky, ale nepovažují to za nějakou porážku, naopak, za jeden ze způsobů výzvy k zápasu.

Vincent však nepomyslel na nějaký zápas. Byl prostě zvědavý. Měl dojem, že chlapec ví víc, než mu řekl.

Mukuk se na ně dívala s neklidem. Pomalu začínala chápat, oč jde. Zdálo se jí, že Karibu je v nebezpečí, protože nevěřila bílému.

Poposedla blíž a snažila se přilákat chlapcovu pozornost na sebe. Konečně se na ni podíval. Zpozoroval její neklid. Jenže s přímo opačným účinkem, než v jaký dívka doufala.

Karibu na ni vrhl dlouhý hrdý pohled, narovnal se a obrátil se k bílému:

„Jestliže to byl tlustý obchodník s rezavou hlavou,“ řekl, „pak tedy potřísnil svá ústa lží. Nikdo ho do vody nehodil.“

„Oh,“ vykřikl Vincent.

„Podívej se.“ chlapec odhrnul vlasy z čela.

„Vidím šrám,“ řekl Vincent, když si prohlédl čelo zblízka.

Karibu mu všechno vyprávěl. Proč to udělal? Přiměly ho k tomu ustrašené oči dívky? Chtěl se ukázat před bílým? Nebo to bylo zvláštní, nepopsatelné nutkání, že se musí v této situaci zachovat právě tak, a ne jinak. Nebo snad všechny tyto motivy společně?

Vincent poslouchal pozorně. Nemohl se zdržet, aby několikrát nepřerušil chlapce výkřikem nebo vyprsknutím. Ale chlapec se na to neohlížel. Je to podivné. Přinášelo mu úlevu, nevýslovnou úlevu vyprávět o tom, o čem dosud nikdo podrobně nevěděl, napravit svou lež, kterou obalamutil děda, vyvrhnout ze sebe historii, která byla začátkem všeho tamtoho.

„A co se stalo s koni a s nákladem?“ zeptal se nakonec bílý muž.

Karibu mlčel. Hledal odpověď. O tom, co se stalo dál, by mu bylo strašně zatěžko hovořit, tím spíš, že tajemství nepatřilo jen jemu, ale také Mukuk.

„Byl začarovaný. Stalo se s ním to, co se mělo stát podle vůle bílého obchodníka.“

„Tomu nerozumím,“ pokrčil Vincent rameny.

„Nemůžu ti to říct,“ Karibu vstal a díval se přitom na své ruce. „Teď už o tom nebudu mluvit, protože bych mohl zapomenout, že jsem s tebou vykouřil dýmku míru.“

Vincent se poškrábal na hlavě.

„Určitě si myslíš, že by to nebyl špatný skalp.“

Ale Karibu se ani neusmál. V hlubokém zamyšlení se díval klidně před sebe. Najednou se obrátil a podíval se na hosta.

„Nepůjdu k Maumee,“ řekl nečekaně.

Bílý se na něho podíval pozorně. Bylo vidět, že se mu ten hezký a umíněný chlapec líbil.

„Myslíš si, že bude tak snadné objevit Gibsona?“ zeptal se s pohledem upřeným Karibuovi přímo do očí.

„To je stará historie mezi námi dvěma.“

„Důležitější než Pontiakova výzva?“

„Pomsta za otce!“ zašeptal Karibu téměř nahlas.

Vincent zase pokrčil rameny. Ale nesmál se. Snad se snažil pochopit, co ho na tom všem tolik udivuje a co se mu líbí. Chlapcova rozhodnost a úpornost? Nebo krása mládí těch dvou – téměř ještě dětí?

Snad se zamýšlel nad stejnými věcmi jako Karibu včera, když s údivem poslouchal smích bílého muže; jak odlišní, jak velice odlišní od bílých jsou tihle lidé, na jejichž stranu se postavil.

„Poslouchej, bratře,“ řekl vážně, „nemyslíš, že by bylo líp odložit pomstu? Teď je každý bojovník, i tak mladý jako ty, potřebný pro boj.“

„A moje pomsta snad není boj?“ pobouřeně vykřikl chlapec. A dodal hrdě: „Pomstít otcovu památku je první povinností muže.“

Vincent sklopil hlavu. Ano. Takoví byli všichni ti rudí rytíři.

„Poslouchej,“ řekl a jeho samotného to překvapilo, „každý z vás má určitě své vlastní účty. Když si je začnete vyřizovat teď, kdo půjde do boje?“ Chlapec tam stál nasupený, pár kroků za nim Mukuk. Také se dívala na bílého muže zamračeně. „Všechno musí mít svůj čas, a to si vy nechcete uvědomit. Zamysli se nad tím, proč jste byli poraženi loni na podzim, proč vás vždycky porazí.“

„Mlč,“ řekl chlapec zachmuřeně.

Proč mu to vykládám, myslel si Vincent, proč jim tady k čertu kážu? Nahlas pak dodal:

„Moje slova jsou zřejmě pochopitelná jenom pro ty, kteří dokážou myslet.“

„Mlč,“ opakoval Karibu. „Pořád si musím připomínat, že jsme spolu vykouřili dýmku míru.“

Bílý zdvihl pušku, přehodil si ji přes rameno a rozesmál se.

„Díky,“ řekl, „nezapomenu na tvou pohostinnost.“

Odešel po stezce, kterou za ty dny vyšlapala Mukuk, jak chodila k řece pro vodu.

Když se zastavil na břehu a vytáhl kánoi, kterou skryl v houšti, uslyšel za sebou šelest. Obrátil se.

Stáli oba na okraji houštiny – dívka i chlapec. Stáli a dívali se na něj. Vypadali jako dva malí jelínci, kteří vyšli za starým a teď se zastavili plni nedůvěřivé zvědavostí.

Vincent pochopil: jestli na ně nezavolá on první, obrátí se a odejdou.

Sám si dobře neuvědomoval, proč mu na nich tolik záleží.

KAPITOLA X

Vincent-tulák, svobodný lovec, courer des bois – zálesák, byl Kanaďan. Brzy v mládí nechal zemědělství. V zemi, kde se každá piď půdy musela vyrvat divočině, bylo hospodařeni málo výnosné a vyžadovalo obrovskou trpělivost a nelidskou práci. Žil z lovu, z obchodu kůžemi a kožešinami. Od dětství se kamarádil s Indiány, obdivoval se jejich zručnosti i znalosti divočiny. Postupem času se – stal stejně zkušený jako oni, naučil se nářečí oblasti Velkých jezer a v divočině se cítil jako doma.

Jednoho dne ho potkal Choufeau, který na pokyn francouzského gubernátora pobuřoval Indiány proti Angličanům v jakési obchodní stanici nedaleko jezera svaté Kláry.

„Mám pro tebe práci,“ řekl, když hostil Vincenta rumem. „Dobrou práci, můžeš si vydělat celé jmění!“

Bylo to brzy na jaře. Psal se rok 1763.

„Pontiak chystá povstání,“ pokračoval Chouteau. „Rudí potřebují pušky a střelný prach. Platí kožešinami. Kupuj od Angličanů zbrani a prodávej je Indiánům – takovou ti dávám radu. Jednou mi za ni poděkuješ.“

„Dojde taky k válce mezi námi a Angličany?“ zeptal se Vincent.

„Bude válka mezi Angličany a rudými. Indiáni udělají celou práci za nás.“

„Les pauvres diables… ubožáci…,“ řekl Vincent, který měl Indiány rád.

Avšak pustil se do obchodování se zbraněmi. Začal jednat s Pontiakem, velkým sachemem Ottawů. Velký sachem měl opravdu neobyčejné osobní kouzlo. V širokém okolí měl spoustu přátel, mezi svými i mezi Francouzi, jeho velké přátelství s markýzem Montcalmem bylo všeobecně známé.

Není divu, že ani Vincent se při bližším a častějším styku neubránil jeho kouzlu. Obchodoval sice dál se zbraněmi, ale přitom stále častěji plnil funkci zvěda. Byl to muž, na něhož se Indiáni mohli spolehnout.

Nemohl jen pochopit, proč nevěří jemu, Vincentovi, když je varoval, aby nedůvěřovali příliš Francouzům. Nejednou jim opakoval, co slyšel od Chouteaua, Ale ani Pontiak tomu nevěřil. Časem i Vincent začal věřit, že v rozhodujícím okamžiku se francouzské královské vojsko nakonec už ve vlastním zájmu postaví na stranu rudých, aby zasadilo Angličanům rozhodující úder. S tím vlastně počítal Pontiak a často na to vzpomínal.

Ale po prvních vítězstvích na jaře 1763 přišly porážky. Detroit, který obléhal přímo Pontiak, se nevzdal, rudí utrpěli rozhodnou porážku v bitvě u Bushy Runu. Mezi bojovníky se začalo ozývat reptání, rozcházeli se a bojovali dál v neorganizovaných tlupách.

Povstání se změnilo v chaos, tradiční boj vedený nájezdy zbytečně rozmělňující obrovský potenciál jejich vojenské organizace, do niž vložil Pontiak tolik úsilí a nápadů.

On sám odešel od jezera Erijského a zřídil si hlavni stan poblíž řeky Maumee, kde znovu shromažďoval bojovníky a snažil se z nich vybudovat armádu.

Vincent pracoval pilně po jeho boku. Byl poslem, vyjednavačem. obchodníkem, parlamentářem i zvědem. Pontiak si ho oblíbil a měl k němu naprostou důvěru. Vincentovi to přinášelo výdělek, ale Pontiakovu důvěru nezklamal.

Pro tři osoby byla kánoe trochu malá. Ale Vincent řekl: „Zatím se tam nějak vejdeme. A potom necháme dívku někde ve vesnici v bezpečí.“

Ale Mukuk řekla:

„Ne, to nechci.“

Vincent se rozesmál.

„Odkdy chtějí holčičky válčit?“

„Karibu to ví,“ odpověděla.

Lovec se obrátil na chlapce. Karibu byl zřejmě nesvůj; ale postavil se za Mukuk.

„Je to pravda,“ řekl. „Mukuk může být s námi. Z luku umí střílet líp než někteří mladí bojovníci. A teď ji naučíme zacházet s puškou.“

„Nepřísahala náhodou, že přinese skalpy bílých tváří?“ žertoval bílý.

Dívka se na něho podívala vážně a řekla:

„Byla jsem kvůli nim odsouzena k smrti.“

Vincent zmlkl. Podíval se na chlapce, ale ten měl oči upřené na tvář dívky Mukuk. Pochopil, že se nemá ptát, že se tady skrývá nějaké tajemství. Už předtím si všiml zakřiknutosti mladých Indiánů – jejich chvilková živost a veselost se snadno měnila v ponuré mlčení.

Nezískal ještě jejich plnou důvěru. Věděl, že šli s nim, aby se dostali rychleji k Maumee. Každým dnem měli však k sobě blíž, tak jako nutnost sbližuje ty, co mají stejnou cestu.

Pluli proti proudu. Už zdálky bylo vidět zátočinu, za níž začínal tábor Angličanů.

„Půjdeme teď zvlášť a po souši,“ řekl Karibu.

„To bude trvat velmi dlouho,“ namítal Vincent.

„Ano, to je pravda. Ale dokážeme proplout kolem tábořiště Angličanů? Mohou poškodit i tvoji kánoi. Když budeš sám nebudeš mít žádné potíže a můžeš proplout ve dne.“

„Stejně to můžeme udělat jenom ve dne. Tak nevzbudíme podezření.“ Karibu a Mukuk se na sebe podívali. „Myslím, že by se nám to mohlo podařit. Já jsem bílý a Pontiakovo znamení černé vydry nemám vyryto na čele.“

Veslovali naplno. Francouz měl zásobní veslo. Karibu cítil. Jak se jemná kůže na sotva zahojených rukou pokrývá bolestivými puchýři.

Mukuk se obrátila a zašeptala: „Dej mi veslo.“

Zavrtěl nahněvanou hlavou. Než dopluli k zátočině, ruce začaly krvácet tak silně, že násada vesla byla celá ulepkaná. Pak už jenom zatínal zuby.

„Odevzdej mi veslo,“ opakovalo děvče, když uvidělo krev.

Ale chlapec vesloval umíněně dál.

Před západem slunce uviděli zblízka kouř ohňů v anglickém táboru. V dálce se na břehu hemžili lidé. Vincent se usmál na Mukuk a na Karibua, aby jim dodal odvahy.

Připlul ještě blíž ke břehu. Zamával rukou na pozdrav bílým. Odpovědělo mu přátelské volání.

„Třeba nás zadrží,“ řekl Vincent. „Musíme zachovat klid.“ Mukuk dýchala rychle. „Žádný strach,“ utěšoval ji. „A teď pozor!“

Z malého přístavu vyplulo k nim několik člunů. Muži měli s sebou pušky. Byli urostli, světlovlasí a s mohutnými čelistmi.

Karibuovi napadlo: Všichni si jsou tak podobni… Necítil strach, jenom únavu a bolest v rukou. Skoro vůbec nerozuměl slovům, která si mezi sebou bílí vyměnili. Zdálo se mu, že to trvá strašně dlouho. Vlny z boku od přijíždějících kánoí houpaly Vincentovou kánoi a chlapec musel dával pozor, aby se nepřevrátila.

Potom dal Vincent znamení, že mají zamířit ke břehu. Přirazili ke břehu a vystoupili na písek. Chlapec se pořád nebál, měl jen takový stísněný pocit.

Ale všiml si, že se Mukuk chvěje po celém těle.

„Nemusíš se bát…,“ řekl tiše, tak tiše, že sám sotva uslyšel svůj hlas.

Teď je obklopila spousta bílých. Nevypadali nebezpečně. Dívali se zvědavě, zřejmě se už dlouho nepohnuli z místa a vedli jednotvárný život. Ukázalo se i několik žen. Jedna z nich měla kůži bílou jako ořechové jádro. Její vlasy připomínaly lesklou barvu mědi a tělo měla tak mohutné, že se sotva vešlo do šatů. Karibu se na ni nemohl ani dívat, tak se mu hnusila.

Jenom černovlasá žena může být krásná, myslel si.

Vedle sebe uslyšel Vincentův hlas. Ř kal:

„Pojďte, děti, za otcem.“

Šli za ním. Pak jim řekli, aby si sedli na zem před velkým dřevěným domem. Francouz vstoupil dovnitř.

Mukuk mu řekla:

„Teď nás zabijou.“

Chlapec cítil, že se ho zmocňuje neklid.

Z dřevěného domu vyšla tučná žena a řekla pomalu:

„Váš otec přijde hned.“

Podívala se na ně a opakovala jim to, poněvadž se ji zdálo, že nerozuměli:

„Otec… tvůj… přijít… rychle.“

„Ano,“ řekl chlapec svým nářečím.

Pokrčila rameny a odešla. Slunce zašlo za vrcholky stromů, ale bylo ještě světlo. Konečně Vincent vyšel a stanul před nimi – zářil radosti a tvář měl červenou, jako kdyby dlouho seděl na slunci.

„Ještě chvilku, děti, a už půjdeme!“ Potom ještě chvíli hovořil s muži. kteří ho obklopili. „Moje žena byla nejkrásnější dívka z vesnice. Chlapec je celý po ní,“ řekl.

„Byla pokřtěná?“ zeptal se bílý muž.

„Samozřejmé!“ rozesmál se Vincent. „Přinejmenším třikrát. Pokaždé, když přišel do vesnice nový misionář.“ Někteří muži se smáli, jiní se tvářili pohoršeně. „Josefe, Kláro!“ zavolal Vincent. „Vstávejte, už máme nejvyšší čas!“

Karibu pochopil; že volá na ně. Vzal Mukuk za ruku a oba šli k Vincentovi.

Ucítil na sobě čísi pohled. Zdvihl oči. Několik kroků před ním stál Gibson. Dívali se na sebe jako tenkrát, kdy bílý stál na břehu, a chlapec byl ve vodě. Dívali se dlouho a pozorně s údivem, který sílil v pohledu plném nenávisti.

Později chlapec ucítil, že mu něčí ruka tiskne paži. Vincent něco říkal chlapci přímo u ucha, ale ten vůbec ničemu nerozuměl.

Nějaké postavy se posouvaly v pozadí a vytvářely kolem nich stále těsnější kruh. Všechno pronikala malinová červeň přecházející v zapadajícím slunci ve zlobnou fialovou jako na krocaním hrdle.

Najednou byl chlapec tvrdě odstrčen a odhozen dozadu. Netušil, že malý Francouz mohl mít takovou sílu. Vždyť mu sahal sotva k rameni. Vincent se obrátil a zaplavil ho proudem prudkých nepochopitelných slov. Trvalo to hodnou chvíli, zatímco Karibu stál jako opařený.

Ostatní se zájmem sledovali tuto scénu. Někteří se smáli nahlas. Potom se Vincent obrátil a šel k obchodníkovi. Zastavil se až těsně u něho. Jeho tvář nebyla veselá jako obyčejně. Karibu ji viděl z profilu. Měl dojem, že se dívá na rozzlobenou divokou kočku. Ale nad Francouzovou hlavou byla malá modrá kolečka oči namířená na něho. Vyskočil. Nemyslel na nic jiného než na pomstu.

Vtom ho popadly ruce Mukuk. Byly silné, svalnaté jako chlapcova ramena. Přímo před sebou viděl obličej s vydělenýma očima, na svých tvářích cítil prudké oddechování. Chtěl ho. odstrčit, ale dívka ho sevřela ještě silněji. Nakonec ji přece jen odrazil ranou do prsou. Ale zatímco se spolu potýkali. Gibson a Vincent zmizeli za kruhem zvědavců.

Mladí Indiáni viděli kolem sebe samé cizí tváře v záři zapadajícího slunce. Na patnáct párů očí, světlých jako modré korálky, je zvědavě sledovalo.

Chlapec se strašně styděl. Zdálo se mu, že byl v očích těch bílých navždy zahanben. Nenávistně se podíval na ně i na Mukuk, která ho zase chytila za ruku.

Obrátil se a odešel k přístavišti. Děvče táhl za sebou. Plakala nahlas.

„Mlč aspoň,“ řekl hlasem tlumeným vztekem.

Ale ona plakala dál.

Zastavili se na břehu, zády k bílým.

„Přísahám, že mu stáhnu jeho zrzavý skalp,“ řekl Karibu.

Uslyšeli za sebou Vincentův hlas. Chlapec se rychle obrátil, hledal zrakem Gibsona. Mezi bílými kolem Francouze nebyl k nalezeni.

Začínalo se už stmívat. Odstrčili loďku. Několik mužů nasedlo do velkého člunu, aby je doprovodili až na hranice tábořiště.

Když už byli zase sami, Vincent řekl: „Mohlo nás to přijít draze.“ Chlapec mlčel. „Ten starý darebák si nechtěl nechat namluvit, že jsi můj syn.“

Mlčení.

Vincent se zřejmě urazil, protože mlčel také delší dobu. Nakonec řekl:

„Musel jsem užít šantáže. Je to zbraň, kterou používám jen v nouzi nejvyšší.“

„Zabil jsi ho!“ vykřikl Karibu pobouřeně. „Ne. To bych ti, chlapče, nemohl udělat. Zbraň, o které jsem mluvil, vždycky nezabíjí.“

„Je to druh dýky?“ zeptal, se Karibu. Vincent se zase zasmál.

„Ne, jed.“

„Tak jsi ho otrávil? Přece tedy umře!“

„Neboj se, neublížil jsem jemu ani tobě.“

„Jaký je to jed? Z divočiny?“ zeptal se ještě chlapec. Vincent vesloval a chvíli nic neříkal. Potom se ozval: „Ne. Tady jsem ho nenašel. Naštěstí ne.“

KAPITOLA XI

Kolem planuly ohně. Byla taková tma, že svět mimo okruh jejich světla jako by neexistoval.

Karibu si stáhl přes hlavu koženou kazajku a svlékl si kožené leginy. Měl teď jen beder ni roušku. Vlasy stáhl pevně hebkým pletencem trávy. Na krk si pověsil váček s křesadlem.

„Pušku nebudeš potřebovat,“ řekl Aneeb. „Beru si jenom dýku. Zbytek vezme… dívka,“ řekl o něco hlubším hlasem.

„A přece si vezmu s sebou pušku,“ řekl Karibu za chvíli. „Potom ji schovám v lese.“

„Dělej, jak chceš. Musím už jít. Cestou: se stavím ve vigvamu žen.“

„Ano. Může už přijít. Jsem připraven.“

Aneeb se ztratil ve tmě. Chlapec vstoupil do stanu; Potmě nahmatal pušku a roh se střelným prachem.

Když opět vyšel ven, přiblížil se k němu vysoký a štíhlý Stín. Karibu si přehodil pušku přes rameno.

„Jdeme…,“ řekl téměř šeptem.

„Ano,“ odpověděl stejně potichu stín.

Ucítil dívčinu horkou ruku na své paži. Odtáhl se a vyrazil vpřed.

Sešli po stezce dolů k řece. Nesli kánoi, kterou Aneeb ukázal chlapci ve dne. Maumee se valila přísně u jejich nohou, černá a téměř neviditelná.

„Proč to tak musí být?“ zeptala se Mukuk, když už byli na vodě.

„Tak to chce Pontiak,“ řekl chlapec. „A není to přece žádná vesnice. Jsou tam jenom ženy a Pontiakovy děti.“

„Uteču odtamtud!“ řekla umíněně.

„Víš dobře, že on nesnáší ženy v táboře.“

Chvíli veslovali mlčky.

„A co Netnokwa?“

„Netnokwa patří k bojovníkům.“

„Ale přece jen je to žena!“

Karibu se potichu zasmál.

„Ani se ženě nepodobá. Má ruce jako palice a obrovskou hlavu.“

Mukuk zapomněla na své trápení a také se rozesmála.

„Dostala jsem od ní trochu pižma.“

Opatrně se obrátila a podávala chlapci jeden ze svých dlouhých copů.

„Přivoň si:“

Karibu si přivoněl. Potom si povzdechl, ale řekl tvrdě:

„Ženské voňavčičky. Mně voní spíš střelný prach.“

Potom už nemluvili. Měsíc vyšel. Chlapec vesloval pohroužen do svých myšlenek.

Zdálo se mu, že uplynuly celé věky od okamžiku, kdy dorazili do tábora. A přece se to odehrálo teprve před několika dny.

Vzpomínal si, jak ho Vincent přivedl k Pontiakovi. Karibu byl zakřiknutý. Naštěstí poznal mezi bojovníky kolem náčelníka ty, s nimiž se potkal minulé léto při bojích u Bushy Runu. Chlapec tenkrát sice měl spíš funkci zvěda a potom se musel kvůli zranění vrátit domů, ale přece jen je považoval za své druhy ve zbrani.

Uviděl tam Aneeba, mladého náčelníka proslulého odvahou, moudrostí a mlčenlivou povahou. Vedle něho seděl Wawso (Blesk), obr z kmene Osedžů. Byl z dvojčat a jeho bratra prý zákeřně přepadl a podřezal bílý muž. Chytrý a veselý Saggito (Ten, kterého se všichni bojí), nazývaný tak žertovně pro svůj zlý jazyk, poznal chlapce a mrkl na něho povzbudivě: mnoho dalších se na něj přátelsky usmívalo, neboť jim zůstala v paměti chlapcova odvaha i obratnost,

„To je Karibu, syn Okahokiho, náčelníka Šóníů z horního Sciota,“ řekl Vincent, když Pontiak obrátil svůj zrak na chlapce.

Velký náčelník mlčel a kouřil dlouhou dýmku podivných tvarů. Seděl nehybně ve stínu velkého platanu. Jiskry slunce se Zažehávaly a pohasínaly v jeho očích položených daleko od sebe. Měl mohutné tělo. Jeho nozdry i ústa měly vladařský, ale zahořklý výraz.

„To je chlapec, který potopil loni v létě lodě Agolašima,“ řekl Wawso.

Pontiak se díval dál na mladého Šóníu.

„Ať si sedne!“ řekl nakonec.

Karibu si sedl.

Velkého sachema viděl poprvé a jen těžko krotil svou zvědavost.

Jeden z bojovníků, kteří tam seděli, mu podal dýmku. Chlapec vtáhl kouř do úst.

Kolem vládlo ticho, nakonec Pontiak oslovil chlapce: „Chce nám Karibu, Okahokiův syn, něco říci, nebo bude raději mlčet?“

V Ottawově tváři byl srdečný výraz, ale dala se z ni vyčíst i netrpělivost. Občas přivíral Pontiak na chvíli oči. Ale vzápětí ožil a vrhal ostré, neodbytné pohledy. Člověk si mohl představit, jaký asi byl jako vítěz, když ho obklopovala početná a poslušná armáda spojených kmenů, když se pevnosti jedna za druhou vzdávaly nebo kdy je dobýval, když před ním bílí bojovnici ustupovali ve zmatku.

Ale teď to působilo nepřirozeně a chtěně, bylo v tom cosi z ubohého vítězného tance po napolo prohraném boji.

Karibu se zdvihl.

„Mluv,“ řekl Pontiak.

Chlapec se podíval na všechny shromážděné. Poprvé v životě měl promluvit k tolika mužům.

Zhluboka se nadechl a začal mluvit. Cítil každým nervem, že všechno to, co prožil v poslední době, je neobyčejně důležité. Vyprávěl o setkáni s Gibsonem, o přikrývkách i o koni, o kůlu mučení, průtrži i o lidech, které kosila morová nákaza, o šamanovi, o dívce vyhnané z vesnice a o přísaze, kterou složil v její přítomnosti – že pomsti povražděné a že ucti památku každého z nich skalpem bledé tváře.

„Proto tu jsem, otče!“ říkal a obracel se k Pontiakovi. „Proto jsem přišel k tobě, protože vím, že budeš bojovat proti bílým a že s tebou vykonám vše, co toužím vykonat!“

Velký šachem se rozesmál. V jeho smíchu však zněl hněv a hořkost. Potom se obrátil ke shromážděným bojovníkům a řekl:

„Nejste vy všichni stejní?“ Ovládl se však a už klidně pokračoval s pohledem upřeným na chlapce: „Mluv dál.“ Karibu mlčel. „Máš tedy koho pomstít,“ řekl ještě Pontiak a v jeho hlase se ozval tentokrát smutek.

„Lidé z vesnice umřeli mou vinou,“ odpověděl chlapec.

Ottawa se zamyslel.

„Nevím, zda je to skutečně tak. Kde máš dívku?“

Wawso řekl:

„Je u Netnokwy.“

„Přiveďte ji,“ přikázal Pontiak.

„Nevěděla, co dělá. Nelnokwa říká, že její rozum je lenivý.“

„Ať ji Nethokwa přivede.“ opakoval Pontiak.

Za chvíli uviděl Karibu mladou a velmi velkou ženu. Měla krásnou tvář, ale mužskou, a nebýt oblých prsů, které lehne zdvihaly její koženou kazajku, bylo by ji možno považovat za bojovníka, tím spíš, že v čelence měla orlí pera. znamení vítězství nad nepřítelem.

Už o ní slyšel. Věděl, že je nejmladší náčelníkovou ženou a jedinou ottawskou ženou, která je počítána mezi bojovníky.

Vedla za ruku Mukuk. Dívka vedle ní vypadala útlá jako dítě.

Tak se vylekala početného shromážděni a velkého sachema, že ze sebe nemohla vypravit ani slovo. Jenom stála, svítila divoce očima a určitě by byla utekla, nebýt silné Netnokwiny ruky.

„Je to hrozné,“ řekl Pontiak, „když nerozum jednoho dítěte přináší smrt tolika lidem. Ale ještě hroznější jé, že lidé bojuji mezi sebou takovými zbraněmi jako otrávené věci, které zabíjejí. Velká hanba stihne bledé tváře!“

„Uah!… Uah!…“ ozvaly se hlasy plné nenávisti a pohrdáni.

„Smrt! Smrt a pomsta!“

Pontiak se podíval na děvče a řekl: „Odveďte ji.“

A Wawsovi:

„Zařídíš, aby ji chlapec odvezl k mým ženám a dětem, ať se o ni postarají.“

Po několika dnech pozvali Karibua do náčelníkova vigvamu. Pontiak mu dal malý vampum z mušliček, aby měl znamení, že nese poselství od něho, a přikázal mu, aby se domluvil s jeho synem Tabušsahem, který ještě s několika dalšími bojovníky pečoval o rodinu. Společně s Pontiakovým synem se pak měl vydat na východ k říčce nazývané Losi potok.

„Je tam velké množství bílých bojovníků,“ řekl Pontiak. „Zvědové, kteří se včera vrátili, říkají, že se mají přesunout na západ. Chovají se velice opatrně, jako kdyby tušili, že naši bojovníci jsou nablízku. Oddíly, které vysílají na průzkum divočiny, nestřílejí zvěř ani nezapaluji ohně. Důkladně zjistíte jejich sílu. Musíte se k nim dostat tak blízko, aby vaše oči spočítaly pušky i muže.“ Podíval se pozorně na chlapce a dodal: „Pamatuj si, synu, že teď není čas na pomstu.“

„Vím,“ řekl Karibu. „Ale kdy přijde?“

„Jsi netrpělivý…,“ náčelník přivřel oči.

Karibu uviděl, že má starou a unavenou tvář. Ale pomalu se do ní vlévala krev a nabíhaly žíly na spáncích, jako by se pod zamhouřenými víčky dělo něco nedobrého.

„Nedokážete myslet jinak?“ zašeptal jakoby pro sebe.

A potom přišla zlobná a ostrá odpověď:

„Ne! Neumějí jinak myslet! Nevidí nepřátele našich kmenů, ale hledají jen své vlastní! Nevědí, že nám bílí zabírají naši zem, mysli jen na skalpy, které slíbili, když chtějí překonat jeden druhého. Zapomínají na společné cíle, a když mohou sami řádit, zaprodají se za tykev ohnivé vody nebo za váček soli. Běda! Běda rudým kmenům, které myslí a jednají jako děti. Nejsem jako blázen, který staví kánoi ze sněhu? Kde jsou bojovníci, kterým mohu důvěřovat? Učí se od bílých jejich nectnostem, ale v moudrých věcech je následovat nechtějí! Myslí si, že stačí mít v rukou jejích ohnivý kyj. aby se jim vyrovnali v chytrosti!“

Karibu se neodvažoval odejít, i když si uvědomoval, že Pontiak zapomněl na jeho přítomnost. Viděl, jak se v něm hněv sbíral a začínal vřít, cítil, že se stal svědkem něčeho, co nedokáže ještě pořádně pochopit. Především se mu zdálo, že se sachem rouhá, že se rouhá svatým zákonům, zvykům pomsty, vlastnímu lidu. Mluvil proti tomu, čemu byly rudé kmeny nejvíc oddány.

Pontiak otevřel oči. Podíval se na chlapce. Jeho tvář ztuhla jako maska.

„Jdi pryč,“ řekl.

V hlase mu zaznívala krocená zloba.

Jak předpokládal Aneeb, dorazili na místo, kde na strmém břehu stál strom sražený bleskem.

„Tady to je,“ řekl chlapec.

Vyšplhali se na strmý svah, vstoupili do lesa a podél malého potůčku dorazili kolem poledne na palouk, kde stály stany žen.

Tabušsahova matka, stará žena s panovačným výrazem v obličeji, jim řekla, že syn je na lovu.

„Možná že se vrátí na noc. Ale možná že se zdrži déle. Docházejí nám už zásoby. Tabušsah se nikdy nevrací bez kořisti.“

Ukázala jim dvě krásné jelení kůže, které s lebkou a parohy zdobily vnitřek stanu.

„Nebudu na něj čekat,“ řekl Karibu. „Pontiak mi přikázal, abych pospíchal.“

„To je špatné. Všichni muži loví. A co uděláš s děvčetem?“ zeptala se a podezřívavě se podívala na Mukuk.

„On řekl, aby tu zůstala,“ řekl chlapec. Zavrtěla hlavou, ale neřekla nic. Neslušelo se odporovat vůli muže, „Jestliže se Tabušsah vrátí ještě za dne, pověz mu, že budu čekat dole pod rozraženým dubem až do východu měsíce,“ dodal Karibu.

Podíval se na jelení kůže – vypadaly hrozivě jako živá zvířata podivně roztažená na stěně.

„Mohla bys mi dát jednu?“ zeptal se. A když viděl, že stará žena váhá, dodal: „Neboj se. Odevzdám ti ji celou. A kdybych ji poškodil, ulovím novou. Slibuje ti to Otahokiův syn Karibu. Jestli se Tabušsah vrátí včas, udělal by dobře, kdyby si vzal s sebou druhou kůži.“

Potom se rozloučil s Pontiakovou starou ženou a s ostatními ženami, které se sešly před stanem. Ohlédl se, hledal očima Mukuk. ale potkal ji teprve v lese na stezce. Stála opřená o strom. Dívala se na něho vztekle i smutně zároveň.

Přehodil si jeleni kůži na druhé rameno a napřáhl k ní ruku. Odvrátila se od něho.

„Jdi pryč! Mé srdce tě nenávidí.“

„Mukuk,“ řekl chlapec smutně, ale nedokázal najít jiná slova, jenom opakoval: „Mukuk…“

„Opravdu mě opouštíš?“ vyčítala mu dívka. „Nevěřila jsem, že mě opouštíš doopravdy.“

Stál a mlčel – co ji mohl říct? Potom se obrátil a šel stezkou lesem. Podíval se ještě několikrát za sebe a viděl, že si zakryla rukou oči a obličej.

Při západu slunce už byl zase u řeky. Připravil si kánoi a vymazal spáry pryskyřici, nabil pušku a jeleni kůži uložil tak, aby hlava s rozložitým parožím spočívala na přídi lodi. Natáhl se do trávy a díval se na první hvězdy, které tkvěly na obloze jako růžové kapky. Pocítil uspokojeni při myšlence na to, že ho bude doprovázet Tabušsah. Před Vincentem, s nímž strávil tolik dní na vodě, se cítil nesmělý. Karibu měl k němu sice důvěru, obdivoval se mu, ale byla mezi nimi jakási obrovská vzdálenost, kterou se bílý muž marně snažil překonat. Ano, dokonce jestli teď půjde sám, bude se cítit líp než s Vincentem. Často se zamýšlel nad tím, co ho odrazovalo od malého Francouze, ale nevěděl, jestli se mu protiví jeho chování a nesmyslná veselost, nebo to, že nikdy pořádně nevěděl, co měl Vincent na mysli, i když mluvil stejně dobře jako rodilý Šónía.

Když mluvil o slunci, jeho slunce bylo jiné než moje. Když mluvil o bílých, byli jiní než ti, na které jsem myslel já.

Zahloubal se do svých myšlenek.

Stále se víc stmívalo, až soumrak zakryl všechno kolem a jenom obloha a řeka svítily šedým přísvitem.

Každou chvíli už musí vyjít měsíc, myslil si chlapec.

Najednou zaslechl sotva znatelný rytmus dalekých a rychlých kroků.

To bude určitě Tabušsah, pomyslel si, když se díval na strmý břeh. Teď slyšel kroky docela zřetelně. Vstal a vysunul kánoi na vodu.

„Tabušsah?“ zeptal se Karibu.

„To jsem já,“ odpověděl mladý Ottawa udýchaně.

Mluvil nezřetelně a Karibu poznal, že žvýká. Posiloval se cestou. Urval velký kus pečeně a podal ho Karibuovi.

Nasedli do kánoe. Veslovali, jedli a mlčeli. Potom Karibu opakoval kamarádovi Pontiakův rozkaz a vyprávěl podrobně. co mají dělat. Trvalo to dost dlouho. Po nějakém čase si všiml, že Tabušsah, který seděl vzadu, nejen neodpovídá, ale přestal i veslovat.

„Slyšel jsi má slova?“ zeptal se chlapec.

Ale tamten mlčel.

Karibu se obrátil a podíval se – mladý Ottawa spal zabalený do jelení kůže.

Musel být strašně utahaný, pomyslel si chlapec překypující ještě silou. Cítil, že převaha nad náčelníkovým synem mu dělá dobře. Vesloval neúnavně dál, jako kdyby teprve teď začínala cesta. Zdálo se mu, že letí nad vlnami jako pták. Zdvihl se západní vítr a ještě mu pomáhal. Chlapec měl radostný pocit z rychlé plavby a vlastni sily. Zmocnila se ho divoká radost, podobná té, jakou prožil oné památné noci, kdy ho ovanul dech smrti a uslyšel sladký neznámý hlas zpívající ve tmě.

Najednou si vzpomněl na Mukuk. Viděl před sebou její snědou tvář s nedůvěřivýma a zároveň udivenýma očima, její ústa malá jako ústa děti, dlouhé copy vonicí pižmem. Cítil bolest v prsou a lekl se, jestli nespolkl kost, jak jedl maso. Ale bolest za chvíli přešla.

Měsíc stoupal stále výš. Svítil jasně a jeho záře měla modrý nádech. Dlouhé černé větve splývaly až do vody.

Jako její vlasy… napadlo ho. A zase ucítil vůni pižma. Tentokrát byla vůně tak silná, že Karibu přestal na chvíli veslovat.

Obrátil se, nadechl se nosem – jako by vítr přinášel s sebou tu vzdálenou a zneklidňující vůni.

Jeho druh si povzdechl.

„Tabušsahu…,“ zavolal Karibu a ohlédl se. A vtom poznal, že oči, které se na něho dívají, nejsou oči chlapce.

„Mukuk!“ zašeptal zděšeně.

Zahnul s kánoí ke břehu. Za chvíli se obrátil a podíval se znovu.

Dívala se na něho stejně zděšeně jako on na ni.

„Mukuk!“ opakoval. Popadl ho tak velký vztek, že se zachvěl, když zdvihal veslo do výše tváře, jako by ji chtěl uhodit.

„Uhoď!“ řekla pokorně. A dodala rychle: „Tabušsah se ještě nevrátil z lovu.“

KAPITOLA XII

„Stará žena se na mne dívala jako ženy v naší vesnici,“ řekla Mukuk. „Potom řekla jiné ženě: »Tabušsah se nevrátí před úsvitem.« Potom mi poručila, abych šla do stanu a umlela kukuřici. Když odešla, dívala jsem se na jeleni kůži a najednou mě napadlo.:. Ooo… moc jsem myslela… Bylo ticho. Neslyšela jsem žádný zvuk. Znamenalo to. že nikde nablízku nejsou ženy.“

Na chvíli zmlkla a opřela veslo.

„Mluv dál,“ řekl Karibu. Hněv ho už opustil. Sám nevěděl, proč se mu chtělo smát. Díval se na řeku zalitou lehkým měsíčním světlem a na klidný spící břeh.

„Mluv dál.“

„Tak jsem vstala, vzala jeleni kůže a odešla z vigvamu. Nikdo mě neviděl. Běžela jsem celou cestu. Slunce už stálo nízko, říkal jsi: »Budu čekat do východu měsíce.« Když jsem došla k řece, bála jsem se, že mě poznáš, proto jsem se přikryla kůži.“

„Jedla jsi maso! Jsi chytrá!“

„Ano. Jedla jsem maso. S plnými ústy má člověk jiný hlas.“ Potom dodala: „Teď už víš všechno.“

„Ano. Teď už vím všechno.“ Pak řekl ještě: „Tabušsahu, nestydíš se?“ Překvapená Mukuk mlčela. „Tabušsahu, nestydíš se, že máš dlouhé copy?“

„Stydím se,“ odpověděla tiše dívka.

„Nestydíš se, že máš malé ruce?“

„Ooo, vůbec nejsou malé…“

„Ale Tabušsah má větší!“

„Viděl jsi jeho ruce?“

„Ne, ale viděl jsem tvoje,“ rozesmál se chlapec.

Mukuk si povzdechla.

„Vím. Chceš mě vyhodit a jet sám.“ Karibu se smál. „Nemáš mě rád,“ řekla dívka chytře.

„Někdy mám…“

Zmlkli a veslovali pomalu, jako by si hráli s těžkými stříbrnými kapkami kanoucími z vešel. Vítr ustal. Bylo ticho a vlhké horko. V dálce se ozývalo hřměni.

„Budeme muset stále myslet, přemýšlet o tamtom?“ zeptala se najednou Mukuk.

„Nemluv o tom!“

„Skoro každou noc mám takové sny… Zemřeli…“

„Mlč, mlč.“ Sám však po chvíli řekl: „Dokud je nepomstíme.“

Vzpomněl si však na Pontiakova slova a do srdce mu vtrhl hněv i zármutek. Napadlo ho, že mu jsou stejné cizí jako Vincentova slova.

„Chceme vykonat velké věci,“ řekl vznětlivě. „Nebudeme zbytečně mluvit. Musíme pospíchat a veslovat ze všech sil.“

Celý zbytek noci, až do svítáni, nevyměnili už spolu ani slovo. Teprve když vystoupili na břeh, zeptala se dívka:

„Teď už jsou bílí blízko?“

„Ještě ne,“ odpověděl Karibu.

„Znáš to tady?“

„Už jsem tu byl. Neboj se.“

Oheň však nezapálili. Posilnili se sušeným masem, které Pontiakova žena dala chlapci na cestu. Potom Mukuk řekla:

„Budu hlídat.“

Chlapec se zabalil do jelení kůže a natáhl se do trávy.

„Proč jsme vzali ty kůže?“ zeptala se Mukuk.

„Ženy jsou zvědavé…“ odpověděl. Byl tak ospalý, že nedokázal říci nic víc.

Odnesli kánoi do lesa kousek od řeky. Rostl tam platan, v kterém chlapec objevil dutinu. Podíval se dovnitř, dal tam pušku a pak otvor zakryl větvemi.

S povzdechem se podíval na strom. Zbyla mu jenom lovecká dýka, ale věděl, že puška by mu teď překážela. Naložil Mukuk na záda obě jeleni kůže a vyrazili vpřed.

Vlastně teprve teď si začal uvědomovat, jak těžký úkol má splnit. I když kdysi byl v tomto kraji, znal ho málo, aby dělal zvěda. Tabušsah by se tu cítil jako doma, to je jisté. Ale místo něho měl s sebou Mukuk, která nic nevěděla a nemohla mu usnadnit situaci. Snažil se dokonce na ni nemyslet.

„Bojovník si nezamotává hlavu ženami při válečné výpravě,“ řekl si.

Kolem poledního se dívka zastavila a položila náklad na zem.

„Musím si odpočinout,“ řekla.

Karibu se na ni podíval přísně:

„Tabušsah by na odpočinek ani nepomyslel.“

Zdvihla kůže, přehodila si je přes rameno a beze slova šla dál.

Les začal řídnout. Půda pod nohama byla kamenitá. Slunce silně svítilo. Brzy uviděli rovnou step na obzoru naježenou skálami.

„Teď si odpočineme,“ řekl chlapec.

„Necítím ještě únavu,“ odpověděla Mukuk a vyzývavé se podívala Karibuovi do oči.

Pokrčil rameny.

„Jdeme dál,“ řekl.

Šli a šli, slunce pražilo, šli v ostré bledé trávě. Vzduch nad stepi se chvěl horkem.

„V noci jsem slyšel hřměni, ale vítr asi rozehnal mračna.“

Mukuk mlčela.

„Podívej, voda!“ zavolal najednou Karibu.

Půda klesala k nevelkým skalním rozsedlinám. Uprostřed kameni probleskoval pramen.

Napili se vody a umyli si tvář, ale na jídlo bylo příliš velké vedro. Chlapec uvažoval:

Teď si budeme muset dát pozor. Aneeb říkal, že zvědové označili místo. Určitě nalezne jejich známem, ale bílí snad už vyrazili vpřed. Třeba už tady vůbec nejsou. Pontiak mluvil o skálách. Určitě to jsou ty skály.

A potom si povzdychl, protože si vzpomněl na Tabušsaha.

Toho dne dorazili až do míst, kde začínaly nové lesy. I tam byl ještě stále klid. Neobjevili žádnou znepokojující stopu ani pach kouře. Nenalezli dosud žádné znamení zvědů. To poslední začínalo chlapce zarážet.

Po západu slunce se Karibu vyšplhal do špice mohutného buku, Na jedné straně se rozlévalo moře husté zeleně Nadýchané vrcholky jako by vytvářely divukrásnou louku – po té by se to běhalo! Tu a tam bylo vidět ostrůvky jedlí. Vytvářely tmavší místa, která se podobala lesním jezírkům při pohledu shora. Na protější straně uviděl Karibu skály a dalekou step – to po ni šli v pekelném vedru. Ale i tam až k dalekému obzoru vládl pokoj a klid. Jenom uprostřed obrovské roviny jako by zahlédl bod, který se pomalu pohyboval.

To se tam pase jelen, pomyslel si chlapec.

Díval se pozorně. Ale za chvíli mu tmavý bod zmizel z očí, jako kdyby zvíře zalehlo do vysoké trávy a odpočívalo. Karibu slezl ze stromu. Mukuk se na něj podívala tázavě,

„Nikde nic,“ řekl.

Zaposlouchali se do lesního ticha.

„Nic,“ opakovala dívka.

Sedli si pod bukem.

„Před východem slunce vyrazíme dál,“ řekl chlapec.

„Nemohli by jít bílí jinou cestou?“ zeptala se.

„Nevím. Asi ne. Na jihu jsou velké močály.“

„A kdyby se dostali dál na sever?“

„Pak by museli přes řeku.“

Zase mlčeli. Soumrak se plížil z houští a z větví stromu, jako kdyby to byl tajuplný dech usínajícího lesa.

Mukuk se opřela zády o záda chlapce.

„Mám strach…,“ zašeptala.

Zavrtěl hlavou.

„Nesmíme rozdělat oheň.“ Sáhl po jelení kůži, která ležela před ním na mechu. „Tumáš, zabal se,“ řekl starostlivě:

Ale bylo příliš teplo. Přikryla si jí jenom bosé nohy.

Vytáhl z brašny kousek sušeného masa a rozřízl ho na dvě stejné půlky.

„Musíme se posilnit,“ řekl. „Jez.“

Snažili se nemyslet na duchy, kteří v noci zaplňují prales, aby ani v myšlenkách nevyslovili jména, která by mohla působit jako přivoláváni. Kdyby mohli zapálit oheň, cítili by se líp, protože je všeobecné známo, že tajemné moci nesnesou pohled na teplo plamenů: Přesto však byl silnější pocit závazku, odpovědnosti za to, co měli vykonat. A oheň by byl trestuhodnou neopatrnosti. I když kolem nebylo stopy po bílých, mohli se přece toulat po lese jejich zvědové, trapeři, právě tak zkušení a sžití s pralesem jako Indiáni. Ne. nedalo se nic dělat, museli zůstat potmě.

Ucítil, jak se dívka přitulila k jeho zádům a položila, mu tvář na rameno. Seděl, ani se nehýbal, Sám nevěděl, jestli to. co cítí, je hněv, nebo radost.

„Zavřela jsem oči…,“ řekla tiše. „To ty nesmíš.“

„Neboj se. Budu hlídat. Můžeš spát,“ řekl Karibu.

„Dobře, budu spát.“ Za chvilku však řekla: „Karibu, narazíme už zítra na stopu bílých?“

„Narazíme…“

„Karibu…“

„Co?“

„Nevím…“

Tiše se zasmál.

„Dívky jsou hloupé.“ řekl.

Napřáhla ruku, dotkla se konečky prstů jeho tváře a úst.

„Směješ se mi…,“ pošeptala.

Objal ji paží a přitiskl k sobě. V prsou cítil bolest jako tenkrát na řece.

„Dívky jsou hloupé…,“ opakoval a tiskl svou tvář do jejích vlasů.

Najednou se odsunula. Také to zaslechl. Šelest, jako když se blíži divoké zvíře. Téměř neslyšitelný, nerozeznatelný. Teprve teď si všimli, že vyšel měsíc a že tu a tam mezi stromy prosvěcuje nízký přísvit ponurý jako záře požáru.

V tom přísvitu se náhle mihla postava. Ne dál než deset kroků od nich. Jako by se k nim někdo přikrádal. Zastavil se na chvilku, potom zmizel ve stínu.

Mukuk skryla tvář do dlaní.

„To je Maymaygezi.“ zašeptala tak potichu, že ji skoro slyšet nebylo.

Ale chlapec vstal a tasil dýku.

Tušil, věděl, že to není žádný upír, že je to člověk. Bílý? Dokázal by bílý našlapovat tak tiše? Spíš Indián. Ale mohl to být zvěd bledých tváří, třeba Irokéz nebo zaprodaný míšenec.

Počkal okamžik a proběhl mezi stromy po stopě tamtoho. Vtáhl vzduch nosem. Přikrčil se za kmenem jednoho stromu a poslouchal. Stál, ani se nepohnul, velmi dlouho a měl dojem, že neznámý zůstává jako on nehybný a je si vědom toho, že on. Karibu, se snaží jej sledovat. Dokonce se nemohl zbavit dojmu, že na sobě cítí něčí pohled.

Vrátil se opatrně k dívce. Bez nejmenšího šelestu si sedl pod strom. Podle jeho chováni pochopila, že nebezpečí ještě neminulo. Dotkl se její ruky a položil dlaň na ústa. Ale stejně věděla, že má mlčet.

Před úsvitem se poněkud stáhli zpátky na východ a obešli místo, kde nocovali, velkým obloukem. Teď si teprve jeden po druhém trochu zdřímli. Slunce však už vycházelo. Museli zase vyrazit.

Po několika krocích uslyšeli zase šelest. Tentokrát nemohlo být pochyb, že někdo šel. Přímo proti nim. Chlapec sáhl po dýce, oba dva uskočili do houští. Mezi stromy se objevil mladý Indián. Šel po jejich stopě. Zastavil se a díval se jejich směrem. Nemohl je vidět, ale všiml si stop.

Byl štíhlý, ale statný. V rukou držel pušku. Jeho tvář měla ostražitý výraz, díval se přimhouřenýma očima. Nosil rozpuštěné vlasy, které mu přidržovala čelenka, jak je zvykem u Ottawú.

Karibu pochopil, že to musí být Tabušsah, který šel dlouho po jejich stopách a hledal je.

Vyšli a zastavili se proti mladému Ottawovi. Teď se smáli všichni tři. Tabušsah řekl:

„Na lovu jsem se dověděl, že jsi na mne čekal a šel na západ. Ani jsem se nevrátil do tábora žen. Od včera jdu po vašich stopách.“

„V noci jsi prošel kolem nás,“ řekl Karibu. „Neviděl jsem vás,“ odpověděl Tabušsah a pozorně se na něj díval.

Ottawa mohl být starší než Karibu, o rok nebo o dva. Oči měl daleko od sebe jako jeho otec, pohled pronikavý a smělý Vysunutá brada a široké lícní kosti mu dodávaly výraz síly a tvrdošíjnosti. Podíval se na dívku a zeptal se: „Půjde s námi?“

Mukuk se na něho dívala zpod hustého obočí. Karibu krátce vyložil, jak se tu děvče objevilo. Tabušsah se tiše rozesmál a plácl rukama o stehna. O něčem takovém ještě neslyšel. Muselo se mu to zamlouvat, protože se podíval na Mukuk srdečně.

Potom šli společně dál. Tabušsah první, protože znal dobře okolí. Kolem poledne se zastavili a posilnili. Ottawa měl s sebou trochu čerstvého masa.

Karibuovi se však nelíbilo, že se k dívce chová příliš svobodně. Smál se, a dokonce po ní hodil šiškou. Mukuk se smála také a dívala se tázavě na svého přítele Karibu se obrátil a dělal, že si jich nevšímá. Potom zase šli. Šli a šli, jako by les ani neměl konce. Najednou uslyšeli zvuk, který jim velel zastavit se a poslouchat.

Takový slabý divný zvuk nepodobající se žádnému z lesních hlasů. Připomínal trochu havrani krákání a skřípáni prasklého stromu, ale opakoval se neustále jako monotónní zpěv. A sotvaže se zdvihl vánek, už se ztrácel v šuměni listí „Co to je?“ zeptala se Mukuk.

Karibu ji dal znamení rukou, aby zůstala na místě, a oni dva běželi dopředu.

Hned poznali, že les tam končí strži. Opatrně se připlížili k balvanům.

Pod sebou měli rokli ozářenou sluncem. Dole, korytem vyschlého potoka, se pohybovala skupinka lidi. Kůň táhl vůz naložený pytli. To kola vozu vydávala ten tichý skřípavý zvuk.

Karibu a Tabušsah se tiše zastavili. Po návratu do lesa řekl Karibu:

„Před nimi museli už tamtudy projít bílí zvědové.“

„Jak se tedy stalo, že jsme je neviděli?“ zeptal se mladý Ottawa.

„Nemohli jít jinudy?“

„Ne. Když tihle jdou tudy,“

Chvíli přemýšleli a dospěli k závěru, že i kdyby zvědové prošli tou cestou dříve, v této chvíli se jich to netýká. Určitě objeví cizí zvědy blíž k Pontiakovu táboru jejich bojovníci. Chlapci musí zjistit protivníkovu sílu a rozmístění.

„Těch bílých bylo čtrnáct,“ řekl Karibu. „Měli s sebou dvakrát deset pušek. V některých pytlech byl určitě střelný prach.“

„Zapamatuješ si to?“ zeptal se Tabušsah.

Karibu se podíval udiveně.

„Proč bych si to neměl zapamatovat?“

„S dobrou pamětí a zdravým žaludkem nejsou žádné potíže,“ zasmál se Ottawa.

„Někdy bych si to raději nepamatoval…,“ řekl tiše Karibu.

Tabušsah se na něho podíval, ale víc se už neptal.

Nechali dívku v lese u strže a sami šli po jejím okraji k jihu.

„Nedaleko odtud je stezka na přenášení kánoí,“ řekl Tabušsah. „Tam se obě řeky přibližuji nejvíc. Tam určitě uvidíme spoustu zajímavých věcí.“

Šli rychle, přímo utíkali, každou chvíli se zastavovali a poslouchali. Tak se dostali až k místu, kde stromy řídly, a jejich čich zachytil vlhký pach vody.

Vtom se na sebe podívali. Oba uslyšeli zároveň týž zvuk: tiché zařehtání koně, kterému odpovídali jiní, bližší.

Opatrně, přikrčeni a bez nejmenšího hluku doběhli na kraj lesa.

Před nimi se rozprostíralo pusté prostranství porostlé stejně ostrou a suchou trávou jako na stepi. Řeku neviděli, ale cítili její chladivý dech. Odtamtud k nim zase doletělo vzdálené zařehtání.

„Brodí se přes řeku…,“ zašeptal Karibu. „Proč nejdou po souši mezi řekami?“

„Cesta přes řeku je mnohem kratší a při velkých vedrech musela voda klesnout i na brodech.“

Karibu se podíval na sever i na jih. Ale nikde, kam až oko dohlédlo, nesahal les až k řece.

Tabušsah se dotkl jeho paže a oba ustoupili za první stromy: před nimi se objevily malé siluety vzdálených postav.

„Bledé tváře.“ zašeptal Ottawa.

Objevovalo se jich stále víc. Brzy uviděli i koně. Všechno jako by kroužilo na místě.

„Připravují tábor,“ zašeptal Tabušsah.

Chlapci se chvíli dívali a potom zmizeli hlouběji do lesa. Vrátili se k místu, z něhož vyšli. Mukuk na ně čekala u strže.

Dole přešlo pět bílých řekla a ukazovala pět prstů.

„Dobře,“ odpověděl Karibu, „my jich máme víc, jen musíme počítat, kolik jich je.“

„O co,“ řekl Tabušsah, „to je nejtěžší.“

Mukuk se na něj dívala neklidně. Uvědomovala si, že zůstane zase sama. Nebála se, protože věděla, že nablízku nejsou bílí, ale přece jen by raději šla s chlapci.

Karibu k ni pozdvihl černé blýskavé oči a lehce je přimhouřil. jak to dělal, když o něčem velice usilovně přemýšlel. Držel v zubech pramen vlasů a roztržitě ho žvýkal.

„Ano…,“ zašeptal nakonec. „Tak to udělám…“

„Mluv,“ řekl Tabušsah.

„Musíme spočítat, kolik jich je,“ odpověděl Karibu.

Mladý Ottawa přikývl.

„Usadili se na otevřeném prostranství, nemůžeme se k nim dostat.“

„Máš pravdu.“

„Máme čekat, až zase vyrazí dál a budou procházet pralesem?“

Tabušsah pokrčil rameny.

„Dva tři dny,“ řekl.

„Nebo i víc.“

„Možná i víc. Ale potom je uvidíme pěkné zblízka.“

„Nechci čekat,“ řekl Karibu.

Uvědomoval si, že mladý Ottawa se dívá nespokojeně, ale najednou mu bylo všechno jedno, byl na své stezce, nemohl z ni odbočit, nemohl už dělat nic jiného než to, o čem už rozhodl, že vykoná.

„Nebudu čekat,“ opakoval.

Vstal, protáhl se krátce a prudce, jako by se připravoval ke skoku. Jeho oči se setkaly s očima dívky. Našel v nich obdiv a oddanost. Její oči byly jako dva krásné zlomky krajiny, které prosvítají mezi větvemi stromů rostoucími nad nekonečným údolím.

Ale odvrátil svůj pohled. Muž zná čas lásky a čas boje. Odvrátil pohled od přívětivých míst, věděl, že se musí minout.

„Co uděláš?“ uslyšel Tabušsahův hlas.

„Dostanu se k nim blízko a spočítám je,“ řekl Karibu.

Ottawa se rozesmál. Necítil se dobře, protože ho ještě nic nenapadlo, zatímco ten druhý, mladší chlapec už věděl. co má dělat. Smál se však, aby zakryl zlost a uraženou ješitnost.

„Půjdu před západem slunce,“ řekl Karibu, „slunce budu mít za sebou. Ano. Celou rovinu. Ale může se stát, že mě neuvidí.“

„Slyšel jsem, že to jsou slepí bojovníci!“ zažertoval si Tabušsah.

„Dojdu až k řece a tak uvidím, kolik jich je ještě za písčitými pahorky na břehu. Dojdu až k řece a napiju se vody.“

„A dají ti najíst!“

Tabušsah vyprskl, zatahal Mukuk za cop a přitáhl ji blíž k sobě. Karibu vrhl na něj ostrý pohled a řekl:

„Dej pokoj, Tabušsahu.“

Mladý Ottawa se sice nepohnul, protože mu to nedovolovala čest, ale Mukuk vstala a stoupla si ke stromu, daleko od Tabušsaha.

„Jak to chceš udělat?“ zeptal se Ottawa. „Jak se tam dostaneš?“

Hovořil lhostejně, jako by neslyšel Karibuova slova.

„Jak to udělám?“ opakoval chlapec. „V lezu do jelení kůže. Ano, tak se to dělá při lovu na vapiti. Půjdu se sluncem v zádech.“

„Myslíš, že nebudou střílet?“

„Snaží se zachovat ticho. Ani koně nenechávají řehtat. Bílí muži, které jsme viděli, měli boty ovázané hadry. Kdyby sis vzal druhou kůži, jeden z nás by se mohl přiblížit od řeky.“

Ottawa mlčel, přemýšlel. Ale bylo vidět, že se mu to nezamlouvá. Nebo chtěl prosadit svůj nápad, protože najednou zvedl hlavu. Oči se mu blýskaly.

„Ne,“ řekl, „nepůjdu s tebou. Půjdu jinou cestou.“ Karibu se na něj díval klidně. „Sejdu k řece za ohybem. Přeplavu na druhý břeh. Tam je hodně rákosí. Odtamtud uvidíme všechno.“

„Neuvidíš to, co je na druhé straně písčitých přesypů.“

„To uvidíš ty. Mně nech řeku.“

Přemýšleli ještě delší dobu, mluvili spolu a dávali dohromady celý plán akce.

Karibu byl šťastný. Naplňovala ho podivná, téměř bolestná radost z činu. Díval se na Ottawu a měl pocit jako vždycky, kdykoli se podíval do lesklého kovového kotoučku, který jeho otec používal při malováni starých znaků. Chlapec se díval do kotoučku, a smál se: „Jsem to opravdu já? Nebo mě takhle vidi jiní?“

Teď měl podivný dojem, že ten druhý chlapec, který sedí u něho, je on sám. Dívali se na sebe bez úsměvu, s rozšířenými nozdrami a sevřenými rty, plni stejného vědomí důležitosti této chvíle a vážnosti nastávajících činů. Neznali hádky, urážky, nic, co by Je mohlo rozdělit. Zrcadlili se jeden ve druhém jedinečným a úplným způsobem, jak se to děje ve vzácných okamžicích s lidmi, kteří po něčem velice touží, až do ztráty pocitu své existence.

„Tabušsahu,“ řekl najednou chlapec, „vykouříme spolu dýmku.“

Ottawa odpověděl s očima upřenýma do Karibuových očí:

„Ano, přišla vhodná chvíle.“

Vytáhl z brašny malou dřevěnou dýmku a nacpal ji tabákem. Oba byli už bojovníci. Byli muži, které před chvilkou málem znepřátelila přítomnost ženy a které usmířil společný boj. Na dívku jako kdyby oba zapomněli

KAPITOLA XIII

Chlapec provlékal řemínek dvěma otvory v jeleni kůži, navlékl se do ní a zavázal na prsou. Když se sklonil, vypadal opravdu na vzdálenost patnácti dvaceti kroků jako jelen vapiti s krásně rozvětveným parožím. Tak to alespoň tvrdila Mukuk. Nespouštěla z něho oči a z úst se jí draly tiché výkřiky obdivu. Tabušsah pokyvoval hlavou a mlčel. Potom vstal, podíval se na slunce a řekl. že už musí jit.

„Jdu také,“ řekl Karibu a shodil ze sebe jeleni kůži.

Když Tabušsah zmizel v houšti, přistoupila Mukuk k chlapci.

„Vezmi mě s sebou…“ šeptala.

Karibu pokrčil rameny.

„Dívky nechodí na takovéhle výpravy.“

„Vezmi mě…“ opakovala.

„Je to hloupé!“ obořil se na ni chlapec. „Budeš tam překážet.“

„Mám taky oči a umím poslouchat.“

„Jdi pryč.“

Ale když se po několika krocích podíval dozadu, viděl, že jde za nim a vleče druhou kůži.

„Jdi pryč!“ opakoval rozzlobeně.

Šel dál a slyšel za sebou její lehké kroky. Když se dostali k místu, kde stromy začínaly řidnout, obrátil se Karibu ještě jednou a podíval se tak hrozivé, jak jen uměl. Ale Mukuk. místo aby se poděsila, řekla:

„Slunce je ještě vysoko.“

„Ano“ řekl chlapec. „Máš pravdu, je ještě moc vysoko.“

Potom se na ni podíval a ozval se mírně:

„Teď tu zůstaň. Čekej na mne.“

Jenže Mukuk zavrtěla hlavou.

„Dva jeleni,“ řekla, „jeleni chodí často spolu.“

Požádala chlapce o nůž a kousek řemínku. Se zaťatými zuby splnil její přání. Měl na sebe zlost. Nevěděl, co má dělat. V jeho vesnici zacházeli se ženami velice mírně. Potom si pomyslel, že opravdu dva jeleni vedle sebe mohou vypadat velmi přirozeně.

„Budeme dělat, že se paseme. Pamatuj si ale dobře, že budeš muset udržet jeleni lebku.“

Dívala, se na něj vážně a přikyvovala. Ano, vynasnaží se, aby udělala všechno, co je potřeba. Bude počítat a zapamatuje si všechno, Co uvidí.

Vedl ji až na okraj lesa –

„Támhle… podívej se…“

Uviděli obrovskou skvrnu lidského mraveniště, které sahalo až po písečné přesypy a černalo se na pozadí oblohy jako prapodivná houština. Slunce už kleslo nízko, ale oslnivě ozařovalo šedou a spálenou trávu.

Chlapec se stáhl do lesa. Nasadil si kůži a stáhl řemínkem. Mukuk dělala všechno jako on. Potom vytáhla z opasku malou dýku, kterou dostala od Netnokwy v Pontiakově táboru.

„Podívej se,“ řekla chlapci, „budu počítat bílé. Každých deset označím čárkou na rameni, takhle.“

Přejela ostřím po kůži a zanechala na ní krvavou stopu.

„Tak už máš deset!“ zasmál se potichu Karibu.

Vyšli na rovinu. Šli pomalu, hned zdvihali, hned zase skláněli hlavy k zemi, jak to dělají jeleni, když procházejí vysokou trávou.

„Co když začnou střílet…,“ zašeptala obrácena k chlapci.

„Nebudou,“ řekl Karibu. „A taky nepůjdeme k nim moc blízko. Neboj se.“

Slunce klesalo stále níž, měli ho pořád v zádech. Bylo to pro ně velmi výhodné, protože viděli všechno před sebou až po přesypy na břehu, ale ty, kdo by se na ně chtěli odtamtud podívat, oslepí paprsky zapadajícího slunce.

Před nimi z malého potoka, který se vinul v zákrutech k řece. začal stoupat růžový opar. Raději volili delší cestu, jen aby využili této nepatrné ochrany.

„Jsme už blízko?“ ptala se každou chvíli dívka.

„Ne,“ odpovídal chlapec, „ještě ne.“

Ale když se teď podívali, viděli už zřetelně lidi. Mohli rozlišovat jednotlivé postavy, skupiny vojáků sedící u pušek postavených do kozlů. Koně se pásli a poskakovali se spoutanýma nohama. Bílí nezapálili ohně. Neozýval se křik ani zpěv. Tábor působil dojmem mlčícího přízraku.

„Hlupáku.“ zašeptal chlapec. „Jsou vidět na sto hodů oštěpem a snaží se zachovat mlčeni.“

Ale potom ho napadlo, že to asi náčelnici dělají proto, aby přivykli své bojovníky chovat se tiše v pralese.

Teď si všimli, že byli zpozorováni. Uviděli několik postav, které stály vedle sebe a dívaly se směrem k nim. Zacláněly si přitom oči dlaněmi.

„Počítej…,“ zašeptal Karibu. „Počítej ty, které vidíš od levé ruky k prostředku.“

Ještě se přiblížili k táboru. Zastavili se, sklonili hlavy a opatrně se dívali zpod jelení kůže.

Karibu zachycoval zrakem stále nové skupiny lidí. Divil se, jaké množství jich bylo. Úplné mraveniště. Počítal samozřejmě jen přibližně. Dobře věděl, že o přesnosti se tu dá těžko uvažovat, zaznamenával si však v paměti nejen lidi, koně a pušky, ale i kulaté obrysy nebezpečných sudů se střelným prachem, stohy pytlů a vaků.

Bílí nestříleli. Dívali se zvědavě, ale pušek se nedotkli. Stále víc postav se zvedalo a dívalo se na jeleny.

„Počítej…,“ opakoval Karibu a udělal ještě několik kroků ve vysoké trávě, která mu sahala až do pasu.

Najednou uviděl cosi. čeho se zděsil. Nezaleskla se mušketa ani nestoupal vzhůru kouř výstřelu. Prostě jen záchvěv, zvlněni prozářeného vzduchu, nízký bzučivý let, který skončil před ním v trávě.

Šíp…, pomyslel si chlapec.

„Zpátky…,“ zašeptal. „Rychle zpátky… Rychle…“

Uháněli teď dlouhými skoky. Tak přece jen mají luky, myslel si, asi je doprovázejí Irokézové…

Zdálo se mu, že se Mukuk zasmála nahlas. Obrátil se a uviděl její obličej napůl zakrytý jeleni kůži. Měla otevřená ústa, jako kdyby cosi říkala. Vyděšené oči. Přeskočili potůček, z něhož stále ještě stoupala narůžovělá mlha. Zpomalili. Karibu se ohlédl.

Ne, nikdo je nepronásledoval. Byli už mimo dostřel šípů. Oddechl si. Měl radost. Chtěl něco říct. Obrátil se k dívce. A teprve teď uviděl, že se potácí a vrávorá, ale že jde pořád dál a vůbec se na něj nedívá.

„Mukuk!“ vykřikl.

Na jejích zádech uviděl šíp, který tkvěl až po letky v jelení kůži.

Ale ona šla. Pořád šla. Potom upadla. Podepřel ji. Vstala. Šla dál. Chlapci se zdálo, že to všechno trvá celou věčnost. Celou věčnost, než je zahalil hustý stín pralesa. Ale ani tam to nebylo lepší. Nemohl ji podpírat.

„Dost už,“ řekl. „Zastavíme se. Odpočiň si.“

Ale ona téměř běžela, chytala se stromů, dýchala stále hůř. Zdálo se, že chce utéci co nejdál, že se boji zastavit a odpočinout si.

Nakonec ji chytil. Položil ji na bok do suchého mechu, který začal hned rudnout její krvi. Rozvázal řemínek a opatrně. Začal rozřezávat jelení kůži. Dívka však zaúpěla a u úst se objevil tenký pramének krve. Nechtěl se dotýkat šípu, a tak nechal Mukuk ležet na boku, s jelení kůží přibodnutou k zádům.

Klečel vedle ní bezradně. Ptal se:

„Bolí? Počkej…, vytáhnu ti šíp z rány… Počkej…“

Ale Mukuk se jenom dívala. Oči měla velké, obrovské. Už ne jako průzory krajiny mezi větvemi stromů, ale jako celé oblohy, celé světy smutku.

„Neboj se.“ šeptal chlapec a hladil ji po tváři. „Počkej…, vytáhnu ti šíp… Budeš moct jít dál…“

Potom však musel vstát a vrátit se na kraj lesa. Musel se přece podíval, jestli se neblíží někdo z tábora bílých.

Nikde nikdo. Jenom step zšedla a obloha se zdála pustá a zoufale vysoká.

Vrátil se. Sedl si zas k ní. Vzal ji za ruku. Pohladil ji po tváři. Opakoval stále stejná slova. Aby se nebála. Že hned půjdou dál. Mluvil, i když věděl, že už ho neslyší. I když věděl, že odchází. Mluvil sám se sebou.

Nevěděl, kdy vstal. Čas ztratil význam. Vzpomněl si, že ráno viděl cestou skalní rozsedliny. Šel a hledal je. Naštěstí nebyly daleko. Vrátil se k dívce. Odnesl ji v náručí na skálu, Řekl nahlas:

„Nežije.“ Ale zdálo se mu, že ta slova nic neznamenají. Že jim nerozumí, Řekl ještě: „Tady ji pochovám. Tady v té malé jeskyni.“

Avšak ani to nemělo smysl. Prolétlo mu hlavou, že Mukuk tu bude tak ležet navěky a že se bude bát sama uprostřed skal a tmy. Teprve pak pochopil. V její osamělosti spatřil náhle svou. Poznal, že mu byla bližší než otec i matka, než kánoe i puška, než den i noc, než všechno na světě.

Neuměl to ani nazvat. Lehl si vedle ní a hladil jí vlasy, dotýkal se tváří jejich paží. Na ruce mrtvé dívky, nad zápěstím, našel několik krvavých čar. Spočítal je. Bylo jich čtrnáct.

Rozplakal se. Soumrak houstl. Vnesl ji do jeskyně a uložil tak, jak se mu zdálo, že se jí bude ležet nejlíp. Potom odešel. Všiml si, že má ruce od krve. Podíval se na kameni. Zdvihl menší plochý kámen a udělal na něm červenou čáru. Jenže krev už uschla. Píchl se tedy nožem a vlastní krví namaloval na kámen člověka s oštěpem. Stmívalo se čím dál víc. Protáhl se do jeskyně a položil plochý kámen dívce na prsa.

„Aby ses tu nebála sama,“ zašeptal, „zůstane s tebou podoba Karibua. Bude tě bránit… Vždycky.“

Potom zatarasil vchod balvanem a zasypal kamením a zemi.

Odešel. Jiný chlapec, který byl zároveň jím, počítal na prstech bíle bojovníky.

„Musím to vykonat,“ řekl si. Musí to vykonat, protože je muž, protože je bojovník na válečné stezce.

KAPITOLA XIV

Zaslechl tlumené houkání sovy. Byla už úplná tma a prodíráni mezi stromy se stalo velmi obtížné. Volání se opakovalo.

Tabušsah…, vzpomněl si chlapec.

Odpověděl stejným zahoukáním, které v temném šeru znělo teskně i smutně.

Konečně se našli. Museli být blízko strže, protože stromy tu šuměly jinak.

Karibu se dotkl ve tmě Ottawovy ruky.

„Poranil jsem se,“ řekl Tabušsah. „Ve vodě jo spoust ostrých větvi,“ dodal za chvíli.

Sedli si k nějakému stromu.

„Budeme spát…,“ řekl tiše Karibu.

Ale spát nemohl. Hovořili o bílých. Tabušsah tvrdil, že jich je ještě spousta na druhém břehu.

„Nevím, proč nepostupují po vodě,“ řekl.

„Na souši si připadají jistější.“

Potom řekl Karibu:

„Napočítali jsme jích kolem tři set.“

„Kde je dívka?“ zeptal se najednou Tabušsah.

Karibu chvíli mlčel. Pak řekl s těžkým srdcem: „Nežije.“

„Zabili ji?“

„Nežije.“ opakoval chlapec.

Tabušsah si povzdychl. Bylo vidět, že přemýšlí, co by řekl. Nakonec prohlásil:

„Ženy umírají velice zřídka na válečné stezce.“

„Byla odsouzena k smrti,“ řekl Karibu.

Vzpomněl si – a zdálo se mu, že slyší – váhavý hlas Mukuk:

Manitou nechtěl…, abys zemřel… Proto seslal déšť.

A co ty? zeptal se tenkrát.

Jak dobře si zapamatoval její drobnou tvář. Dívala se před sebe nehybně a v jejich očích byl výraz podobný tomu, jakého si Karibu všiml u ni před smrtí. Velikánský smutek.

Kdo by ti ošetřil rány… a připravil jídlo… teď, když jsi nemocný?

Ale co bude, až se uzdravíš? zeptala se potom se strachem.

„Byla odsouzena k smrti…,“ opakoval chlapec.

Snažil se už o tom nemluvit. Snažil se na nic nemyslet. Snažil se usnout.

„Budu hlídat,“ řekl Tabušsah.

Neptal se už na nic. Byl muž a znal váhu mlčeni.

Druhý den, ještě než vyrazili na cestu, rozložil Karibu na zemi jelení kůži, srstí dolů, vytáhl z brašny malé pouzdro s černou barvou, která sloužila na malováni tváře, nakreslil na kůži řeku, portáž, strž, písečné přesypy a tábor bílých. Měli teď před sebou jakousi mapu.

„To je lepší než všechna slova,“ řekl pochvalně Tabušsah.

„Ano. Teď si jen musíme zapamatovat, kolik bledých tváři jsme viděli.“

Rozhodli se, že ještě jednou přeplavou na druhou, stranu řeky a že to tam prozkoumají. Šli podél strže až k zátočině tak, aby je strmé břehy řeky Anglaiz kryly před očima bílých. Jelení kůži schovali v lese pod kameny a přeplaval na druhou stranu.

Nejdřív se jim zdálo, že je tam úplně pusto. Les byl hustší, bohatší, níž položený – půda dýchala vlhkem i v takových vedrech. Po třiceti čtyřiceti krocích narazili na stopy ohniště. Prozrazovaly, že oheň byl uhašen hned po zapáleni – neviděli žádný popel a větve sotva ošlehnuté plamenem byly zašlapány do země.

Kolem bylo vidět stopy mokasínů. Ale chlapci dobře věděli, že bílí muži je také dost často nosí při výpravách po souši. Na trávě byly ještě další stopy – zčernalé zaschlé kapky krve.

Podívali se na sebe. Tabušsah řekl:

„Dva Potawatomiové, dva zvědi, měli jít na východní břeh řeky Anglaiz. Možná že tohle jsou oni.“

Chlapci pokračovali v průzkumu. Vedla tudy malá vyšlapaná stezka, která svědčila o tom, že někde nablízku byla nějaká vesnice. Teď určitě opuštěná před vpádem bílých.

Polom uviděli ulámané větve v houštině, tam v husté trávě a křoví, ležela mrtvola Indiána. Kolem krku měl smyčku a na těle stopy četných ran. Tělo se rozkládalo. Kotem něho poletovala mračna much. Tabušsah ho obešel kolem dokola.

„Skalpovaný,“ řekl pochmurně a pak dodal: „Je to Mko, Potawatomi Mko. A byli dva. Druhý se asi zachránil.“

„Asi,“ řekl Karibu. „Uhašené ohniště ukazuje na to, že před někým utíkali. Možná že ten druhý Potawatomi šel po jejich stopě.“

Šli dál rovnoběžně se stezkou, jen občas na ni vstoupili. Stopy se neměnily.

Slunce stálo už vysoko, ale oni necítili únavu.

Karibu však rozhodl, že se rozdělí a půjdou po obou stranách stezky. Jestliže druhý Potawatomi nebo nějaký jiný Indián sledoval odcházející bílé muže, pak určitě nešel po vyšlapané stezce, ale tak jako oni, houštinou.

„Jak je to dlouho, co tudy prošli? Kdy zabili Mka?“ zeptal se Tabušsah. A hned si odpověděl: „Muselo to být včera. Tělo se rozkládá, ale ještě je bez červů.“

„Ano, máš pravdu,“ přisvědčil mu Karibu.

Rozešli se, když se domluvili, že na sebe občas zavolají sojčím hlasem.

Karibu teď běžel napravo od stezky. Les tu byl stejně hustý, ale mírně se svažoval k jihu. Občas zaslechl z houštiny sojčí hlas. Zastavil se, opětoval ho a běžel dál.

Ale stále měl pocit, že jde po špatné stopě. Sestoupil ještě niž. A najednou uviděl na větvi vysokého platanu útržek látky, který se tam třepotal ve vánku. Vyskočil a strhl jej. Překvapilo ho, že na větvi byl přivázán kousek roztrhaného šátku, jaký nosili Ottawové na krku. Ale stejně dobře mohl patřit bílému. Šátky patřily přece k jejich věcem.

Karibu očichal pozorně útržek. Jak si ho tak prohlížel, všiml si, že měl skvrny po barevném medvědím sádle. To bylo jisté. Nosil ho tedy Indián.

Teď uviděl chlapec zřetelné stopy, i když ne právě nejčerstvěji, na zemi pod stromem.

Vylezl nahoru a rozhlížel se…, pomyslel si Karibu. Vydal dvakrát za sebou sojčí skřek. Počkal. Zdálky mu odpovídal Tabušsah.

Dvojí zavoláni znamenalo setkáni.

„Podívej se,“ řekl mu Karibu, když si společně prohlíželi stopy pod platanem a kousek šátku, „nemyslíš, že to byl ten druhý?“

Tabušsah se pořádně podíval na vybledlý hadřík a řekl:

„Mgesewa nosil něco podobného na čele. Ano. Mohlo by to patřit jemu. Nejspíš zachytil o větev, jak běžel lesem.“

„Ne. Útržek šátku byl přivázán na větvi. Ale to pak nechal ještě další stopy,“ řekl Karibu.

Teď se už nerozloučili, ale šli dál po obou stranách stezky.

Slunce pomalu zapadalo, když narazili na nové znamení. Byly to dva klacíky, na konci rozťaté, svázané dohromady a opřené na třetím. Ukazovaly na východ. Vedle byl zaražen do země čtvrtý kousek dřeva, nalomený vpůli a opřený o ostatní napříč.

Tabušsah si sedl na zem a pečlivě si klacíky prohlížel.

„Tohle znamená smrt a toto nebezpečí. Nechtěl sejít ze stezky.“

„Nesl pomstu,“ řekl Karibu.

„Byl to zvěd,“ prohlásil Ottawa.

„Věděl, o tom, že bílí zabili Mka?“

„Ano. Určitě o tom věděl. Chtěl se pomstit, aby Mkúv duch našel klidný odpočinek ve věčných lovištích.“ Tabušsah se díval na chlapce pozorně a trochu nejistě. „Neměl na to myslet. Byl zvěd!“

Karibuovo chřípí se rozšířilo pohrdavým hněvem.

„Mluvíš jako tvůj otec, a ne řeči svého srdce!“ řekl zprudka.

Tabušsah se cítil dotčen. Nejednou už slyšel podobné úvahy. Pontiak byl jeho otec a Tabušsah byl syn, který byl hrdý na svého otce.

„Tak mluví také bílí,“ s drtivým pohrdáním vedl svou Karibu. „Jak můžeme vykonat velké věci, když se zapomíná na staré zákony? Když je mění a zlehčuji. Nezůstane snad zvěd zvědem, i když nezanechá pomsty?“

„Zvěd nesmí zabíjet, aby na sebe neupozornil.“

Karibu se díval zlostně na Ottawu; Nevěděl teď, co má odpovědět, aby ho přesvědčil. Nakonec řekl:

„Potawatomi myslel stejně jako já. Přesvědčíš se o tom.“ Vstali a šli dál.

Tabušsah se však držel křečovitě své myšlenky.

„Nevíš, že pro zvědy platily vždycky jiné zákony?“

Ano. Karibu o tom věděl dobře. Ale věděl také, jak zřídka se stávalo, aby zvěd unikl svodu skalpu nebo pomsty, když se mu namanula příležitost. Náčelníci nad tím zavírali oči. Teprve Pontiak byl tak neúprosný.

Šli, mlčeli a nedívali se na sebe. Nebyla to hádka. Věděli o tom dobře. Oba také cítili, že to nerozřeší, ať udělají cokoli, všude mezi Indiány zůstanou stejné věci, které je rozděluji i spojuji.

Neměli ani čas, aby si tím lámali hlavu. To, co uviděli před sebou, nutilo je zapomenout na všechno ostatní.

Pro bílého by to asi byla jenom pošlapaná tráva a nic víc. Pro ně – kniha, v níž mohli klidně číst. Četli zřetelně: došlo k bitce. Muž byl přepaden a povalen na zem. Další dva ho svázali a přitiskli tvář do mechu. Z úst mu tekla krev se slinami. Škubal však sebou a vytrhával se jim. Potom musel jit, ale spíš se vlekl s těmi, kteří ho přepadli.

„Jak víš, že ho přepadli první?“ zeptal se Tabušsah.

„Vkročili na jeho stezku.“

„A co když je přilákal?“

„Ano, Mohl je přilákat, a přece podlehnout. Pojďme dál,“ řekl Karibu.

Teď se zas vrátili na širokou stezku. Po nějakém čase se ke stopám těch tři přidaly ještě dvoje další.

„Čekali na tamty. Potawatomi je chtěl vlákat do pasti.“

„Byl neopatrný,“ řekl Karibu.

Tabušsah se na něj podíval úkosem, ale neřekl nic.

„To jsou včerejší stopy,“ poznamenal ještě chlapec, „Odvedli ho s sebou. Tamtoho zabili.“

„Chtějí, aby mluvil.“

„Potawatomi neprozradí nic,“ řekl Tabušsah, „i kdyby ho mučili.“

„Určitě ho budou mučit. Dělají to tak vždycky.“

Šli a šli, ale ani na chvilku nespustili stopy z očí. Potom se Karibu vyšplhal na obrovský platan. který trčel do výšky nad lesem. Chtěl se rozhlédnout po okolí.

Najednou prales končil a začínalo údolí tak rozlehlé, že končilo až kdesi na obzoru. Na obloze se už ukazovaly první hvězdy. Ale to byla východní část oblohy. Chlapec napjal zrak. Teď si všiml, že kromě mlhy se vznáší nad zemí i clona kouře. Oheň, pomyslel si.

Oheň jako by hořel stále jasněji a silněji. Bledé světlo červenalo a rozlévalo se do šířky. Musel to být hodně velký požár, když ho viděli z takové dálky. Chlapce napadlo, že to nejspíš zapálili vesnici. Cítili se zřejmé pány situace nebo si neuvědomovali, že Pontiak je tak blízko.

Když rozhrnul větve platanu, uviděl kouř v modrém šeru na severu. Ale tentokrát to byl kouř mnoha ohňů, které v dálce svítily jako zatoulané jiskry.

Karibu slezl ze stromu a sedl si na zem.

Tabušsah stál nad nim a čekal. „Na severu je tábor bílých. Na východě plane požár.“

„Musí jich tu být spousty, když se neskrývají,“ řekl Ottawa.

Ohně na severu znamenají, že bílí jdou dvěma směry.

O tom dosud nikdo nevěděl.

Znamenalo to vážné nebezpečí a chlapci si to ihned uvědomili. Už včera u řeky se jim zdálo, že je tam nějak mnoho bílých bojovníků, víc než hlásili zvědové.

„Půjdeme na sever,“ řekl Karibu.

Byla stále větší tma. Posílili se hrsti pemikanu a na chvilku si lehli do houštiny.

Oba věděli, že by se mohli vydat k ohňům v noci; ale i když o tom nemluvili, uvědomovali si, že chtějí počkat do rána, aby viděli, kam vedou stopy bílých, kteří odvedli zvěda z kmene Potawatomiů.

KAPITOLA XV

Stopy zahýbaly po okraji lesa na jih. Chlapci stáli a nedívali se na sebe. Bylo ráno. Na konci roviny vycházelo slunce už bílé a žhavé.

„Nechal znamení na své stezce,“ řekl Karibu.

„Je určitě v táboře bledých tváří…, jestli ještě žije…“

„Určitě,“ řekl tiše Ottawa. „Ale nemůžeme mu pomoct. Na sever vede snadnější cesta.“

Karibu pochopil, že pokračuje včerejší rozhovor.

„Mé stezky nebyly vždycky snadné,“ řekl.

„Ano,“ pokračoval Ottawa, jako by neposlouchal, co Karibu říká. „Rysy není těžko lovit, když se leží v teplém vigvamu.“

„To nebylo kvůli tomu…,“ zajíkl se Karibu, protože cítil, jak v něm roste hněv. Potom se. najednou odvrátil a řekl: „Jdu ve stopách Potawatomiho.“ A protože stále ještě váhal, opakoval znovu: „Jdu po stopách na jih. Ty jdi na sever. Vrať se. Na mne nečekej.“

Tabušsah mlčel.

„Jdu s tebou,“ řekl najednou.

Teď zas Karibu vyprskl smíchy.

„Takhle jsi včera nemluvil.“

Šli jeden za druhým mezi řídkými stromy na kraji lesa. Silné slunce do nich pražilo mezi stínem kmenů.

„Vrať se,“ řekl najednou Karibu – sám nečekal, že něco takového řekne. „Vrať se, někdo musí donést zprávy.“

„Ano,“ řekl Tabušsah.

Urazili pěkný kus cesty a zase mlčeli. Oba měli zlost a zároveň radost.

„Můžeme se přece vrátit ještě dnes,“ řekl Tabušsah tiše, jako kdyby se styděl.

„To je možné,“ odpověděl Karibu a dodal: „Chceme získat podrobné zprávy i o jiném táboru.“

Teď měli zase ten pocit blízkosti a nerozlučnosti jako tehdy večer, když společně kouřili dýmku. Ale byli raději, že jdou za sebou a že se nemusí jeden druhému dívat do očí.

Zvlášť Tabušsah si to myslel.

Z tohohle břehu vypadá tábor bílých jako ještě početnější. Bylo vidět, že bílí se za pahorky na břehu cítili jistější. Řeka je vždycky hranice, i kdyby byla široká jen dva hody oštěpem. Zdá se, že chrání stejně dobře, nebo ještě lépe než palisádová hradba.

„Mít tak tady jelení kůži,“ povzdychl si Karibu.

Prostor, který odděloval tábor od řeky, byl sice z této strany menši než od západu, přece však nedovoloval, aby mohli přesně zjistit počet bílých a zbraní.

Ale chlapcům o to nešlo. Stopy bílých mužů, kteří vedli bojovníka z kmene Potawatomiú odbočovaly z lesa na rovinu a vedly rovnou do tábora. Jestli ještě žil, musel tam být.

Pomalu se setmělo. Z luk vystupovala mlha. Dlouhé pásy mlhy nad potoky nebo mokřinami, které odtud nebylo vidět.

Chlapci vyšli na rovinu. Hledali vysokou trávu, v níž by se mohli skrýt. Pomalu postupovali vpřed. Mlha jim usnadňovala přistup, ale zároveň se v ní skrývalo nebezpečí: bílí je mohli zaskočit. Proto se často zastavovali a poslouchali, nataženi v teplé trávě. Ticho. Žáby smutně kuňkaly a zdálky šuměl tábor tlumeným hovorem a ruchem jako včelí roj uzavřený v temné dutině neviditelného obrovského kmene. Mlha rostla. Místy se v přítmí a v bezvětří tvořily dlouhé, všelijak pokroucené chodby s proměnlivými a překvapivými tvary, které najednou končily tam, kde voda mizela pod zemi.

Ve vlhkém vzduchu se zvuky krásně nesly a hrozivě přibližovaly.

Najednou si Tabušsah, který šel vpředu, klekl a zkameněl. Karibu udělal totéž. Uslyšeli hlasy přímo před sebou, za stěnou mlhy. Pomalu si uvědomovali, že tam mluví jen dvě osoby, a to ne v tak bezprostřední blízkosti, jak se jim zdálo ze začátku. Karibu se plížil podél potoka a pak se opatrně přebrodil na druhou stranu. Bylo tu pusto, jenom asi dvacet kroků dál se nejasně rýsovala lidská postava.

Chlapec se vrátil a řekl o tom Ottawovi.

Tabušsahovy zuby se zablýskly, jako kdyby ve tmě číhal vlk. Zasmál se tiše a ve vzduchu udělal podivné znamení rukou. Než Karibu pochopil, co měl jeho posunek znamenat, změnilo se všechno jako ve snu.

Přímo před sebou uviděl cosi, co stále víc připomínalo obrysy člověka, jakýsi hlas mu řekl skoro do tváře dvě nesrozumitelná slova. Opakoval je ještě tišeji a jakoby s údivem; chlapcova ruka, která dosud svírala dýku, vykonala poslušně a bleskurychle obranný pohyb. Za masou tohoto těla se objevilo druhé.

Udeřil ještě dvakrát.

Všechno se odehrálo neuvěřitelně rychle a v udivující tichosti.

Sklonil se nad nehybným stínem roztaženým před ním v trávě, skalpoval ho a šeptal:

„Za tamty… Za Mukuk…“

Tabušsah stál u něj a dýchal těžce. V šeru se jeho tvář docela podobala tváři otce. Stejně držel skalp v napřažené ruce a říkal tichým, vzdalujícím se hlasem:

„Nevidí nepřátele naších kmenů…, ale hledají své vlastni… Pamatuji na skalpy, které slíbili získat před ostatními…“

„Mlč,“ zašeptal Karibu.

Pontiakův stín se tiše zasmál, když se jeho tvář blížila k chlapcově tváři. Byl to zase Tabušsah, v jehož žilách hrála krev bojovníků dychtících po odvážných činech.

„To není poslední…“ řekl Karibu.

A najednou si představil něco, co pohltilo veškerou jeho pozornost. Díval se na těla bílých, která ležela před nimi, nezřetelná jako pruhy stínu na zemi. A v náhlém viděni – jako tenkrát ve stanu náčelníkovy ženy, když uviděl jelení kůže – vzešel z jeho hlavy překvapivý, nebezpečný a nesmírně blízký nápad, co bude dělat dál.

„Tabušsahu,“ šeptal, „ty musíš zůstat na místě. Kdybych se nevrátil, musíš odejít se zprávami.“ Potom mu řekl, co hodlá udělat. Ottawa poslouchal. Mlčel. Potřásal hlavou, jako by se divil, jako by nesouhlasil… Musí to tak být. Řekl jsem…,“ zašeptal Karibu. „Neodejdu odtud před úsvitem.“

Karibu udělal, co si usmyslel. Kdo by teď poznal chlapce v štíhlé siluetě s třirohým kloboukem na hlavě. Tabušsah mu svázal vlasy vzadu na hlavě, jak je nosili bílí, nešikovně je stáhl řemínkem. Dívali se na sebe zblízka, jak to obyčejně dělají lidé, kteří se prohlížejí v přítmí,

„Jdi,“ zašeptal Ottawa.

„Hekni mi nějaké slovo v jejich řeči. Zapomněl jsem všechno, co jsem kdy uměl. Mluv.“

„Go away…“ řekl Tabušsah.

„Go away…“ opakoval chlapec hrdelním hlasem.

Karibu si pořádné zasunul loveckou dýku za opasek a vykročil do mlhy. V obleku bílého mu bylo těsno, i když byl dost velký i dost široký. Chlapci se zdálo, že ho obepíná, že se na něj lepí a že páchne.

Za pásmem mlhy, asi tak na dva hody oštěpem spatřil tmavou stěnu. Hned však poznal, že to nebyly keře, ale sedící a stojící postavy.

Šel jako ve snách. Zdálo se mu. že se všechno už stalo kdysi dávno. Snad o tom snil, když ležel na pahorku v lese zahleděný do blankytné oblohy a prožíval hrdinské příhody, které na něho teprve čekaly. Když bojoval, umíral a znovu ožíval, celý nadšený a šťastný.

Teď nesmím umřít, řekl si najednou, jako kdyby šlo o pokračováni oněch vysněných dobrodružství. Ale zároveň pochopil znovu – jako když stál před zbytkem obyvatel vymírající vesnice –, že nepatři sobě. že jeho osud je nerozlučně spjat s osudem tamtěch. Ještě jedno věděl, ale to sám sobě nepřiznal ani v duchu, věděl, že když si řekne: nesmím umřít, říká to proto, že to nebyla stezka, po které měl jít. Kráčel po stezce pomsty a hrdinských činů, a ne po stezce povinnosti.

Šel vpřed. Za skupinou lidí, kolem nichž musel projít, svítil ve stále řidší mlze kruh ohně jako měsíc vycházející nad obzorem. Přízračné tvary stanů, vozů a kom dostávaly přesnější podobu. Lidé se pohybovali, proplouvali dlouhými svazky paprsků a táhli za sebou fantastické stíny. Kdosi něco vykřikl a zmizel jako postava ze sna. Potom se mlhu najednou rozplynula.

Bylo to jako probuzení. Naštěstí vládla dál noc a jen světlo ohňů pronikalo trnou a ponechávalo všude spoustu temných zákoutí.

Karibu ustoupil krok do tmy, stál a rozhlížel se. Byl klidný, jeho srdce nezrychlilo svůj tep, dýchal tiše a lehce, jenom na hlavě cítil mrazivý chlad – jako kdyby mu ji tiskly neviditelné mrtvé ruce.

A zase šel dál, dovnitř tábora. Viděl bílé sedící u ohňů. Muže v červených, zlatě vyšívaných uniformách, muže v kožených kabátcích, muže s hlavami ofačovanými špinavými hadry a v tuhých kloboucích, stejných jako on měl na hlavě. Někteří měli po boku dlouhé dýky, úzké jako oštěpy, sahaly jim až po kolena, jíní pistole a další zase pušky, jako kdyby se právě vrátili z válečné výpravy.

Chlapec si všiml, že kabátec, kterého se zmocnil, musel být také kdysi červený. Měl ho rozepjatý, protože Karibu ani Tabušsah si nedovedli poradit s knoflíky. Zato ho pořádně utáhli v pase. Karibu se chtěl smát při pomyšlení, že vypadá úplně stejně jako jiní, v každém případě jako mnoho jiných. Mezi bílými bylo hodně míšenců, kteří se lišili od ostatních tmavou kůži a štíhlejší postavou.

Spatřil několik opilých vojáků, kteří se potáceli nebo seděli na zemi s hlavou svěšenou na prsou. V rukou drželi nádobky nebo tykve. Dobře věděl, co znamená ohnivá voda; bílí obchodníci ji vozili do vesnice a prodávali za cenné bobři nebo hranostaji kožešiny. Viděl, jak se lidé přestávají ovládat a jak jim nohy změknou – jako věchýtky trávy. Pomyslel si, že kdyby šel, jako chodí opilí muži, houpavým krokem a s hlavou kymácející se na všechny strany, vyhnul by se otázkám a zbytečným řečem, protože u bílých, stejně jako u Indiánů, nikdo nebere vážně opilého člověka. Sotvaže ho to napadlo, dostal pěknou herdu do zad a nějaký ochraptělý hlas mu řekl přímo do ucha několik nesrozumitelných slov. Chlapec odstrčil bílého a snažil se, aby jeho hlas zněl blekotavě:

„Go away!“

Ale tamten ho nenechal.

„Angelo!“ zavolal a dodal několik slov anglicky.

Angelo? Nějaká daleká hořká vzpomínka. Co to bylo? Angiolo? Aha… Vzpomíná jsi. Tak se jmenoval míšenec, pomocník obchodníka Gibsona.

Chlapec si velice dobře zapamatoval, jak se míšenec podlézavě a přisluhovačsky smál, když Gibson udeřil Karibua do tváře a sebral mu pušku. Ano, na něco takového se nezapomíná!

Bílý ho popadl za rameno a oba už byli u ohně. Začalo něco jako zlý sen plný hlouposti a smrtelného nebezpečí. Všechny tváře, které ho tu obklopovaly, připadaly chlapci stejné jako hlavy ve stádu jelenů.

Kdosi řekl:

„Má krev na uniformě. Tady vpředu, pod límcem.“

Kdyby se přitom nedotkl prstem chlapcových prsou, nebyl by Karibu pochopil, o čem hovoří.

Odstrčil mu ruku a kymácel bezmocně hlavou jako opilý.

„Někdo ho pořádně, zřídil. Angelo, řekni, kdo ti rozmlátil hubu? Řekni, beránku, kdo ti pustil z nosu červenou, kdopak?“

Ten, který ho sem přitáhl, chytil najednou chlapce pod bradou a zdvihl mu tvář nahoru. Podíval se mu do oči.

„To není on…,“ řekl. „Oči má v pořádku.“

Druhý mu dal kalíšek s vodkou. Karibu se ho dotkl rty a upustil ho na zem.

„Hej, co to děláš, mizero!“ zavřeštěl bílý. „Važ si takového pití!“

„Opilý jak trám!“ poznamenal jiný a praštil ho zezadu do krku.

Chlapec se snažil vstát. Vstát a odejit. Zmizet ve stínu.

Utéct od těch bledých pohledů. Nerozuměl nebo téměř nerozuměl, co říkají… Chápal však, že takové zábavy mohou špatně skončit.

Ale sotva se zdvihl, hned ho chytili a posadili na zem. Zvlášť ten, co ho sem přivedl. Pořád chtěl chlapci něco říkat, mluvil na něho zblízka a dech mu páchl kořalkou a česnekem.

A přece stačil Karibu postřehnout to, co bylo mimo okruh jeho pijácké společnosti. Viděl vozy zezadu. Spoustu vozů. Stály na nich nějaké velké předměty nebo truhly přikryté plachtami. Stohy pytlů. Muži, kteří pobíhali kolem vozů. se spíš podobali obchodníkům než vojákům. Tak se to chlapci aspoň zdálo.

Sotva si to pomyslel, už spatřil postavu, kterou tu rozhodně neočekával.

Gibson! Zrzavý, ramenatý Gibson s masivními čelistmi.

Chlapec pocítil ostrou nenávist. Na chvíli všechno jiné přestalo existovat, stáli tu jeden proti druhému, sami na celém světě – on a Gibson.

Ruka sjela bleskurychle k rukojeti dýky, přitiskla se k ní, zatímco chlapcovo tělo se chvělo nedočkavosti skočit.

V paměti se mu chaoticky a úryvkovitě promítly všechny tváře bílého, od těch nejvzdálenějších. Chytré, ale ještě ne nenáviděné tváře se nebezpečně přibližovaly a měnily v tváře s očima přimhouřenýma mrazivým vztekem jako tenkrát v lese, když chlapec přiběhl za obchodníkem, sotva dech popadal, běžel si pro spravedlnost, a dostal ránu do obličeje. A nakonec ta poslední – s pažbou napřaženou na chlapcovu hlavu – tvář skloněná nad chlapcem se úporně držela a už nechtěla zmizet.

Najednou se za ním ze všech stran vyrojily tváře. Tváře z vymírající vesnice. Šamanovy oči, oči Mukuk, Pontiakovy oči…

Než mohlo chlapcovo tělo odpověděl na prudké podněty, znehybněl jako ten, kdo napjatě poslouchá.

To, co uslyšel, nebyl hlas pomsty. Ještě mu sám nerozuměl, ale věděl, že nedělá to, po čem touží každou kapkou krve. Pocítil, že odpovídá za mnohem víc než za vlastni nenávist. Pochopil nebo možná jen vycítil váhu a tíhu odpovědnosti.

Gibson si ničeho nevšiml, šel dál a utíral si tvář rukávem.

Zastavil se u ohně. Řekl něco, čemu se všichni zasmáli, a ztěžka dosedl na místo právě proti chlapci.

Karibu teď měl jedinou touhu: být hodně daleko od bílých, někde na volném prostranství, nadechnout se vzduchu prérie a pralesa.

Opatrně se odsunul do stínu, vyskočil a běžel odtamtud pryč.

Dorazil k místu, kde stály vozy…

Byla tma, ale nemohl narazit na volné prostranství. Všude ležely pytle a vaky.

Myslel, že při útěku se octne několika skoky za táborem, ale popletl si původní směr. I u vozů seděli muži u dohasínajícího ohně.

Vrhl se tedy na zem a plížil se pod vozy. Ale trén bílých byl obrovský. Chlapci se zdálo, že kolům a koňským nohám nebude nikdy konec.

Pomalu postupoval vpřed. Najednou spatřil mihotavou zář pochodní. Chtěl ucouvnout, ale i vzadu se blížily kroky a světla. Zdálo se mu, že je obklíčen. Vylezl zpod vozů, hned nalevo byl navršený stoh pytlů. Napadlo ho, že by se mu mohlo podařit proklouznout v jejich stínu, přikrčit se a proklouznout mezi dvěma blížícími se skupinami. Jenže za pytli byl stan a za stanem prostranství osvětlené ohněm. Přitiskl se k zemi v úzkém průchodu mezi stěnou stanu a pytli. Z druhé strany, od prostranství přicházeli lidé. Viděl jejich stíny, jak si svítili pochodněmi, uslyšel jejich kroky, pochopil, že míří směrem k němu. Zdálo se mu, že je ztracen. Zmocnilo se ho zoufalství a vztek. Trhl sebou a zjistil, že plátěná stěna je poddajná, že se prohýbá.

Padl k zemi, přitiskl se k ni jako ještěrka, zdvihl plátno, protáhl hlavu i ruce a vklouzl do tmavého vnitřku.

Už za plátěnou stěnou uslyšel hlasy bílých. Zavřel oči a tvář vtiskl do pisku. Snažil se nedýchat.

I když se hlasy a světla vzdálily, ležel ještě dlouhou dobu nehybně.

Potom, když všechno utichlo, když oheň před stanem zhasl, chlapec si sedl a opatrně se dotýkal předmětů, které ho obklopovaly. Mezi nim a středem stanu byly pytle, z nichž se linula vůně uzeného masa. Najednou uslyšel zřetelně dýcháni. Ve stanu byl kromě něho ještě jiný člověk, třeba se tam také skrýval.

Chlapec znehybněl.

Ale co když to nebyl člověk, ale duch? Jejich duch. Zlý duch. To by bylo nejhorší! Sám nevěděl, co má dělat. Zmocňovalo se ho zoufalství, vtom však uslyšel hlas. Člověk mluvil, nejasně cosi mumlal, Karibu však poznal ihned, že to není jazyk bledých tváří. Ve stanu byl Indián.

Říkal: „Pít… Vodu…“

Karibu se k němu připlížil po čtyřech. Zeptal se tiše, co nejtišeji, a přece se polekal svého hlasu:

„Potawatomi?“

Nemohl se dočkat odpovědi. Opatrně se přiblížil a dotkl se ležící postavy. Indián byl svázaný řemeny a provazy.

„Vodu…,“ opakoval vězeň.

„Tiše,“ zašeptal Karibu. „Mlč…“

Vytáhl dýku a přeřezával pouta. Zabralo mu to spoustu času, a musel tolik pospíchat. Letní noc je krátká. Mgesewa tiše sténal. Dost možná že ležel v bezvědomí.

Nakonec spadly poslední řemeny.

Chlapec zašeptal:

„Pokus se vstát…“ Zdvihl Potawatomiho a opřel ho zády o stoh pytlů.

„Musíme utíkat,“ řekl.

„Ano…,“ zašeptal vězeň. „Kdo jsi?“

„Šónia… Vstaň…“

Potawatomi se s námahou pohnul. Dýchal těžce.

Karibu ho vtáhl pod zadní stěnu stanu. Proklouzl pod ni nejdřív sám, rozhlédl se a pomohl mu vylézt. Seděli teď za stohem pytlů. Proplížili se kolem nich a zalezli pod vozy trénu.

Přímo nad hlavami zvonili koně postroji. Zdálky sem zaléhaly zvuky ospalého hovoru. Pomalu postupovali vpřed. Vždy za nějakou dobu Potawatomi zeslábl a usínal, možná že ztrácel vědomí. Ale za chvíli už zase lezl dál. Karibu se mu snažil pomáhat. Ale teď se Indián přestal vůbec pohybovat. Ztěžkl jako pytel kamení.

Umřel! napadlo chlapce.

Dotkl se jeho krku, nahmatal tepnu. Ne. Jenom omdlel.

Zatřásl jim, lehce ho udeřil přes tváře. Potawatomi přišel za chvíli k sobě.

„Vodu…“

Potom si Karibu pomyslel, že musí sehnat aspoň hlt vody. Vzpomněl si na koně přivázané k vozům. Přece jim museli dávat pít.

Vtáhl Indiána do stínu pod kola a sám se vydal za vodou. U jednoho zvířete nahmatal konečně těžké dřevěné vědro s vodou. S námahou ho vzal a táhl za sebou.

Dal pit Mgesewovi, sám se napil a zbytkem polil Potawatomimu hlavu a krk.

„Musíš vstát!“ řekl tónem rozkazu.

Indián se zdvihl. Těžce dýchal.

„Tiše…,“ zašeptal chlapec.

Teď se museli dostat co možná nejrychleji k zamlženým lukám, projít mezi strážemi – třeba budou muset i utíkat? Ale jak má běžet s někým, kdo se sotva drží na nohou? Stráže tam stály dost blízko, zdálo se, že celý tábor je obklopen kruhem lidí. Zřejmě události minulého večera zesílily ostražitost bílých, kteří se dosud museli cítit na tomto břehu řeky v naprostém bezpečí.

Najednou Karibu dostal nápad: kůň. Byla to hotová konkrétní myšlenka. Představil si na něm sebe i Potawatomiho. Cítil, jak mu radost sevřela hrdlo. Věděl, co má udělat.

Znovu se skryl pod vozy. Doplazil se k prvnímu koni, rukou mu přejel přes nozdry. Kůň tiše zafrkal. Chlapec ho opatrně polaskal, uklidňoval ho, dokud necítil, že si získal zvíře. Vzpomněl si, jak cválal na koni po louce kolem své vesnice. Koňů sice Šóníové neměli mnoho a používali je ponejvíc jen při zimních lovech, ale chlapci se na nich rádi projížděli.

Nožem odřízl uzdu, kterou nemohl potmě rozvázat – vzal zvíře za ohlávku.

Pomohl Mgesewovi na koně, svázal přeťatý řemen uzdy a přehodil ho zvířeti přes krk. Vyskočil a dosedl za Potawatomiho.

Pobídl koně patami. Mustang se vzepjal. Vyrazil vpřed. Proletěli mezi strážemi. Uslyšeli křik a výstřely. Ale jako by se jich chopil vítr a jako by je nesla mlha na svých křídlech – zdálo se, že letí nad zemí.

Potom mlha na chvíli přestala. Zahnuli na sever. Cválali rovnoběžně s řekou, tábor zůstal vpravo, neviditelný ve tmě a v mlze. Ale první poplach, který jako by už zmlkl, přešel teď ve vřavu. Najednou je dohnal blízko dusot kom. V mlze uviděli tmavé obrysy koně a jezdce, jak se řítí přímo na ně.

Bílý bojovník je však minul. Snad nepoznal, že jde o uprchlíky, a domníval se, že jde také o pronásledovatele.

Karibu zastavil koně. Sklouzl z něho dolů i se svým druhem. Mustang se obrátil a uháněl do tábora.

Uslyšeli výstřely. Když sbíhali po vlhkém úbočí, viděli ohnivé zášlehy.

Vnikli do mlhové stěny nad potůčkem a snažili se utíkat. Potom Mgesewa upadl. Karibu ho popadl a vlekl za sebou.

Kličkovali v chodbách mlhy a přeskakovali přes nekonečné stružky. Padali a zas vstávali, naslouchali vzdalujícím se hlasům a mlknoucímu dusotu koní. Karibu se bál pomyslet, že jsou mimo dosah bílých. Bál se pomyšlení, že jsou zachráněni.

Uslyšel ospalé houkání sovy a vtom už patnáct dvacet kroku před sebou uviděl přikrčenou postavu. Věděl, že je to Tabušsah.

Běželi teď s raněným mezi sebou. Mířili do pralesa, jehož vůně se už ohlašovala v chlapcových nozdrách. Když se dostali k prvním stromům – začínalo svítat. Pořád ještě běželi, jen dál na západ, co nejhlouběji do lesa.

Potom, to už bylo světlo, šli stále pomaleji. Chlapci připadalo všechno jako sen. Teprve když si všiml, že má na sobě ještě oblečeni bílého vojáka, cáry červeného kabátce, zastavil se a s hnusem je ze sebe strhal. Myslel na Gibsona. Myslel na to, že získal skalp, že vysvobodil Mgesewu, že viděl zblízka tábor bílých, jejich zásoby, jejich zbraně, že jim utekl a vykonal spoustu neobyčejných činů.

Teprve když si sedli v houštině, daleko od stezky, když si mohl odpočinout a vyprávět Tabušsahovi všechno, co prožil, měl pocit opravdového štěstí.

Ale najednou zesmutněl. Napadlo mu, že by bylo krásné, kdyby to všechno mohla slyšet Mukuk a kdyby se na něj zase podívala s obdivem.

„Ranili tě?“ zeptal se Tabušsah.

„Ne,“ odpověděl Karibu, „ale v srdci mám trn.“

Mladý Ottawa řekl:

„Ale je to jen trn smutku, že?“

KAPITOLA XVI

„Rychle… Rychle!“

Veslovali skloněni dopředu, se zuby zaťatými. Veslovali už několik hodin bez přestáni, po celonočním pochodu, či vlastně běhu pralesem a stepí.

Namluvili spolu. Od okamžiku, kdy za svítání předešlého dne Karibu uviděl, jak se proměnil severní tábor při pochodu v dlouhou, nekonečnou kolonu směřující na západ, vyměnili spolu sotva několik slov. Ale i bez toho věděli dobře, co si myslí a jaké nebezpečí hrozí indiánským kmenům na řece Maumee;

Ztratili celou noc a půl dne na Mgesewovu záchranu a na nejnutněji odpočinek.

Získali jsme skalpy… Mgesewa ví mnoho. Několik dní mohl sledovat bílé zblízka, opakoval si v duchu Karibu pokaždé, když se začínala ozývat nejistota. Nepřinášelo mu to však úlevu. Bílí šli. Šli na západ. Teprve teď si chlapci uvědomili, že kdyby se byli vrátili v okamžiku, kdy Karibu uviděl z výšky tábor bílých bojovníků, byli by už určité v Pontiakově táboře. „Rychle… Rychle…“

Řeka St Marys je unášela k Maumee, ale vanul silný západní vítr.

Tabušsah mlčel. Karibu by si přece jen přál, aby řekl cokoli. I kdyby to měly být výčitky. Aspoň by na ně mohl odpovědět. Strašně těžko se odpovídá myšlenkám někoho jiného, i když tušíte jejich obsah.

Potawatomi seděl skrčený na dně kánoe. Strádal horečkou. Četné rány na jeho těle páchly hnilobně. Probere se k vědomí a dokáže říct, co viděl v táboře bílých? A bude to vůbec něco platné? v Získali jsme skalpy… Dobrá… skalpy… A co z toho:

Vítr porad sílil, jako kdyby se měla přihnat bouře.

Chlapci se zdálo, že se kánoe pohybuje pomalu ve vodě husté jako starý klenový sirup.

Po jejich pravé straně, někde tam na severu, rovnoběžně s řekou Maumee pochodovali bojovníci bílých. Velice početní, vezou s sebou mohutné ohnivé kyje a koule velké jako dýně. Karibu samozřejmě věděl, že se nepohybuji tak rychle, jako oni na své kánoi. Ale pochodovali. Ještě tu noc, kdy se dostali s Potawatomim z tábora, chlapec svěřil raněného Tabušsahově péči a sám se přikradl k tábořišti bílých. Našel už jen popel zhašených ohňů, hluboké koleje po kolech naložených vozů a stopy nohou v mokřinaté půdě. Vyšel na kraj lesa a uviděl dlouhý, nekonečně dlouhý proud lidí, koni a vozů směřujících k západu slunce. Skrýval se za stromy a běžel za nimi. Počítal bojovníky, vozy i koně. Bylo jich víc, třikrát víc než v jiném táboře. Potom se zas prodral k jihu, našel jelení kůži a pak u řeky St Marys kánoi a pušku.

Teď pluli tak rychle, jak jen jim dovolovaly síly. Tabušsah řekl:

„Podívej se, Potawatomi stále slábne. Od včerejška nejedl. Dnes nedokáže už ani otevřít oči.“

Karibu, který seděl na přídi kánoe, se obrátil a podíval se dozadu na raněného. Viděl, že mu bylo čím dál hůř, ale neztrácel ještě naději.

Za svítání následujícího dne, kdy proplouvali kolem strže s dubem, do něhož uhodilo, Mgesewa vydechl naposledy.

„Dovezeme ho až do tábora,“ řekl Karibu, jako kdyby to mohla být nějaká útěcha.

Tušil, že se stalo cosi neodvratně zlého. Nejenže umřel mladý silný bojovník, nejenže nedonesl zprávy, ale nenávratně bylo ztraceno něco, co udržovalo Karibua v přesvědčení, že nepromarnil čas, když odbočil z cesty. Smrt Potawatomiho změnila podobu věci a vše posmutnělo jako tvář zemřelého. Tabušsahovo mlčeni bylo také výmluvné. Ale Karibu si vzpomněl na všechno, co říkal Tabušsah, než se rozhodl, že s nim půjde po stopách přepadeného zvěda. Připomněl si Pontiakova slova. Tenkrát mu připadala nepochopitelná a pobuřující. Sám nevěděl, kdy a jak k tomu došlo, že teď dostala jiný význam. Chlapci se zdálo, že se v něm něco změnilo, že se v něm uvnitř něco zlomilo.

Stalo se to, když jsem od sebe odehnal myšlenku na pomstu, odpovídal si v duchu hořce. Ano, vím to, určitě se to stalo tenkrát.

Ostatně sám nevěděl příliš dobře, co si má o tom všem myslet. Cesta, kterou si tak jasně vytkl, když putoval divočinou s Mukuk, ještě než potkali Vincenta, a díky niž mu osud připadal snesitelnější, přestal být jednoduchý a srozumitelný. Nestačilo pokračovat po této stezce, bylo zapotřebí něco víc. Co jen to mohlo být? To nemohl pořád ještě Karibu pochopit.

Až dosud si myslel, že když splní svůj závazek, zejména chvályhodný závazek pomsty, bude všechno v pořádku. Bude žít ve shodě s duchem Manitoua, jehož síly jím proudí, jako řeky protékají divočinou, jehož síly převyšuji řeky, divočinu i všechno, co žije a co se hýbá podle zákonů mohutných a tajemných sil.

Když tenkrát stál v zamořené vesnici a pomalu začínal chápat, že to, co se stalo, stalo se jeho přičiněním, když potom hovořil se šamanem a dobrovolné se odsoudil k smrti, cítil, že je to jediná věc, kterou muže udělal. Ale myslel na to – proč? Zeptal se na to sám sebe? Teď věděl, že byl tenkrát při smyslech, ale že to přišlo jakoby naprosto nezávisle na jeho vůli a úmyslech.

A když později už s Vincentem potkal Gibsona v táboře bílých. vůbec ho nenapadlo, že by se neměl vrhnout na nepřítele pro okamžitou pomstu. Pomyslel tenkrát na to, co se může stát s Mukuk a s bílým? Jak to? Tehdy se mu to zdálo naprosto nedůležité. Musel přece splnit svůj závazek, vedla ho k tomu čest mladého bojovníka i povinnost vůči duchovi zemřelého otce. Vincent ho zadržel. Zadržely ho bojácné ruce dívky. Jak je tenkrát nenáviděl! Jak se cítil zahanben a ponížen!

Ale teď… Proč teď, když zase potkal nepřítele, když mohl vykonat to, po čem toužil a prahnul – proč nevykonal pomstu? Přece ne ze zbabělosti, to věděl dobře, ne ze strachu ze smrti! Proč to udělal? Jen proto, že byl zvědem?

Sám sebe nemohl pochopit. Věděl jen jediné: měl na vybranou dvě cesty a volil tu, po níž toužil méně. To nemohl pochopit, to ho znepokojovalo, naplňovalo pochybnostmi, ale také nepochopitelnou hrdosti.

Blížil se večer, řeka je nesla mezi hustými stěnami pralesa.

Ale tam, před nimi, na západním břehu les náhle končil. Strmý břeh byl holý.

„Otec.“ uslyšel za sebou Tabušsahovo šeptáni.

Na pozadí oblohy, která mu připadala obrovská a průzračná, uviděl Karibu na břehu vzpřímenou postavu.

Pontiak tam stál se vztyčenou hlavou, osamělý, pohroužený do myšlenek. Ozval se Tabušsahův táhlý výkřik, otec k nim otočil hlavu a vtom se Karibuovi zdálo, že ten výkřik ho vytrhl ze zahloubáni, že ho vyrušil.

V okamžiku, kdy se díval na sachemovu siluetu, začínal chápat něco, čemu dosud nemohl za žádnou cenu porozumět. Bylo to podivné – chvíli měl Karibu pocit, že cítí tíhu a hořkost Pontiakových myšlenek, i když je nezná.

KAPITOLA XVII

Karibu si podle obyčeje Šóníů svázal vlasy vysoko, obličej si pomaloval válečnými barvami, čelo a tváře ozdobil černými a červenými čárami. Silná tmavá zvýrazňovala jeho husté obočí, změnila chlapcovu tvář, dodala jí hrozivosti a dospělosti.

Podíval se na sebe, upravil si náhrdelníky na obnažených prsou a kožený opasek s dýkou v pochvě ozdobené nedávno získaným skalpem.

Účastnil se už sice válečných výprav, ale plnil v nich pomocné úkoly, které byly svěřovány mladým chlapcům. Teď mu zase Pontiak dovolil, aby se účastnil slavnostního tance i hostiny jako každý jiný dospělý bojovník. Znamenalo to. že půjde do války spolu s nimi.

Chlapce to udivilo, protože výrazně cítil, že velký náčelník nebyl spokojen s Karibuovou hrdinnou výpravou do tábora bílých. Mgesewa byl pohřben a čas potřebný k jeho osvobozeni byl ztracený čas.

„Kdy se naučíte konat to, co je důležité pro indiánské kmeny, a ne to co je důležité pro čest jedince?“ řekl Pontiak, když zdvihl oči od jeleni kůže s nakreslenou mapou, kterou chlapci před ním rozložili. Potom dodal s přísným pohledem namířeným na syna: „Ztratili jste víc než den času.“

Ještě týž den přišli zvědové s hlášením o pochodu bílých vojsk.

Pontiak svolal válečnou poradu a určil den slavnostního tance a vyražení do boje. Ale všichni náčelníci s nim nesouhlasili. V sachemově stanu se vedly dlouhé a úporné spory. Nemohli dojít k jednomyslnému rozhodnuti. Jinak než na jaře minulého roku, kdy následovalo jedno vítězství za druhým. Ottawové a Odžibwejové, dokonce i Potawatomiové stáli věrně po Pontiakově boku, jiné kmeny však váhaly nebo přímo oznamovaly ústy svých náčelníků, že válečnou výpravu považují za předem prohranou při takové převaze bílých.

Jen mladí, mladí bojovnici všech kmenů, volali shodně po skalpech a válečné slávě.

Pontiak se musel hořce zasmát, když nakonec kvůli mladým hlavám bylo rozhodnuto, že místo ústupu se indiánské kmeny postaví v boji proti bílým.

Karibu se prohlížel v misce s vodou, která mu nahrazovala zrcadlo. Povrch se lehce vlnil a chlapec mnoho neviděl. Ještě jednou přejel prstem namočeným v červené barvě po tváři a podíval se tázavě na Tabušsaha, který už s pomalovanou tváří pozoroval mladšího druha. Sachemův syn měl přes čelo bílý zdobený řemínek se čtyřmi orlími pery trčícími vysoko nahoru na znamení, že jejich nositel vstupuje na válečnou stezku.

Každým dnem přibývali noví Indiáni, tábor se teď jimi jen hemžil. Především se z lesních úkrytů vrátily ženy. Přišly pomáhat mužům s přípravami na válečnou výpravu.

Šily, spravovaly mokasíny, sušily maso a vařily.

Karibu potkával obyvatele ze známých vesnic, od Krásné řeky – Ohia, Šónie z horního toku Sciola, z dědečkovy vesnice, dokonce i Šónie od Sandusky. které poznal minulé jaro při památném dobytí pevnosti, kde byl uvězněn i s otcem.

Chlapec se ptal na matku i na sestru, na otcovy bratry. Našli se takoví, co je viděli na jih od Maumee, hluboko v pralese a daleko od bílých. Tam ještě žili bezpečně a zvěře bylo, co hrdlo ráčí. Ptal se také na děda. Jak hořká byla myšlenka, že stařec, který tak toužil umřít v rodné vsi, který snášel tolik obtíží dlouhé cesty, aby toho dosáhl, musel se teď potulovat po světě.

V chlapcově srdci rostla nenávist. Někdy se mu zdálo, že ho celého naplňuje, že v něm nezbývá ani kousek místa pro jakýkoli jiný cit než nenávist a touhu po pomstě. Viděl před sebou Gibsona. Byl pro něj zosobněním veškerého zla, které s sebou přinesli bílí. všech zločinů, jejich bezohlednosti, úskočnosti i pýchy. Podivnou shodou okolnosti všechno špatné, co v životě chlapce potkalo, mělo nějakou souvislost s ním. Proto myslel na válečné tažení jako na účtování s Gibsonem, jako kdyby měl jistotu. že ho musí potkat, i když věděl dobře, že obchodník nebude bojovat, že jeho místo je v týlu v trénu.

Potom přišly poslední slavnosti před tažením. Chlapec se jich směl účastnit poprvé. Poprvé nestál jen v zástupu; který se loučil s bojovníky, ale byl jedním z nich.

Jenže se s nim neloučil nikdo z nejbližších. Oblečen byl jako ostatní, měl dlouhý plášť z barevné vlny a ve vlasech červený jeleni chochol. Po válečném tanci opouštěl tábor v nekonečném proudu bojovníků. U prvních stromů pralesa už čekaly podle starého obyčeje ženy, aby převzaly z rukou mužů. bratrů a otců těžké části slavnostního oděvu. který by jim v boji překážel. Karibu se v myšlenkách zatoulal k Mukuk. Stála by tu teď a čekala na něj. přehodil by ji přes ruce barevný plášť, který ho tížil na ramenou, a uslyšel by slova rozloučení. Zahnal však tuhle myšlenku, zaťal zuby a šel dál v řadě.

Už se blíži ženy a dcery bojovníků. Pomáhají odvazovat řemínky čelenek a muži před nimi sklánějí hlavy, jako by se jim ukláněli.

Karibu si všiml, jak ke starému bojovníkovi, který stál před nim, přistoupila štíhlá dívka s velmi dlouhými vlasy, tak krásná, že na první pohled bylo těžké poznat v ni Metanu. Dětskou a tvrdohlavou Metanu, která ho dvakrát zachránila před smrtí: na jezeře Erijském, když se společně vraceli na jih, a v pevnosti u Sandusky, kde byl uvězněn a kde měl zahynout.

Ta krása učinila chlapce nesmělým a dívku cizí. Její podlouhlé oči byly plné vlídných a vlhkých záblesků jako oči srnky, tvář dříve bledá zářila ruměncem. A najednou chlapec ucítil k Metané hněv i lítost pro to, že je tak krásná a živá. Vzpomněl si na Mukuk ležící v jeskyni, na mrtvou a opuštěnou Mukuk.

Viděl, jak v očích děvčete se rozžehuje radostné překvapení, viděl, jak se její ústa pohybují, že se usmívá. Napřáhla ruce obtěžkané už pláštěm a čelenkou starého bojovníka, jistě jejího otce, pro chlapcův plášť.

Ale chlapec odvrátil hlavu a prošel kolem ní dál, jako kdyby ji vůbec nepoznal. Sám dobře nevěděl, proč to dělá. Uslyšel ještě její hlas, ale neobrátil se. Svlékl si plášť a hodil ho na větev stromu, kolem něhož právě šel.

Část bojovníků nasedla do velkých kánoi pro deset i více osob a vyplula v dlouhé řadě na východ po proudu Maumee. Zbytek rozdělili na dvě části, první vyrazila na jih, druhá na východ.

S tou šel lesní stezkou i Karibu.

Hořel netrpělivostí. Zdálo se mu, že už dávno měli narazit na bílé. Zatím šli a šli divočinou, jeden za druhým v dlouhém zástupu. Večer byla zastávka. Nezapálili ohně a bojovníci se posilovali sušeným masem, aniž odložili pušky.

Potom se vrátili zvědové z průzkumu. Náčelníci čekali ještě na příchod poslů, kteří udržovali spojení s náčelníky druhé skupiny. Byli rozestaveni v pralese a domlouvali se smluvenými signály.

Karibu nasypal na pánvičku trochu střelného prachu, přejel rukou po opasku, snad už posté ten den zjišťoval, jestli je dýka, roh s prachem nebo tomahavk na svém místě. Bylo mu horko, přestože slunce už dávno zašlo a přestože byl do pasu nahý jako všichni jiní bojovníci.

Noc uplývala a nic se nedělo. Nepřicházely žádné nové zprávy ani rozkazy. Lidé seděli a mlčeli. Spali opřeni o kmeny stromů. Karibu nepociťoval ospalost. Ze tmy vystupovala zrzavá, těžká Gibsonova hlava. Viděl ho, zatínal zuby, svíral v ruce pažbu pušky. Kdyby ho tak dopadl; kdyby se mu dostal do rukou, aby se mohl pomstit!

Konečně začalo svítat. Rázem se všechno změnilo. Jedna událost sledovala druhou.

Když se Karibu podíval do strže, nad níž stáli, uviděl dlouhý proud lidí a vozů. Šli v šedém světle jako housenka lezoucí po zemi, jako červ, kterého bys mohl zašlápnout.

A najednou se chlapci zdálo, že ta housenka požírá zem, jejich zem. Jeho zem. Pochopil velikost této chvíle, pochopil moudrost jediného okamžiku. Už viděl siluety lidí, siluety stovek Gibsonů, kteří se krok za krokem posouvají k západu. Pocítil, že by se mohl na ně snést, sletět na ně jako dravý pták a sám je všechny zničit – taková byla síla nenávisti a mládí v jeho srdci.

Uslyšel rozkaz, který mu zašeptali do ucha, uslyšel vedle sebe tiché kroky.

Seběhli dolů, pronikli houštím mladých buků a olší, jejichž listy se chvěly v neustálé bázni. Vlhkost země nasáklé skrytými praménky a stružkami neviditelné vody objala chlapcovy nohy, když se na chvíli přikrčil, aby se rozhlédl kolem sebe.

Pod houštinou procházeli dole Angličané. Byli tak blízko, že se k chlapcovým nozdrám dostal pach koňského potu a nenáviděný zápach bílých. Koutkem oka viděl bojovníka, byl přikrčen a s rukou na spoušti jako on.

Ještě jednou si prohlédl svou zbraň. Někde před ním třeskl výstřel. Zdvihl pušku k tváři a zároveň s jinými vypálil. Mířil do nejbližší postavy.

Viděl, jak tam dole se vzpínají koně, jak se vlní šik bílých. Zahlédl záblesky ohně a obláčky kouře. V listí zasvištěly kulky.

Nabíjel pušku, ale zdálo se mu, že každá střela jde mimo. Opravdový boj! Vyrazit na nepřítele, bít jej! Vědět. najisto, že ho ničíš v tom zběsilém útoku.

Seběhl níž. Střely padaly z obou stran stále hustěji. Tam k němu doletěl odněkud z konce kolony strašlivý válečný pokřik Otlawů. Utočili. Ale bojovníci kolem něho stále ještě stříleli z úkrytu. Třásl se netrpělivostí a vzrušením.

Viděl, jak se bílí stahuji k protějšímu svahu strže, jak se kryjí za vozy a koňmi.

Uviděl známé tváře – rudí bojovníci sbíhali dolů. Vyrazil za nimi. Běžel. Větve ho sekaly do tváří. Uslyšel hučeni. Ucítil ostrý úder nad uchem, tekla mu krev, ale to nebylo důležité, vůbec to nebylo důležité, jako kdyby se to stalo už dávno předtím. Přeskakoval nízké keře s divokými výkřiky. Zdálo se mu, že bojový pokřik jejich kmene přehlušuje všechno ostatní.

Mezi ním a bílými byl teď otevřený prostor. Bledé výbuchy ohně Vybíhaly vstříc jemu i jiným, kteří útočili s ním. Vletěli mezi bílé jako stádo ďáblů, točili tomahavky a řvali. Sekali, bodali, dusali.

U východu z rokle na východní straně se dělo totéž. Karibu viděl, jak se bílí pokoušejí o ústup, jak se rozbíhají po okraji lesa. Ale příkrý sráz je zdržoval. Vždycky se našel nějaký Ottawa nebo Šónía,– který dostihl prchajícího vojáka. Žádní zajatci neexistovali. Nepřátele zabíjeli a skalpovali.

Karibu uviděl před sebou hlaveň pušky. Než z ni vyšla rána, stačil ji srazit a s tomahavkem se vrhl na bílého; Proč to nebyl Gibson? Proč to nebyla jeho krev? A jeho skalp?

Dno rokle bylo pokryto mrtvolami lidí a koní. Lehký dým se vznášel ve větvích stromů. Od východu z rokle doléhaly ještě jednotlivé výstřely.

Karibu stál a díval se. Byl utahaný, jako kdyby celý den kácel les, celý zalitý krví a potem. Byl raněný, ale necítil to. Díval se na skalpy, které si zavěsil na opasek. Dýchal prudce.

Uviděl Tabušsaha, jak šel, tiskl rukou zraněnou paži a smál se. Teď se začal smát i Karibu. Ale jejich smích zněl jako štěkáni psa a vázl v suchých hrdlech. Našli potůček a napili se vody.

Podívali se na sebe. Podívali se na skalpy, které oni dva dobyli. Slunce stálo vysoko. Bylo už poledne? Bylo už po boji?

Sešli na dno rokle a rozhlédli se. Ale najednou se jim zdálo, že les na protější straně vzplanul, zdvihl se a vyletěl vysoko vzhůru, aby na ně spadl. Dolina se otřásala hřmící ozvěnou.

Karibu uviděl, jak se několik Indiánů svalilo. Mezi nimi i Tabušsah. Chlapec se sklonil a odtáhl ho do houšti.

Kolem pořád ještě hučela sterá nekonečná ozvěna. Tabušsah přišel k sobě. Byl ohlušený a krvácel z rány na hlavě. Vstal. Vyšplhali se s neuvěřitelnou rychlostí hlubokým žlabem zakrytým mladým bukovým porostem. Vběhli do pralesa. Za stromy stáli bojovníci, všichni stejně překvapení jako oba chlapci. Snad si taky mysleli, že boj už skončil.

Střelba trvala až pozdě do noci. Poslové, kteří přiběhli od Maumee, mluvili o stále nových bílých vojácích. Jenže ztráty bílých byly obrovské, zatímco Indiánů padlo jen několik desítek. Tři dny trvala bitva u Maumee. Bílí umírali, ale přesto se zdálo, že jich stále přibývá.

Indiáni neustupovali. Drželi se pořád na stejném místě. Náčelníci varovali Pontiaka.

„Nemá cenu pokračovat v boji. Budeme mít ztráty a bojovníci budou roztrpčení. Nyní můžeme uzavřít s bílými výhodný mír.“

Avšak Pontiak mlčel. Nechtěl ustupovat.

Nakonec se náčelníci sami vypravili k bílým. Anglické velení už několikrát nabízelo mír. Uvěřili tomu, co říkali bílí, i když je už bledé tváře tolikrát oklamaly.

„Říkají, že Velký bílý otec uzná naše práva,“ oznamovali po návratu Pontiakovi.

On však s nimi nechtěl mluvit. Přikazoval svým ženám, aby připravily vše potřebné k odchodu. S hrstkou příbuzných a přátel se vydal na západ.

Tabušsah řekl při loučení Karibuovi:

„Pojeď s námi. Připravíme novou válečnou výpravu s prérijními kmeny, které nebudou souhlasit s mírem.“

Ale chlapec zavrtěl hlavou. Ukázal na skalpy u opasku a řekl:

„Chybí mi zrzavý skalp. Musím tu zůstat.“

„Víš, že už byl podepsán mír?“

„Já ho nepodpisoval. S Gibsonem jsem pořád na válečné stezce.“

„Tak tu zůstaň,“ loučil se s ním přítel. „Kéž se Manitou postaví na tvou stranu.“

KAPITOLA XVIII

Na břehu Maumee, tam, kde prales nesahá až ke břehu, vyrostly proti sobě dva nepřátelské tábory. Mezi nimi, ve velkém stanu bílých, probíhaly společné porady o uzavření míru.

Jenže v táboře Indiánů každým dnem ubývalo bojovníků. Mnoho jich odtáhlo na západ za Pontiakem, jiní se znechuceně vraceli do svých vesnic a ti, kteří si nepřáli, aby došlo k uzavřeni míru, ale neměli dost odvahy následoval velkého náčelníka, jednoduše opouštěli tábor – dávali tím najevo svou nespokojenost a nesouhlas.

Bílí o tom nevěděli. Domnívali se, že mají co dělat se stále stejným počtem nepřemožitelných bojovníků. Generál Bradstreet sliboval, že nepostoupí dál na západ, sliboval, že na obchod dohlédnou jeho důstojnici, sliboval dary, přátelství, podporu Velkého bílého otce a výměnu zajatců.

Kouřili společně dýmky míru. Anglické velení neskrblilo ohnivou vodou, nelitovalo darů: soli, střelného prachu, ani barevných látek.

Indiáni mlčeli, pili a poslouchali. Čím déle se pilo a hodovalo, tím lepší jim připadaly podmínky míru, tím vítanější dary a přátelství nedávných nepřátel. Byli lehkověrní, chtiví, znechuceni neustálými boji a potyčkami, které už trvaly v jejich kraji víc než rok a jež jim nepřinesly vítězství ani kořist.

Za sliby bílých se indiánské kmeny zavazovaly, že zanechají veškeré nepřátelské činnosti, veškerých přepadů a nájezdů. Jestliže dodrží slovo, bílí se neposunou hloub do jejich země a uskuteční všechny své sliby.

Porady už trvaly mnoho dní. Mládež lovila – zásobovala tábor i radu. Na ohních se pekli jeleni a divočáci, vyvalovali nové a nové soudky ohnivé vody a bratřili se ve společných pitkách. Indiáni se chovali jako děti, které opustil přísný otec, užívali, nemysleli na budoucnost a neohlíželi se na minulé zkušenosti.

Karibu lovil. Zmizel třeba na několik dni v pralese a vracel se s bohatým úlovkem. První dny příměří strávil hledáním Gibsona. Nenalezl ho však ani v táboře, ani u trénu. Vyptával se na něho u míšenců, s nimiž se mohl domluvit, ale řekli mu, že tam nebyl, že zřejmě musel zůstat, někde hluboko v týlu nebo se znovu vydal na východ pro čerstvou várku soli a střelného prachu.

Metána, kterou teď chlapec dost často potkával, mu říkala:

„Můj otec odešel na západ. K Pontiakovi.“

Karibu věděl, co tím chce říci:

Pojď s námi… S mým otcem a se mnou.

Odpověděl:

„Musím hledat zrzavého, dokud ho nenajdu…“ Ze začátku se ho dívka trochu stranila, zvlášť nemohla chlapci zapomenout ani pochopit, proč se od ní odvrátil, když tenkrát odcházeli na válečnou výpravu. Ale o tom se nehovořilo. Ona se styděla ptát, jemu by se nesnadno vysvětlovalo, proč tak jednal.

„Karibu, pamatuješ se ještě, jak jsme pluli po jezeře…“ Když to říkala, hrála si s dlouhým copem. Neodpověděl. Myslel si:

Pamatuju si spoustu jiných věci, o kterých ty nic nevíš… Šíp vězí hluboko v těle té, jež šla se mnou po mé stezce. Umíral jsem připoután ke sloupu. Přinesl jsem smrt jiným. Co znamenají slova? Čím je tvoje tvář před tváří smrti?

Dívka se na něj dívala smutně. Ale chlapec odcházel. Odcházel do lesa na lov a na nic jiného nemyslel.

Když se vracel, nesl na zádech uloveného jelínka. Půjdu na východ, hovořil sám se sebou, nebudu už čekat na konec jednání. Gibson šel na východ. Půjdu za nim.

Ostatně je docela možné, že udělal dobře, když tam nezůstal. Věděl, jak přísně budou trestány všechny půtky a každé použití zbraně. Snad je to tak lepší. Půjde a najde ho, i kdyby měl tomu obětovat celý život. Půjde a pomsti otce, pomstí vymřelou vesnici, pomsti Mukuk, pomsti sama sebe.

Stezka vedla houštinou. Les mile šuměl, všude se ozýval bzukot, a ptačí zpěv. Občas se v divočině rozlehl výstřel zmnohonásobený ozvěnou. To lovili jiní.

Shodil jelínka do trávy, sám si sedl a opřel se zády o strom. Ani vlastně nebyl unaven. Toužil prostě po chvilce klidu a nerušeného přemýšleni. Hlavu si opřel o kmen a najednou uslyšel šumění, vzdálené šuměni, tlumený zpěv včel, který nechtěl být prozrazen. Usmál se.

Vzpomněl, si na vzdálený, tolik už vzdálený den. kdy podobně jako teď si sedl ke. stromu, v němž žily včely. Byl to památný den jeho prvního velkého činu, kdy v době hladu ulovil medvěda a podělil masem celou vesnici. Vzpomněl si na matku, na malou Owigul na vigvam. v němž prožil dětství. Jeho myšlenky byly vlídné a uklidňující. Dávno už na takové věci nemyslel.

Vigvam… Na ohni se vaří v kotlíku jelení maso… Matka sedí a spravuje otcovy mokasíny… Owiga tahá psa za uši… Včely bzučí… Je mu dobře… nádherný klid… Vigvam… V přítmí svítí široko otevřené oči. lesknou se dlouhé, předlouhé vlasy… Pojeď s námi… šeptá tichý teplý hlas. Pojeď s námi. co tady, pojeď s námi na západ… Matka má teď mladou, krásnou tvář. ach, to není matka… to je Metana… Mukuk… Ale její tvář je neklidná, v rukou drží otcovu pušku a říká něco smutným hlasem, vzlyká…

Karibu otvírá oči. Slyší jízlivý a zároveň plačtivý hlas vyplašeného datla. Vyskočil a popadl pušku. Povykující datel poletuje nad chlapcovou hlavou z větve na větev, tluče křídly do listí. Chlapci to připadá, jako kdyby prožíval sen, který se mu už jednou zdál. Narovnal se, zhluboka se nadechl, nasypal na pánvičku střelný prach a vykročil vstříc tomu, co se má stát. V ohybu stezky se objevili dva jezdci. Karibu vidi zřetelně tmavou hlavu koně, tmavý kabátec a široký klobouk na hlavě bílého muže. Nevidí však jeho tvář, protože je ve stínu, ale přesto ví, že je to on. Vidi, jak bílý najednou trhá uzdou, jak se rozhlíží… a zdvihá pušku.

Slyší výstřel, cítí, že ho švihla kulka, vidi pohyb druhého jezdce. Nový výstřel. Bolest v rameni.

Zároveň Karibu míří otcovou puškou. Ano, je to otcova puška, zdvihá ji klidně k tváři, necítí nejistotu ani vzrušení. Míří… Klidně střílí. Ví, že zasáhne…

Bílý muž padá na hřívu koně. Chvíli tak leží, potom padá na zem.

Druhý jezdec upláchl. Zmizel s dusotem, který ho odnesl hluboko do pralesa.

Karibu přiskočil k muži na zemi. Stále ještě se mu zdálo, že spi. Splašený kůň pobíhá zmateně dokola. Na stezce leží Gibson. Chlapec se skláni. Divá se na nenáviděnou tvář. Mysli si: Zabil jsem ho. A je mu, jako kdyby pobil všechny bílé ve své zemi.

Vytáhl dýku z pochvy. Gibsonův klobouk ležel na stezce. V slunci se zaleskla zrzavá kštice. Vzal mu skalp, přivázal si ho u pasu a odešel. Mrtvolu nechal na stezce. Nedotkl se pušky ani ničeho jiného. Mysli jen na otce, na tamty ze zamořené vesnice… na Mukuk.

Zapomíná na zastřeleného jelínka a vrací se do tábora. Jeho myšlénky se ukládají do rytmu písně, nečiti, že je raněn, nečiti krev, která mu teče z ramene. Jde a zpívá. Zpívá hlasitěji:

Já sám, sám na válečné stezce…

Já sám, sám jsem zabil nepřítele!

Ó Manitou, musel jsem! Zabil jsem nepřítele!

Já sám…

Potom se vrátil do tábora, stále ještě zpívá svou píseň. Seběhli se k němu Šóníové i Potawatomiové. Delavárové i Odžibwejové. Dívají se na čerstvý skalp, říkají:

„Opravdu zabil nepřítele!“

Chvíli se ozývaly radostné výkřiky, ale vzápětí umlkly. Mír není ještě uzavřen, mnoho bojovníků se rozprchlo po divočině, tady v táboře zůstala už jen hrstka. Dívali se a mysleli neklidně:

Co tomu řeknou bílí?

A potom si pomyslili:

Proč to udělal právě teď? Ještě nás přivede do neštěstí.

Cos to udělal, Karibu!

Našlo se obchodníkovo tělo s prostřelenou hlavou a staženým skalpem. Jednání o uzavřeni míru bylo přerušeno, Rudé náčelníky vyzvali, aby opustili stan bílého generála.

„Tak jednáte vy,“ řekli Angličané. „Před chvíli jste přísahali na mír, že nebudete prolévat krev, a už zase začínáte! Porušili jste slib! I my bereme zpět svoje. Postřílíme zajatce a srovnáme se zemí okolní vesnice! Odejděte!“

Jeden druhému opakoval, co řekl generál Bradstreet. Že by si bílí už domyslili, nakolik se zmenšil počet rudých bojovníků? Uskutečni své hrozby?

Ze začátku nemohl chlapec pochopit, co se stalo. Prostě si nechtěl připustit myšlenku, že je už zase příčinou neštěstí a utrpení. Opravdu zabil Gibsona, ale připadalo mu to stejně nutné jako to, že dýchal a chodil, a zároveň jako něco natolik výjimečného, že to nemohlo být považováno za obyčejnou vraždu.

Teprve když se náčelníci vrátili sklesli a pobouřeni, když se z tábora bílých ozvala trubka a signál larum, když chlapcovi přátelé, jejichž důvěře a náklonnosti se dosud těšil, se od něho odvrátili, pochopil závažnost toho, co se stalo…

Zhrozil se. Tím, že chtěl pomstít tamty ze zamořené vesnice. ublížil a vystavil smrtelnému nebezpečí kmeny na řece Maumee.

Zdálo se mu, že byl lstivě lapen do nastražené pasti, že byl strašlivě a krutě oklamán a spolu s nim i všichni, kdož byli teď vydáni napospas bílým.

Nebylo to horší než všechno, co dosud zažil?

Seděl sám na břehu řeky, na skalnatém pahorku s krásným rozhledem do daleka. Viděl zmenšené stany a červeně oblečené lidi v horečném ruchu na zelené louce. Znovu uslyšel zvuk trubky, cizí a ostrý, jako všechno, co patřilo bílým.

Zoufalství, které chlapci přeplňovalo srdce, činilo ho bezmocným a bezvládným. Nic, vůbec nic se už nedá změnit. Nic se nedá vrátit. Dokonce i kdyby umřel, kdyby v tomto okamžiku zahynul – přineslo by to úlevu jen jemu. Jen jemu.

Pomstil se. To je pravda. Ale teď najednou pochopil, že to neznamenalo mnoho, naopak velmi málo v porovnáni s tím, co se mělo stát.

Sklopil oči, jako kdyby se styděl sám za sebe. Šedivé kameni… Šedivé balvany… Co mu to připomíná? Proč myslí na děda? Mezi šedými kameny hadí tělo… Jak dobře si to pamatuje… Pamatuje si dědovu tvář… Had se plazil stále bliž… Bylo to nevyhnutelné, neodvratné.

Dobře si pamatuje, jak děd plivl chřestýši do oči, jak se hned stočil a zmizel jako zlý sen. Starcovy oči zůstaly lhostejné, ale to, co učinil, říkalo chlapci tolik…

Zvedl hlavu, pomalu vstal s očima upřenýma na tábor bílých. Aniž se už ohlédl, šel přímo tam, odkud zaznívala trubka.

Už věděl, co má udělat. Šel plivnout hadovi do oči. Myslel na starého Niniweje. Poprvé na něj myslel se vzrušením.

Generál Bradstreet seděl v otevřeném stanu na křesle potaženém kůží a díval se přimhouřenýma očima na mladého Indiána, kterého mu přivedla stráž.

Bylo pozdě odpoledne a všude příjemné teplo. Ve stanu panoval zlatý přísvit a ještě stále se vznášely pruhy dýmu z nespočetných kalumetů, které tu nedávno vykouřili.

Kromě generála seděli nebo stáli ve stanu další důstojníci. Všichni se zájmem pozorovali indiánského chlapce, který stál před nimi štíhlý, polonahý s vysoko vztyčenou hlavou a se zaťatými čelistmi. Dlouhé vlasy mu padaly na ramena, tvář neměl namalovanou, zraněnou paži jenom ledabyle ovázanou hadříkem. Na první pohled bylo vidět, že sem přišel nepřipraven, bez slavnostního oblečení, v jakém přicházeli Indiáni na návštěvu k bílým velitelům.

„Je to mladý bojovník z kmene Šóníú,“ řekl tlumočník generálovi.

Bradstreet, který byl hrdý na svou znalost několika algonkinských nářečí, propustil tlumočníka a přímo chlapce oslovil:

„Můžeš mluvit.“ – Karibu se dlouho díval na tu tvář s vysoko zdviženým obočím a hrdými ústy. Těžké tváře měl hladké, oči přimhouřené, jako kdyby trpěl krátkozrakosti nebo chtěl zdůraznit pohrdavý odstup mezi sebou a Indiánem.

„Přišel jsem umřít,“ řekl chlapec.

Všichni se na něj podívali se zájmem, Bradstreet zdvihl ještě výš obočí, jeho oči sklouzly po chlapcově postavě a zastavily se na skalpech u pasu.

Karibu postřehl jeho pohled a řekl rychle:

„To já zabil obchodníka.“

Ve stanu zavládlo napjaté ticho. Jeden z důstojníků se sklonil a řekl generálovi něco anglicky. Generál však mlčel a jen netrpělivě podupával špičkou naleštěných bot.

Chlapec, cítil, že se teď všichni dívají na jeho skalpy. Byl to okamžik, který jakýmsi nepochopitelným způsobem přiváděl bílé do rozpaků.

„Proč je nosíš?“ ozval se najednou generál a naklonil se dopředu. Řekl to polohlasně a jakoby nespokojeně, pak znovu spočinul na opěradle křesla…

V Karibuových očích se zablesklo.

Veškerá nesmělost a ostych z něho naráz spadly. Rozhlédl se kolem sebe, jeho pohled se vrátil ke generálovi a zastavil se na řádech a vyznamenáních na jeho prsou.

„Vy taky nosíte amulety…,“ řekl pohrdavě. „Zač je dostáváte? Za to, že zabíjíte!“

Ve stanu se ozval šepot. To tlumočník rychle překládal chlapcova slova důstojníkům, kteří se k němu sklonili.

Zase napjaté ticho. Bradstreet se podíval na šónijského chlapce.

„Přišel jsem umřít,“ opakoval hrdě chlapec. Zhluboka se nadechl a pokračoval: „Přišel jsem umřít, protože vinu nesu jen já, a ne mí bratří. Ten, kdo to zavinil, musí být potrestán. Jestli jsem vzal život zrzavému obchodníku, pak sám odevzdávám jako náhradu svůj.“

Bradstreet se na něho díval zvědavě. Potom vyprskl krátce a pohrdavě:

„Ceníš se vysoko! Až se člověk musí divit!“

Karibu nepochopil. Uslyšel však smích mezi bílými a tlumočníkovo šeptání.

„Tak ty si myslíš,“ pokračoval Angličan, „že tvůj život postačí? Spálíme vaši vesnici u Maumee a pověsíme sto bojovníků. To jsem řekl tvým otcům, kteří tu byli na poradě. To jsem řekl, když jste porušili váš slib.“

Karibu zbledl. Pochopil. Cítil prázdnotu, která se před ním otvírala, jako kdyby se země rozestoupila a pod jeho nohama se ukázala zarážející ohavnost.

Řekl však ještě:

„Já sám jsem porušil slib. Jenom já.“

„Patříš přece k rudým bojovníkům!“ zvolal generál.

Proč člověk tohle pochopi, až když je pozdě?! Bradstreet myslel stejně jako Pontiak… Vincent… Tabušsah…

Nemluvil snad o tom někdy otec? Neučil ho to děd?

Děd. Proč zas teď, tak zoufale beznadějném okamžiku? Hadi hlava se kmitá stále blíž, stále neúprosněji. Děd se divá na plaza lhostejným chladným pohledem, jeho prsa se zvedají hlubokým dýcháním…

„Přišel jsem plivnout hadovi do očí…,“ zašeptal chlapec. Znovu se vzpřímil a podíval se na bílého náčelníka; uslyšel svůj vlastni hlas: „Chci mluvit!“

Bradstreet chvíli mlčel. Obrátil se k důstojníkům, podíval se na ně, jako by je chtěl vzít za svědky svého rozmaru, a řekl:

„Ať tvá řeč není příliš dlouhá.“

Vstal a udělal pár kroků s rukama založenýma za zády. Díval se na chlapce úkosem.

„Zrzavý obchodník, kterého jsem zabil,“ začal Karibu; ruce si také založil za zády a vypjal prsa, aby se pořádně nadechl, „učinil už sám, co ty teď chceš, aby udělali tvoji bojovníci. Zničil vesnici, ne však u Maumee, ale u řeky Scioto, a usmrtil sto bojovníků. Udělal to lstivě. Přinesl přikrývky, ve kterých byla začarována nemoc… Černý mor… Kdo se jimi přikryl, zemřel. Nemoc hloubila do těl hluboké díry. Umírali ve strašných bolestech.“

Jak chlapec mluvil, rozhorloval se stále víc. Ať alespoň ví, co si o nich, o bílých, myslí on a synové rudých kmenů, když tvrdili, že za ně odpovídá a že mluví jejich jménem. Ať poznají všechny Gibsonovy podlosti.

„Nepatřil snad kupec k vašim bílým kmenům?“ v chlapcově hlase zaznělo pohrdání. „Jestliže já, Karibu, syn náčelníka Šóníů od Krásné řeky, jsem učinil něco zlého a zodpovídat se za to mají všichni moji bratři ze všech kmenů, kdo potom bude odpovídat za zločiny vašeho obchodníka, i když ho už stihla smrt, kterou jsem mu přísahal?“

Bradstreet se zastavil a díval se na chlapce. Zarazilo ho to, co chlapec říkal. Slyšel o nakažených přikrývkách, které prý chtěl generál Amherst dostat mezi Indiány, ale dosud tomu nevěřil. Takové metody boje, i když se týkaly Indiánů, byly v rozporu s jeho rytířskými názory, s jeho chápáním čestného boje. Avšak mluvil tento Šónía pravdu?

Za sebou slyšel tlumené hlasy důstojníků. Někteří přistupovali bliž. V jejich očích četl zájem. Snad na okamžik myslel na to. že by vlastně nechtěl, aby generála Amhersta podezřívali z něčeho podobného. Obrátil se k nim a ukázal rukou na chlapce, jako kdyby chtěl říci:

Vidíte… může to být pravda…

Ale Karibu mluvil dál, mluvil jako v uneseni. Oči mu zářily, nozdry se chvěly a štíhlý krk měl hrdě a zároveň pohrdavě napjatý.

„Jsem mladý, to je pravda, léty se nemohu rovnat obchodníku Gibsonovi. Ani činy ne, protože jsem nikdy nic podlého neudělal. Můj otec, náčelník Šóniů, měl čestné a šlechetné zásady a těm mě učil. Jestliže jsem bojoval proti vám, bojoval jsem jako bojovník. Jestliže jsem zabíjel, mohl jsem být také zabitý. A co dělal zrzavý obchodník? Jak bojoval? Vůbec nebojoval! Podváděl nás, šidil a zabíjel lstivě jako jedovatý had. Jestliže tedy tvrdíš, otče bílých, že můj život nemá cenu jeho života, jaké ctnosti si vy ceníte u muže? Ceníte si podvodů víc než odvahy! Šejdířství víc než moudrosti! Krutosti víc než spravedlnosti! Špatně o sobě mluvíte, otče bílých! A jestliže neumíte mluvit jinak, pak vámi pohrdám, protože se podobáte jemu, Gibsonovi, a ne bojovníkům, kteří vědí, co znamená čest!“

Generál se postavil proti chlapci a zkřížil ruce na prsou. Slyšel za sebou tlumočníkův hlas a zvuk živějších rozhovorů. Odvrátil se. Přejel očima po přítomných.

Zasmál se krátce a ostře.

„Skončil jsi?“ řekl stroze mladému Šóniovi a vzápětí se zeptal důstojníků: „Co o tom, pánové, soudíte? Co říkáte tomu indiánskému Ciceronovi?“

„Mezi Indiány je mnoho dobrých řečníků…,“ řekl jeden z důstojníků. „Tohle je však ještě chlapec.“

Bradstreet dělal rád gesta. Navíc se mu ještě podařilo likvidovat Pontiakovo povstání. Přineslo mu to sebejistotu a věhlas. Je také možné, že vytušil, jaký zájem a sympatie vzbudil mladý Indián.

Karibu slyšel zvýšené hlasy, cítil na sobě pohledy bílých. Pomyslil si s nadějí v srdci: Snad mi teď dovolí umřít…

Najednou se k němu obrátil generál. Podíval se pronikavě přimhouřenýma očima. Napřáhl ruku.

Chlapec stál jako z kamene.

„Můžeš jit,“ uslyšel generálův hlas. „Můžeš jit a říci svým náčelníkům, že budeme pokračovat v přerušeném jednáni o míru.“

Ale Karibu stále ještě nechápal.

Když konečně vyšel ze stanu, když k jeho uším dolehl zvuk trubky, odvolávající poplach, když viděl vojáky, kteří stavěli pušky do kozlů a z opasků odpínali pouzdra s náboji, pochopil. Zašeptal:

„Plivl jsem hadovi do očí…“

Šel dál jako omámený.

Nedaleko tábora bílých k němu přiběhla Metána. Dotkla se rukama jeho prsou, paží. Spatřil v jejich očích radost a neklid.

„Žiješ.“ zašeptala.

Pochopil, věděla, proč šel k bílým, rozuměla mu a čekala na něho.

„Žiju,“ odpověděl.

Sám nevěděl, kolik smutku a naděje zaklel do tohoto jediného slova.