Jozef Repko

Kletba Černé skály

Události a jména tohoto příběhu jsou vymyšlené. Staly se za jiných okolností a probíhaly v jiných souvislostech, než je tu uvedeno; to ovšem naznačuje určitou shodu se skutečností.

Uprostřed nedohledných borových a smrkových lesů a roztroušených horských luk se krčí Černá skála. Nestojí téměř ani za letmý pohled. Neboť čím může budit pozornost nepříliš vysoký skalní útvar mezi těmi velikány kolem? Že by snad oním mírným jihovýchodním svahem, po kterém se kroutí stezka směrem k chatě Na Kamenci, vroubená po okrajích balvany jako lavičkami pro unaveného turistu? Anebo snad nehlubokou, asi jen třicetimetrovou propastí a žulovým převisem nad ní, který při trošce fantazie připomíná tlamu dravého zvířete?

Severovýchodní strana Černé skály je sice strmá, pro výletníky v polobotkách s koženou podrážkou jistě dosti nebezpečná, ale pro zkušeného horolezce je to jen pouhá dvojka, to znamená, že nestojí ani za tu půlhodinu zápolení s výtvorem přírody.

Že by snad výhled z Černé skály byl zážitkem, na který bychom vzpomínali ve všedních, pochmurných dnech mezi betonovými bloky sídlišť?

Ne, to opravdu ne! Není z ní vidět úchvatné panoráma Nízkých Tater s modravými vlnovkami hřebenů a se sotva znatelnými skvrnami domů kdesi v údolí. Skálu ze všech světových stran obklopují vysoké hory s borovicovým porostem, turistické značky na jejich kmenech lákají na jiné, úchvatnější výstupy. Náhodný výletník, který na Černou skálu zabloudil jistě jen omylem, uvidí pár metrů pod sebou zděnou budovu hotelu a uslyší hluk motorů osobních automobilů. A možná že si ani nevšimne nenápadné, otlučené emailové tabulky na jihovýchodním svahu:

UPOZORNĚNÍ

V zimním období nebezpečí lavin!

Nepřibližujte se k vrcholu!

Správa HS

Ostřílený horský průvodce a bývalý horolezecký reprezentant Lojzo Janík, správce hotelu Na Kamenci, hubený, vychrtlý chlapík, na otázky, čím je takový napohled mírný kopeček nebezpečný, zapomíná na zásady slušného chování a jen drsně zavrčí: „Berete si s sebou mačky, padesát metrů lana a čtyři idioty, kteří by vás odtamtud odnesli v plachtě? Ne? Tak se tam nehrabte!“

Kdyby nebylo oné tabulky, mnohé hosty by ani nenapadlo lopotit se na Černou skálu. Ale zákaz jako by dráždil lidské sebevědomí. Mnozí s prominutím „turisté“ provokativně prohodí znevažující slova o odvaze malého janíka. Ten kopeček, ta mizerná kupka hnoje, ta že je životu nebezpečná? Haha, za chvíli bude horská služba dávat výstražné tabulky i na hromady odpadků po svátečních výletnících.

Při urážkách Lojzo povzneseně mlčí. Žertujícího jen propálí nevyzpytatelným pohledem. Je téměř slyšel, co si myslí: Jen si jdi, cucáku, a uvidíme, zda si ještě někdy objednáš na Kamenci horký čaj!

I bez takovéhoto vyzvání se pokusí každý rok několik odvážlivců dojít na okraj propasti. Někdo má štěstí, někdo ne…

Téměř do jednoho je přináší horská služba…

Tehdy se Lojzo Janík zachmuřeně dívá do údolí i na tlamu severovýchodní strany. A nevyzradí, co zná jen několik horalů…

ČÁST PRVNÍ

ŽLUTÝ SEŠIT

I. ČASOVANÁ BOMBA VE ŠKOLNÍ AKTOVCE

Pro čtenáře vzrušujících příběhů nebo stručných novinových zpráv není pojem časované výbušniny v aktovce nijak překvapující. Čas od času si různá individua v dalekých končinách naší planety krátí volné chvíle přípravou podobných kanadských žertíků svým bližním. Důmyslně umístí bombičku do aktovky vyhlédnuté, samozřejmě nic netušící, oběti a ponechají nebohého majitele vůli osudu. Často se stane, že majitel ani nic nezpozoruje a… Někdy se ovšem také stane, že mechanismus selže. Vrtochy techniky jsou stále nevyzpytatelné.

Někdy příliš zvědavý jedinec tajně nashromáždí usvědčující důkazy o tom, za jakých okolností si známý milionář nahrabal majetek. Listiny ukládá obvykle do nedobytné pokladny; při jejich přepravě pochopitelně nenechává přenášet celý trezor, ale vloží je, dejme tomu, do aktovky. V takovém případě rovněž můžeme hovořit o časované bombě. V zemích na západ od našich hranic není takováto činnost nijak překvapující. Udivuje spíše, když taková puma nevybuchne…

Když však leží časovaná bomba v ošumělé školní aktovce, je to případ v našich končinách víc než vzácný. Zejména když si majitel této nezbytné součásti výstroje školou povinného žáka ani neuvědomuje její ničivou sílu.

V našem případě leží „bomba“ stlačena mezi učebnicemi fyziky a matematiky pro osmé třídy ZŠ. Odpočívá u pouzdra na plnicí pero s poškozeným zipem, ve společnosti tří klubíček měděného drátu, kompasu a několika sešitů popsaných nepříliš úhledným písmem.

„Bomba“ jsou v sešitu nalepené výstřižky s reportážemi novináře Alexeje Turína. Navenek nenápadná knížečka se od jiných liší jen obalem jedovatě žluté barvy…

II PODEZŘENÍ

Při pohledu z úkrytu pod střechou měl Ivan Kremeň před sebou celou Sklennou jako na dlani: čtyři řady nízkých, celkem nenápadných domů s květinovými předzahrádkami, úzké náměstí mezi kostelem a budovou staré školy, v pozadí nové pětiposchoďové činžáky miniaturního sídliště a za nimi, téměř na úpatí hor, bílou halu ze skla a železa s charakteristickou sklářskou pecí. Takový je první letmý pohled na obec. Kromě areálu školy a obchodního domu na sídlišti, který má na stěně mozaiku obrovského páva zvědavě nahlížejícího do jakéhosi pokrouceného džbánu, je tento výhled jen o trošku zajímavější než pohled na stránky učebnice gramatiky.

Až dosud Ivan nikdy neuvažoval o tom, zda se mu ve Sklenné líbí nebo ne. Místo svého narození si stejně nemůžeme vybrat sami, i kdyby to měla být díra, ve které pěvecký sbor lišek unisono vyje na dobrou noc. Rod Kremeňovců od nepaměti žil vždy tam, kde bylo dost písku, ohnivzdorné hlíny a suchého bukového dřeva. Skláři se museli podřídit štědrosti i rozmarům přírody a Ivan každou kapkou krve patřil k tomuto řemeslu; naučil se uvažovat I jednat, jak se říká, podle teploty a hustoty skla.

Toho pochmurného listopadového odpoledne mu pod hustou plavou kšticí nad širokým čelem s kremeňovskou charakteristickou vráskou mezi obočím vířily podezřelé myšlenky. Myšlenky o útěku z této proslavené dědiny pověstné číškami se stonky tenoučkými jako koňská žíně.

Kdybych tak mohl odcestovat někam na druhý konec republiky, uvažoval. Vešel bych do velké továrny, natáhl bych své ruce a řekl bych: Chci pracovat, dejte mi dělat cokoli, odvážet odpad, zametat nebo třeba nakládat zeminu na nákladní auta. Občanku už mám, vidíte na mně, že nejsem žádná křehotinka. Jen se, prosím vás, neptejte, proč jsem se ze dne na den zdejchl z domova i ze školy!

Co by mu asi řekli?

„No, příteli, na svých patnáct a půl roku vypadáš dost silný, za tři roky bys možná mohl dělat i šoféra. Silné chlapy za volanty stojedenáctek potřebujeme jako soli. I kdybychom si i řekli, na co je pořádnému chlapovi vysvědčení z osmé třídy, když o ně sám nestojí, tak se nám zdá, že zanedlouho by se o tebe mohli začít zajímat bezpečáci. Ti si ale opravdu nenechají věšet na nos všelijaké vánoční ozdůbky. Tak tedy raději uveď motory do chodu, otoč se čelem vzad, příteli, a zakormidluj do mateřského přístavu!“

Pří představě takového odmítnutí se Ivan jen beznadějně ušklíbl. Jako by ho tajemná síla připoutala ke Sklenné a k tomuto koutku na půdě, který celá rodina respektovala jako jeho chráněný „azyl“ a bez výslovného souhlasu majitele si ho nikdo nedovolil porušit, kromě bratra Mira, který za to obvykle krutě pykal.

Ivan si zlostně prohlížel skromné vybavení úkrytu; babiččinu prodřenou pohovku s květinovým potahem, skříň s množstvím přihrádek, přeplněných rádiovými součástkami, s rozbitými elektrickými hodinami a vybitými bateriemi mezi dalším haraburdím spojovací techniky. K málo používaným předmětům patřil vyřazený polní telefon, zavedený ještě v dobách, kdy k nezbytnostem denního života patřilo rychlé spojení s okruhem nejbližších přátel KVARTETA.

Telefon zazvonil.

Ivan se zamračil a pohoršeně pohlédl na přístroj.

Telefon nepřestával zvonit. Takhle nezdvořile se dokáže vtírat pouze Ďufy Kováč – významem sice poslední člen Kvarteta, v nevhodných chvílích však otravný jako bolavé zuby. Úzkostlivá Dána by šetřila monočlánek, a dokonce i nejvýznamnější člen spolku Peter by po několikavteřinovém čekání přestal točit kličkou a poznamenal by něco v tom smyslu, že když někomu kape na mozek, nechť si trhne nohou, jenže Ďufyho neodbudeš! Na něho je každý krátký.

Telefon už přímo skučel jako hladové štěně. Ivan odolal pokušení strhnout ho jednoduše z poličky na trámu. Tak by si opravdu nepomohl. Dotíravec by se pak dokutálel osobně a začal by ho vyslýchat jako šerlok z kriminálky.

„Nóóó?“ neuctivě zavolal do membrány.

„Konečně ses probral,“ uspokojeně poznamenal šeptem hlas na druhém konci drátu a s ďábelským zadostiučiněním dodal: „Je poplach! Všechno je vzhůru nohama!“

„Co se děje?“ sondoval Ivan.

„On se ještě ptá!“ o oktávu vzrušeněji zavyl Ďufy. „On si dovoluje se ptát! Začínáš cvokatět nebo co, indiáne počmáraný?“

„Když má člověk takového kámoše.“

„O Šprtouna se už hodinu pokoušejí mrákoty a ty si necháš utýct takové divadlo? To bych ti koneckonců i odpustil, můžeš přijít o zábavu, když zapomínáš na Kvarteto, jenže Šprtoun na chvilku procitl, a dřív než stačil podruhé omdlít, pronesl špinavé podezření. Máš prý v něčem prsty,“ nepřestával mlít Ďufy a mezi větami ponechával tak krátké pauzy, že by každého, kdo by tento rozhovor odposlouchával, muselo napadnout, že hlas je puštěn z magnetofonu zvýšenou rychlostí.

Pohotový informátor dokázal vytěžit z jazykové činnosti úplné maximum: „Samozřejmě že jsem zasáhl v zájmu tvé neposkvrněné cti. Doporučil jsem mu, aby o nepřítomných mluvil jen to nejlepší – nejsme přeci dospělí, že ano? Peter brnknul k vám, ale babička se jaksi nemohla rozpomenout, zda tě vůbec někdy znala, a pokud ano, tak o tobě nejméně jednu generaci neslyšela. Až když jsem mu vzal sluchátko a hřejivými slovy jí promluvil do svědomí, začala se domnívat, že jaksi rozjímáš v azylu. Buď klidný, lacino tě neprodala, musel jsem přísahat při památce kostelních holubů, že ji neprozradím, ale v Kvartetu neuznávám tajnosti a tak…“ Po tomto proslovu musel dojít dech i žvanilovi s plícemi jako kovářské měchy a Ivan mohl zasáhnout.

„Jdi k čertu, Ďufy!“ prohlásil nepříliš duchaplně. Zavěsil sluchátko, ale než se stačil znovu zavinout do pokrývky, pekelný vynález vrčel znovu.

„Můžeme mluvit přímo k věci a pěkně zostra.“ zdrsněl Dufyho hlas.

„Však už je načase…“

„Ty, Ivane,“ na okamžik zaváhal Ďufy, „nejsi tento… psychicky labilní? Kvůli dnešní kouli z matiky nemusíš hned přemýšlet o sebevraždě!“

„Panebože!“ zaúpěl Ivan tentokrát upřímně.

„Nevolej o pomoc tam, kde tě neposlouchají. Co víš o Šprtounově sešitu?“

Žlutý sešit!

Dvě slova z přívalu Ďufyho řeči vyrazila Ivanovi téměř dech. Přesto že počítal s podobným vývojem událostí, nepředpokládal, že poplach propukne tak brzy. Chvilku zhluboka dýchal, aby dokázal ovládnout hlas do tóniny flegmatického klidu. Cítil, jak mu vlhnou obě dlaně.

„Mlčení může být celkem hodnověrným doznáním,“ posměšně pokračoval Ďufy. „Četl jsem, že někteří lidé, když jsou v úzkých, nedovedou pohnout jazykem, člověče, obětoval bych oslavu trojích narozenin, kdybych ti mohl teďka vidět do ksichtu!“

Vzdálený posměch přiměl Ivana, aby se trochu vzpamatoval.

„Šprtounovi zmizela žlutá moudrost?“

„Nebuď bláha, víš o tom zrovna tak dobře jako já!“

„No, jak jsi už stačil naznačit…“

„Nebásni!“ žebronil Ďufy a ztišil hlas do spikleneckého šepotu. Když se přesvědčil, že přítel bude alespoň navenek hrát roli pozorného posluchače, začal barvitě líčit události dnešního odpoledne.

Primus 8. B třídy Janko Botka nazývaný Šprtoun nebo také Brejlovec indický, velebený učitelským sborem a právě takovou měrou opovrhovaný početnější skupinou žactva místní zetešky, zjistil po ukončení školního vyučování, že v brašně má všechno, co takový primus s fenomenální pamětí potřebuje nosit s sebou; chybí v ní pouze jistý sešit. Sešit má žlutou obálku a, třeba přiznat, byl by pozoruhodným lákadlem pro toho, kdo by chtěl poznat jeho obsah. Jenže obsah žlutého sešitu zná zřejmě každý žák 8. B kromě – Ivana Kremeně.

Ďufy jakoby nedopatřením zapomněl připomenout, proč je Ivan vyloučen z okruhu nositelů tajemství. Zato velmi podrobně popisoval Šprtounovo chování od chvíle, kdy sáhl do aktovky a nenahmatal v ní nic – totiž, nenahmatal žlutý sešit. Poplach, který vzápětí vyhlásil, a panika, která po něm následovala, staví případné zemětřesení ve Sklenné do role ubohé epizody každodenního života.

„Šprtoun vykládá nějaké nesmysly o tom,“ dokončoval Ďufy, „že tě o přestávce viděl, jak se mu přehrabuješ v tašce. Je to opovážlivé, zvlášť když si někteří jednotlivci myslí, že Brejlovec je docela seriózní. Chápeš?“

„Nech ho žvanit, dojde mu dech,“ zavrčel Ivan.

„Ale lomcuje ti to mozkovými závity, nebo ne?“

„Ani bych neřekl.“

„Čestné slovo?“ zaútočil Ďufy.

Na obou koncích drátu zavládlo nebezpečné ticho. Ivan si hryzal spodní ret – důkaz mučivé nerozhodnosti. Stačilo by vyslovit dvě slova a měl by pokoj, ale nedokázal pohnout jazykem. Znovu ho přepadla zoufalá touha zavěsit sluchátko, vyběhnout z domu a nejbližším autostopem se navždy ztratit ze Sklenné.

„Takhle se nedomluvíme do vánoc,“ ozval se Ďufy. „Za chvíli přijdeme na Pernici.“

„Kdo my?“

„Samozřejmě Kvarteto,“ trochu ho uklidnil Ďufy, a dřív než se mohl dočkat námitky, zavěsil sluchátko. Tentokrát pro změnu zaútočil kličkou Ivan. Ale marně…

Dřív než stačí Ďufy zbývajícím dvěma členům spolku sdělit své podezření a než společně dojdou k domu na návrší, uběhne nejméně deset minut. Ivan se rozhodl důkladně jich využít. Z haldy zaprášených časopisů vytáhl tenký sešit v žluté obálce. Horečnatě v něm zalistoval, jako by se chtěl přesvědčit, zda v něm něco nechybí. Potom se sklonil k pohovce a prsty hledal vhodnou skrýš ve výplni ze suché mořské trávy a ocelových spirál. Přes tvář mu přelétl spokojený úsměv. Sešit vložil do úkrytu a zajistil ho ještě drátem, aby neočekávaně nevypadl. Ďufy měl totiž hloupý zvyk vrhat se na starou pohovku jako do bazénu plného vody. Spokojeně zakýval hlavou. Tady jistě nikoho nenapadne pátrat po ukrytých dokumentech! Ostatně, postará se o to, aby se tu nezvaní čmuchalové dlouho nezdržovali.

Ani nezpozoroval, že za okrajem purpurového závěsu ho sledují tmavé, zvědavé oči čtvrťáka Mira. V této chvíli byl Ivan hluchý a slepý jako každý, kdo se domnívá, že všechny přelstil. Jen jedno mu kalilo prchavý pocit spokojenosti. Vědomí, že je – zloděj.

Naslouchal, kdy se ozvou kroky přicházejících spolužáků, a zatím poskytl Míroví šanci zmizet jako duch stopaře prérie.

III. CO OBSAHOVAL ŽLUTÝ SEŠIT.

SVĚDECTVÍ Č. 1

Za lednové noci tisícího devítistého čtyřicátého pátého roku se do lovecké chatky na Kamenci uchýlilo pět promrzlých a unavených mužů. Po dlouhých hodinách namáhavé chůze na lyžích s těžkými batohy potravin na zádech je ovládala jediná společná myšlenka: spát ve vytopené místnosti bez trhavého strachu ze zmrznutí, nebo ještě hůře – z fašistického přepadení.

V malých litinových kamínkách zaplápolal oheň. Muži se rozesadili kolem nich, z batohů vytáhli slaninu a chleba. Kolohnát s distinkcemi četaře československé povstalecké armády na blůze vyšel ven, přinesl vojenský ešus napěchovaný sněhem a postavil ho na kamna. Pět párů očí dychtivě pozorovalo, jak se sníh pomalu rozpouští.

„První bude mít stráž Juro,“ přikázal velitel, podsaditý starší muž v dlouhém zimníku.

„Budeme se střídat po dvou hodinách. První bude Juro, po něm Chrust a pak Peter. Šest hodin na odpočinek postačí.“

„Němci do hor v noci nepáchnou,“ reptal Juro Halahija, sotva dvacetiletý dřevorubec. Nepřestával pokukovat po vojenském šálku na kamnech.

„Ti se vždycky objeví, když je nejméně čekáš,“ unaveně utrousil Chrúst, spíše ještě chlapec než muž, sice v Jurově věku, ale o hlavu menší a slabý až hrůza, jako kdyby ho matka, když byl batole, živila jen vodou. Pátý z příchozích, Rus, jehož v oddílu nikdo neznal pravým jménem, a proto mu jednoduše říkali Moskal, si nechápavě přeměřoval rozmlouvající a s potlačeným povzdechem sáhl po svém samopalu. Očividně se chystal vyjít do větrné noci. Velitel Marek mu vytrhl samopal z rukou: „Odpočiň si už konečně!“

Vyčítavě se podíval na Juru. Moskala, snad nejlepšího lyžaře oddílu, postihla na zpáteční cestě z doliny nehoda; těžký batoh, ve kterém nesl celou hovězí kýtu – jídlo na několik dní – ho při prudkém sjezdu převážil. Následoval pád a – vykloubený kotník.

Prsty partyzána dokáží stisknou spoušť samopalu v pravý čas, klidně, bez zachvění přiložit k sobě dva konce drátů odpalovací nálože, ale spravovat kosti umí pouze vousatý lékař v táboře vzdáleném půl dne chůze. Moskal nedovolil nikomu na válenku ani sáhnout, vlekl se za ostatními, zuřivě skřípal zuby a ještě zuřivěji proklínal Hitlera i celou fašistickou sebranku. A nezůstal ani metr za zdravými.

„Opravdu bych nebyl rád, kdyby nás překvapili za tmy,“ připomenul velitel Jurovi.

„Dobře, dobře, dopřej mi alespoň hlt čaje do té metelice!“

„Dostaneš první. Ale až venku, na stojce.“

Mladý partyzán si neochotně přetáhl přes hlavu řemen samopalu, pod bradou si uvázal ušanku a vyšel, z místnosti. Vichřice vmetla dovnitř oblak pichlavých sněhových krystalků.

„Bohu otci přisahám, v takovém psím počasí nedokáže dojít na Kamenec nikdo jiný kromě nás…“

„Kdo ví? Oni jsou odpočinutí,“ zapochyboval Chrúst. Mládeneček Chrúst pochyboval o všem, dokonce i o sobě samém.

„A když přijdou, ani nás nezahlédnou. Stezka je zavede přímo na Černou skálu,“ sebevědomě dodal kolohnát četař. Zná přece v okolí každý kout, proto také vždy chodil se zásobovací skupinou.

„Černá skála je od nás, co by kamenem dohodil,“ nedal se Chrúst.

„Ze stezky chata vidět není. Vede přímo na převis. Z Černé skály se v zimě ještě nikdo živý nevrátil. Tady, kamaráde, stojí prokletá skála, a ať ihned přijdu o ty své tři frčky, jestli není pro frice tisíckrát prokletější než celá naše zem.“

„Zavař čaj!“ drsně ho přerušil velitel. Přimhouřenýma očima sledoval těžké, rozvážné Petrovy pohyby.

„Kdysi tu připravili jakéhosi pocestného o život,“ rozhovořil se četař a opatrně odléval čaj do hliníkových šálků. Upil, pokochal se pohledem na zvědavou Chrústovou tvář, a když zjistil, že velitel nemá v úmyslu něco namítat, začal vyprávět:

Před sedmi sty lety stál prý na Kamenci hrádek s nevysokou baštou, s nevzhlednou obytnou budovou uprostřed a s pevnými, vysokými zdmi, jakoby zapuštěnými do žulové skály. Zkušený stavitel vytvořil v pralesní samotě téměř nedobytnou pevnost. Bylo prakticky nemyslitelné, že by útočník dokázal přitáhnout pod Kamenec neohrabaná beranidla a těžké metací stroje na balvany, bez kterých nebylo možné zeď rozbořit. Ani vysoké žebříky s háky na konci se nedaly opřít o kluzké, deštěm vyhlazené skály na úpatí. A vržená pochodeň zhasla dřív, než dopadla na kamenný příkrov.

Nemusel se hradní pán, rytíř Tobiáš z Kamence, obávat obléhání. V korunním městě Budíne o něm ještě ani nevěděli, natož aby tušili, že jednou budou muset dobývat takovou malou tvrz.

„Můj Kamenec nezdolá ani celá tatarská armáda,“ promlouval k tuctu svých zbrojnošů, lotrů posbíraných po celé zemi, kteří se snad ani nedokázali dorozumět lidskou řečí, ale snadno našli společný jazyk se svým chlebodárcem. Vraždit dovedl jeden jako druhý. V krvavém řemesle byla Tobiášova čeládka mistr nad mistry.

O věčně žíznivá a hladová hrdla se starali poddaní z Ratinné a Málkové, dvou vesniček v údolí. Pan Tobiáš je kromě erbu s kulatým štítem a divoké povahy podědil po otci.

Sám se do dědin nikdy nenamáhal chodit. Pouze zbrojnoše posílal vybírat panskou daň, jak sám nazýval poddanské poplatky, a kterou určoval velmi svérázně. Když se zásoby v komorách ztenčily, vydal rozkaz: „Naplňte spíže!“

Tehdy dva tucty ozbrojených lotrů odcválaly do údolí. Každého, kdo byl schopen chodit, nahnali ke zvonici, a pak vyprazdňovali ubohé dřevěné chalupy a snadnou kořist nakládali na vozy. Ovce a jalovice hnali strmou cestou na Kamenec. S chutí by i zapálili chajdy s doškovými střechami, ale oheň hradní pán přísně zakázal. Kdo by pak pásl ovce, pěstoval prasata či telata, semlel zrno a nařezal polena pro nenasytný krb v hradní síni?

Po zbrojnoších zůstával jen pláč a bezmocné chlapské kletby. A sténání těch, jejichž příbytky byly prázdné. Zbití do krve mohli nyni uvažovat, jak splnit příkaz, aby do týdne přinesli na hrádek potraviny, když sami nemají.

Spokojeně a blahobytně si žil kamenecký hradní pán, rytíř Tobiáš, jednoho jarního rána, když opar mlh se vznášel nad korunami borovic, zem jako by na každém kousku miliónkrát pukla a modravá obloha se zrcadlila v každé kapce rosy, probudil se v lese nad Ralinnou potulný mnich. Za hvězdnaté noci zabloudil v horách, a když už ztratil všechnu naději, že ještě někdy spatří lidské obydlí, schoulil se pod strom a usnul na ulámaných smrkových haluzích.

Probudilo ho vycházející slunce, ale načisto se probral pohledem na zlatistou barvu slaměných střech.

Zamířil k nejblíže stojící dřevěné chaloupce.

Zabouchal na dveře, otevřeli mu. Chalupník Štefan přinesl z komůrky kousek ovčího sýra a džbánek kyselého mléka. Kdyby si mohl vyrvat srdce z hrudi, nabídl by mnichovi i je.

Host zdvihl mléko k ústům. A náhle uviděl dva páry velkých hladových očí. Rolníkovy umouněné děti civěly na něho od ohniště, menšímu v kratičké košilce se v koutku úst zaleskla slina a kápla na hliněnou podlahu.

Odložil nedotknutý džbánek.

„Proč tak bídně žijete, děti boží? Vždyť do tohoto koutka světa nedolehne řinčení zbraní, nepálí vás pohanské ohně Tatarů, ani černý mor nekosí vaše životy. Jestliže stvořitel vytvořil ještě jeden ráj a navzdory hroznému hříchu prarodičů ho ponechal lidem, tak je to tady; u vás.“

„Hořký to ráj, svatý otče,“ zabručel Štefan. „Co máme z krásy kolem sebe, když zmíráme hlady? A to všechno pro urozeného pána Tobiáše, toho…“ Rolník zaklel, tak strašně zaklel, že by se mělo otevřít peklo a na místě ho pohltit. Jenže na panství rytíře Tobiáše se klelo mnohem pustěji, mnohem nevybíravěji. Nic se nestalo, jen mnich se zamračil. Když mu ale Štefan vypověděl, jaké panské daně předepsal rytíř svým dědinám, jak loupí jeho zbrojnoši, jak v temnici na hrádku trpí v řetězech spoutaní muži a umírají zdlouhavou smrtí hladem a žízní, zatímco v chalupách pláčou jejich opuštěné děti, nepatřil již mnichův zachmuřený pohled Štefanovi.

Beze slova opustil ubohé stavení.

Chalupník ho viděl, jak zamířil ke skalám, kde se jako orlí hnízdo tyčil kamenecký hrádek.

Mnich zabušil na těžkou bránu. Z věže si ho přeměrovaly krvelačné oči rytíře Tobiáše. V těžké, vínem omámené hlavě usoudil loupeživý rytíř, že z ubožáckého hábitu nezíská tučnou kořist, a spokojil se tím, že na bezbranného poštval smečku psů.

Mnoho dní se v pusté jeskyni zmítal mnich v horečkách; konečně se silné tělo vzpamatovalo, jizvy z hlubokých ran se začaly hojit.

Mnichovi, člověku zbožnému, se příčila pomsta, ale neustále před sebou viděl hladové oči rolníkových dětí. Rozhodl se hledat spravedlnost u samého panovníka.

Dlouhé týdny putoval do sídelního města Budína. Po padesáti dnech cesty stál před královským hradem. Odehnali ho od brány právě ták výsměšně a potupně jako kamenický rytíř, jen psy na něho nepustili; psi totiž právě štvali jeleny pro potěšení vzácného panstva a Jeho královské Výsosti.

Vyšel tedy do měst a vesnic, aby vyprávěl o ukrutnostech kameneckého pána. Ale místo pomoci ubožákům z Ratinné a Málkové nacházel pouze soucit a beznaděj u chudáků, zlost u měšťanů a hrozby u pánů. Jaký div, vždyť lenní páni se o mnoho nelišili od Tobiáše, snad byli jen o něco méně krutí.

Zrádný jazyk zatím donesl kameneckému rytíři zvěst o potulném mnichovi, který pobuřuje sedláky, ó hrůza, přivoláváním pekelných muk a slibováním věčné pomsty ukrutníkovi.

Náramně se rozzuřil kamenecký pán. A když mu jiný zrádný jazyk později prozradil, že onehdy pohostil toho blázna chalupník Štefan Lendek, rozběsnil se k nepříčetnosti. Dvěma tuctům lotrů vydal strašný rozkaz…

Vysoký mnich se vrátil. Sníh už pokrýval zem, mlhy zastřely vrchy nad Ratinnou jako smuteční závoje vdov, karabáč vichřice pleskal po vrcholech borovic, mráz se vtíral pod hadry a lomcoval tělem. Na okraji zasněžené vesničky se kouřilo ze spáleniště Lendekovy chalupy. Pod tenkou vrstvou šedého popela se černaly zbytky zuhelnatělých těl Štefanovy ženy a dětí. Na větvi plané hrušky se houpalo mohutné rolníkovo tělo; sníh mu zahladil nespočetné rány z týrání, krkavčí mu vyklovali oči, které se musely dívat na to, jak v hořící chýši hynou nevinné bytosti.

Mnich poklekl k popelu, ale nemodlil se. Vybral se škvařená těla. Z větve sundal těžkou mrtvolu a holýma rukama vyhrabal ve zmrzlé zemi hlubokou jámu. Místo kříže vztyčil nad hrobem dva ohořelé trámy. Potom se odebral k hrádku.

Tentokrát před ním otevřeli bránu. Tři čtyři pacholci po něm skočili. Rozmáchl se – a lotři se váleli po zemi. Nejblíže stojícímu odvážlivci vytrhl z ruky dlouhý meč – obouručák a neohrabaně, ale se silou zoufalé nenávisti odrážel útoky dvou tuctů ozbrojených chlapů. Tak se dostal před zamračenou tvář kameneckého pána.

Tobiáš – pán orlího hnízda, poprvé pocítil strach. Ne z nočního přízraku svědomí, ani z houfů rozzuřených mstitelů. Z jediného člověka doslal strach krvelačný rytíř Tobiáš.

„Zachtělo se ti tedy zdechnout jako tomu chalupnickému červovi?“ zavrčel konečně.

S údivem pozoroval, že v hubené tváři ohromného chlapíka se nepohnul ani sval. Kamenecký pán se často setkával se strachem, s rozkoší naslouchal žalostným prosbám o milost, skuhrání mučených vězňů, se zálibou přihlížel plazení ubožáků, kteří marně doufali, že tak obměkčí jeho kamenné srdce.

I jiný pocit, jaký loupeživý rytíř dosud nepoznal, zahledal mu v těžké, opilé hlavě. Zvláštní obdiv to byl, skoro až úcta k samozvanému vetřelci. Hle, stojí tu sám jako prst a obávaní zbrojnoši se neodváží zaútočit, někteří jen skučí po bolestivých ranách.

Sám proti své vůli řekl:

„Jsi silný chlap, mnichu, hrom to ví, zda ses spřáhl s ďáblem nebo s andělem, ale, u sta hromů, sílu máš za sedm mých; nic ti to však nepomůže proti takové přesile. Uznej sám, proč máš zbytečně zhynout? Vstup ke mně do služeb, udělám tě kapitánem, i tvoje neslýchané buřičství ti milostivě odpustím.“

Mnich neposlouchal. Rozhlédl se po síni vystlané medvědími kůžemi a se zrakem upřeným do čadícího plamene pochodně odměřoval slovo za slovem:

„Porušil jsi boží i světské zákony, rytíři Tobiáši. Vršil jsi svůj šílený hněv a nenávist na bezbranné. Vidím, že spravedlnost nebes se ještě nenaplnila a nezasáhl tě blesk, když jsi dal rozkaz spálit malé děti. Proto já, mnich pobožného řádu kartuziánů, volám a prosím samo peklo, aby tě potrestalo! Ať nikdy nenajdou kosti toho, kdo zabloudí na toto hříšné místo!“

Roztrhl si roucho na prsou. To ďáblovi prodal vlastní duši, aby uvrhl kameneckého pána do nejprudšího ohně podsvětí. Zbrojnoši strnuli, ale kamenecký pán se rychle vzpamatoval a rozchechtal se šíleným smíchem:

„Marně se kasáš, mnichu! Vždy budu stát na vlastních nohou, a kdo stojí na vlastních nohou, nebojí se ani satana.“

„Ať tedy neumřeš na lůžku, ani na vlastních nohách, rytíři Tobiáši!“

Už ani jednou nepohlédl na zděšenou společnost, odhodil meč-obouručák a odešel z hrádku. Zato kamenecký pán se nepříčetně rozzuřil nad opovážlivou kletbou. Něco takového si dovolí bezvýznamný ubožák, žebrák! Krev se mu zpěnila touhou po pomstě.

„Psy! Pusťte na něho psy!“

Rychlonozí chrti ho snadno dohonili.

Smečka se sesypala na člověka, ze všech stran se na něho vrhala hbitá, běsnící zvířata. A přestože se chlapík bránil ze všech sil, neustále musel jen ustupovat před hladovými bestiemi.

Z bašty kameneckého hrádku pozoroval rytíř Tobiáš nerovný boj.

Zvířata jako by zavětřila, kam mají doštvat člověka, zuřivě útočila u mírného svahu Černé skály, aby oběti zůstala jediná cesta – k propasti. Ještě deset kroků, ještě pět. Tobiáš zlostně řve na svoje dravé potvory, krví podlitýma očima visí na štvanci. Marně se mnich oháněl holýma rukama, hned z jedné, hned z druhé strany na něho dotírají pružná, šikovně uhýbající smrdutá těla. Ještě krok – a oči rytíře Tobiáše planou vítězstvím. Na dně propasti leží zkrvavený uzlík kosti a masa. Psi skučí, jako by si i ta zvířata začala uvědomovat strašný čin.

Nepřiznával si ho však kamenecký pán. Myšlenky na odvážného mnicha zaháněl cínovými poháry vína. Na hrádku se však záhy rozšířila pověst o brzké odplatě.

Skutečně – neuběhlo mnoho vody v Černém a Bílém Váhu. Neustálé stížnosti oloupených kupců přiměly krále, aby rozkázal županovi Demeterovi pokořit a potrestat loupeživého rytíře. A zlato, kterým kupci měli zaplatit za Tobiášovo potrestání, vykonalo víc, stokrát víc než prosby rolníků a pastevců z Ratinné a Málkové.

Župan Demeter byl ostřílený a chytrý voják, který si skutečně zasloužil ty plné měšce denárů. Stačil mu jediný pohled na jestřábí hnízdo, aby usoudil, že útokem ho jen tak lehce nedobude: Postačily mu však zprávy o Tobiášově čeládce, aby si domyslel, že mezi takovou lotrovskou sběří se určitě najde jeden zrádce.

Zase jen denáry vykonaly víc než boží spravedlnost. Jeden z kameneckých zbrojnošů otevřel v noci bránu a ze spánku zburcovaným obráncům nezůstal ani čas na prosby o milost. Však by také prosili zbytečně: Demeterovi žoldnéři rubali všechno živé.

Ani kameneckému pánovi nebylo souzeno uchránit si alespoň holý život. Župan znal příliš dobře šlechtické soudy. Nakonec by ještě rytíře osvobodily – kdo by si dovolil ponechat v krajině mezi pány smrtelného nepřítele? Proto nezasáhl, když se ve tmě ozval hlas zbrojnoše Ondřeje, který se narodil v Ratinné a ze zoufalství z ní odešel, aby se za žold upsal smrti a vojně.

„Na bránu ho pověsit, arcilotra!“

Demeterovi žoldáci vyrabovali hrádek právě tak důkladně, jako by to udělali Tobiášovi lotři. Po jejich odchodu zůstaly z malé pevnosti jen plamenem ožehnuté zdi a v otevřené bráně vítr pohupoval mrtvým tělem hradního pána.

Po dlouhé roky se nikdo neodvážil překročit práh hrádku, když ho střežil hrůzostrašný kostlivec. Rolníci a pastevci z Ratinné a z Málkové odešli do jiných vesnic, chatrče pustly, trámy zpráchnivěly. Uprostřed lesní samoty chátrala kdysi obávaná pevnost.

Vítr rozvál prach Tobiášových kostí do neznáma, tam, kam později odvál i nažloutlý prach hradních zdí rozrušených sluncem, deštěm a kořeny mohutných borovic.

Když zimní lovec-stopař zabloudí k Černé skále, obvykle má radost z málo strmé stezky roubené balvany. Pustí se po ní, až se jeho noha dotkne převisu na skále, která připomíná čelist dravého zvířete. A za letních nocí najdou zbloudilí lovci na dně propasti jen kupku vybílených kostí.

Četař Petr dovyprávěl, Chrúst si jen zhluboka vzdychl a rozhlédl se po podlaze, jako by si právě hledal nejvhodnější místo pro lůžko. Rus se třásl, obrátil horečkou rozpálenou tvář k veliteli Markovi a tlumeně se ho začal něco vyptávat. Marek sbíral všechna známá ruská slovíčka, aby co nejstručněji doplnil četařovo vyprávění. Když skončil, Moskal nedůvěřivě zavrtěl hlavou a nevzrušeně zamumlal několik vět.

„Co říká?“ zajímalo četaře.

„Taková kletba prý není pravdivá. Kdyby se kletby na zlo splnily, rozprostíralo by se na území Německa jen mrtvé moře bez života.“

„Kdo ví, co tam jednou bude,“ pokrčil rameny četař. „Z naší vesnice však tři doplatili na nevíru… Pod Černou skálou se v zimě skrývají srnci, samé půlmetrákové kusy, hrom ví, jak se dokážou dostat do propasti. Představte si jen, stopy vedou vždy až k převisu, člověk po nich postupuje, vykračuje si – a zřítí se. A přitom nikdo, ani zkušený lovec neví, jak se němá zvěř dostane až dolů zdravá.“

„Možná že ne tak snadno, jak to říkáš,“ zauvažoval Chrúst, mžikaje očima.

„Snadno nesnadno, jednoduše se před vichřicí ukryjí v propasti a basta. A právě pro ten srnčí fígl přišlo mnoho lidí o život, tak je to.“

Chrúst jako kdyby si však umínil vrtat četařovi do svědomí. „Co je to za lidi? A proč mají lovit vysokou v zimě? Obyčejní pytláci to jsou!“

„Co ty víš!“ téměř se rozzlobil četař. „Z čeho má horal uživit hladové krky, když ne zvěří? Deset let se tu na pilách neřezalo dřevo… Když zdejším lidem nedovolíš sekat a řezat, jako kdybys jim utrhl od úst poslední kousek chleba.“

„O té pověsti v oddíle moc nevykládej,“ řekl velitel. „Já vím, pověsti nemusí každý uvěřit, ale…“

„Hlavně ty ne, komunisto,“ ušklíbl se Peter.

„Chlapci jsou unavení a nervózní. Nemůžeme si dovolit nechat lidi ani na okamžik pochybovat o tom, zda to přežijí. I Moskal to říká.“

To stačilo. Pro partyzánský oddíl Sloboda byl Moskal na slovo vzatou autoritou, jakou jen může být člověk se stopami po vytlučených zubech z koncentráku, člověk, který se po nocích prodíral hlubokými německými a českými lesy, aby nabídl své ruce – jediné zdravé části svého těla – slovenským partyzánům.

Když se promrzlý Juro vrátil do boudy, našel spolubojovníky už tvrdě spící; Moskalova tvář byla rozpálená vysokou horečkou, těžce vzdychal a přes úlomky vytlučených zubů vypouštěl tichá, měkká slova, jako by právě hovořil s dívkou nebo s milovanou dcerkou. Juro jen udiveně potřásl hlavou. Moskala slyšel vždy pouze klít, nadávat na fašisty a na ukrajinské policajty.

Velitel spal klidně, pravidelně zhluboka dýchal, snad jen o poznání rychleji, což bývá známkou skrývané vyčerpanosti. Pro padesátníka je cesta na lyžích, a zejména ta zpáteční s těžkým břemenem, víc jak úmorná. Těžkým a omamným spánkem spal slabý Chrust. Dřevorubec ho jen stěží probudil, soucitně se díval, jak se spánkem omámený chlapec potácí do noci. Jen aby ho vítr neskosil!

Uvolněně spal jen četař Petr. Vesele chrápal; takovou melodii dokáže zanotovat jen úplně zdravý a s osudem vyrovnaný člověk. Na kolohnátovi Petrovi nebylo nikdy poznat únavu, lehce zvládal dlouhé pochody, nosil batoh i lehký kulomet s plným zásobníkem. Proto ho také velitel určil jako posledního do stráže; poslední stojka znamená nejméně nerušeného spánku a vzápětí dlouhý pochod.

Ale klidný velitelův spánek byl jen rysím bděním. Jen co si Juro klekl na rozprostřený plášť, otevřel Marek oči.

„Sněží ještě hodně?“

„Úplně přestalo,“ rozradostněně odvětil Juro.

„To není dobré.“

„Aspoň Chrust nebude tak hlasitě kýchat. Nevypadá zdravě.“

„Napadlo málo sněhu, nezavál stopy.“

„V noci se neodváží…“

„V dolině jsou horští myslivci. Jestliže za svítání zpozorují stopy našich lyží, pustí se po nich.“

Zbytečné obavy, chtělo se namítat Jurovi. Němci mají dost jiných starostí, než aby honili pět partyzánů s proviantem. Za horami je již slyšet dunění ruských děl, postrašený fric přemýšlí, jak nepropást pravou chvíli, aby mohl vzít nohy na ramena, a ne ještě vynášet na buben svou kůži do hor, kde každý strom může znenadání vystřelit. Ti se s námi akorát budou babrat! Jsme příliš malý oddíl, nepatrný, mnoho škod jsme fašistům nenadělali, když nepočítáme čtyřicet padesát vojáků a tři čtyři obrněná auta. Tehdy, když zasekl sekeru do kmene stromu a vzal do rukou samopal, představoval si tucty a tucty friců na přesné mušce. A zatím – dva, mizerné dva nadlidi v šedé uniformě trefil. A hrom ví, zda se skutečně odebrali na onen svět.

Konečně vyčerpaný Juro usnul.

Nad Kamencem se otevřela obloha plná hvězd. Měsíční svit postříbřil větve borovic a smrků, domodra zbarvil jinovatku na stromech. Les mlčel, jen mráz zvonil na rampouších, na každém krystalku sněhu vyťukával píseň půlnočního vesmíru. Tma, či spíše pro vojáka tak nebezpečné modravé šero, výstražně zabušila na okenice lovecké chatky.

Marně. Čtyři muži v ní spali svůj poslední živý sen.

Za úsvitu se velitel probudil, v šeru místnosti se nevěřícně rozhlédl po oddychujících spáčích, prudce vyskočil na nohy a pootevřel okenice. Zlatistý kotouč slunce se kulil nad tmavými vrchy, jeho paprsky pronikly i ornamenty na popraskaném skic.

V horách svítá brzy. Markovi stačil jediný pohled na hodinky, aby pochopil krutou skutečnost: Jeden ze strážných usnul a skupina zmeškala příhodnou chvíli k odchodu před svítáním.

„Vstávejte, chlapci!“

Četař Petr se podíval rozespalýma očima na okno, zhrozil se a zaklel: „Kruci! Chrust…, hrom aby ho…, mě nevzbudil!“

Marek už neposlouchal. Se samopalem v ruce vyběhl před chatu, hnalo ho vědomí zlosti a smutného tušení, že ten, který způsobil osudné zdržení, nebude nablízku. Proč by také byl? Odejít ze stráže znamená porušení tvrdého partyzánského zákona, znamená zradu, znamená vydat soudruhy na milost a nemilost nepříteli.

Okolí lovecké chaty bylo prázdné. Nikde se nepohnul ani stín. Velitel se podíval na ostatní, setkal se s podmračenými pohledy Moskala, Jura a četaře Petra.

„Zrádce,“ zlostně procedil mezi zuby četař.

„Fricové si nás mohli vybrat jako ptáčata z hnízda,“ dodal dřevorubec.

„Jestli ho někdy dostanu do rukou… ej, jeho duši…!“

Chlapec byl do včerejška soudruhem v boji, každý z nich by ho při přepadení chránil vlastní zbraní i tělem, kdyby byl zraněn, nesli by ho dlouhé kilometry k lékaři do tábora, a nikdo by nežádal ani vděčný pohled. A teď – je to zrádce, vetřel se do oddílu a za jidášský groš prodal lidi. Nebo je to zbabělec; co je vlastně horši?

„Musíme odtud,“ prohodil ochraptěle velitel. „O ostatním až v táboře…“

Obrátili se zpět, když je Petrův tlumený výkřik zmrazil na místě. Na úpatí mírného svahu, na stezce, která vedla na Kamenec, se objevily postavy na lyžích. V zástupu, v několikametrových rozestupech, pomalu, ale se strojovým rytmem vystupovaly k lovecké chatě.

Marek si přiložil k očím dalekohled. Pohled na popelavé kožichy a čepice s kšiltem udusil i tu slabou jiskřičku naděje, že tudy přechází jiná skupina oddílu.

Vlnící se zástup mířil přímo k nim. Zbývajících šest sedm set metrů urazí za několik minut.

„Horští myslivci,“ vzdychl Juro, který i bez dalekohledu rozeznal typické zlověstné uniformy.

„Téměř celá četa na nás čtyři.“

Dřevěná chata se nemůže stát vhodnou pevností. Fricům postačí jediný plamenomet, aby je zanedlouho uškvařili na uhlíky. Ale kolik hodin se dokážou bránit třiceti vycvičeným hrdlořezům na volném prostranství? Z Kamence není úniku. Snad jen na Černou skálu, kde s lehkým kulometem mohou udržet myslivce na svahu a nepustit je k převisu. Ale jak dlouho vydrží? V oddílu čekali jejich návrat koncem noci; velitel už jistě poslal ráno pomoc. Střelba povede soudruhy správným směrem. Je to tak, skála s převisem připomínajícím čelist dravého zvířete je jedinou záchranou!

„Na Černou, chlapci,“ rozkázal velitel. „A proviant s sebou!“

Dřevorubec s četařem si vyměnili nedůvěřivé pohledy.

„Tam přeci… nemůžeme,“ vyrazil ze sebe Juro.

„Hejhejte se!“

„Odtud se už nedostaneme,“ odporoval četař.

„Drž hubu!“

Ve chvíli měli batohy na zádech, horečně si připínali lyže. První vyběhl Marek, za ním četař. Dřevorubec zůstal s Moskalem; s lehkým kulometem začali stoupat tok po boku, pomalu, jako by horští myslivci nebyli vzdáleni jen pouhého půl kilometru.

Zaštěkaly nepřátelské samopaly. Ale dokud nespustí kulomet, nemusí si z kulek dělat velké starosti. Němci střílejí proti slunci a na sněhu partyzánům pomáhají i bílé kožíšky.

Pravda, i Němci se zpočátku zarazili. Nečekali asi tak rychlý útěk štvanců. Proto i jejich kulomet spustil pozdě. Čtyři muži z lovecké boudy se mezitím už dostali mezi balvany na svahu. Kulky s pleskotem narážely na kameny.

Těžce oddychující Marek si prohlédl plošinu na převisu. Za zády a po stranách téměř třicetimetrová propast. Očima pozorně pátral po nějakém výčnělku, který by jim umožnil sestup. Jen několik spár a plazivé kosodřeviny zleva: při velké dávce štěstí by pomohly při sestupu i necvičenému lezci. Zatím jsou však v pasti, která má proti dřevěné chatě jen jedinou výhodu – smrt na chladném sněhu.

Proklatý den! Kdyby tohle Chrúst neudělal, mohli už hodinu spát v táboře a snít o voňavém guláši.

Konečně se k vrcholu dovlekli i Moskal s Jurou. Všichni čtyři se jen mlčky dívali, jak se šedivé postavy plazí k balvanům. Někteří zamířili k boudě. Za chvíli byla lovecká chata v plameni.

„Co jiného dovedou, bestie?“ zaklel četař.

„Takhle by i nás…,“ připomenul mu Marek.

„A tady?“

„Tady si můžou plamenomet strčit… někam…“

Četař nedůvěřivě zašilhal směrem k propasti.

„Ale že jich je…,“ zajíkl se dřevorubec. „Třicet?“

„Možná že i čtyřicet. Spočítej si je, jestliže nemáš nic lepšího na práci!“

„Blíž než na sto metrů si je nesmíme pustit,“ suše začal vysvětlovat Marek. „Moskal s Jurou budou držet stezku, četař se mnou budou dávat pozor na balvany. Stranou od cesty se neodváží, bojí se závějí nad jámami. Nedovolit, aby mohli hodit granáty, jasné?“

„Jasné, jasné, ale určitě si nechají expres poslat minomety – pokud snad už je nemají s sebou.“

Marek zlostně mrskl okem po četaři.

„Jestli se člověk po smrti převtělí do zvířete, ty určitě budeš sýčkem.“

„Škoda jen, že ne o nějakou chvilku dřív, jinak než na křídlech se odtud nedostaneme.“

„Za tmy se pokusíme o sestup,“ ukázal Marek na levou stranu.

„Do té doby určitě přijdou naši,“ zašeptal Juro. „Kdyby tak někdo upoutal frice zezadu, abychom měli čas slézt. Takhle by na nás stačili pistolemi.“

„Však se nějak do tmy udržíme.“

Nepadla ani zmínka o Chrústovi. Zrádce neexistoval.

Moskal spustil první krátkou dávku. Šedivé uniformy, které se odvážily vystrčit hlavu nad balvany, se rychle stáhly. Jiní však stačili přeběhnout několik kroků k druhému příhodnému úkrytu.

Ve vzduchu hvízdaly kulky a nesly se útržky úsečných povelů. Krok za krokem se horští myslivci přibližovali k převisu.

Marná naděje, uvědomoval si Marek o přestávkách mezi krátkými dávkami. Neměl jsem dovolit oddech, železným rozkazem jsem měl trvat na tom, aby vyčerpaní chlapi šlapali nocí a metelicí ještě patnáct kilometrů, neměl jsem mládenečka určovat do stráže. Kdyby chlapi nyní obrátili ústí hlavní na mne, chápal bych to jako spravedlivý trest. I za zradu je vždy odpovědný velitel.

Proviant jsme takto nosívali každý týden, v kamenecké chatě jsme nocovali nejméně desetkrát, fašisti k ní dosud nezabloudili, protože by ji určitě podpálili, tak výhodný úkryt pro partyzány by nenechali na pokoji. I Chrúst byl až dosud vojákem každým coulem, bez reptání snášel těžký život v táboře, křehkým tělem zdolával námahu zdánlivě snadno, jako kterýkoli horal.

Chrúst neměl kdy zradit. Skutečně neměl? Fašisté přece nepřišli na Kamenec náhodou…

Jak dlouho se ještě udržíme? Hodinku? Dvě? Ptal se v duchu dřevorubec Juro. Musel jsem právě já poslat Chrustá na stojku a nezpozorovat jeho černé úmysly? Přece jsem si všiml, jak je bledý, jak se celý chvěje. Tři sta hromů, vždyť jsme spolu nebyli prvně, i na akce jsme chodívali spolu. Pravda, utahoval jsem si z něho, jako si z něho utahoval kdekdo v oddílu, jenže až dosud to byl obratný mládeneček, na vlastní oči jsem viděl, jak při přepadení železniční stanice poslal čtyři smrtihlavy do horoucích pekel.

V Hrabině, u sedláka Lovosíka, se tiše, velmi tiše domlouval… Tehdy jsme už měli naplněné batohy a sedlák ještě nabízel čaj. Horký, voňavý, ale my jsme ho už jinde vypili litry. Chrúst si pořádně nahnul z konvice a tichounce, tajuplně si šeptal s Lovosíkem. Copak jsem byl slepý?

Fricové šli dnes najisto. Kdo všechno z doliny zná cestu, kterou se obvykle vracíme s proviantem…?

Četař Peter právě vyměňoval zásobník. Z proklaté skály není návratu. Mnichova kletba může vyvolat úšklebek akorát tak u komunisty Marka, kterému stejně není nic svaté, ale po staletí na Černé skále hynuli lidé, kdo došel až sem, zahynul. Proč mě svrběl jazyk a vyprávěl jsem to před Chrústem? Chlapčisko se polekalo a vzalo nohy na ramena, aby ho snad kostlivec nepolechtal po zádech. Marek by měl právo odstřelit mě jako psa. Určitě by to i udělal, kdyby teď zoufale nepotřeboval každého chlapa. Jedno mi nejde do hlavy, jedno nepochopím: Proč fricové zamířili k chatě? Z doliny ji není vidět, cesta ji obchází, taková ubohá dřevěná bouda není zakreslená ani na speciálce. Kdy jsme se zmiňovali o tom, že v ní přenocujeme? Lovosík!

Sedlák Lovosík nám nedoporučoval, abychom vycházeli do metelice, a já jsem s úsměvem, jen tak na půl huby, poznamenal: „V nejhorším případě nás čeká na cestě zámeček z trámů: hotové lovecké letovisko, pohostinné, jako pro pana prezidenta vystavěné.“ Vzápětí nato odvedl sedlák Chrústa stranou.

Kristepane, proč se všichni na mne tak divně dívají?

Zbývá dvě stě nábojů, mrzutě uvažoval Moskal za kulometem. Chlapci mají po dvou zásobnících – a když máš fašisty přinutit ležet ve sněhu, potřeboval bys postavit z kulek celou ocelovou přehradu. Jak dlouho ještě vydržíme? Když nepřijde pomoc – hodinku, do soumraku určitě ne.

Ukrutný, zákeřný čas! Moje nešikovnost, můj pád zdržel ostatní; viděl jsem na Markovi, že dal rozkaz k odpočinku jen kvůli mně.

Zadržím ty proklatce sám, ať chlapi jeden po druhém slézají! Mně to může být vlastně jedno. Narodil jsem se už podruhé, potřetí si už takovou milost osudu nezasloužím. Irina s maličkým Váňou už asi nežijí, vlast si po válce poradí i beze mne.

„Marku, slézejte! Marku! Marku!“

Proklatci, proč právě jeho museli – prvního?

„Juro! Četaři! Lezte dolů, budu vás krýt!“

„Neblázni, Moskale, samotného tě tu nenecháme,“ odpověděl četař. Juro si dosud nevšiml mrtvého velitele.

„Jak ses včera dohodl s velitelem oddílu, Marku?“ křičel. „Kdy můžeme čekat pomoc?“

Doplazil se k veliteli, zatřásl jím. Několikrát naprázdno polkl a zaklel.

Němci se přibližovali metr po metru. Jsou vycvičeni pro takovýto terén, trpce uvažoval Moskal: zkušeně využívají každou prohloubeními ve sněhu, každý balvan, zanedlouho začnou házet granáty.

Byl mráz, ale chlapci ležící na sněhu si každou chvíli utírali zpocené tváře. Oslňující bělost řezala do očí, nutila je slzet a nedovolovala přesně zamířit. Den se pomalu vlekl k poledni a od Kamence stále ještě nezazněla spásonosná střelba. Jen fašistický kulomet pravidelnými dávkami kryl plazící se střelce a nedovoloval zdvihnout hlavu výš a pozorněji zkoumat svah.

Olověná pěst udeřila četaře do krku. Pokoušel se pohnout hlavou, rukou si sáhl na hrdlo a ucítil, jak mu každým úderem srdce prýští mezi prsty teplý proud. Místo překvapeného a zlostného zaklení mu vyšlo z úst jen nesrozumitelné klokotáni.

Sněhový kopec se začal naklánět.

Přinutil se stisknout si krvavé maso širokou, kostnatou dlaní. Jako ve snu rozeznal Jurovy poplašené oči, když horečně strhával papírový obal z obvazu.

„Poslouchej, věděli o nás,“ šeptal namáhavě. „Chrást…“

Dřevorubec se k němu naklonil a snažil se odtáhnout mu dlaň z rány.

„Raději jen poslouchej,“ těžce polkl četař. „Před Lovosíkem jsem neudržel jazyk za zuby. On spolu s Chrástem.“

Z úst mu vychrstl proud krve, hlava klesla na zarudlý sníh. Juro několik vteřin strnule civěl na mrtvého.

„Davaj, Juro!“ zazněl netrpělivý Moskalův výkřik. Zalehl ke kulometu, do zjizvených medvědích rukou uchopil pás s náboji. Poslední pás.

„Byla to zrada, Moskale. A ne jen Chrústova.“

Rus klidně jako na střelnici natáhl závěr.

„Co říkal četař?“

„Prozradil sedlákovi, kde budeme nocovat.“

„Ať hyeny roztrhají udavače!“

Krátkou, přesnou dávkou pokropil vyčnívající hlavy v šedých čepicích. Na chvilku zavládlo ticho a odehnalo z vrchů táhlou ozvěnu střelby.

„Tak tedy zrada,“ bručel Moskal.

„Kdybych měl některého z nich po ruce…,“ těžce dýchal Juro.

„Lez dolů, Juro! Dva se tu stejně neubráníme.“

„Ani bohovi, Moskale!“

„Musíme všechno oznámit soudruhům. Zradu je třeba trestat.“

„Jednou se to určitě dozvědí…, jestli vůbec nějaká spravedlnost…“

„Zrádce nemá právo přežít, Juro. Kolik našich zahynulo v horách a kolik se jich ještě nedočká konce? Má si nějaký podlec po válce pokojně žít a kdesi v ústraní si mnout ruce? Potrestat ho je naší povinností vůči všem mrtvým.“

Nikdy neslyšel Moskala tak dlouho a klidně mluvit. Jako by už odpočítával čas svého života; pozorně sledoval svah pod sebou, oči upřené na mušku lehkého kulometu a přitom bez vášně, chladnokrevně vysvětloval. Juro nesouhlasně zavrtěl hlavou. A Moskal si všiml i toho neznatelného zachvění hlavy. Zuřivě zaklel a sáhl po pistoli.

„Lez! Nebo…, odbouchnu tě na fleku!“

Propast vypadala celkem lákavě, jakoby na dně vystlaná měkkou peřinou navátého sněhu. Dřevorubec se připlížil k výčnělkům, obrátil se na břicho a zachytil se vyčnívajícího kořene kosodřeviny. Botou nahmatal pevnou skálu. Kupodivu – udržela ho.

Vrhl poslední pohled na Rusa. Chtěl mu zavolat alespoň povzbuzující slovo na rozloučenou, ale hrdlo se mu sevřelo dojetím, a když se mohl zase nadechnout, zazněla střelba.

Rozřezával si dlaně o kameny s ostrými krystalky ledu. Vždy, když už cítil, jak ho váha těla strhává k pádu, šťastnou náhodou zavadil nohou o nějaký výčnělek. V polovině sestupu se rozhlédl. V dolině pod ním se svažoval hustý les; mezi větvemi smrků se pohybovalo několik postav. Dřevorubcův orlí zrak rozeznal i tmavé soukenné kabáty, i kožíšky. Vykřikl ze všech sil: „Moskale, vydrž! Naši…“

Nebo se mu to jen zdálo z ohromné touhy po pomoci? Husté větve ukryly lidi. Ne, to nemohl být přelud. Přicházejí… Moskal zaslechl Jurovo vzrušené volání. Právě si položil odjištěnou pistoli vedle kulometu. V pásu mu nezbývalo víc než čtyřicet nábojů. Na okamžik se odplazil k okraji propasti a podíval se dolů. Právě tato chvíle stačila jednomu z Němců. Vztyčil se nad balvanem a mocným rozmachem hodil granát na kulomet.

Výbuch uvolnil ledový převis na skále. Podél dřevorubce proletělo Rusovo tělo, zasypalo ho sněhem a drobnými kameny. Ohlušený výbuchem se křečovitě přidržel skály, ale nohy mu bezmocně visely v prázdnu. Nad hlavou zaslechl hrdelní výkřiky radosti. Potom zahlédl opatrně rozkročeného Němce se samopalem.

Němec pozorně zamířil na bezbranného člověka. Na okamžik počkal, dokud si nevydechl po rychlých přískocích, a vzápětí do něho vyprázdnil zbytek zásobníku. Strnulé ruce povolily, tělo se sesmeklo, bokem se odrazilo od výčnělku a s tichým žuchnutím se zabořilo do závěje na dně. Z bílé přikrývky vyčnívala jen tmavá ruka.

„Na, ausgezeichnet, Rudi,“ spokojeně přikývl poručík horských myslivců. Pozorně zkoumal hustý les na úpatí propasti. Smrky a borovice neprozradily ani jediný zbytečný pohyb. Mraky nad hřebeny hor začaly věštit novou fujavici.

O dva dny později se táž četa horských myslivců dostala až do blízkosti tábora oddílu Sloboda. Po krátkém boji se vzdal jediný ze živých, poručík Meissinger. V zápisníku měl podrobně zaznamenaný výsledek nerovného boje na Černé skále.

Byl velmi zpupný; při výslechu odmítl odpovídat. Smějícím se partyzánům vyhrožoval pomstou nadlidí a zázračnou zbraní Adolfa Hitlera. Oběsili ho na borovici vzdálené od Černé skály tři hodiny ostré chůze.

Fujavice pokryla Černou skálu i Kamenec milosrdným čistým sněhem.

Svědectví č. 1 – první část ze seriálu črt Alexeje Turína o záhadných událostech o okolí Černé skály.

IV. PODEZŘENÍ SÍLÍ

Ivanova babička se nemohla dost vynadivit dnešnímu mimořádnému zájmu o staršího vnuka. Chlapec vyvedl asi nějakou darebačinu, usoudila po třetím naléhavém telefonátu, když už ji Ďufy přesvědčil, aby prozradila Ivanův úkryt. Proto v duchu celkem vděčně uvítala návštěvu tří členů Kvarteta; dokonce se obtěžovala vstát z křesla a vlastním tělem zatarasit vchod ke schodům vedoucím na půdu.

„Pán prosí, aby nebyl vyrušován,“ řekla s potměšilým úsměvem.

„Milostpán! Na komorníka mu nestačí peněženka a ještě vykořisťuje ubohou penzistku?“ zabručel Peter Gazdík, osmahlý, na první pohled vždy flegmaticky jednající dlouhán s úzkými rameny. Při své postavě překvapoval hlubokým basem a až zarážejícím klidem. Ale nyní se nijak nesnažil zakrýt mrzutou náladu.

Baculatý Ďufy Kováč netrpělivě přešlapoval. Přimhouřil masitá, jakoby vždy ospalá víčka, uklonil se Petrovi a bez oddechu odbrebentil:

„James, oznamte jeho lordstvu, že na příkaz Scotland Yardu mu přicházíme vzít míru na rakev. Vzápětí bude popraven pro vraždu lady Dony.“

Na stařenčin zmatený pohled reagoval s nonšalantní lhostejností:

„Lady totiž trefí šlak. Z Ivana – ctihodná vévodkyně.“

„Ďufy žvaní jako vždy,“ omluvně zasáhla Dana Matejovová. Drobná dívčina se téměř ztrácela mezi vyzáblým Petrem a rozložitým Dufym. Obrátila jemnou tvářičku s trochu vystouplými lícními kostmi (pro které ji hašteřivé a žárlivé spolužačky nazývaly Japonkou, a přitom netušily, jak je Daná hrdá na svou podobnost s krásnými gejšami), a dokonce se usmála.

Křečovitý úsměv vyvolal v „ctihodné vévodkyni“ právě nežádoucí reakci, situace se vyvíjela nepříznivě: hrozí poskvrnit dosud čistý štít rodu Kreneňů. Pevněji se rozkročila.

„Když chce být někdo o samotě, má se mu vyhovět. Můj ubohý Jozef také míval podobné chvilky. Chraň bůh, aby ho někdo vyrušil! Když se vracel ze šichty, zvykl se dívat na oblohu. Mnozí mu to zazlívali – ale jaké poháry dovedl vyfoukat z píšťaly! Právě pro toto podivné samotářství nebylo ve Sklenné mistra nad něho“

Trojice Kvarteta na okamžik ztuhla. Ne v rozjímavém zamyšlení nad nebožtíkem dědečkem Kremeněm. Spíš pocitem bezmocnosti: stará Kremeňka je neodolatelná překážka.

Právě tehdy zazněl shora Ivanův zastřený hlas:

„Pusť je, babičko, nebo ze mne zítra stáhnou kůži!“

Stará paní se vzdala a neochotně uvolnila vchod.

V „azylu“ se zatím nepřihodilo nic, co by věštila vývoj situace v Ivanův neprospěch. Třem přátelům stačil pohled na jeho zoufalou tvář, aby na chvíli zavrhli podezření, které cestou na Pernici už důkladně zesílilo. Ivanovo vzezření spíš svádělo k soucitnému pohlazení než k drsným, všetečným otázkám. S hlubokými kruhy pod očima, zimomřivě zahalený do staré přikrývky, vypadal jako poslední strážce ohně vyhynulého indiánského kmene. Malátným pohybem ukázal na pohovku a zbytek Kvarteta se na ni v tichosti uvelebil.

„Z čeho mě vlastně obviňujete?“ vyhrkl a dodal neurčitý, o to však bolnější vzdech.

Ďufy, vyhýbaje se přímému pohledu, zavrčel:

„Nejlepší by bylo vysypat všechno na rovinu, ne?“

„Ph!“ neutrálně odfrkl Ivan.

„Jak se to patří mezi kamarády.“

„Ph! Ph!“

„Prosím!“ Ďufy se s opovržlivým posunkem inkvizičního soudce obrátil k Daně a Petrovi. „Nezáleží mu na tom, co si o něm bude myslet celá osmá B, a pokud znám ukecaného Šprtouna, zanedlouho i celá Sklenná. Člověk mu chce pomoci, ale kdyby si i srdce položil na dlaň, vysloužil by si akorát plivanec. Navrhuji přerušit s ním přátelské diplomatické styky, vydat ostrou nótu a zpečetit ji pořádným pohlavkem!“

„Uvidíte, že se jednou z Ďufyho žvanění zblázním,“ zašeptala Dana.

„Poslouchej, Ivane! Tvůj otec bude zanedlouho oslavovat padesátiny…,“ zasáhl do debaty Peter.

„Přesněji, příští rok,“ dodala Dana-Japonka.

„Ředitel sklárny tvrdil, že má dostat vyznamenání. Řád práce,“ klidně pokračoval Peter. „Továrna poslala návrh a prý je to skoro jisté…“

„Co vy můžete vědět?“ namítl Ivan, ale zmínka o otcově vysokém vyznamenání mu naladila hlas o stupínek přátelštěji. V následujícím okamžiku byl opět ve střehu.

„Ředitel se podřekl doma před ženou, a ta je, jak víš, sestrou Botkovy matky, takže Botka-Šprtoun věděl o novině první a sdělil ji Cosinovi.“

Učitel matematiky Albert Kolník, mající od nepaměti přezdívku Cosinus, trpěl dvěma zhoubnými vášněmi: pokoušel se myslet a jednat v kategoriích algebraických veličin a s úpornou tvrdohlavostí se snažil vychovat pro mírumilovné obyvatelstvo této planety nového Einsteina. Přesněji, vychovat, nebo ještě lépe, vymodelovat nového génia ve Sklenné. Nelitoval času ani námahy a nezištně je věnoval žákovi 8. B třídy Jánovi Botkovi-Šprtounovi, kterého přesvědčil, že místo kopané a mudrce nedůstojných lumpáren, stráví mnohem lépe svůj čas v soukromých hodinách naplněných zasvěcenou diskusí o integrálech, Lobačovského teorii a transcendentních číslech. Ale oddechového času, zdá se, vyžíval šedesátiletý učitel a brýlatý žák k přetřásáni i všeho významnějšího, co mohlo pohnout stojatou hladinu života ve vesnici.

„Cosinus měl takový nápad…,“ neudržel se Ďufy; po Pelrově varovném pohledu se téměř kousl do jazyka.

„Skutečně,“ musel volky nevolky přiznat Petr. „Byl to Cosinus, který navrhl, abychom mistrovi Kremeňovi věnovali k padesátinám dar.“

„Ph!“ přerušil ho Ivan. „Ten vám tak o to stojí.“

„Stoji nestojí, jde o pozornost. Každý ve Sklenné ví, že máme nejmodernější školu v okrese a že je to zásluhou především tvého otce.“

V samém středu vesnice stojí komplex čtyř menších pavilónů – základní škola Architektonicky ladné stěny budov se ztrácejí v bohaté zeleni parku – ve vysokých tújích a stříbrných smrcích. Školu slavnostně otevřeli sotva před deseti lety zásluhou tehdejšího předsedy MNV Jozefa Kremeně. Sklářský mistr se zřejmě pamatoval na nekonečně vlekoucí se hodiny svého žákovského věku mezi pochmurnými zdmi farní školy a rozhodl se třeba ze země vydupat peníze na tuto stavební pýchu dědiny. Na svém, tehdy už povážlivě se třesoucím spartaku procestoval snad celou republiku, všechna odpoledne a neděle se svátky trávil na stavbě – a do roka přestřihl bílou pásku na průčelí ze skla sám ministr školství. Ve Sklenné se říkalo, že Kremeň věnoval žákům deset let svého života.

„Zkrátka, škola by se měla, podle Cosina, připojit ke gratulantům,“ dokončil Petr.

„Pro mne za mne,“ pokrčil rameny Ivan.

„Nejdříve jsme mu chtěli darovat nějaké album…“

„Panebože, Petře,“ nervózně zaskučel Ivan, „všechno tu rozvádíš od počátku prvohor. Za prvé: to vyznamenání není ještě jisté…“

„Jisté je, že mu bude padesát let,“ namítla Dana.

„No, fakt,“ téměř se zaradoval Ďufy. „To nepopřeš! Aspoň doufáme, že do té doby své rodiče neutrápíš.“

„Osle!“ upřímně prohlásil Ivan. „Za druhé: když už mu chcete stavět slavobránu, proč o tom nevím já?“ Chvilku se s uspokojením díval na rozpačité tváře přátel. „Nemyslíte, že je to dost divné?“

„Jen na první pohled,“ začal vysvětlovat Petr. „Jen na první pohled. Všechno by mělo být dokonale připravené překvapení a, chápeš, nemohli jsme riskovat.“

„Umím držet jazyk za zuby stejně dobře jako kdokoli jiný,“ zamračil se azylový vládce.

„Cosinus nechtěl.“ přiznal Ďufy. „A jeho hlásná trouba Šprtoun přemluvil ostatní, aby nás přehlasovali. Takže bys nás zbytečně obviňoval z unfair play.“

„Cosinus zjistil, že mistr Kremeň bojoval v povstání,“ řekl Petr. „V partyzánském oddílu Sloboda, který operoval někde v Nízkých Tatrách. Tvůj otec se tam po válce vracel…, měl jakési dalekosáhlé plány nebo něco podobného.“

„Co je komu do toho?“ nervózně vykřikl Ivan. Tři členové Kvarteta se na sebe podívali. Jedno je jisté – Ivanovi podezřele tečou nervy. „Kdo vlastně ví, kde bojoval?“ pokračoval Ivan o něco klidněji. „Ani mně to neprozradil…“

„Cosinus říkal…,“ nesměle zašeptala Dana.

„Ten tak akorát něco ví!“

„Určitě to nevyčetl ze svého popravčího zápisníku,“ namítl Petr. „V Sklenné žijí tři bývalí partyzáni. Teplický, který bojoval ve druhé Stalinově brigádě, Kolnik-Cosinus na Vtáčníku a Jozef Kremeň. Musíš uznat, že oni jsou dost povolaní k tomu, aby něco věděli. Teplický kdysi tvrdil Cosinovi, že v oddílu Sloboda byl zrádce a že tvůj otec ho chtěl po válce vypátrat. Proto prý chodíval do Nízkých Tater. Až později, když měl mnoho práce v továrně a potom se školou, mu nezbýval čas… Cosinus si myslí, že bychom mu mohli pomoct dokončit započaté… Tak už víš všechno.“

„Ne všechno,“ odsekl Ivan. „Kdybyste ráčili mému natvrdlému mozku vysvětlit, proč jste tu!“

„Před měsícem jsme začali shromažďovat všechno, co nějak souvisí s oddílem Sloboda. Dokonce jsme napsali i bývalému veliteli oddílu a některým partyzánům. Odpovědi čekáme každým dnem. Dokumentaci má na starosti Jano Botka. Novinové články uložil do sešitu se žlutým obalem. A právě dnes odpoledne zjistil, že sešit zmizel.“

„Ach tak,“ oddechl si Ivan napůl ulehčeně. „Proto jste si všichni vzpomněli na mne, co?“

„Botka tě viděl, jak ses o velké přestávce ochomýtal kolem jeho aktovky.“

„Šprtoun má vždycky velké oči!“

„Ale nepatří k těm, kteří jsou zvyklí pomlouvat,“ připomenul Petr.

„Věříte mně, nebo jemu?“ zlostně vyhrkl Ivan.

„Vlastně,“ zaváhala Dana, „jaký důvod by měl Ivan k tomu, aby sebral žlutý sešit?“

Ďufy vzrušeně zamával rukama jako vždycky, když ho napadla, podle jeho vlastního názoru, obzvlášť originální myšlenka.

„Upoutal ho žlutý obal. Sáhl po něm, zalistoval v něm a začal kroutit hlavou nad tím, s jakým prohnaným lotrem měl kdysi co dělat jeho otec, a ten otcovský příklad ho začal tak dojímat, že zapomněl vrátit sešit na své místo. Co na mne vyvalujete bulvy? Uvidíte, jak pod dojmem přečteného začne žít jako světlý příklad žáka, který má místo hlavy školní řád.“

Ubohý pokus o vtip se nevydařil. Ďufy se rozpačitě uhnízdil na pohovce, jako by podvědomě cítil, jaká muka tím působí výsadnímu obyvateli „azylu“. Tomu se skutečně sevřelo srdce. Snad ten hroch neodhalí tajemství, pro které snáší trýznivý pocit vlastní nešikovnosti, ba co víc, představuje se jako hlupák. Však on by se už dokázal dopátrat pravdy, kdyby se jen netýkala jeho samého. Měl sto chutí vstát, usmát se, všecko obrátit v žert kanadského dřevorubce a lhostejně vytáhnout žlutý sešit, ale pocit palčivé hanby ho přinutil, aby se skrčil v nepohodlné poloze a naslouchal dál jalovým úvahám.

„Na jednu věc jste zapomněli,“ řekl s neskrývaným posměchem. Jestli je tento argument nepřesvědčí, bude od této chvíle žít s pověstí odhaleného zloděje, kterého se sice nikomu nepodařilo usvědčit, ale jen proto, že čestným lidem se zdá ponižující zabývat se takovým – podlcem. „Do této chvíle jsem netušil, že bojoval ve Slobodě… Proto jsem ani nemohl vědět, jak s ním souvisí žlutý sešit.“

Lhal. Babička několikrát vzpomínala na poslední srpnový den čtyřicátého čtvrtého roku. Po silnici od moravských hranic už přijížděla kolona obrněných aut SS, ale Výpravčí malého nádraží ve Sklenné se rozhodl vypravit ještě poslední osobní vlak za Váli. Mohl by stihnout přípoj na Žilinu. Banskobystrický slovenský vysílač vyzval všechny bojeschopné muže, aby se přihlásili do československé armády.

Dýchavičná lokomotiva táhla téměř prázdné vagóny. Jen několik mužů, oblečených navzdory horkému letnímu dni do zimníků, nervózně přešlapovalo na plošinách.

Jakýsi podvědomý hlas přikázal Kremeňově matce, aby zašla na nádraží a uviděla tak ještě svého Jožku. Kola lokomotivy se otáčela už rychleji, v sykotu unikající páry se ztrácely povzbuzující chlapské výkřiky v ústrety běžící postavičce. Terezie Kremeňová i zesláblým zrakem poznala svého syna dobíhajícího k poslednímu vozu.

Babička tvrdí, že ji srdce ani nezabolelo nad synovým odchodem. Mládenec, právě vyučený sklář, denně poslouchal na krystalce Moskvu i Londýn, a nemohl proto zůstat němý k výzvě povstaleckého vysílače. Mateřské srdce však zranilo to, že odcházel bez slova na rozloučenou: tehdy jí pronikly předtuchy o záhadných, náhlých odchodech lidí, kterým víc není souzeno se setkat. Tajně oplakala nejmladší ze svých čtyř dětí, a přesto že navenek nikdy nepřestávala věřit v jeho brzký návrat, v duchu ho již uložila do neznámého hrobu.

Naštěstí ji osud ušetřil údělu miliónu jiných matek. Několik dní po příchodu rudoarmejců se do Sklenné vrátil i Jozef Kremeň. Pohublý a zamlklý. Zatímco výrostci, kteří se odvážili hodit za utíkajícími Němci jeden ruční granát, chvástavě zveličovali svoje hrdinství, mladý sklář sotva utrousil slůvko o tom, kde strávil dlouhý čas fašistického obklíčení. Až po mnoha letech neochotně přiznal, že v partyzánském oddílu Sloboda. Podle všeho chtěl myslet pouze na otcovo tajemství, jak vyfouknout číšku, aby zvučela jako ladička, leskla se jako vzácný čirý kov a její stonek nebyl silnější než koňská žíně. Na Ivanovo naléhání pouze jednou popsal život v oddílu pouhými sedmi slovy: Krutá zima, hlad a téměř bezcenný život. –

Syn znal málomluvného otce: nevytáhneš z něho víc, než kolik má v úmyslu prozradit, a i to málo jen naznačí. Musíš se domýšlet, představovat si. Neuspokojené představy vyvolávají touhu svěřit se s nimi někomu, komu věříš. Proto také jednou plaše vyprávěl o svém otci – hrdinovi Daně Mate jevové.

Za takové slabé chvilky se někdy i pyká.

Dana nerozhodně sklonila hlavu.

„Ivane!“ zašeptala vyčítavě. „Věděl jsi. Vždyť jednou.“

„Jenom jsem si myslel…,“ pokusil se namítnout.

„Ne. Věděl jsi o tom stejně dobře, jako třeba soudruh učitel…“

„Ale…“

„Moment!“ Petr autoritativně zvedl ruku. „Nezlob se, Ivane, opravdu tě nechápu. Přitom si myslím, že nejsem sám. Nechápu například, proč tajíš, že jsi o tom věděl. Na tom přece není nic špatného, namouvěru, jako kdybych třeba já neměl právo vědět, co kdysi dělal můj otec! Směšné! V tvém případě…,“ na okamžik se zarazil, ale hned odhodlaně pokračoval:. „… je mnoho nejasného. Když někdo lže jednou, proč by se mu mělo věřit podruhé?“

V mlčení ostatních vycítil Ivan bezvýhradný souhlas.

„Věřte si teda Šprtounovi, a ne mně!“ odsekl, vděčný hustému šeru, které zakrývalo ruměnec, rozlévající se mu po tváři.

„To není jasná odpověď.“

„Aspoň tak jasná, jako bys to řekl ty sám.“

„Peter by dal čestné slovo!“ suše podotkl Ďufy.

Ivan vybuchl.

„Dám čestné slovo… Dám! Ale při něčem důležitějším, a ne při vašich prkotinách. Najednou se vám hodí do karet obviňovat mne, no prosím, poslužte si!“ Vyskočil z křesla a hrozivě se sklonil nad nehybně sedícího Petra. Slova, která ho měla ospravedlnit, se nechtěně začala měnit v sebeobžalobu, což si zlostí zaslepený a hluchý Ivan v této chvíli ani nemohl uvědomit.

„Kdo se vás prosil o to, abyste se o nás starali? O mého otce i o mne, ha? Hrajete si na detektivy a strkáte nosy do věcí, do kterých vám vůbec nic není. Kremeňové se obejdou i bez vás, takových… , takových děcek. I já bez Kvarteta, abyste věděli…“

Zarazil se, ale urážlivé slovo zpět nevezmeš. Dana vzrušeně vyskočila z pohovky a ztratila se na schodech z půdy. Právě Japonka, na jejímž názoru mu záleželo.

Ať si jdou! Všichni ať jdou! Beztak jím zanedlouho začnou opovrhovat. Peter s Ďufym mlčky odešli za Danou. Ivan je sledoval se zaťatými zuby. Mlčení znamená víc než podezřeni, jakmile přátelé mezi sebou mlčí, není už mezi nimi důvěry.

V. CO OBSAHOVAL ŽLUTÝ SEŠIT

SVĚDECTVÍ Č. 2

Začátek léta roku 1947 přinesl neobvyklá horka. Budova okresního velitelství SNB v M., obložená na stěnách tmavočervenými keramickými kachlíčky, se v tyto dny stala výhní; sytá barva stěn pohlcovala sluneční paprsky a v kancelářích přehřívala vzduch do nedýchatelná, přičemž otevřená okna a dveře vytvářely zase průvan, který s rafinovanou zlomyslností odnášel ze stolů každý kousek papíru. Samozřejmě že si nevybíral mezi prázdným kancelářským archem a mezi listinou s označením TAJNÉ, nebo dokonce – PŘÍSNĚ TAJNÉ.

Strážmistr Machovič stál před stolem nadřízeného. Čekal na jeden ze všedních rozkazů, které kromě službu konajícího důstojníka nikoho jiného nezajímají.

Ale velitel neobvykle odložil vojenskou strohost a kupodivu až laskavě ukázal na židli před sebou.

„Záležitost, kterou ti přidělím k vyšetření, přiděluji především komunistovi, soudruhu Machoviči,“ řekl kapitán. „příslušníkovi Sboru, samozřejmě, ale především komunistovi, to měj stále na paměti! Jak víš, ještě stále nejsme hotovi s usvědčováním a odhalováním všech těch živlů, které za fašistické vlády páchaly různé podlosti na našich lidech. Páni z demokratické strany jako by ani neměli zájem na vypátrání menších, ale stále nebezpečných zločinců, gardistů, tvrdohlavých luďáků i konfidentů Ústřední státní bezpečnosti a po potlačení povstání donášečů sicherheitsdienstu. Ty jsi nebyl v horách, že?“

„V Bratislavě jsem pracoval v ilegální stranické buňce.“

„Vím, vím… A já jsem na fašisty střílel v Jegorovově brigádě Škoda že právě mně nezbývá čas na vyšetření tohoto případu. Velitelská funkce je někdy jako ocelová košile, že ani ruce nemůžeš předpažit.“

„Přidělíte mi teda případ, pane kapitáne?“

„Případ, případ,“ slabě se pousmál kapitán. „Vlastně dosud není jasné, zda jde o případ skutečné zrady partyzánů, nebo o nějakou nešťastnou náhodou. To musíš zjistit ty, strážmistře. Někdo jiný by třeba měl, řekněme, zájem zkreslit fakta.“

Ze zásuvky vytáhl obložku s vytištěným nápisem v pravém horním rohu: ODRIAD SLOBODA. Usadil se na židli a začal skládat větu k větě: „Tvůj případ se týká partyzánského oddílu Sloboda. Vše o jeho činnosti, významnějších přepadech, i jména velitelů a jejich adresy najdeš ve fasciklu. Je v něm i dopis matky jednoho partyzána, Kataríny Halahijové. Paní Halahijová se krátce po skončení války dozvěděla, že v oddílu bojoval a padl její jediný syn Juraj. Je vdova, dovedeš si teda představit, jak asi přijala tuto zprávu. Zpočátku jí nemohla ani uvěřit. Navštěvovala spolubojovníky svého syna, od kterých se chtěla dozvědět, že zpráva je omyl, jakých se v chaosu války přihodí tisíce. Bohužel, spolubojovníci se na Juraje Halahiju dobře pamatovali a museli matce jen potvrdit hroznou pravdu. Juro zahynul v boji s přepadovou četou horských myslivců na Černé skále, nedaleko Kamence.

Tuto zprávu později potvrdila i exhumace jedné ze čtyř mrtvol partyzánů na hřbitově ve Velkém Drieni.

Při pátrání po synově osudu se vdova Halahijová dozvěděla něco bližšího o celé záležitosti. Mládenec, dřevorubec, padl s dalšími třemi členy zásobovací skupiny, která se koncem ledna 1945 vracela do tábora oddílu z Hrabiny, odkud nesla zásoby potravin. Jistý žijící partyzán, jehož jméno vdova záměrně neuvádí, tvrdí, že zásobovací skupinu někdo vyzradil Němcům ve Velkém Drieni. Původní počet zásobovačů byl totiž – pět. Ano, pět partyzánů, ale krátce po boji našli jen čtyři mrtvoly. Matka Halahijová psala do Prahy na ministerstvo spravedlnosti, odtamtud poslali dopis do Bratislavy Svazu partyzánů a odtud ho, po stručném přešetření, odevzdali našemu okresnímu velitelství SNB.“

„Trvalo to mimořádně dlouho,“ zabručel Machovič.

„V zájmu pravdy je třeba být trpělivý. V naší práci platí víc než u krejčího: dvakrát měř, jednou řež!“

Strážmistr ukázal na desky. „Jsou to výsledky vyšetřování?“

„Svědectví bývalého velitele oddílu Michala Z.“

„A… jaké?“

„Zradu vylučuje.“

„Jak může tak jistě…?“ neudržel se strážmistr, ale kapitán ho přerušil.

„Jsi nějak prudký! Hr hr! Kdo jiný má znát lépe své lidi než velitel? Michala Z. znám osobně, je to čestný důstojník a upřímný vlastenec. Pravda, i on se může mýlit, to nepopírám.“

„Příliš důvěry je někdy horší než nedůvěra.“

„Je vidět, že jsi teprve nedávno absolvoval kurs,“ pokyvoval hlavou kapitán a netvářil se příliš spokojeně. Strážmistr si to s pocitem zahanbení i uvědomil. „Mýlit se může i vdova Halahijová, i neznámý partyzán. U matky je to celkem pochopitelné. Trpí bolestí a žalem, ale třebaže by její pohnutky byly jakkoli čestné, nemůžeme připustit, aby případně pykal nevinný. Variant řešení je několik: buď jde o zradu (tehdy mohl zradit pátý partyzán, ale i někdo neznámý z civilního obyvatelstva v okolí), nebo jde o náhodu, jakých se ve skutečném boji přihodí víc než dost. Dokonce může jít jen o pouhou zbabělost pátého, který se později ztratil mezi milióny lidí a kterého dnes velitel nevědomky kryje. Viníkem může být jednotlivec anebo skupina lidí… Může být už mrtvý, dokonce to může být! někdo ze zrádců už odsouzených, kterému právě tento čin nedokázali. Mohl také utéci s ustupujícími fašisty a žije někde v zahraničí a tak dále, a tak dále… My jsme povinni zjistit pravdu, ať už je jakákoli, rozumíš, soudruhu Machoviči?“

„Rozkaz!“ strážmistr vytušil nadcházející konec rozhovoru, a proto vstal.

„Mimochodem,“ dodal kapitán, „partyzáni z oddílu Sloboda zajali velitele čety horských myslivců, která přepadla zásobovací skupinu na Černé skále. Ten poručík, jmenoval se tuším Meissinger, si psal deník. Tak se naše úřady dozvěděly po válce, kdo z Velkého Drieně a okolí zrazoval Němcům… Ale o přepadení na Černé skále byla v deníku jediná stručná poznámka, něco v tom smyslu, že četa se střetla se čtyřmi, opakuji – čtyřmi bandity a zlikvidovala je. Po hrdinném boji ovšem, jak jinak, po hrdinném boji ze strany fašistů,“ ušklíbl se kapitán. „No, nepovažuj to za čerstvou stopu!“

„A ten poručík…, kde je?“

„Ne-do-sa-ži-tel-ný,“ slabikoval kapitán.

„Někde v zajateckém táboře?“

„V sedmém pekle. Byl to prý mimořádně fanatický nacista. Rusové už stáli před Berlínem a on stále kvákal o führerově tajné zbrani a o konečném vítězství.“

„Rozumím,“ přikývl strážmistr.

„Tak zlom vaz!“ Kapitán mu podal ruku. „Do Hrabiny a Drieně odcestuj ještě dnes!“

„Rozkaz!“

„V civilu, ale s pistolí!“ připomenul kapitán. „Tam je velmi opuštěný a divoký kraj. Černá skála je nebezpečná. Leží prý na ní jakási kletba, jestli leží, nechť si leží, jenže, hm…, před měsícem našli na dně propasti mrtvého turistu.“

„Zřítil se?“

„Zřítil, ale nejdřív ho někdo střelil do zad…“

V poloprázdném vozu osobního vlaku nemohl strážmistr zapomenout na starosti, které ho začaly upoutávat už po prvním přečtení chudých výsledků vyšetřování. Skutečně – kromě dopisu Kataríny Halahijové a telegraficky stručné výpovědi Michala Z. neobsahovaly desky nic, z čeho by se daly systematičtěji sestavit příčiny tragického přepadu na Černé skále. Pozoruhodná je jen tvrdohlavost, s jakou vdova zatajuje jméno svého partyzánského informátora; po naléhání vyšetřovatele začala dokonce vyprávět cosi o „božím vnuknutí“, ale některé, až detailní znalosti života oddílu naznačují, že jí je musel prozradit pouze přímý účastník bojů. Proč však tak zarputile tají jeho jméno?

Ve Velkém Drieni skončil vlak svou namáhavou pout! Strážmistrovi stačil pohled od dřevěné nádražní budovy, aby věděl, že přicestoval do jiného světa. Miniaturní náměstí s několika nízkými, ale už zděnými domky a do kopců roztroušené dřevěné chalupy, některé s novými šindelovými střechami. Prašná silnice se ztrácela za zatáčkou u hřbitova s křivými kříži a s polorozpadlou márnicí.

„Jak daleko je Hrabina?“

Starý výpravčí ukázal k zatáčce.

„Tak tři čtyři hodiny. Ale musíte jít ostře!“ dodal a zkoumavě si prohlížel Machovičův turistický oděv.

„Turista?“ vyzvídal výpravčí.

„Chci se trochu porozhlédnout po kraji.“

„Hej… pěkný kraj pro toho, kdo má času nazbyt.“

„Nechodívají k vám výletníci?“

„Ti sváteční věru ne,“ dost ochotně odpovídal výpravčí. „Nejsme tu vybavený jako v Hágách nebo Demánové. Pod holým nebem nocovat – dostaneš akorát revma, jestli, snad…,“ zarazil se.

Strážmistr se tvářil jako naprosto nezkušený tramp – zelenáč. Výpravčí ho už očividně začal litovat a přátelsky dodal:

„Hluboko do hor nechoďte, jestli vám můžu radit. Nedávno to tu pročesávali četníci.“

„Copak? Zatoužili po čerstvém vzduchu?“

„Dva z nich šlápli na minu po Němčourech. Říkali, že co nejdřív pošlou takové ty… pyrotechniky, ale dosud se nikdo neukázal. A možná že ano, mně se nikdo k raportu meldovat nebude. Tam nahoře,“ ukázal na vzdálené vrchy, „leží toho svinstva na každém kroku. Držte se alespoň cesty, pokud nechcete zabloudit!“

Nečekaje na odpověď vracel se do nádražní budovy. Jako by tomuto „turistovi“ náhle přestal věřit. Kde se to dva roky po válce bere v lidech – takhle se toulat nehostinnými lesy?

Po silnici plné hlubokých vyschlých výmolů od kol formanských povozů se Machovič dostal až do Hrabiny. Slunce se právě spouštělo za ostré hřebeny jedlí, tmavomodrý stín začal přikrývat nevelké plochy luk mezi hustým porostem. Vrchy splývaly do široké tmavé stuhy, ovíjející tento zapadlý kout země.

„Turistovi“ přála náhoda. Před školou právě stála skupinka žen v tmavých sukních. Když postřehly vysokou postavu neznámého, zmlkly a zvědavě si ho prohlížely.

„Dobrý večer,“ pozdravil Machovič.

„Dej pánbůh,“ odvětily přátelské hlasy.

„Hledám Lovosíka. Antona Lovosíka.“

„Vy jste ten inženýr, co má vyměřovat?“ zeptala se mladá žena příjemné opálené tváře. Machovič odolal nutkání lhát a s úsměvem zavrtěl hlavou.

Ženy posmutněly.

„Čekáme ho každý den. Na Kamenci se má stavět chata, úplný hotel, víte? Chlapi by si měli na čem zarobit nějakou korunku,“ vysvětlovala mladá.

„Ten nepřijde tak brzo,“ ozvala se druhá, se stopami bývalé krásy, ale i odříkání a hladu. „Ty Němci tam nakladli miny, a dokud samy nevybuchnou jedna po druhé, nepřijde žádný pán, ani muž ti nic nevydělá.“ Potom, jako by si náhle vzpomněla na „turistovu“ žádost, ukázala k širokému domu na úbočí prudce stoupajícího svahu.

„Tam bydlí Tóno Lovosík. Můj bratr.“

„Děkuji, paní Lovosí…,“ odpověděl strážmistr a zarazil se. Opravila ho:

„Jmenuji se Hadžabová. Neslyšel jste už to jméno?“

„Opravdu Jsem neměl příležitost…“

„Když nejste inženýr, jdete kvůli partyzánům,“ pokračovala podrážděně. Ženy si ho začaly zkoumavěji, ale o poznání nepřátelštěji přeměňovat. Vlastně, mohly by mít důvod, zauvažoval Machovič. Znal jméno Hadžaba.

Velitel Michal Z. ho uvedl ve výpovědi jako spojku oddílu ve Velkém Driem.

„Za Tónem chodějí jen kvůli partyzánům,“ vykládala Hadžabová. „A vždycky jsou z toho jen mrzutosti. Minulý měsíc přišel jeden a potom ho chlapi našli roztříštěného pod Černou skálou. Předtím ho každý varoval, aby nelezl na ten proklatý kopec, ale pán si, samozřejmě, mlel jen svoje: ‚Musím tam, musím…‘ Potom tu slídili četníci, lidi vyšetřovali… Vím, že to musí být, ale dost jsme si takové dobroty užili za Němců.“

Ženy mlčky přisvědčovaly. Začaly se rozcházet, každá náhle jako zařezaná.

Ramenatý horal, čtyřicátník, který by jistě dokázal omráčit pěstí i medvěda, zavedl Machoviče do tmavé místnosti a dlouho zapaloval knot petrolejky. Host si s úlevou natáhl unavené nohy a rozhlížel se po útulně zařízené jizbě. Zrak mu padl i na pušku opřenou o pelest postele.

„Mám na ni povolení,“ zabručel Lovosík, ačkoli neodtrhl oči od plaménku v cylindru. „Jsem členem Národního výboru ve Velkém Drieni a tady na funkcionáře pořádá ještě kdekdo honičku…“

„Banderovci?“

„Taková i jinaká havěť,“ vyhýbavě reptal Lovosík. Posadil se proti mladému muži a opřel si ruce o kolona.

„Chcete přenocovat, že ano?“

„Velitel Michal o vás říkal, že od dveří neodeženete…“

„Nesluší se odhánět lidi od dveří. A… komandír, stále je u vojska?“

Lovosíkův hlas nevyjadřoval překvapení, ale vřelosti v něm nebylo ani zrnko víc.

„V armádě. Zvykl si…“

„Jakou má hodnost?“

Úsečná otázka připomenula strážmistrovi, že bez prozrazení pravé příčiny návštěvy se od horala mnoho nedozví. Muž s tváří jakoby vytesanou z kamene skutečně nevypadal jako někdo, kdo se nemůže dočkat příležitostného hosta, aby mu vyzradil své nejskrytější myšlenky. Dřív než odpověděl, nepostřehnutelným pohybem se přesvědčil, zda pistole v podpažním pouzdře leží na svém místě, a potom vytáhl legitimaci příslušníka SNB. Horal se naklonil k petrolejové lampě a pozorně, pomalu četl řádek za řádkem.

„Velitel Michal je dnes kapitánem,“ odpověděl Machovič spíš proto, aby přerušil dlouhé mlčení. Horal jen přikývl, položil legitimaci na kraj stolu, aby ji nemusel podat hostovi přímo do rukou, a pozvolna si odsunul stoličku víc do stínu. Světlo petrolejky osvětlovalo strážmistrovu hubenou tvář; zůstal v této poloze rozhodnut tvářit se, že si nevšiml této výhody spolubesedníka.

„Přicházíte kvůli Černé skále,“ zabručel Lovosík. Nečekaje na odpověď pokračoval: „Na Černé skále leží kletba. Jestli se vám zdá, že vypravuju báchorky, nemusíte mne poslouchat.“

Strážmistr postřehl v jeho hlase tón svárlivosti.

„Není tvrzení bez příčiny,“ poznamenal neutrálně.

„Pokud si pamatuji, na Černé přišlo o život nejméně deset… Pravda, pamatuji si, chválabohu, dost, vždyť už mi táhne k padesátce. V mládí, když jsme se učili pytlačit, vyhýbali jsme se Černé jako čert kříži,“ tiše se zasmál Lovosík. „Ale jen v zimě; pod sněhem je převis na skále nebezpečný. Jdeš a jdeš, neodhadneš vzdálenost od propasti, a když necítíš pevnou zem potí nohama, je obyčejně už pozdě.“

„Jen v zimě?“

„Lidé umírají v každé roční době,“ připustil Lovosík.

„Teda i v létě se umírá na Černé skále tak záhadně?“ pokusil se strážmistr usměrnit rozhovor k žádoucímu tématu. Horal však nepatřil k mluvkům; po každé větě se vždy nadlouho odmlčel, jako to dělají lidé, kteří váží každé slovo na citlivých vážkách. Nebo pramení tato neochota z obavy, že prozradí víc, než měl v úmyslu?

Strážmistr musel opakovat poznámku; teprve potom Lovosík neochotně souhlasil:

„Myslíte toho chudáka…, toho… posledního?“

„Jedno s druhým…“

„Patřil k vám?“ tentokrát se horal neovládl; otázku vyslovil příliš brzy, příliš naléhavě. Ale strážmistr mu nemohl prozradit, že ani SNB neví o mrtvém o mnoho víc. Jedinou, dosud bezcennou stopou je jeho oblek se značkou předválečné vídeňské firmy.

„Vražda musí být vyšetřena: nezáleží na tom, kdo je obětí,“ odpověděl vyhýbavě.

„Varoval jsem ho… Není dobré potloukat se po lesích, dokud nejsou čisté. Ale ani kdybych mu předpověděl, že za stromem na něho vystřelí banderovec, nedal by si poradit. Člověka s takovou povahou po dobrém nepřesvědčíš; z očí mu koukala taková zvláštní vyzývavost pustit se do křížku třeba s regimentem rváčů.“

„Proč šel za vámi?“

„A za kým měl jít?“ podivil se upřímně Lovosík. Nebyl to strojený údiv, spíše překvapení nad naivní otázkou. Kdo jiný v Hrabině by mohl znát Černou skálu lépe než Anton Lovosík? Neznámý přišel do osady, vyptával se na Černou skálu, a zašel tedy i za Lovosíkem.

„Přišel,“ pokračoval už trochu rozveseleně Lovosík, „a ptal se na cestu. To dá zdravý rozum, že jsem se pokoušel zjistit, proč chce právě na Černou; nevypadal zrovna jako turista, a – mezi námi – turistovi bych věřil ze všeho nejméně. Ale nic takového neřekl,“ dodal po chvíli téměř lítostivě.

Strážmistr se nedal zmást.

„Nebylo vám divné, že takový napohled nevinný výlet ho stál život?“

„Život?“ ušklíbl se Lovosík. „Mladý pane, v tomto kraji jsme si už zvykli na střelbu i na mrtvé.“

„Od konce války uplynulo bezmála dva a půl roku.“

„Banderovci pořád střílejí ze zálohy,“ odpověděl Lovosík.

„Toho člověka nezastřelili odněkud z úkrytu za stromem, ale zblízka. Pistolí. Němci tenhle výstřel nazývali genickschuss.“

„Genikšús, hej,“ přisvědčil horal. „Namouduši, kdejaký fric se ještě může potloukat po lesích, to nepopírám, i když si to věru nemyslím.“

„No právě! Ale připusťme, že se jich tam několik skrývá, těch, kteří se obávají zajetí. Takoví štvanci se však vyhýbají setkáním, dávají pozor, aby nenechali někde důkazy o své přítomnosti. Koneckonců, jsou dost inteligentní na to, aby nechali mrtvolu ležet volně, ne?“

„Máte pravdu,“ připustil horal.

Machovič si posunul stoličku blíž, aby mu viděl do tváře. Horal se neodtáhl, jen pevněji stiskl rty.

„Předpokládejme spíš,“ důrazně pokračoval strážmistr, „že v horách se nepotuluje ani skupina Němců, či banderovců, ani šílenec…“ Neřekl místní, tuto alternativu nechtěl uvést. „Neznámý turista vás navštívil a potom odešel na Černou skálu. Kdo o tom všechno věděl?“

„Nuž…, zajisté celá osada. Ten nešťastník se tím nijak netajil.“

„Ale musel prozradit důvod,“ téměř zlostně zvolal strážmistr. Místo odpovědi horal jen pokrčil rameny.

„Tu v horách není zvykem udeřit zezadu,“ řekl vyčítavě.

„Důvod,“ zoufale opakoval Machovič. „Podívejte se, Lovosíku, vy nejste chlap, který mi začne vysvětlovat cestu do hor dřív, dokud se nedozví, proč tam jdu. Ba dokonce si myslím, že se vám musel nejdřív legitimovat. Nechci vám lichotit nebo do vás rýpat, ale vy nepatříte k důvěřivcům, obzvlášť když žijete v takovém divokém kraji. A teď dobře poslouchejte, Lovosíku! Neznámého našil ležet pod Černou skálou, to už víte. Víte také, že neměl u sebe žádné doklady?“

„Asi měl důvod nemít u sebe legitimaci,“ stroze odpověděl horal.

„Můj služební průkaz jste viděl,“ Machovič se přinutil klidně uvažovat.

„Jinak bych se s vámi vůbec nebavil…“

„Dobře teda, abych vás přesvědčil, že nechci na vás pouze vyzvídat, řeknu vic: Ten neznámý šel na Černou skálu proto, aby zjistil, proč vlastně tak zbytečně zahynuli čtyři partyzáni z oddílu Sloboda.“

Ani kdyby vedle horala vybuchl ruční granát, netrhlo by to tím mohutným tělem víc než při této poznámce. Silný chlap se zdvihl ze židle, naklonil se nad strážmistrem a vykřikl:

„Tak… proto jste…?“

„Proč?“ zeptal se zmatený Machovič. Chabý argument vystřelil naslepo; očekával ironické, povznešené námitky, ale ne takovýto prudký až živočišný projev zlosti.

„Proč… jsem?“ opakoval.

Horal odložil masku kamenné lhostejnosti a nenávistně odsekával slovo za slovem.

„Mysleli jsme si, když Rusové odtud vyhnali frice, že bude klid… A najednou se začaly trousit řeči: Prý někdo z Hrabiny zradil. Pravda, řečem hráz nepostavíš a zlou myšlenku do sítě jako ptáka nechytíš – ale od nás nikdo nezradil. Rozumíte, pán policajt? Ne-zra-dil,“ důrazně slabikoval horal. „Proč by i někdo zrazoval? Všichni živili partyzány, každý podle toho, kolik měl a mohl dát. Netvrdím, že každý to dělal z lásky k těm zarostlým, špinavým a zavšiveným chlapům v horách. Někteří dávali proto, protože v oddílu měli někoho z rodiny, jiní proto, že měli strach… Nu věru, dáš poslední jalovičku a kromě zaplaťpánbůh nemáš nic. Vlastní děti nenakrmíš ani nejvroucnějším poděkováním. Tak či jinak, Hrabinčani byli s Michalovými lidmi pevně svázáni. Každý měl u Němců vroubek. A proto nikdo nemohl zradit, ani kdyby chtěl…, jako že, přisámbohu, nikdo nechtěl.“

Horal se očividně jen s námahou opanoval, aby si v čisté místností pořádně neodplivl, a tiše řekl:

„Víc ze mne nedostanete ani slovo, i kdybyste mě vzal rovnou do arestu.“

„Ale jděte!“ usmál se strážmistr. Lovosík si jeho úsměv vyložil po svém. Vzdorovitě pohodil hlavou.

„Neseděl jsem tam jedenkrát. Nevinného zavřít můžete, ale pustit musíte.“

„Nepodezírám nikoho zdejšího,“ uklidňoval ho strážmistr. „Alespoň zatím ne,“ opravil se podle pravdy. „Vyšetřuji žádost jisté vdovy Halahijové.“

„Aha,“ odpověděl Lovosík. „Jurovy matky. Už to vyšetřovali.“

„Bez výsledku.“

„Vytrhni z dlaně chlup, když tam neroste.“

„Pamatujete se na něho?“ obracel kormidlo rozhovoru strážmistr, vděčný chvilce ticha, která se rozhostila.

„Na Juru? Jako na ostatní…“

„Nakonec, se přece jen dohovoříme.“ zaradoval se strážmistr.

„Dohovoříme, dohovoříme!“ napůl zlostně, napůl potměšile odsekl horal. „Poslouchejte, mladý pánko, lovil jste někdy vlky?“

„Nikdy,“ přiznal se strážmistr.

„Vlky je možno nejen střílet, ale i chytat do pastí. I já jsem kladl nástrahy, a ne pouze na vlky, přiznávám. Dávejte pozor! Na vlka si připravíte past: silný ocelový prut na struně, aby udeřil přímo do vazu. Tak pastí připravoval můj otec. Jednou, zamlada, jsem se vydal na jejich obhlídku. Zdálky jsem slyšel vytí…, takové žalostné, že mi až mráz přeběhl po zádech, a vtom jsem už slyšel i zaječí pláč, i předsmrtné kňučení laňky. Tiše se přibližuju a vidím – pod prutem leží malé vlče. Životem doplatilo na zvědavost. Vlčice-matka vyje, skáče na stromy, hryže je, tak zuřivě je hryže, jako by zešílela. Všude kolem byly vidět na stromech stopy po jejích tesácích. Opravdu jsem měl štěstí, že mě v tom žalu neucítila.“

„A…?“ strážmistr si hrál na nechápavého.

„Matka!“ významně řekl. Lovosík. „Matka chrání své mládě, a když se jí to nepodaří, běsní. Načisto běsni…, pokud je zuřivá. Pokud je plachá, zaleze do brlohu a teskní. Haláhijka, potěš ji pánbůh, je mi jí líto, vždyť přišla o jediného syna, je zlostná babizna. Žal křiví povahu – a ji pokroutil načisto.“

„Znáte ji?“

„Po válce tu byla slídit co a jak… Tehdy jsme ty čtyři už převezli do Velkého Drieně na hřbitov. Tam budou mít důstojnější místo na odpočinek: hned po přechodu fronty o tom rozhodl národní výbor. Halahijová přísahala nad synovou mrtvolou, že viníka holýma rukama smete z povrchu zemského…,“ Lovosík se smutně pousmál. „Kde najde toho frice, který ho oddělal?“

„Ta válka!“ vzdychl Machovič.

„A zbytečná. Zbytečná… Jenže buď jak buď, kolik matek ztratilo své děti? Jiné je třeba hnát k odpovědnosti, a ne kousat kolem sebe jako ta vlčice. Jenom křivdy napáchala, chuděra.“

„Halahijová?“

„Ta, pravdaže ta! Po Hrabině chodila z domu do domu a nakonec napsala až kamsi do Prahy. Prý toho nešťastného dne, kdy fricové přepadli na Černé partyzány, někdo z Hrabiny upozornil horské myslivce na slabě zavátou stopu lyží Ale proč vám to vypravuji. Víte to lip než já…“

„Tuto možnost bezpečnostní orgány vyloučily,“ podotkl Machovič. „Je tu však jiný problém: Kolik partyzánů přicházelo pro provinant?“

„Jak kdy. Tři, čtyři, pět… i šest.“

„A toho večera? Pamatujete se?“

„Na to se mě ptali už několikrát. Pět. Pět jich bylo.“

„Všechny jste je znal?“

„Jak by ne? Měl jsem pro ně připravenou hovězí kýtu…, za maštalí jsem ji uložil do sněhu. Ženě jsem řekl, aby navařila lipový čaj.“

„Na Černé skále však zastřelili pouze čtyři.“

„Moskala, Hadžabova syna Petra, co byl déle sloužícím četařem u pěchoty. Marka a toho… Halahiju.“

„A pátého?“

Lovosík opět pokrčil rameny.

„Říkali mu Chrust,“ pokračoval Machovič.

„Říkali mu tak.“

„Neznáte jeho skutečné jméno?“

Horal záporně zavrtěl hlavou.

„Proč se nezeptáte velitele Michala?“ řekl po chvíli.

„V oddílu neprozradil své občanské jméno, jméno, pod kterým ho vedli v seznamu, neexistuje.“

Horal si významně odkašlal, jako by říkal: Neobrátil ses právě na nejlepší adresu, můj milý. A to si říkáš – vyšetřovatel?

„Jak vypadal?“

„Nezdrželi se tu u mne dlouho. Dokonce odmítli čaj, prý už ho jinde vypili na litry. Jen ten nejmladší, Chrúst, se nedal pobízet… Nemohlo mu být víc než dvacet let. Pobledlý, ve starém vojenském kabátě se zdál slabý.“ Horal pomalu přidával slovo ke slovu; očividně se snažil podrobně se rozpomenout. „Široké čelo, ano…, mezi obočím měl vrásku, dělala mu obličej starší, jako by stále o něčem uvažoval, anebo jako by se nad něčím – rmoutil.“

„Říkal něco? Vzpomeňte si!“

„Nu…,“ váhavě pokračoval horal, „tak se mi zdá, že něco o píšťalách. Pravda, o píšťalách. Povídal: ‚Až se tohle skončí a já zase vezmu do rukou píšťalu…“

„Jak to myslel?“

„Pánbůh ví, zda si rád zapískal, nebo je vyřezával. Marek, jako jejich velitel, pospíchal. Zvedal se vítr a obloha byla bezhvězdná. Zanedlouho se zvedla fujavice.“

„Neřekl, odkud pochází? Nebo co dělal předtím, než se dostal mezi partyzány? Nemluvil o rodičích, sourozencích?“

„Prohodil jsem s ním snad pět šest slov.“

„Anebo…,“ začal strážmistr, ale horal ho přerušil.

„Mladý pane, nemyslete si, že k vám cítím cosi jako úctu. Ale mám pochopení… Chcete vyhovět Halabijce.

Nebo svým nadřízeným, všechno je jedno. Ale podle mne jste chytil kladivo za nesprávný konec. Jděte mezi bývalé partyzány. Ti vám nejspíš prozradí něco nového o tom… Chrústovi. Tak hodně štěstí,“ ušklíbl se horal.

Strážmistr se tvářil, jako by si nevšiml vyzývavého posměchu.

„Nás už se dost kvůli tomu navyšetřovali,“ dodal Lovosík. „Slídili, za slovíčka chytali – a nakonec odtáhli s dlouhým nosem.“

Rozevřel před sebou široké dlaně. I při slabém světle začazené petrolejky Machovič rozeznal silné uzlovité prsty, trochu už pokřivené od těžké práce, připomínající pařáty dravého ptáka.

„Takové ruce neukazují nepříteli správnou cestu, mladý pánko.“

V gestu byla i výzva: Kdo se jim chce dostat do sevření, ať se jen odváží podezírat je z falešného míchání karet!

„Kdo z Hrabiny bv mohl ještě něco říci o té poslední noci?“

„Všichni a nikdo,“ odsekl horal. „Všechno, co vím já, znají i ostatní. Nemyslím si, že by někdo u nás střežil tajemství, které zase neznám já.“

„Příčina toho přepadení není stále vyjasněná.“

„Byla to náhoda.“ Lovosíkův zlostný, ale i naléhavý bas zaduněl v temné místnosti jako náhlý hrom z čistého nebe.

„Nevěřím na takové náhody. Kam se poděl pátý?“

„Hledejte si ho! To je vaše práce…“

„Pomůže mi někdo jiný. Kdo z Hrabiny byl v oddílu?“

„Všichni se hlásíme k Michalovu oddílu…“

„A co Chrústův přítel?“ Strážmistr zalovil v paměti jméno dalšího dosud neznámého partyzána. „Jmenoval se Topas. Co víte o něm?“

„Ha! Kam ten se ve světě vytratil!“ odsekl Lovosík. „Válku přežil ve Velkém Drieni. Odložil automat a frnk! Hledejte si ho!“

Tón horalova hlasu se opět stával nepřátelský. Strážmistr marně přemýšlel, co spíš probouzí jeho zlost: podezřívání některého – zatím ještě neznámého – místního obyvatele ze zrady, nebo nepříliš čisté svědomí? Chvilkami se i zdálo, že Lovosík chce něco dodat, vysvětlit, ale vždy se včas zarazil.

Pokusil se ještě jednou prolomit ledy vzájemné nedůvěry.

„Proč vy tak ke mně…, Lovosíku?“

Horal ho neuznal za hodna odpovědi.

Strážmistr vstal.

„Nu, opravdu mi nic neřeknete, Lovosíku?“

„Dával jsem partyzánům jídlo,“ horalovi se chvěl hlas potlačovaným hněvem, „ženu i děti jsem vystavoval nebezpečí, že je zastřelí. A proč to všechno? Aby nám už konečně nechodili po domech vrtáci, pro které řeč poctivého člověka není víc než to… smradlavé…“

Když zpozoroval, že se host chce vydat na noc ven, jen se ušklíbl, avšak o poznání přátelštěji.

„Do tmy vás nepustím: i když se mi, jako policajt, příliš nezamlouváte. Jste přece jenom host, to je marné. Žena už vám přichystala lůžko v zadní místnosti. A…“ na okamžik zaváhal, potom vykouzlil na tváři skoupý úsměv: „… abyste mne nechápal špatně! Nepřeji vám nic zlého. Nepatříme k sobě, to je to. Brzy na to přijdete sám, až vám budou o Tónovi Lovosíkovi vyprávět jako o vyhlášeném pytlákovi a, hé…, nač to tajit, i pašerákovi. Dnes už mě žádné hlouposti nenapadají, ale když jsem s policajtem, jako by mě šídlem hladil.“

„Mýlíte se v nás,“ suše podotkl Machovič.

„Možná že jo, možná že ne. Uvidíme, jak se za čas vybarvíte.“

Druhého dne v poledne se strážmistr dostal k starému táboru partyzánského oddílu Sloboda. Ráno odmítl horalovu nabídku, který mu chtěl dělat průvodce; podrobně si dal vyložit cestu a na okraj speciálky si do rámečku zapsal jména těch, kteří by mohli něco vědět o Chrústovi a o jeho snad jediném příteli Topasoví. Lovosík mu je prozradil kupodivu velmi ochotně, jako by se s teplými slunečními paprsky probouzejícího dne začal dívat na vyšetřovatele jinýma očima. Ze dvora mu ukázal i vzdálené hřebeny a jmenoval je: Kamenec, Čertova pec, Králová, Brasník, Černá skála.

Černou skálu, která nezvané vábí a zákeřně je strhává do propasti.

K táboru vedla vyšlapaná cesta. V jeho blízkosti čas od času těžili dřevo; dřevorubcům se toto místo zdálo nejbezpečnější – a právem: do prostoru střeženého partyzány nemohli Němci naklást miny.

Na úzké mýtince zůstalo několik holých, černých kruhů po vatrách, ve svahu vyhloubené zemljanky zarůstaly trávou a z jejich temných otvorů táhl pach vlhka, plesniviny a hnijícího dřeva. Strážmistr chodil od zemljanky k zemljance, pokoušel se uhodnout, kde asi žil velitel se štábem oddílu. V jedné našel i zežloutlé zbytky papírového obvazu, jinde rozluštil iniciálky a data vyřezaná do smrkových klád, kterými byly obloženy stěny. Všechny si pozorně opsal do zápisníku. Našel tu dokonale zapomenutý kousek země s historií osudů, snů, bolesti i čekání.

Navzdory třiceti měsícům, které uplynuly od přepadení na Kamenci, pokládal za potřebné aspoň zběžně poznat místo činu. Přiložil busolu ke speciálce a vykročil po stezce, která ho měla zavést na Kamenec. Do večera, kdy chtěl odejít do Velkého Drieně pátrat po dalších účastnících tragédie, si ještě prohlédne spáleniště lovecké boudy. Vnitřní hlas mu stále naléhavěji našeptával. že vyřešení záhady – ať už to zní jakkoli nepravděpodobně – a podrobný průzkum místa boje spolu úzce souvisejí. Proč nikdo z vyšetřovatelů nevěnoval pozornost Černé skále a Kamenci? Všichni pátrali po živých a mrtvých osobách, ale v obložce nenašel ani jedinou zmínku o proklaté skále.

Stezka se stávala stále neschůdnější. Strážmistr musel obcházet povalené kmeny stromů a jámy, které za zimních dnů mohly zakrývat zrádné závěje. Stezka vedla úzkou kotlinou, klikatila se mezi balvany proti proudu blízké bublající bystřiny. Znalec okolí mohl tudy nepozorovaně přicházet k táboru v každou denní dobu.

Roklina se pozvolna začala rozestupovat a chodci se nabídl úchvatný pohled na svahy kopců vrstvící se podle výšky až kamsi k obzoru. Strážmistr se zastavil na okraji lesa, jen několik set metrů od skály s převisem připomínajícím čelist dravého zvířete, připraveného vrhnout se na oběť. Z jihovýchodní strany vedl k vrcholu mírný svah s kameny roztroušenými jakoby obrovskou rukou. Téměř v rovině očí – pochopitelně to byl jen zrakový klam, protože speciálka prozradila, že místo stojí níže – spatřil zetlelé trámy lovecké boudy na Kamenci.

Náhle ho přepadl tísnivý pocit, že není sám uprostřed hlubokého losa. Spalující slunko mu už začalo sklánět k západu, ani vánek nepohnul větvemi stromů, jen poplašený sojčí křik začal bičovat lenivé povětří. Přendal si parabolu do kapsy kalhot, pozorně se rozhlédl, ale ještě stále nezpozoroval žádný podezřelý pohyb. Odchovanec kamenného velkoměsta nerozuměl varovným ptačím signálům.

Podrobně si prohlédne okolí Kamence, zda horem nevede cesta, kterou by mohl mládenec Chrúst použít při útěku ze stráže! Musel se nejen vyhnout partyzánskému táboru vzdálenému tři hodiny chůze, ale i zpáteční cestě, po které se mohli blížit Němci. Potom bude záležet pouze na spolehlivé činnosti všech okresních velitelství SNB, aby vypátraly neznámého partyzána…

Horkem prosycené ticho přeťala krátká dávka ze samopalu. Strážmistr si nestačil ani sáhnout do kapsy. Zůstal ležet nedaleko Černé skály s očima strnule upřenýma na strašidelnou kamennou čelist.

Druhého dne ho našel Lovosík se švagrem Hadžabou. Ležel na dně propasti, bosý, se zmodralými chodidly. Kapsy měl prázdné.

Při stavbě hotelu Na Kamenci objevili jednou dělníci kus Shnilé látky – část kabátu a levý rukáv. V rukávě ležela ramenní kost. Podle posudku expertů kriminalistického ústavu patřil zbytek ramene asi třicetiletému muži, který kdysi utrpěl zranění zápěstí; potuloval se v blízkosti skály a pravděpodobně stoupl na minu. Ostatní části jeho těla roznesla po lese divoká zvířata. Pracovníci Bezpečnosti tehdy neprozradili, že v kapse zbytku kabátu našli útržek ze služebního průkazu strážmistra SNB Machoviče. Mrtvý muž byl tedy vrahem od Černé skály.

Svědectví číslo 2 – Druhá část seriálu Alexeje Turína o záhadných událostech v okolí Černé skály.

VI. ŠPRTOUN TRIUMFUJE A ĎUFYMU PUKÁ SRDCE

Cestu z Pernice ke křižovatce, nedaleko které stojí školní pavilóny, prošel zbytek Kvarteta mlčky. Každý se věnoval pouze vlastním myšlenkám, a jako by se obával vyslovit obžalobu první, pouze potají občas pohlédl jeden na druhého. Houstnoucí soumrak a šero zabraňovaly vyčíst řešení z tváře kamaráda.

Po chvíli Petr smutně konstatoval:

„Je tedy na první pohled jasné, že v tom lítá…“

„Ivan?“ zbytečně se zeptal Ďufy.

„Ivan.“

„Poslední dobou je skutečně nějaký divný,“ přisvědčila Dana.

„Jako dneska při matice.“

„Podržte mě,“ nervózně vykřikl Ďufy. „Dostal kouli – a co?“

„Z goniometrických funkcí,“ zdůraznila Dana.

„To je teda nevídané, neslýchané potupení Newtona– Einsteina čili Ivana Kremeně.“

„Ivan dnes ráno úlohu určitě znal. Tangens alfa mi vysvětloval on…, biflovala jsem se to celý večer a nepochopila jsem ani ň. Sypal to jako z rukávu, ani Šprtoun by to nedovedl lip, a když ho Cosinus vyvolal k tabuli, ani necekl. Pamatuješ se?“

„Ale…, to se u Cosina stává mnohým,“ namítl Ďufy.

„Ivanovi se to zatím nestalo,“ tvrdila Dana.

„Tvůj obdiv ho jistě potěší.“

„Jestli někdo ráno sype příklad jako z rukávu a potom, při stejném příkladu, stojí u tabule jako svatý za vesnicí, tak je to víc než divné. Podle mne byl Ivan – šokovaný,“ prohlásila Dana.

Ďufy div nevyletěl ze své vzácné kůže. „Cóóó?“

„Šo-ko-va-ný.“

„Podržte mě, lidi! Z Cosina?“

„Ze žlutého sešitu,“ chladně odtušila Dana.

„Myslím, že rozumím, co chceš říct,“ rozvážně protahoval slova Peter.

„Botka ho zahlédl u své aktovky o velké přestávce. To ještě nemusí nic znamenat, Ivan měl službu, zůstal proto ve třídě, a u Botkovy lavice mohl stát celkem náhodou. Ale předpokládejme, že Ivan vytáhl žlutý sešit, zalistoval v něm a něco ho upoutalo. Něco velmi důležitého, co mu úplně odvedlo myšlenky od matiky.“

„No…,“ nerozhodně připustil Ďufy, „… jestli ho vzal, měl strach, jestli Šprtoun nepřijde dřív, než potřeboval. Ale že by se dokázal natolik vystrašit kvůli maličkosti? Panstvo, kvůli tomu by Kremeň neztratil nervy.“

„Chlapci, nechápete? V žlutém sešitě… Kdo jste ho pročetl celý?“

Peter s Ďufym se ošívali; po pravdě řečeno je nepříjemné přiznat si nadšení, s jakým přijali rozhodnutí shromáždit dokumenty o partyzánském oddílu a po prvních potížích hodil všechny starosti na hlavu jediného zodpovědného – Jána Botky.

„Víš, že se nepůjdeme doprošovat Šprtouna o laskavost,“ pokoušel se ospravedlnil Ďufy. Dana ho ani neposlouchala, zalomcovala knoflíkem Petrova zimníku. Majitel hrubé látky jen rozpačitě potřásl hlavou. „Musíme k Botkům.“

„Hned?“ neochotně se ozval Ďufy a podíval se na hodinky.

„Aby náhodou neprovedl nějakou hloupost. Botka je schopný zalarmovat bezpečáky z celého okolí.“

„Fantazíruješ.“

„V nejlepším případě Ivan zítra odpochoduje do ředitelny k výslechu.“

„Je už půl šesté. Mám nějakou práci…“

„Nesmíme ztrácet čas,“ zvrátil Peter jeho zaječí úmysly. „S Ivanem je to vážné. Obávám se, že si budeme muset pořádně namáhat mozky, aby se od zítřejšího rána nezačalo ukazovat na Kvarteto prstem.“

Šprtoun se právě rozvaloval na pohovce ve svém pokojíku, jedním uchem poslouchal hudbu z tranzistorového rádia a civěl přitom na stránku obsáhlého románu. Kromě trochu vejcovité hlavy s chomáčkem řídkých vlasů a brýlí se silnými černými obroučkami, se nijak nelišil od kteréhokoliv žáka osmé třídy. Dokonce se ani netvářil ustaraně, jak by se patřilo na důležitou osobnost, které odcizili listiny obsahující asi totéž, co přísně tajné instrukce generálního štábu. Hověl si v pohodlíčku a nemínil se ho vzdát, ani když mu matka přivedla návštěvu. Pouze ukázal skoupým gestem na židle a ukazováčkem zamířil na misku s praženými mandlemi.

„Poslužte si, pomáhá to regeneraci mozkových buněk.“

Návštěva se s rozpaky zahnízdila, jen Ďufy usoudil, že za každou oběť je třeba žádat výkupné, a hrábl do misky.

„Zapírá, co?“ zasvěceně se ušklíbl Šprtoun. Při tomto povznešeném gestu každého napadl důvod, proč spolužáci nemají Brejlovce rádi. Není to ze závisti nad jedničkami, které shromažďuje, jako jiný sbírá levné poštovní známky. Je to jeho tón mluvy. Nikoho nenechává na pochybách o své duševní nadřazenosti.

Kdyby si Šprtoun třeba i srdce na dlaň položil a nabízel je, první srozumitelnou větou by dokázal odradit i nejdůvěřivějšího zájemce.

„Nevíme.“ zamumlal Peter.

„Byli jste přeci za ním, ne?“

„Máš svou špionážní službu?“

„Domyslel jsem si to,“ Šprtoun se zahnízdil na pohovce a narovnal si polštářek pod zády. „Kvarteto neopustí nehodného člena ani v čase krajní nouze. Přísaha zavazuje!“

„Lidi! Je ten Šprtoun ale korunovaný osel!“ prohlásil bez okolků Ďufy a pomstychtivě opět hrábl do misky.

„Znáš obsah žlutého sešitu?“ suše se přidal Petr.

„Od a do zet, což se o vás celkem říci nedá, milánkové.“

„Tak syp!“

„Obsah textu?“

„Ne, nejlepší bude, když začneš ilustracemi,“ opět zaryl Ďufy. Jenže tentokrát zasáhla Japonka.

„Jestli ještě jednou otevřeš ústa. Ďufy, požádám Jana, aby tě vyhodil.“

Jako kdyby měl elektronickou paměť, zopakoval Šprtoun svědectví tak podrobně, že Peter, který některé stránky zběžně prolistoval, nevycházel z údivu. Poznal, že Šprtoun opakuje stránku za stránkou tak podrobně, jako kdyby měl žlutý sešit před sebou a četl z něho.

Ne nadarmo našel učitel Kolník-Cosinus zalíbení ve svém žákovi; Šprtounovo vyprávění nesvědčilo jen o vynikající paměti, ale i o logickém způsobu myšleni. Ani jeden fakt neopakoval dvakrát, přičemž však nezapomněl mírně zvýšeným hlasem zdůraznit různé, na první pohled navzájem nesouvisející objevy Alexeje Turína, autora seriálu.

Když skončil, rozhostilo se v místnosti ticho uspokojení. Petrova tvář zářila stowattovým úsměvem.

„Jsi kanón, Jano, fakt,“ prohlásil upřímně.

„A přitom vypadá jako debil,“ zabručel Ďufy, ale nahlas však vyslovil uznání: „S takovou hlavou uděláš jednou díru do světa. Nebo aspoň do zdi.“

„Co si teda o všem myslíš?“ řekl Peter za ostatní.

„Kremeň vzal žlutý sešit,“ prohlásil důrazně Šprtoun. „Přitom skočil do maléru úplně zbytečně. Zapomněl na toto,“ několikrát si poklepal na vejcovitou hlavu. „Podívejte se, mezi námi, nemusíte mě hned pokládat za žalobníčka, já s tou krádeží na buben nepůjdu. Co ale řekneme Cosinovi?“

„To je fakt,“ přiznal Ďufy. „Ty možná budeš mlčet.“

„Proč má Cosinus takový zájem na tom, abychom soudruhovi Kremeňovi věnovali právě takovýto dar?“ zamíchala se do rozhovoru Dana. Šprtoun na ni chvíli zkoumavě hleděl, jako by ji vzal na vědomí teprve až teď.

„Vidíš! To je, myslím, nejvhodnější otázka.“

„Nejvhodnější otázka je, proč Ivan vzal žlutý sešit!“ trval na svém Petr.

Šprtoun lhostejně máchl rukou.

„Pro hloupost. Myslí si, že Chrúst, o kterém se ve svědectví tolik píše, je jeho otec. Pravda, popis je na něho jako šitý, ale kolik lidí má vrásku mezi obočím a široké čelo? Československá socialistická republika má asi patnáct miliónů obyvatel…, ze sedmi miliónů obyvatel mužského pohlaví je asi šestina ve věku okolo padesáti let.“ Chvilku přemýšlel. „Podle počtu pravděpodobnosti by se takový letmý popis hodil téměř na čtyřicet tisíc mužů. Tak, a hledejte si Chrustá.“

„Jen málokterý z nich ale bojoval za povstání v horách,“ namítl Peter.

Šprtoun zajásal: „No právě! Právě.“

„No…, jaksi tomu nerozumím…“

„Víme, že mistr Kremeň bojoval v oddílu. Nehovoří o tom, ale ani to nepopírá. Skutečný Chrúst by se k tomu nikdy nepřiznal. Toto je největší alibi Jozefa Kremeně, a ať se nejmenuji Jano Botka s přezdívkou Šprtoun, jestli jsem teďka trefil vedle.“

Kdyby těžké kameny, které spadly třem členům Kvarteta ze srdci, byly skutečné, ve Sklenné by se určitě zachvěla zem. I Ďufy by nejraději vyskočil a pevně obejmul Šprtouna. Jak je to všechno jednoduché! Je třeba se co nejrychleji odebrat do domu Na Pernici, vyklopit Ivanovi Šprtounovo tvrzení – nebo jak to nazývá učený Brejlovec: hypotézu – přemluvit ho, aby vrátil žlutý sešit, a je po parádě. Když mu zítra ve škole trochu pocuchají pačesy, nebude mu to škodit – trochu pykat za planý poplach musí. Ale Šprtoun se svou neúprosnou logikou musí stůj co stůj zahnat jejich dobrou pohodu.

„Problém je v něčem jiném,“ zatvářil se jako při zánětu okostice.

„Ale co, problémy nechme na ráno!“ mínil Ďufy.

„V pseudonymech,“ smutně dokončil Šprtoun.

Tři členové Kvarteta se na sebe zpytavě podívali.

„Obzvlášť nešťastná pseudonyma,“ začal vysvětlovat Šprtoun. „Novinář Turín nemohl uvádět skutečná jména: četl jsem někde, že bez povolení soudu to u nás zákon nedovoluje. Zkrátka, Turín si musel vymyslet cizí, nikomu nic neříkající jména. Totiž – aspoň některá jména. Nevím však která.“

„Asi máš pravdu,“ zabrblal Ďufy. „Vezměme například jmeno – Hadžaba. Had a žába. Raději si přivázat na krk kámen a skočit do vody než celý život nosit takový přívěsek!“

„Chrust však existoval,“ namítl Peter. „A pramálo záleží na tom, jak se skutečně jmenoval.“

„Připusťme tuto alternativu,“ přikývl Šprtoun. „Dokonce jsme už se soudruhem učitelem zjistili, že velitel Michal Z. se jmenuje ve skutečnosti Michal Zverec a je důstojníkem Československé lidové armády. Nebylo to nic těžkého, stačilo se informovat na okresním výboru Svazu protifašistických bojovníků. Kdybyste se předtím víc zajímali o výstřižky z novin, muselo by vás to přímo praštit do očí.“

„Jména nemusejí být rozhodující…“

„Omyl, Petříčku, omyl!“ Tentokrát Šprtoun zapomněl na předcházející truchlivý tón a v obdivu nad vlastním objevem začal jásat: „Jenže na tom výboru o oddílu nevěděli. Jak se jmenoval partyzánský oddíl?“ ukázal prstem na Ďufyho.

„Sloboda: ať má tvoje dušička pokoj!“

„Počet hlásek?“

„Sedm,“ odpověděl Ďufy po krátkém počítání.

„Sedm!“ zdůraznil Šprtoun.

„Začínáš zase vytahovat rébusy?“ znepokojil se Peter.

Místo odpovědi sáhl Šprtoun na polici s knihami a vytáhl nevelký, zato však silný svazek. Hodil ho Petrovi na klín.

„Slovník odboje proti fašismu, koupil jsem si ho teprve předevčírem. Obsahuje abecední seznam významných bojovníků, obcí, organizací a vojenských skupin, které bojovaly ve Slovenském národním povstání. Samozřejmě i seznam všech partyzánských skupin a oddílu. Vyhledej, co je tam o oddílu Sloboda!“

Petr listoval v silném svazku, až se dostal k písmenu S. Dana s Petrem naklonili hlavu, pozorně sledovali stránku za stránkou. Konečně Peter ohlásil:

„Sloboda je tu dvakrát, ale ne jako partyzánský oddíl…“

„Protože oddíl Sloboda neexistoval,“ žoviálně prohlásil Šprtoun.

„Jak to – neexis…?“

„Kde nic není, ani smrt nebere. Říkali nám to – a já jsem si to ověřil.“

„Píše se přeci…“

„V tom je to. Pseudonym.“ Šprtoun se cítil na koni a jen tak lehce už nepustí uzdu z rukou.

„Tomu, co řekli Cosinovi, jsem nemusel věřit,“ začal vyprávět. „Právě proto jsem od otce vymámil třicet korun mimo rozpočet kapesného a odcestoval jsem do města pro tento vzácný výtisk,“ pohladil knihu. „Turin nepoužil skutečného názvu oddílu…“

„Tak existoval ten oddíl, nebo ne?“ netrpělivě zahučel Ďufy

„Uno momentu, skalpelem vědomostí obnažíme syrové maso pravdy, tak jsem nedávno četl. Tak především: Pod pojmem Sloboda se skrývá jiný oddíl nebo skupina – na sedm písmen. V rejstříku jsem nejdřív vyhledal všechna jména na sedm písmen.“

Vytrhl Petrovi knihu z rukou a rychle v ní zalistoval. „Partyzánský oddíl Odplata fašismu! Odplata:“

„Sedm písmen.“

„Magické číslo. Poslouchejte, co se o něm píše: Partyzánský oddíl Odplata vznikl 30. října 1944 nedaleko osady Hrabiny, v okrese Velký Drieň. Základní kádr tvořili příslušníci II. samostatné paradesantní brigády v SSSR, která se v říjnu 1944 zúčastnila bojů v SNP. Velitelem se stal poručík Imrich Pleško, komisařem Pavel Revický. Oddíl měl zpočátku 27 příslušníků, z toho 22 Slováky, 3 Rusy a 2 Čechy. Později se k nim připojily zbytky rozptýlených menších partyzánských skupin z okolí Velkého Drieně. Začátkem roku 1945 měl oddíl 69 bojeschopných mužů. Od ledna mu velel poručík Michal Zverec, komisařem byl Fjodor Vladimirovič Karpenko. Operační pásmo oddílu: obvod Velký Drieň, Kapica, Čertova pec.

Významné bojové akce: přepadení 3. roty trestní brigády SS Dirlewanger v prosinci 1944, vyhození zásobovacího wehrmachtu u Králové v prosinci 1944, přepadení speciálního pluku horských myslivců z Velkého Drieně v prosinci 1944, likvidace přepadové čety horských myslivců v lednu 1945. Během bojových akcí zahynulo 19 příslušníků oddílu, pět zemřelo do konce dubna 1945 na následky zranění.

2. února 1945 byl oddíl včleněn do bojové sestavy dosud nezjištěné průzkumné jednotky Sovětské armády II. ukrajinského frontu a podílel se na osvobození Velkého Drieně. O den později byl rozpuštěn. 22 partyzánů ve věku povinné vojenské služby až do konce války bojovalo v jednotkách 3. brigády I. československého armádního sboru.

Oddíl je nositelem vysokých státních vyznamenání.“

Šprtoun se na chvilku odmlčel, jako by vychutnával dojem z přečteného.

„Na dolním okraji jsou poznámky. Jedna hvězdička: Imrich Pleško padl 18. prosince 1944 při střetnutí s rotou horských myslivců. Dvě hvězdičky: Pavol Revický zemřel 18. prosince 1944 na následky zranění střelou dum-dum v témže boji.“

„Hm…,“ zadumal se Peter. „Vím, kam míříš.“

„Teď je nad slunce jasnější…“

„… Když takový oddíl nebyl…?“

„Proč Kremeň tvrdí, že bojoval v Slobodě…?“

Ozvala se hlučná rána; to Ďufy si tak mohutně pleskl do dlaní. „Odkud vlastně víme, že to tvrdí?“ zvolal.

„Ivan mi to povídal,“ nesměle se ozvala Dana.

„On povídal! Panebože, co znamenají jeho slova? Zmýlil se, ne?“

Plynul večer, v němž se Šprtoun zřejmě rozhodl okrádat ubohého Ďufyho o iluze.

„Řekl to i Cosinovi. Sám mu to řekl, to je rozhodující. V roce 1969, tedy dvacet pět let po povstání, se partyzáni setkávali na slavnostních shromážděních. Cosinus se tehdy chystal na Vtáčník a ptal se mistra Kremeně, zda půjde i on ke svým. Nu, a on mu odpověděl, že oddíl Sloboda asi nebude mít shromáždění. Oddíl Sloboda, přesně tak to řekl, Cosinus se určitě nemýlí, tehdy sice nevěděl, že Sloboda neexistovala, ale… Uznáte, že takováto do očí bijící fakta nemůže člověk přehlédnout.“

„Máš pravdu,“ neochotně přiznal Ďufy.

„Nemyslete si, že z toho mám radost,“ trochu rozpačitě začal Šprtoun. „Čestné slovo, můžete mi věřit! Podle mne je mistr Kremeň výborný chlapík, i otec to o něm tvrdí, a on by nebyl spokojen s kdejakým parťákem… Nejde mi jen do hlavy, proč se vydával za partyzána Slobody – a to i tehdy, když v novinách se o oddílu psalo. Všimněte si souvislosti: Reportáže vycházely v Pravdě od začátku léta 1969, jaký byl závěr? Kletba Černé skály je objasněná, Chrust se úspěšně skrývá…“

Peter očividně už dlouho nevnímal Šprtounovy argumenty a o něčem dlouho přemýšlel.

„Jsi ochotný na nějaký čas zachovat tajemství?“ zeptal se.

„Já?“ téměř se urazil obrýlený chlapec. „Za koho mě máš?“

„Dano, Ďufy!“ obrátil se Peter k přátelům. „Navrhuji rozšířit Kvarteto o jednoho člena, o Jána Botku. Pokud ovšem on sám nebude mít námitky.“

Šprtoun se začervenal.

„Jestli si myslíš, že jinak začnu žvanit, nemusíš…“

„Nemám strach z vyzrazení. Jde o to, že tě pokládám za kamaráda, který může pomoct…,“ dlouho hledal správný výraz, „dobré věci. Mistr Kremeň bude zanedlouho oslavovat padesátiny. Kdyby se něco do té doby… Chápete?“

„Třeba zatajit?“ zajikl se Ďufy.

„Objasnit pravdu.“

„Příliš si troufáš. Když se to ani bezpečákům nepodařilo…“

„My to ale dokážeme,“ trval Petr na svém –

„No, určitě ano!“ K Ďufyho přednostem patřilo nadšení. které se ho vždy zmocnilo při nabídce prožít napínavé dobrodružství nebo řešit zvlášť zamotaný případ; k záporům jeho povahy patřil buldočí postoj, s jakým se jen horko těžko vzdával vlastních představ. I představa o Šprtounově členství v Kvartetu se mu líbila méně než myšlenka na návštěvu zubního lékaře.

„Nejdřív kandidátskou lhůtu,“ namítl.

„Členství!“ tvrdě prohlásil Peter. „Jano, souhlasíš?“

„Já…,“ zašeptal zmatený Šprtoun, „no jasně, samozřejmě.“

„Dana?“

Děvče zvedlo mlčky ruku, jako kdyby hlasovala při volbě třídního důvěrníka. Peter též zvedl pravici.

Dufymu nezbylo než dodat:

„Nezapomenout na přísahu!“

„Jano, opakuj po mně,“ Peter dokonce slavnostně vstal, což vyvolalo Ďufyho posměšný úšklebek. „Jeden za všechny, všichni za jednoho!“

Šprtoun opakoval, ale neopomenul podotknout, že přísaha není příliš originální, připomíná mu Tři mušketýry, ale podle něho je Kvarteto senzační spolek a všichni jsou senzační, Ďufyho Kováče nevyjímaje.

„Kvinteto,“ opravil ho Peter.

Takto spolek „zásluhou“ Ivana Kremeně změnil název a přijal první úkol: Co nejdříve objasnit všechny podezřelé okolnosti, které vrhají na mistra Jozefa Kremeně opravdu dost nepříznivé světlo. V zájmu co nejdůkladnějšího vyšetření případu prohlásí Šprtoun, který trval na své přezdívce i v úzkém spolkovém kruhu, před 8. B ztrátu žlutého sešitu za omyl a odevzdá do služeb Kvinteta svou elektronickou paměť. Setkají se zítra po vyučování v hlavním stanu.– u Petra.

Před rozsvíceným činžákem se rozloučili; Ďufy chvatně kývl Petrovi, jako kdyby se chtěl zbavit společnosti důkladně uvažujícího a opatrného přítele, Daně váhavě, jako by ji nerad pouštěl s Petrem. Ti dva však mají společnou cestu domů, zatímco Ďufy musel jít na druhý konec Sklenné.

Sotva se Dana s Petrem ztratili ve tmě, Ďufy spěšně zamířil směrem na Pernici.

Několik set metrů, které dělily dvojici od domova, se Petér nepřestával divit. Ve světle žárovek si všiml Japončiny tváře, rozpálené jakousi vnitřní horečkou, s vytřeštěnýma očima a sevřenými rty. V této chvíli se mu drobounká Danina tvářička zdála nepěkná, odpuzující.

„Nejsi nemocná?“ vyzvídal rozpačitě.

„Ne, ne!“ zašeptalo děvče a přidalo do kroku. Peter se svýma dlouhýma nohama sotva stačil. Najednou Dana ztuhla na místě, otočila se a chytila Petra za rukáv.

„Řekni mi, je podlec?“

„Kdo?“ nerozuměl.

Místo odpovědi Dana jen hluboce vzdychla.

„Kremeň?“ rozhodl se naléhat Peter.

„Ivan. Co mi… to, udělal…?“ zajíkala se Japonka. Potom si typicky ženským způsobem, který rozvážného muže musí přivést vždy do rozpaků, opřela tvář o Petrovu hruď a rozplakala se.

„Ale, no tak! Nestojí ti za takové naříkání,“ zašeptal.

Tato slova však přivolala další mohutnou vlnu pláče. Petr podvědomě vycítil, že musí stát jako solný sloup a mlčet jako zařezaný vánoční kapr. Utrápená japonka si před bezesnou nocí potřebovala zkontrolovat činnost slzných kanálků.

„Já ho mám ráda.“

„Co…, cože?“ bez špetky důvtipu zabručel Peter.

Teď by ho měli vidět spolužáci; uprostřed prázdného chodníku, v objetí s děvčetem, které se vyznává z lásky – k jinému. Dana, jako by uhádla jeho myšlenky, lehce se mu vymanila z, náručí a prudce vyhrkla:

„Můžeš to každému vykládat.“

„Ale, proč bych to…?“ nechápal Peter.

„Ať se děvčata vysmívají. Ďufy na mne může skládat posměšné veršíky. Utíkej to rozhlásit po Sklenné!“

Lítost uletěla jako plachý pták; Daně se blýskaly oči, i ruku natáhla, kdyby Petra snad prozradil úšklebek, vlepila by mu i pohlavek. Jenže Peter se nedokázal vysmívat citům.

„Prosím tě, vždyť nejsem nějaký… puberťák,“ procedil skrz zuby.

Ruka klesla. Japonka se rozvzlykala – a oporu opět hledala na Petrově zimníku.

Člověče nešťastný, vyznej se v lásce!

„Hepčík,“ zaznělo z přítmí mezi kmeny kaštanů vysázených na sídlišti. Nebyl to hromový zvuk prochladlého basisty, spíš decentní, nevtíravé upozornění na přítomnost nezvaného svědka. Pravda, Dana by v této chvíli neslyšela ani dělostřeleckou salvu.

„Danko, měj rozum! Přestaň!“ Peter jemně odstrčil drobné tílko od sebe. Až se zahanbil za takovou surovost. Opatrně se rozhlédl. Zatím si Dana kapesníčkem osušila tváře a ztratila se ve vchodu domu.

Kolem nebyla živá duše. Peter, proklínaje se v duchu za svou neohrabanost, vykročil k domovu.

Jen Ďufy, který se nechtěně stal svědkem dojemné scény, zůstal dlouho stát pod holými korunami kaštanů. Proč se vracel? Jaká síla ho přitáhla k sídlišti?

Skřípaje zuby odebral se splnit původní předsevzetí.

VII. CO OBSAHOVAL ŽLUTÝ SEŠIT.

SVĚDECTVÍ Č. 3

Poslední tóny Mozartova Requiem narazily do stěn krematoria a jako ptáci se zlomenými křídly tiše klesaly k zemi. V tichém pokašlávání a za tichého, tlumeného pláče dvou žen se katafalk se zesnulým pohnul k zamřížované bráně. Mechanismus slabě zaskřípal, křídla brány se pootevřela, rakev se ocitla v prostoru, v kterém výtvarník šedou a černou barvou a perspektivně se sbíhajícími abstraktními liniemi znázornil iluzi nenávratna, až konečně ji zastřela černá opona. Skončil prostý vzpomínkový obřad. Na vyvýšeném místě zůstal jen podnos s purpurovou poduškou a vojenskými vyznamenáními a tabulka se jménem mrtvého:

JAKUB RAVAS

Členové dechového orchestru SNB opouštěli vyhrazený prostor v pozadí haly; chvílemi zazvonily údery křídlovek o trombóny, zaduněly nárazy těžkých dubových dveří, a jako by probudily z chmurných úvah smuteční hosty, vyzvaly je k odchodu do únorového mrazivého dno, až se obřadní síň vyprázdnila. Jen několik jich setrvalo před poduškou s vyznamenáními.

Třebaže se ve vestibulu krematoria právě scházela početná skupina jiných pozůstalých a podle plánu měl další obřad začít už za několik minut, neodvážili se starší zřízenci vyzvat strnule stojící dvojřad k odchodu. Snad to způsobil pohled na dvě utrápené ženy v závojích, které nepřestávaly plakat a jemně se podepírat, nebo – protože si zřízenci za mnoho let zvykli na různé projevy smutku a díky profesi se stali napohled necitlivými – jejich váhání způsobil pohled na uniformy vysokých důstojníků SNB.

Tři důstojníci nepatřili k nejbližší rodině. Přesto se však ani jeden nemohl odhodlat opustit místo, kde před několika minutami ležel jejich starý přítel a učitel. Nikdo ho už neuvidí, jen nad urnou s popelem, nebo ve chvílích vzpomínek si několik lidí dokáže živě představit jeho tvář; jen malý okruh pamětníků bude v duchu ještě naslouchat jeho hlasu.

Konečně jeden z nich přistoupil k plačícím ženám a začal jim šeptem něco vysvětlovat. Ženy, soudě podle středního věku, pravděpodobně dcery zesnulého, vykročily ke dveřím. Připojilo se k nim několik mužů v civilních oblecích, tři uniformovaní a pomalu kráčející dvojstup uzavíral šlachovitý, suchý mužík v trochu pokrčeném saku, jako by noc před příchodem na pohřeb strávil někde v kupé vlaku. Tohoto muže nikdo nedoprovázel a ani nikdo si ho zvlášť nevšímal. Sám se nepokoušel vzbudit pozornost pozůstalých; chvílemi jen šlehl bystrýma, pronikavýma očima po některém z důstojníků Bezpečnosti, rozhoduje se, zda má upozornit na svou přítomnost a narušit pietu, která ho nedojímala.

Pod borovicemi umového háje se důstojníci rozloučili s rodinou a zamířili k východu. Tehdy se muž odhodlal slovit hodností nejvyššího – podplukovníka.

„Máte čas pro někoho z hotelu Na Kamenci?“

Jméno Kamenec okamžitě upoutalo pozornost všech tří. Podplukovník stačil ještě nerozhodně pohlédnout na hodinky, ale vzápětí se omluvně usmál.

„Občan Janega?“

„To jsem já,“ klidně řekl hubený mužík. „Je vidět, že jste si podrobně pročetl protokol o tom… neštěstí.“ Téměř neznatelně ukázal na krematorium.

Plukovník přikývl. V pohybu hlavy se tajilo konstatování, že i náhodnou smrt příslušníka Bezpečnosti v důchodu vyšetřuje zvláštní komise, aby vyloučila pomstu různých podezřelých živlů. Skutečně, nebyl překvapený. Po zprávě o nešťastném pádu starého Jakuba Ravase z Černé skály sám rozkázal kriminalistickému oddělení, aby podrobně vyšetřilo všechny okolnosti, které způsobily neočekávanou smrt starého učitele.

Závěr vyšetřující skupiny vyzněl, že šlo o náhodu. Starý pán vystoupil na převis, který se, vlivem náhlé oblevy, a zejména váhy oběti, propadl do propasti. Poloha těla potvrzovala, že Jakub Ravas utrpěl při pádu zlomeninu lebeční kosti a v několika minutách zemřel. Na těle nezjistili žádné stopy násilí, i když, vzhledem k neurčitému počtu obvyklých nezvaných svědků, nemohli vyloučit případnou přítomnost vraha.

„Chcete něco dodat k vyšetřování?“ zeptal se, když se předtím pohledem dohovořil s oběma kolegy – majory.

„Nevím, zda nebudu vypadat trochu směšně,“ ošíval se Jainega. „jde o to, že se jaksi nemohu smířit s vysvětlením vašich lidí. Toho starého pána,“ opět slabě kývl hlavou směrem ke krematoriu, „jsem neznal, totiž znal, jako známe lidi, kteří se ubytují v hotelu. Dvakrát třikrát jsme ho zahlédl postávat v recepci, čekal právě na nějaký meziměstský telefonát; jinak jsem mu věnoval pozornost jako kterémukoli hostovi. V hotelu Na Kamenci strávil tři dny, než se mu to stalo… A právě tehdy jsem si připomenul kletbu Černé skály.“

„Do protokolu jste uvedl některé, hm… domněnky o kletbě,“ poznamenal podplukovník se slabým úsměvem.

„A vy jste tomu nevěnovali pozornost!“ téměř vyčítavě zvolal Janega.

„Milý pane, nadpřirozenými záležitostmi se Bezpečnost nezbývá. Pokud, se neobrátíte na faráře anebo na vykladače černé magie, nežádejte bližší vysvětlení!“

Janegu neodradil ani zjevný výsměch v podplukovníkově hlasu.

„V pořádku,“ odtušil chladnokrevně. „Obrátím se na některého jasnovidce, pokud u nás ještě nějaký žije. Až se stane další neštěstí, doporučím ho vaší ctěné pozornosti. Promiňte, že jsem obtěžoval.“

Otočil se a rychle odcházel, ale po několika krocích ho podplukovník dohonil.

„Mně promítne mrzutou náladu,“ prohodil smířlivě. „Soudruh Ravas byl pro nás víc než bývalý velitel. Pokud nám můžete objasnil některé neznámé okolnosti jeho smrti, budeme vám vděčni.“

„Mohu vás aspoň varovat.“ Janega nezkrátil krok, ale k řeči se nedal pobízet. Oba majoři mezitím nasedli do služební volhy, která pomalil sledovala oba chodce.

„Varovat?“

„Na Černé skále se opět začínají dít záhady.“

„Buďte tak laskav a vysvětlete mi, co myslíte pod slovem – opět.“

„Za posledních deset let nedošlo na skále k smrtelné nehodě. Až před dvaceti měsíci začala nová série dost neuvěřitelných náhod. Tři smrtelná neštěstí, když počítám i tohoto starého pána. Podotýkám, soudruhu podplukovníku, že toto jsem při vyšetřování neuvedl.“

„Hm… Asi jste měl pro to důvod,“ co nejlhostejněji poznamenal pod plukovník.

„Osobně velmi nepříjemný důvod,“ smutně se ušklíbl Janega. „Abyste rozuměl: neštěstí na Černé skále začala opět v té době, co jsem se stal správcem hotelu Na Kamenci.“

Za necelou půlhodinku už seděl v podplukovníkově kanceláři. Při šálku kávy stručně vyprávěl legendu o psy uštvaném mnichovi, jakož i historii hrdinného boje čtyř partyzánů proti četě německých horských myslivců.

Podplukovník s oběma majory ani jednou nepřerušili vyprávění. Vybavili si případ, který nedal Jakubovi Ravasovi spát ani po odchodu do důchodu, a který ho, třeba jen nepřímo, stál život.

Zanedlouho po nálezu mrtvoly strážmistra SNB Marhoviča přerušil staletý klid Kamence n Černé skály ruch stavebních prací. V blízkosti spáleniště lovecké boudy vykopali dělníci základy horského hotelu. Zpočátku prosté plány Jednopatrové chaty architekti později přeměnili na maketu dvouposchoďového hotelu s množstvím balkónů a se dvěma vyhlídkovými terasami. Pravda, taková stavba spotřebuje mnohem víc materiálu, než předpokládali, a tak jako první museli v lesích bloudit zeměměřiči a vytyčit trasu pro asfaltovou silnici. Zapadlý kout země se měl stát vyhledávaným rekreačním střediskem.

A po skončení stavby? Jak už to obvykle bývá – i přes líbivé prospekty cestovních kanceláří – dobré místo se musí stát známým vlastním přičiněním: chutnými jídly, možností nerušeného odpočinku i lákavými výletními trasami. Zpočátku hotel ospale zíval prázdnotou a trvalo několik sezón (na protilehlém kopci Kamence – Čertově peci museli postavit lyžařský vlek), aby se pokoje začaly zaplňovat.

Více výletníků znamená méně možností nerušeného rozjímání uprostřed přírody. Tak se stávala Černá skála se svým vrcholem, připomínajícím čelist dravého zvířete, a stezkou, lemovanou kameny, místem jen pro krátké procházky. Pohodlnému turistovi se tak bez námahy nabízela vyhlídka do okolí, odkud se na zpáteční cestě i za soumraku mohl lehce orientovat rozsvícenými okny hotelu.

První obětí se stal Sťovčík, tehdejší správce hotelu. Neznámo proč, vyšel za nevlídné zimní noci ze svého služebního bytu a vydal se vzhůru po stezce na jihovýchodní straně. Možná že se mu zdálo, že odtud slyší volání zbloudilého turisty o pomoc. Nestalo se poprvé, že noc zastihla opozdilce mezi balvany, a nezkušený človíček se bál pohnout z místa, aby se někde nezřítil. Správce – pomocník horské služby – už takto zachránil dobrou desítku svých hostí před zápalem plic a možná i před zmrznutím.

Takto usuzovali členové horské služby, když druhého dne vynášeli z propasti zmrzlé tělo s roztříštěnou lebkou. Převis na vrcholu znenadání povolil. Vrchní číšník, který se za úsvitu vydal po stopách ve sněhu, potvrdil, že k převisu vedly pouze šlépěje nešťastného správce. Událost, jakých se na horách čas od času stává stále poměrně dost.

Právě v té době opouštěl zaměstnání v horské službě bývalý horolezec Lojzo Janega. Měsíce zimy v partyzánském oddílu Sloboda a časté, mnohahodinové záchranné akce zanechaly stopy i na šlachovitém vytrénovaném těle. Janega zatoužil po klidnější práci, při které by se nemusel rozloučit s milovanými horami. Správcovství hotelu mu takto spadlo přímo do klína.

S nástupem nového šéfa se v hotelu začaly povídat podivné věci. Janega prý už dlouho pokukoval po bílých stěnách budovy orámované zelení smrkových lesů. Recepční hotelu Sninčák si vzpomněl, že oné noci, krátce předtím než předcházející správce tajně vyšel Vchodem pro personál, přepojil mu do bytu telefonický hovor z ústředny horské služby, a noční službu měl – všimněte si té podezřelé souhry náhod! – Alojz Janega. Škoda, říkalo se mezi zaměstnanci hotelu, že Sninčák nebyl zvědavý a nevyslechl, o čem si ti dva, kteří se ostatně neměli rádi, povídali.

Podplukovník na chvíli přerušil Janegovo vyprávění.

„Nevycházeli jste spolu dobře?“ podotkl jakoby mimochodem.

„Přesně tak,“ přisvědčil šlachovitý mužík. „Nevycházeli jsme spolu dobře – to je vhodný výraz. Ne že bychom se nenáviděli; oba jsme měli různá zaměstnání a zřídkakdy jsme spolu přišli do styku, pochopitelně tím i do konfliktů. Lidé často jeden o druhém říkají: Ten člověk je mi nesympatický. Přesně to jsem mohl povídat o Šťovčíkovi a určitě stejně o mně smýšlel i on.“

„Aha,“ zamručel podplukovník. „Aha.“

„Jistě se chcete zeptat na důvody,“ popíchl ho Janega. „Jen se klidně ptejte! Kdybych měl důvod něco tajit, necestoval bych tři sta padesát kilometrů sem, ale počkal bych, až za mnou přijdete sami. Se Sťovíčíkem jsme se znali ještě z partyzánského oddílu V té době nikdo neměl možnost vybírat si své druhy, každý jen trochu zdravý a odhodlaný chlap byl vítán. Zkrátka tam si lidé nepadali do náručí a nechovali se podle toho. zda se někomu líbila nebo nelíbila jeho tvář… jenže Šťovčík k nám nepatřil už na první pohled. Měl ve Velkém Drieni krčmu a k partyzánům se vydal až tehdy, když už byla za horami jasně slyšet ruská děla. Prozíravost se vyplácí. Nabízeli mu jako bývalému partyzánovi samá výhodná místa. I správcovství hotelu Na Kamenci si vybíhal s odkazem na svou odbojářskou minulost.“

Ozvalo se zaklepání a na pod plukovníkovu výzvu do místnosti vstoupil mladý, tmavovlasý muž s obličejem sportovce a velkýma modrýma očima. Jen stříbrné nitky na spáncích prozrazovaly, že už nepatří k nováčkům v Bezpečnosti.

„Nadporučík Vepor,“ představil ho podplukovník. Neuznal za vhodné vysvětlovat důvod jeho přítomnosti. Důvtipný Janega ho i tak pokládal za muže, který začne opět vyšetřovat fakta kolem smrti Jakuba Ravase. Na pod plukovníkovo gesto pokračoval ve vyprávění.

Správce Šťovčík stačil ještě za života zasít zrnko nedůvěry k Alojzu Janegovi. Trvalo proto dost dlouho, než divné řeči v hotelu utichly. Nový správce vedení takového komplexu služeb rozuměl, k podřízeným se choval přátelsky, a i když přísně trval na plnění všech povinností, dovedl pochopit drobné problémy, jakých bývá na pracovišti s nepřetržitým provozem dostatek. Viditelně měl lidi rád.

Sýčkování se ozvalo následující zimu, právě na Štědrý den. Jedno místo při sváteční večeři zůstalo prázdné; servírky se však dobře pamatovaly na podivnou žádost hosta, pro kterého rezervovaly místo. Jmenoval se Konečný, v hotelové knize se zapsal jako kovodělník z Bratislavy, vdovec, a na Kamenci měl v úmyslu zůstat do Nového roku. Když se po příchodu seznámil se vžitou zvyklostí hotelu – podávat pro vánoční hosty společnou, téměř rodinnou večeři, zeptal se několikrát, a to velmi zvědavě, zda bude u stolu sedět i správce hotelu Janega. Potom napohled nesměle, ale ve skutečnosti velmi naléhavě, poprosil o místo vedle něho.

Vyhověli mu; cedulka s jeho jménem ležela celý večer před prázdným talířem. Zpočátku tomu nikdo nevěnoval pozornost. Hostí se na Štědrý večer tu a tam zmocní nostalgie, tklivá touha po nejbližších, a některé nervově labilnější povahy se uchylují do samoty.

Padesátiletého soustružníka z Bratislavy našli až druhého dne. V propasti pod vrcholem Černé skály. Cesta, vyšlapaná ve sněhu nohama mnohých výletníků, znemožnila zjistit, zda ho někdo k převisu doprovázel, nebo zda šel sám.

„Konečný vás tedy znal,“ suše konstatoval nadporučík Vepor, pohrávaje si se zápisníkem v ruce. Janega měl možnost se přesvědčit o správnosti své intuice: místo podplukovníkových dobráckých a všetečných otázek ho čeká výslech ve formě přátelského rozhovoru.

„Podle všeho asi znal,“ upřesnil.

„Určitě,“ trval na svém nadporučík. „Proč by jinak naléhal, aby dostal místo vedle vás?“

Správce hotelu pokrčil rameny

„Mohl to být rozmar,“ řekl zamyšleně.

„Padesátiletí soustružnici netrpívají na rozmary,“ namítl nadporučík.

„Soustružník v hotelu je především host. Ani byste nevěřili, jaké požadavky někdy přijímáme. Někteří lidé by vedoucího nejraději pokládali za domácího pána, jehož prvořadou povinností jo věnovat se návštěvě. Nechci zbytečně zdržovat; myslím, že není důležité, zda to Konečný znal, nebo ne. Co se mě týká, já jsem ho znal.“

„Z partyzánského oddílu Sloboda?“ nevinně nadhodil nadporučík.

Obočí na Janegově tváři se zdvihlo téměř ke kořínkům vlasů.

„Odkud to víte?“

„Dostaneme se k tomu později,“ odpověděl vyhýbavě nadporučík.

„Byl v našem oddílu odstřelovačem. Dovedl skutečně výborně střílet; na jeho snajperské umění jsme vzpomínali ještě dlouho po válce. Bohužel jsem neměl možnost si s ním popovídat. Po tolika letech jsem ho viděl poprvé teprve tehdy, když jsem chlapcům z horské služby pomáhal přivazovat jeho tělo na saně. Dva dny před Štědrým dnem jsem totiž odjel na služební cestu a domů jsem se vrátil teprve několik hodin před sváteční večeří.“

„Nezaujala vás jmenovka na stole?“

„Ne. Konečný je dost všední jméno.“

„Ani vás neznepokojovala jeho nepřítomnost?“

„Nemohl jsem tušit souvislost s Černou skálou…“

„Personál jistě naznačil, že je v tom něco divného, když host naléhá na určité místo, a potom nepřijde.“

„Opakuji, že jsem to pokládal za rozmar,“ trochu nervózně odsekl Janega.

Podplukovník zasáhl: „Soudruh Janega přišel za námi dobrovolně…“

„Ach ano, promiňte,“ zdvořile se usmál nadporučík.

V případě nehody Jána Konečného mohl lékař potvrdit jen smrt zmrznutím. Po pádu upadl do bezvědomí. Charakter poranění nevylučoval možnost záchrany, kdyby ho objevili dříve. O neštěstí přinesl zprávu denní tisk; ve stručné noticce se hovořilo o zbytečné smrti nezkušeného výletníka Jána Konečného jako už o druhém neštěstí na Kamenci. Černou skálu novinář výslovně nejmenoval. Proto recepčního Sninčáka upoutala příhoda, která se udála následujícího dne po zveřejnění zprávy.

K pultu s hotelovou knihou přistoupil asi čtyřicetiletý, nevysoký, ale podsaditý muž se širokým čelem, které dovede zaujmout každého na první pohled a podle něho si nositele obličeje dlouho pamatuje. Muž si nesl kufřík a vypadal jako někdo, kdo si objedná nocleh. Takové přání očekával i recepční. Ale muž, dřív než se zeptal na volný pokoj, se jako mimochodem zmínil o nedávném neštěstí.

„Proč se Černá skála stala náhle tak nebezpečnou?“ vyzvídal.

Recepčního nenapadlo ho podezírat. I když před hosty záměrně tajili skutečné místo tragédie, mohl se o Černé skále kdekdo dozvědět z rozhovoru v Hrabini nebo v autobusu pravidelné linky z Velkého Drieně. Ale právě tehdy prošel vestibulem hotelu správce Janega. Neznámý muž se viditelně zarazil.

„Ten, ten pán je tu také… ubytovaný?“ zeptal se značně vzrušený.

„To je šéf. Správce hotelu,“ opravil se recepční.

Pohledem sledoval, zda nezpozoruje nějaké šéfovo přání, a když se konečně obrátil, aby si vyžádal od nového hosta občanský průkaz, ke svému údivu zjistil, že místo před pultem je prázdné.

Personál vysokohorských hotelů tvoří jakousi různorodou rodinu; nemaje možnost po práci odcházet domů, je odkázán trávit volné chvíle ve vlastní uzavřené společnosti, kde podrobně přetřásá denní události a podle přísloví, co se bábě chtělo, to se jí i zdálo, okoření se každá malichernost podle chutí labužníka klevet. Z nebohého Konečného se stalo individuum, které při štědrovečerním posezení mělo senzačně odhalit tajemství kletby Černé skály a z neznámého muže se vyklubal mstitel jeho smrti. Tyto pověsti šířila kuchařka Veronika Hlaváčová, žena obdařená neobyčejnou fantazií a apetýtem hltat dobrodružné příběhy. Jako důvěrná známá bývalého správce hotelu věděla o oddílu Sloboda mnohem víc než ostatní; padesátka, ke které se chtě nechtě blížila, ji předurčila na pamětnici oněch dní. Hlaváčová pocházela z Hrabiny, a dřív, než se vdala, se jmenovala Hadžabová.

Právě ona pod rouškou pohoršení nad nevděčností podřízených prozradila Janegovi nepříjemný příval podezíravých řečí v hotelu.

Správce přijal zprávu bez zájmu, ale očividně ho zaujala stručná poznámka o podivném návštěvníkovi. Nebývá zvykem, aby se někdo trmácel až na Kamenec a vzápětí, bez zjevného důvodu, uháněl zpět. Dokonce když mu recepční podrobně popsal výraz neznámého, obořil se na něho. Proč ho nechal jen tak odejít?

„Neudělal nic špatného,“ hájil se nešťastný Sninčák. „Nemohl jsem vědět, že pan šéf čeká právě na něho.“

„Dvacet let čekám,“ zvolal tehdy Janega a na zvědavou otázku, kdo že je onen vzácný člověk, jen malomyslně mávl rukou.

„Přiznávám se, že vaše vyprávění mi připomíná některé stránky z Dostojevského,“ ozval se nadporučík Vepor. Janega zachmuřeně hleděl do neznáma a svíral rty.

„Dvacet let čekat na někoho… tim…,“ pokračoval pochybovačně.

„Znáte historii oddílu Sloboda?“ zeptal se Janega.

„Jen stručně.“

„Kdybyste ji znal tak jako já nebo aspoň jako nebohý pan Ravas, poznal byste v popisu toho chlapa – Chrustá.“

V kanceláři se rozhostilo napjaté ticho. Až po hodné chvíli ho přerušil podplukovník, když rozpačitě zabručel:

„Chrust žije? Myslel jsme, že existuje pouze v představách bývalých partyzánů.“

„A vašeho Ravase,“ doplnil Janega. „Chrúst skutečně žil mezi námi. Ztratil se toho dne, kdy fricové přepadli zásobovače na Černé skále. Od té doby o něm nebylo slyšet, vlastně nebylo slyšet, že by někde žil. Přiznám se, že za těch dvacet let jsem se nejednou přesvědčil, že už nekazí vzduch na zeměkouli a že kdosi jiný nebo on sám nad sebou vykonal pomstu, kterou jsme mu přísahali. Skutečně, přesvědčil jsem se, ale, věřte nebo nevěřte, vždy mě napadlo: plevel nevyhubíš, a koho mají oběsit, ten se neutopí. Nu dočkal jsem se ho, i když mi v poslední chvíli proklouzl mezi prsty.“

„Přitom vylučujete omyl?“ nadporučík se nezdál spokojený s takovýmto napohled unáhleným závěrem.

„Stoprocentně,“ důrazně odpověděl Janega. Sáhl do náprsní kapsy saka a vytáhl ošumělou peněženku.

„Říká se o mně, že mám výtvarný talent. Nevím, kreslení mě zajímalo ne jako umění, ale jako záliba. Pravděpodobně však něco ve mně bude, když mi dali ilustrovat i brožury – průvodce po drieňských horách. Přirozeně, jako autorovi textu, ale jen já sám vím, že skici jsem dělal doma, jen tak zpaměti a nemusel jsem ani jednu předělávat. V každé krajince jsem dokázal zvýraznit charakteristický detail; to je právě v kumštu malíře to nejdůležitější, prosím. Na Chrustá jsem se dost dobře pamatoval, a tak hned, jakmile ho začali podezírat, načrtl jsem jeho podobu.“

Vyňal z tobolky lístek papíru pohlednicového formátu, na okrajích trochu roztřepaný a už značně zažloutlý, ale stále pečlivě uchovávaný.

„Sninčák ho poznal. Je opravdu těžké nevšimnout si toho širokého čela a té kolmé vrásky mezi obočím. Ať vás nemýlí jeho tvář; vypadá starší, ačkoli tehdy neměl víc než dvacet let. Takovéto předčasně dospělé výrazy se nemění až do stáří.“

Kresba tužkou dokazovala, že Janegovo mínění o vlastních výtvarných schopnostech není nadsazené; znázorňovala obličej se širokým čelem a s výraznou kolmou vráskou nad kořenem nosu, sahající téměř doprostřed čela, měkká, trochu slabošská ústa s plnými vykrojenými rty, které připomínaly spíš něžný dívčí poloúsměv než výraz odhodlaného bojovníka. Oválná brada s oblými čelistmi seděla na vysokém, štíhlém krku.

V pozorovateli vyvolávala dva protichůdné dojmy. Horní část od kořínků husté hřívy dolů po lícní kosti tvořila podobu uvažujícího, ostražitého muže, v každé, i v té nejsložitější situaci odhodlaného energicky jednat. Stačilo ji však zakrýt dlaní a v představě si symetricky dokreslit vrchní partii tváře podle úst a brady, aby ho každý pokládal za dítě s myšlenkami čistými jako sníh. I tu přezdívku by pokládal za surovou. Ne Chrúst! Chrústik, Chrústiček by ho bylo třeba oslovovat!

Papír putoval z ruky do ruky. Podplukovník, muž, před jehož zraky defilovalo za tolik let tisíce podob zločinců i lidí s víceméně pokřiveným charakterem, si nevěřícně odkašlal.

„Chlapče! Chlapče! No…,“ rezignovaně pokrčil rameny, „sicherheitsdienst si dokázal vybrat napohled věrohodného chlapíka.“

„A zničit mu život,“ doplnil ho jeden z majorů. „Pravda, pokud…“

Nedopověděl, jen zkoumavě pohlédl na Janegu.

Správce hotelu se uraženě zavrtěl v křesle.

„Bohužel, fotografií posloužit nemohu, soudruzi. No, vzhledem k tomu, že jsem se nikdy neinspiroval obrazy madon, můžete mi věřit, že ta zvláštní tvář vznikla podle skutečného modelu. Kromě toho nepokládám Chrústa za špióna, ale jen za zbabělce. Pravda, jaký je rozdíl mezi zradou a zbabělostí, která stála čtyři životy?“

Podplukovník okamžik přemýšlel, potom podal kresbu jednomu z majorů a něco mu tiše přikázal. Major odešel do sousední kanceláře s papírem v ruce.

„Ještě než skončím, tak vám ji vrátíme,“ vysvětlil podplukovník Janegovi. Ten souhlasně přikývl.

„Měl jsem to udělat, už dávno,“ zamručel.

„Nebo jste ji měl ukázat soudruhu Ravasovi,“ trochu vyčítavě poznamenal nadporučík Vepor.

Šlachovitý horolezec očividně patřil k přímým lidem, kterým jsou na hony vzdáleny jakékoli manýry diplomatického chování. Opálenou vrásčitou tváří mu přeletěl opovržlivý úsměv. S despektem se zadíval na nadporučíka, jako by ho viděl poprvé.

„Chcete mě obvinit, že nedovedu číst myšlenky?“

„V žádném případě,“ opětoval nadporučík úsměv a v zřítelnicích mu zahrály šibalské plaménky; zřejmě ho trochu rozveselilo, jak spontánně reaguje spolubesedník na ošemetné otázky. „Z toho věru ne…“

„Tak přece jen…,“ zamručel Janega, ale nadporučík ho přerušil.

„Soudruh podplukovník mi možná bude zazlívat naléhavost, s jakou trvám na vaši odpovědi, občane Janego, ale to, že nám nabízíte pomoc, vám ještě nedává právo k tomu, abyste nás… ehm… mystifikoval.“

„Cože?“ janega téměř vyskočil z křesla. „Eh, k čertu, člověče…“

„Mystifikovat vyjadřuje jemněji výraz pro ehm… záměrné zastírání pravdy,“ stále s úsměvem pokračoval nadporučík. „Máme totiž informace, že jste znal skutečný důvod Ravasova příchodu na Kamenec.“

Tentokrát mohl správce hotelu jen vytřeštit oči.

„A kdo vám to napovídal?“ zajíkl se.

„Víte, že po objevení Ravasovy mrtvoly pracovala na Kamenci naše vyšetřovací skupina?“

Správce pokrčil rameny, jako by chtěl vyjádřit naivitu otázky. Sám přece patřil k hlavním svědkům. Nadporučík listoval v zápisníku, a když našel příslušnou stránku, uspokojeně sám sobě přikývl.

„Tři členové hotelového personálu – kuchařka Hlaváčová, servírka Ďuračková a recepční Sninčák shodně vypovídali, že vás viděli hovořit s Jakubem Ravasem. Důvěrně hovořit,“ zdůraznil.

„Recepční Sninčák dokonce zaslechl, jak jste před Ravasem mluvil i o partyzánském oddílu Sloboda. Zaslechl i jistá jména, ale pamatuje si pouze jméno Moskal. Toto jméno ho pochopitelně zaujalo svou neobvyklou podobou, přičemž – to tvrdí recepční – nevěděl, o kom je řeč. Zato my předpokládáme: jestli jste uvedl jméno Moskal, musel jste hovořit o Černé skále, a potom je dost podivné, že jste nemluvil o Chrústovi.“

„Mystifikaci pokládáte za jemnější výraz pro záměrné zastírání pravdy,“ správce Janega se už ovládal. „Tak vám musím říci, že Sninčák vás nemystifikoval. Sninčák vás přímo bohapustě podvedl.“

„Tak?“

„Záměrně!“

„No prosím, vysvětlíte to nevědomým?“

„Se starým pánem jsem jednou mluvil, vzpomínám si na to až teď. Přišel za mnou, či přesněji – oslovil mě u čítárny, do které se vchází ze vstupní haly a kde většina hostí tráví oddech, pokud neodejdou na procházku nebo nejdou do svého pokoje. Mám takový dojem, že na mě čekal. Ptal se mě, zda je procházka na Černou skálu velmi nebezpečná. Přirozeně jsem ho varoval, aby nechodil až k převisu; začínala obleva a převis je v té době mimořádně zákeřný. Starý pán se zajímal o obě neštěstí, no asi tak, jako se ptá kterýkoli zvědavý host. Teď mám dojem, jako kdyby si ověřoval některé skutečnosti, ale tehdy, přiznám se, jsem tomu nevěnoval pozornost. Určitě jsem nemluvil ani o oddílu, ani o Moskalovi, natož o Chrústovi. Proč bych chodil nyní za vámi, kdybych měl tehdy vyšetřovatele klamat? Sninčák vykládá, co neslyšel, chce záměrně obrátit podezření na mne.“

„Pracovní či osobní neshody?“

„Ani jedno, ani druhé,“ zakroutil hlavou Janega. „Nechápu, proč mě chce… namočit. Přitom je jisté, že ví víc, než vám prozradil.“

„O vás?“ zaútočil nadporučík tentokrát přímo.

„O oddílu. O Chrústovi. Černé skále, čtyřech mrtvých…, zkrátka něco tají.“

Podplukovník téměř nepozorovaně kývl nadporučíkovi a vstal. „Zdržíte se v Bratislavě déle, soudruhu Janego?“

„Chtěl bych se vrátit rychlíkem o čtvrté. Ráno musím už být v kanceláři. Tu víte, sezóna na Kamenci trvá dvanáct měsíců do roka. Beztak se mi zdá, že jsem ztratil zbytečně příliš mnoho času,“ poznamenal mnohomluvně, snaže se nepodívat na nadporučíka Vepora, „pokud nepočítám svůj skromný projev úcty zesnulému.“

„Och, nepodceňujte se,“ protestoval nadporučík. „A když už jste u nás, občane Janego, využiji vás, abych si nemusel objednávat pokoj na Kamenci. Zajistíte mi ubytování od zítřejšího odpoledne?“

„Dostanete pokoj s úchvatným výhledem,“ ubezpečil ho správce hotelu tónem, jakým středověcí mniši věštili nenapravitelným lotrům pobyt v pekelných mučírnách. „Spolehněte se, soudruhu nadporučíku, udělám pro vás všechno, co bude v mých silách. Ba dokonce udělám víc než to.“

Po jeho odchodu se v podplukovníkově kanceláři konala krátká porada, přerušovaná častým telefonováním. Hotel Na Kamenci měl přijmout dva nenápadné hosty.

Lidé se v lidech často mýlí, častěji, než si dovedou přiznat, a příslušníci Bezpečnosti nejsou výjimkou při tomto skeptickém konstatování. Úspěch rychlého zásahu nebo zdlouhavého vyšetřování někdy závisí na tom, zda se kriminalista nenechá zmást nevinným výrazem podezřelého, naivně mu neuvěří a nepustí se po falešné stopě. Přílišná nedůvěra může zase způsobit, že desítky pracovníků si záměrně nevšímají droboučkého zrnka pravdy, a to jen proto, že ho zaselo individuum, které se z nejrozličnějších příčin zamotává do výpovědi, lže, až mu v uších zaléhá. Proto zkušený vyšetřovatel nedává najevo své pocity. Při řadě výhod to má jednu velkou nevýhodu: pravdomluvný svědek se může urazit – hle, za jakou bezvýznamnou nulu mě tu pokládají!

Takto v duchu zuřil správce hotelu Alois Janega, když opouštěl budovu VB. Zbytečně se trmácel tři sta padesát kilometrů v přeplněném košickém rychlíku, aby upozornil, do jakého nepříznivého světla ho uvrhlo třetí neštěstí na Černé skále! Zbytečně se šel vyzpovídat ze své životní smůly. Div divoucí, že ho ten nadporučík s příjemnou tváří a potměšilými otázkami nepožádal, aby odevzdal pásek od kalhot a tkaničky od bot a neodvedl ho do nevlídné samotky!

Alojz Janega však nepatřil k mužům, kteří po prvním nezdaru svěsí hlavu, spustí ruce k tělu a nechají se otloukat boxerskými rukavicemi osudu. Rozhodl se být ve střehu a ve vhodné chvíli sám zasadit rozhodující uder.

Přitom nadporučíku Veporovi křivdil. Mladý muž už třetí den soustřeďoval výpovědi bývalých příslušníků partyzánského oddílu Sloboda, porovnával je se shromážděnými fakty – posmrtným odkazem Jakuba Ravase – a teď se rozhodoval zasáhnout. Případně, když se situace vyvine ve prospěch správce hotelu, i očistit jeho štít, který už povážlivě začínal reznout podezřením.

Zatím nemohl šlachovitému horolezci prozradit nepříjemné skutečnosti. Jakub Ravas se domníval, že někdo nesprávně popsal podobu Chrustá. Mládenec, v této době už 39 – 40letý muž, se neskrývá na neznámém místě, ale žije v okolí Kamence a Černé skály a střeží její tajemství. V úvahu může připadat i Alojz Janega, 40letý, bývalý člen horské služby seznamu členů partyzánského oddílu Sloboda je pod pořadovým číslem 29 těžkou chlapskou rukou napsáno: 29. – Ch – Janega Alojz, nádeník, 19 r. Písmeno Ch je přeškrtnuto! Alojz Janega nastoupil do horské služby v listopadu 1951. Do té doby udává místo pobytu Čířany u Volar v Jižních Čechách. Matrika MNV shořela při přepadeni úřadu teroristickou skupinou v r. 1950. V Cířanech se na osobu s Janegovým popisem nikdo nepamatuje.

Stručnou novinovou zprávičku o smrti Jána Konečného si přečetlo tisíce čtenářů, ale jen zasvěcenému okruhu lidí naznačila souvislost s kletbou Černé skály. Patřil k nim podplukovník VB v důchodu Jakub Ravas. Tehdy si opět vzpomněl na zákeřné zastřelení strážmistra Machoviče, jehož vyšetření musel v době bojů s tlupami banderovců a se skupinami záškodníků odložit „ad acta“.

Vyšetřovací skupině z okresního velitelství SNB v M. není možno upřít pilnou práci, ale snaha sama o sobě nemohla na vraždu vrhnout paprsek pravdy, jediný podezřelý, jistý Anton Lovosík, měl skálopevné alibi: Po celý kritický den schůzoval na Místním národním výboru ve Velkém Drieni.

Pod poručík in memoriam Machovič odpočíval už téměř osmnáct roků na hřbitově v M. a Černá skála si náhle vyžádala další oběť!

V ústředním archívu MV starého podplukovníka znali a zřejmě se ani nedivili, když projevil přání vypůjčit si fotokopie spisů jednoho neuzavřeného případu. Potom starý pán, který už dlouhé roky žil sám v útulném malém bytě na bratislavském předměstí, začal cestovat po republice.

Jeho poslední cesta vedla na Kamenec, kde ho třetího dne po příchodu našil mrtvého v propasti pod Černou skálou. Bylo to 29. ledna 1985. Ani v hotelovém pokoji, ani v jeho bratislavském bytě se nenašly osobní poznámky týkající se skutečného důvodu pobytu v hotelu Na Kamenci. Pokud je neuložil na neznámém místě – což je možno s téměř stoprocentní jistotou vyloučit – odcizila je osoba, která měla zájem tento důvod utajit.

Ale kdo je ta osoba?

Alois Janega, kterého Jakub Ravas podezíral, ale který sám žádá Bezpečnost, aby vyšetřila záhadu v pozadí nešťastných náhod? Nebo recepční Sninčák, jehož jméno si po vášnivém správcově zapírání poznamenal nadporučík Vepor do zápisníku a připojil k němu velký otazník?

Jediná pozůstalost po Jakubovi Ravasovi – kufřík se dvěma košilemi, prádlem, pyžamem a elektrickým holicím strojkem – byla neosobním svědectvím, že starý pán se hodlal zdržet na Kamenci jen krátkou dobu. Víc znamenal neproplacený účet za tři meziměstské telefonické rozhovory. Ravas za svého pobytu v hotelu telefonoval do bratislavské továrny na obráběcí stroje, do Vojenského historického ústavu v Praze a na generální ředitelství Sdružených skláren na Slovensku.

Nadporučíkovi trvalo téměř celý den, než zjistil, že telefonní centrála továrny na obráběcí stroje přepojila rozhovor personálnímu oddělení. Podplukovník Ravas, tak se představil volající, chtěl zjistit, odkdy v jejich podniku pracoval soustružník Konečný. Vyhověli mu; po oznámení, že od listopadu 1951, hluboký hlas ve sluchátku zdvořile poděkoval a muž zavěsil. Ve Vojenském historickém ústavu pozdravil svého známého plukovníka Trnku a poprosil ho o přátelskou službu: aby se pokusil opatřit mu opis seznamu partyzánského oddílu Sloboda, který operoval v trojúhelníku Velký Drieň – Kapica – Čertova pec od 30. října 1944 do 2. února 1945. Plukovník Trnka mu ho slíbil poslat ihned, jakmile si vyhledá potřebné údaje v kartotéce a v rejstřících. Doporučený dopis, který mu předevčírem poslal do Bratislavy, se vrátil zpět s poznámkou:. ADRESÁT ZEMŘEL. Pochopitelně, obratem ho pošle nadporučíku Veporovi.

Na třetí adrese čekalo vyšetřovatele zklamání. Telefonistka, dívka, která obsluhuje ústřednu generálního ředitelství Sdružených skláren na Slovensku, nosí podle všeho hlavu v oblacích a stěží si vzpomněla, že jí z pošty Velký Drieň oznámili výzvu pro osobní oddělení. Ale v oddělení nikdo sluchátko nezvedl, a tak se rozhovor neuskutečnil. Nadporučík v koutku srdce dívku podezíral, že se s přepojováním dlouho nenamáhala. Bohužel, ať už by jí dokázal trestuhodnou lhostejnost, nebo ne, nedozvěděl by se stejně to nejdůležitější: na jaké jméno byl Jakub Ravas zvědavý?

Nezbývá nic jiného, zdá se, než začít tam, kde nebohý důchodce skončil. Se studiem osmnáct roků starých spisů o vraždě strážmistra Macho vlče.

Právě seděl za stolem s rozsvícenou lampou a roztržitě črtal na listu papíru před sebou geometrické obrazce; čtverce, trojúhelníky s ozdobami po stranách se množily rychlostí, s jakou si před očima nechával promítat film vlastních představ o strážmistrově poslední cestě pustým lesem. Náhle hodil tužku na desku stolu, sáhl po telefonu a vytočil číslo důstojníka ve službě.

„Kdo z mé skupiny má dnes službu?“

O minutu později, neuvědomuje si pozdní únorový večer, vydal rozkaz rotmistru Klincovi.

„Pojedeš na Kamenec!“

„Hned?“ Klinec vypadal jako někdo, kdo se nepodiví ani zprávě o nové potopě světa, ale představa noční cesty ho přinutila ověřit si, zda nadporučík náhodou přece jen nezaváhá a nedopřeje mu alespoň klidnou noc.

„Kdybys už byl na polovině cesty, i tak by bylo pozdě. Je to asi tři sta padesát kilometrů, před svítáním bys tam mohl dorazit. Na cestě dávej pozor, za Žilinou bude náledí.“

„Bez starosti!“ ušklíbl se Klinec. „A tam…?“

„Ubytuješ se v hotelu Na Kamenci a do mého příchodu budeš střežit recepčního Sninčáka! Jde o to, aby se nikam nevzdaloval, kde by se mu mohlo něco přihodit, chápeš? Pokud stojí za pultem nebo je ve svém pokoji, bude v bezpečí. Ale kdyby chtěl odejít, například do bor, tak ho zadržíš. Jakýmkoli způsobem, nezáleží na tom, jakým, jen ať nezpůsobíš rozruch. Nezatkneš, zadržíš! Posad se s ním třeba ke kávě nebo ke sklence vína, ale oči z něho nespouštěj!“

„A co když ho… někdo?“ začal Klinec, ale nadporučík ho zarazil ostrým pohledem.

„Střelbu nečekej, nejsme na gangsterském. filmu. Nanejvýš se zřítí že skály.“

Nadporučík Vepor usnul ve vytopeném kupé první třídy košického rychlíku. Ze sna, ve kterém se ocitl daleko od zločinců, kdesi v přímořském letovisku, ho vytrhla surová ruka, lomcující mu ramenem.

Násilník nebyl nikdo jiný než – Kubovič. S obdivem se díval na svého nadřízeného.

„Člověče, tvůj spánek bych ihned koupil, i kdybych se měl do smrti zadlužit!“

„Kde jsme?“ nepochopil v první chvíli nadporučík.

„V Žilině. U výpravčího tě čeká výzva z Bratislavy.“

Muž v železničářské uniformě, který postával za Kubovičem, ujistil soudruha, že rychlík stojí ve stanici deset minut a kancelář výpravčího je na pravé straně nástupiště číslo jedna. Vepor se rychle prodíral mezi cestujícími; zpočátku mu sevřela srdce předtucha Klincovy havárie na zledovatělých silnicích, ale vzápětí se uklidnil. Závodník-plochodrážník Klinec si dovede poradit i při nejnebezpečnějším smyku.

Recepční Sninčák!

Krátký rozhovor s podplukovníkem potvrdil druhou předtuchu. Klinec dorazil na Kamenec o čtvrté ráno, noční službu měl však druhý recepční, kterého měl Sninčák vystřídat o šesté. Nenastoupil. Z pokoje se neozýval ani po silném bouchání, a když vyrazili dveře, našli v posteli jen bezduché tělo a na nočním stolku byl položen dopis na rozloučenou. Podle všeho jde o sebevraždu. Klínec přes protest. techniků a vyšetřovatele VB z Velkého Drieně rozkázal zapečetit pokoj a čekat na svého nadřízeného, „eso z kriminálky“. Takže eso si má pospíšit na Kamenec nejkratší možnou cestou, uzavřel podplukovník.

V kupé si Vepor zhluboka vzdychl. Neměl nechat Janegu odejít! Kubovič, který sice ještě nic nevěděl, okamžitě pochopil, že jeho nadřízený se už začíná trápit výčitkami svědomí, umocněnými chmurnými úvahami, a udělat! to jediné, co mu zbývalo. Vyšel na chodbičku a prostál zbytek cesty až do Velkého Drieně.

Hotel Na Kamenci uvítal oba návštěvníky s majestátní důstojností šperku, uloženého do změti sněhu jiskřícího se v paprscích odpoledního slunce. Kdyby nadporučíka nečekala za jeho zdmi nepříjemná služební povinnost, určitě by se při prvním pohledu na okolní bílé svahy informoval o možnosti vypůjčit si lyžařskou výstroj.

Tentokrát byl na hony vzdálen představám sladkého nicnedělání. Ve vestibulu ho obstoupili členové technické skupiny VB z Velkého Drieně; z očí jim koukala špatně skrývaná nevraživost za to, že museli zbytečně strávit půl dne čekáním na „eso z kriminálky“. Zato příčina jejich zlosti – rotmistr Klinec – nevypadal, jako by ho mělo trápit svědomí a s gestem šlechetného dobrodince vytáhl z kapsy klíč a podával ho nadporučíkovi.

„Všechno zůstalo tak, jak si vždycky přejete,“ řekl a zlomyslně se ušklíbl na techniky. „Ale je to sebevražda, jistá jako moje totožnost. Tady je dopis,“ z igelitového sáčku opatrně vytáhl bledě modrou obálku. „Chlapcům z daktyloskopie jsem dovolil aspoň tuto zábavu. Otisky prstů patří Jedině Sninčákovi.“

„Klínci, vy jste víc než poklad státní kádrové rezervy,“ zavrčel nadporučík. „Proč jste je, prokristapána, nenechal pracovat?“

V krátkém časovém rozmezí se musel rotmistr divit podruhé.

„Ale vždyť…, podle vašich metod.“

„No stalo se, stalo,“ rezignoval nadporučík a dal Kubovičovi znamení. Podporučík se s hloučkem remcajících techniků vytratil z vestibulu.

„Kde máte správce hotelu?“ obrátil se Vepor na Klince. „Čeká ve své kanceláři. Nic jste mi nepřikázal,“ vyčítavě poznamenal rotmistr.

„Máte pravdu. Nu, dříve než si přečtu, co pan Sninčák odkazuje světu, promluvím si s Janegou,“ rozhodl se nadporučík. „Pojďte mi pomoct stenografovat, ta nešťastná Černá skála mi tak zpracovala mozek, že si už pomalu nebudu pamatoval ani datum vlastního narazení.“

Správce hotelu seděl za stolem plným nejrozličnějších účtů a faktur, ale očividně už dlouhý čas civěl daleko nad ně a při příchodu očekávaného návštěvníka se ani nesnažil předstírat pracovní zaneprázdnění. Přepadlou tváří s hlubokými tmavými pod kopičkami pod očima mu přeletěl náznak ospravedlňujícího úsměvu, vzápětí na ni nasadil výraz truchlícího pozůstalého a usadil nadporučíka s rotmistrem do kožených klubovek. Sám si sedl naproti, složil ruce do klína jako způsobný svědek, připravený okamžitě odpovídat na každou, třeba i nepříjemnou otázku.

Nadporučík si dopřál čas důkladně se porozhlédnout po kanceláři n pak mrkl na Klínce.

Otázka: Kdy jste se vrátil do hotelu?

Janega: Včera před půlnocí.

O.: Podle možnosti, prosím, přesný čas.

J.: Jestli se nemýlím, několik minut po půl dvanácté.

O.: Můžete se mýlit?

J.: Nedíval jsem se na hodinky.

O.: Vlak do Velkého Drieně přijíždí ve 22.30 hod.

J.: Ano.

O.: Nejbližší autobusový spoj odjíždí z Drieně minutu po půl dvanácté.

J.: Objednal jsem si taxík.

O.: Hotel vám to proplatí?

J.: Ne, cestoval jsem na vlastní účet. Tak jako do Bratislavy.

O.: Tedy jste pospíchal?

J.: To nepopírám.

O.: Proč?

J.: (váhá) Byl jsem naštvaný.

O.: Na koho?

J.: Na recepčního Sninčáka.

O.: Důvod?

J.: Znáte ho.

O.: Opakujte ho, prosím!

J.: Jak si přejete: Sninčák mě před pracovníky Bezpečnosti křivě obvinil. Opakuji, že jsem nevěděl o žádném pátrání zesnulého Jakuba Ravase.

O.: Na nikoho jiného jste nebyl, používám vás termín, naštvaný?

J.: (váhá) Musím se přiznat, že i na kuchařku Hlaváčovou.

O.: Na nikoho jiného?

J.: Ne.

O.: Ani na servírku Ďuračkovou?

J.: Je to naivní děvče, které opakuje všechno, co někde zaslechlo.

O.: Vrátíme se k vašemu příchodu do hotelu. Co jste dělal?

J.: Odložil jsem aktovku do kanceláře a… (pauza)

O.: A potom?

J.: Zašel jsem za Sninčákem do jeho pokoje.

O.: Už spal?

J.: Ne. Kdyby spal, odložil bych rozhovor na ráno.

O.: Zaklepal jste, on vám otevřel?

J.: Otevřel jsem si dveře sám. Sninčák neměl ve zvyku se zamykat.

O.: Skutečně neměl ve zvyku se zamykat?

J.: V křídle pro personál se dveře pokojů obvykle nezamykají.

O.: Co dělal Sninčák?

J.: Nebyl ještě svlečený. Seděl za stolem a četl knihu.

O.: Jakou? Jak se jmenovala?

J.: Nevím. Nevšiml jsem si.

O.: Byl překvapen vaším příchodem?

J.: Myslím, že ne.

O.: Noční návštěvy jsou tu tak samozřejmé?

J.: Určitě ne. Ale on musel čekat.

O.: Předpokládal, že mu jednou vyčtete jeho svědectví?

J.: Pochopitelně, vždyť lhal.

P.: Co jste mu řekl?

J.: Dohromady nic. Zeptal jsem se, z jakých důvodů mě očernil.

O.: A on?

J.: ‚ Mlčel.

P.: Naléhal jste na odpověď?

P.: Zeptal jsem se ho ještě jednou. Naléhal jsem tedy. Jenže Sninčák patři, totiž patřil, ke zbabělcům, takoví lidé vám do očí nic přímo neřeknou. Připomenul jsem mu, že vím, jak mě pomlouvá mezi personálem v souvislosti s těmi nehodami na Černé skále.

O.: Jak na to reagoval?

J.: Co mohl říkat? Mlčel.

O.: Takže jste se vlastně nic nedozvěděl.

J.: Ani jedno jediné slovo.

O.: Co jste udělal potom?

J.: Odešel jsem. Pravda, oznámil jsem mu, že budu na ředitelství Restaurací žádat o jeho okamžité propuštění.

P.: To zní trochu tvrdě.

J.: Nepopírám, že jsem se unáhlil. Měl jsem se vyjádřit: přeložení. Uvědomuji si, že se nepatří reagovat jako nějaký kapitalistický vlastník, ale není myslitelné, aby si podřízení dovolovali takovéto nehoráznosti. Na ředitelství by mi vyšli vstříc a určitě by ho přeložili do jiného hotelu. Sninčák to věděl; nejsme, chválabohu, v situaci jako před několika lety, kdy byl kritický nedostatek personálu. Vzpomínám si, že jsem totéž řekl o kuchařce Hlaváčové.

P.:… připadající v úvahu na přeložení?

J.: Je nejvyšší čas, aby v hotelu nastal pořádek.

O.: Co na to odpověděl Sninčák?

J.: Rozplakal se.

O.: Hm… A vy?

J.: Odešel jsem. Nebudu přeci utěšovat fňukajícího chlapa, který nemá odvahu snášet důsledky takovéhle… (dlouho hledá výraz) věrolomnosti…

O.: Měl odvahu vzít si život.

J.: (Neodpovídá)

O.: Co jste dělal potom?

J.: Šel jsem spát.

O.: Spal jste?

J.: Spal jsem až do rána.

O.: Ze svého pokoje jste už nevyšel?

J.: Ne. Určitě ne.

O.: A s kuchařkou Hlaváčovou?

J.: Té jsem měl v úmyslu říci něco od plic až ráno.

O.: Řekl jste jí něco?

J.: Ne. O půl sedmé mě vzbudili. Hlásili mi, že našli Sninčáka mrtvého.

O.: Kdo?

J.: Druhý recepční Ladvinka a… tady sedící příslušník Bezpečnosti. Ten se mi i legitimoval.

O.: Vydal jste nějaké příkazy?

J.: Jenom to, aby se před hosty nic neříkalo. Ostatní si vzal na starost váš příslušník Bezpečnosti.

O.: Sninčákovo tělo našli v zamčeném pokoji.

J.: Ano, řekli mi to.

O.: Před chvílí jste tvrdil, že personál nemá ve zvyku se zamykat.

J.: (neodpovídá)

O.: Sninčák po sobě zanechal dopis.

J.: (bez zájmu) Ano?

O.: Vlastnil psací stroj?

J.: Kufříkový. Viděl jsem ho na stole.

O.: Nelitujete ho?

J.: Mám-li být upřímný, ne. Postavil mě do světla, jako bych já byl vrahem z Černé skály.

O.: Snad trochu zveličujete, ne?

J.: (ostře) Vy víte stejně dobře jako já, že nejde o nešťastné náhody.

O.: V dopise na rozloučenou asi bude vysvětlení.

J.: Kéž by byl aspoň v té chvíli upřímný!

O.: Pokládáte to za důležité?

J.: Kdyby mě chtěl zničit, podařilo by se mu to.

O.: Proč?

J.: Určitě byste to pokládali za věrohodné svědectví.

O.: A když ne?

J.: (neodpovídá)

O.: Nevěříte nám?

J.: (neodpovídá)

O.: Svědectví mrtvého muže nemusí být svědectvím pravdy.

J.: Je tu Černá skála. Zatknete mě?

O.: Vůbec ne! Proč si to myslíte?

J.: (neodpovídá)

O: Chcete něco dodat?

J.: (neodpovídá)

Nedokážu už dále snášet výčitky svědomí, které se s přibývajícími lety ozývají stále naléhavěji, – začíná poslední Sninčákův dopis. – Budete mě soudit a určitě odsoudíte. Tento den musel přijít, a proto jsem se rozhodl vyhnout se trestu. Připomínám, že spravedlivému trestu, to nepopírám, ačkoli by se to někomu mohlo zdát cynické. Ale vy, kteří budete chtít aspoň částečně pochopit, všimněte si, že se záměrně vyhýbám slovu: ospravedlnit, vězte, že jsem své činy vždy považoval za špatné. Zločin vždy plodí nový zločin, a když jsem se rozhodl dnes potrestat se sám, je to proto, že už nechci napáchat více zla, než jsem udělal. Trestem by se i tak nic nenapravilo. Proto: jakou mám jinou volbu?

V době, kdy okolí Velkého Drieně obsadilo německé vojsko, jsem pracoval jako pomocník v koloniálním obchodě Emila Maliny na drieňském náměstí. Němci umístili svoje kasárna vedle, v budově školy. Často jsem za pultem obsluhoval důstojníky i obyčejné vojáky. Uměl jsem trochu německy, a tak jsem se s nimi mohl i dohovořit; v obchodě nikdy nemluvili o tom, proč chodí do hor (konečně si to každý domyslel), žertovali a celkem se chovali slušně.

Jednoho rána přišel nakupovat mladý poručík, pamatuji se, že se jmenoval Meissinger, i když většina mužů z roty horských myslivců se netajila touhou přežít válku pokud možno se zdravou kůží, Meissinger patřil k hitlerovcům každým coulem. Tehdy nechtěl koupit nic, vlastně chtěl koupit něco, co nebývá na regálech v žádném obchodě: cestu k partyzánskému táboru, jehož existence nedopřávala Němcům klidný spánek.

V porovnání s mými pozdějšími činy bude přiznání ke karbanitsví vypadat jako nevinná zábava. Bohužel, vášeň hrát a prohrávat víc, než dovolovala mzda bídně placeného obchodního příručího, je skutečnou příčinou celé mé tragédie. Utápěl jsem se v dluzích, a co horší, nikdo z mých tehdejších kumpánů mi už nebyl ochotný půjčit, abych měl aspoň ubohou iluzi, že se štěstí obrátí jednou i ke mně. Poručík Meissinger si pohrával s balíčkem tisícikorunových bankovek. Tvrdil, že je odňal zatčenému lékaři Mancelovi a že mi mohou patřit. Bez jakéhokoli podpisu. Padesát tisíc korun! Byl jsem skutečně v zoufalé situaci a peníze jsem potřeboval. Přitom jsem ale neměl ani tušeni, kde tábor leží. Okolní nedohledné lesy mohli horští myslivci pročesávat po dlouhé měsíce a nemuseli narazit ani na jednu jen náhodnou stopu. Tehdy jsem si vzpomněl, že ze vzdálené osady Hrabiny často přichází do obchodu horal Hadžaba a nakupuje mouku, cukr, čaj, sůl. v množstvích, že by uživil celou horskou osadu. Pravda, byl jsem natolik chytrý, abych před Meissingrem o Hadžabovi ani o osadě Hrabině nemluvil; dnes ti Němec slíbí, že zachová naprosté mlčení, a zítra tě zavolá ke konfrontaci se zajištěným! Podotkl jsem, že jestli by někde mohl být tábor, tak podle mě nejspíš na Kamenci. Stojí tam stará lovecká bouda, ale že k ni vede cesta z Hrabiny, to jsem už neprozradil.

Poručík chvilku přemýšlel, potom beze slova odešel. Peníze mi nedal. Až třetího dne přišel a při placení mi nenápadně položil na pult baliček. Bylo v něm dvacet tisíc korun. Tehdy jsem nepochopil, proč nevyplatil celou slíbenou sumu, až po válce jsem se dozvěděl o čtyřech mrtvých na Černé skále.

K nejtěžším chvílím mého pobabraného života patří dny, kdy do Velkého Drieně přišla Rudá armáda a s ní partyzáni oddílu Sloboda. Rozneslo se, že nedlouho předtím zajali poručíka Meissingera. Každou hodinu jsem je očekával, připravil jsem si pistoli, aby mě nedostali živého. Ale poručík se prý při výslechu choval kupodivu Statečně – odmítl prozradit jediné slovo. Postupně jsem se začal uklidňovat. Snad se nikdo nedozví, proč šli horští myslivci na Kamenec. Zůstal jsem ve Velkém Drieni, ba dokonce jsem přestal hrát karty. Předsevzal jsem si, že budu žít jako pořádný člověk.

Můžete věřit, i nemusíte. Chtěl jsem odčinit svůj hřích užitečnou prací. Marně jsem ale doufal. Ani ne za dva roky mě vyhledal neznámý muž a připomenul mi Meissingerovo jméno i dvacet tisíc. Patní k agentům SD a prý věděl o poručíkově plánu. Žádal mě, abych mu našel na nějaký čas úkryt v horách, odkud by mohl navázat spojení se zbytky banderovských skupin. Domluvil jsem si s nim setkání na Černé skále a tam jsem ho zastřelil.

Další léta jsem měl pokoj; nikdo mě nepodezíral, k partyzánům jsem nepatřil a, jak jsem se dozvěděl, hledali zrádce mezi sebou. Kolik takových jako já dodnes šlape zem na svobodě? Ale právě čas, o kterém se tvrdí, že dovede hojit rány, je k lidem mého typu nemilosrdný. Probouzel jsem se uprostřed noci po těžkých snech, že mstitelé přicházejí. Ani jsem se neoženil, abych se ve spánku neprozradil před nepovolaným člověkem. Proto, jen proto, jsem si vyběhal místo recepčního v hotelu Na Kamenci. Domníval jsem se, a jak se události později vyvinuly, právem: pokud bude ještě někdo pátrat po příčině přepadení na Kamenci, musí přijít na místo činu a já ho budu mít na očích.

Se správcem Sťovčikem jsem si rozuměl. Ani ho nenapadlo, aby mě podezíral, a já jsem přirozeně neměl důvod připomínat dávnou událost, jenže Sťovčík se rád podíval číši na dno a ve chvílích alkoholického opojení chtěl zachraňovat lidi! Při výčtu následujících vražd na této smrti nemám opravdu podíl. Opilému správci hotelu se asi zdálo, že slyší volání o pomoc, vyšel na Černou skálu – a zřítil se.

Jeho smrtí začalo moje neštěstí. Novým správcem se stal Janega, o kterém každý věděl, že bojoval v oddílu Sloboda a že má jakési nevyřízené účty s neznámým zrádcem. Netušil jsem, koho podezírá, domníval jsem se, že i mne. Strach budí obavy i před vlastním stínem.

Když se v hotelu ubytoval jistý Konečný, vzpomínal přede mnou na doby, kdy nedaleko bojoval. Kamenec měl pro něho zvláštní zlověstný zvuk; zahynuli tu čtyři jeho přátelé. Při štědrovečerní večeři na ně chtěl vzpomínat, a proto si přál seděl blízko Janegy. Dostal jsem strach: Co když se ti dva spolu domluví a objeví náhodou pravdu? Za soumraku jsem ho vylákal na procházku k Černé skále, kde se chtěl poklonit památce svých spolubojovníků. Shodil jsem ho do propasti a vrátil se k prostřenému stolu.

Janega začal slidit, jako by za žádnou cenu nechtěl věřit na nešťastnou náhodu. Musel jsem proto obrátit podezřeni na něho. Trochu mi pomohlo, když jsem mu jednou tajně prohledal pokoj. Našel jsem poznámky o nějakém Chrústovi a kresbu toho mládence. Vymyslel jsem si neznámého, tedy hosta, který se dal na útěk, když v hale uviděl Janegu.

Před několika dny si v hotelu objednal pokoj starší pán. Zapsal se pod jménem Jakub Ravas, důchodce. Byl to napohled všední host, ale náhodou jsem mu přepínal telefonický rozhovor s Bratislavou. Podlehl jsem náhlé mu popudu zvědavosti a od poslouchal jsem ho Ravas se zajímal o Konečného. Takto jsem byl přinucen odposlechnout i rozhovor s Prahou, odkud si stařec vyžádal seznam členů partyzánského oddílu Sloboda. Už tehdy jsem tušil, že tuto je nejnebezpečnější protivník (později, po jeho smrti, o něm lidé od Bezpečnosti mluvili jako o známém kriminalistovi). Musel jsem jednat, když telefonoval na kádrové oddělení generálního ředitelství Skláren; před příchodem na Kamenec jsem dost dlouho pracoval jako expedient ve velkoprodejně skla. Přerušil jsem jeho rozhovor dřív, než mohl vyslovil nějaké jméno – domníval jsem se, že moje jméno. Večer jsem ho přepadl v pokoji, omráčil ho a za tmy přenesl na zádech k Černé skále. Jeho poznámky jsem spálil.

Unavil jsem se, když jsem nesl to lehké, stařecké tělo! Už nemůžu dál! A když odtud budu muset odejit, kdo bude dál střežit tajemství?

Píšu poslední řádky. Ručičky hodinek ukazují půl čtvrté ráno. Mám před sebou ampulku, kterou jsem vzal z kapsy mrtvého esesmana. Určitě to je dobrý, spolehlivý jed.

Správce Janegu prosím, aby mi odpustil. Ostatní neprosím. Mrtví neodpouštějí. Ale vy, prosím, nezapomínejte, že válka nedělá jen oběti a hrdiny. Anebo hrdiny a – oběti? Kdybych to jen kdysi věděl…

Eduard Sninčák

Nadporučík Vepor si chvilku zamyšleně pohrával s dopisem, potom ho podal Janegovi.

„Koneckonců nemám důvod ho před vámi tajit,“ říkal pomalu, „částečně vám ušetří práci.“

Vyšel na chodbu, kde na něho už čekali dva muži z technické skupiny.

„Kyanid draselný,“ oznámil stručně jeden z nich.

„Listiny, které by mohly patřit podplukovníku Ravasovi, jste v pokoji nenašli?“

Věděl už předem, že klade zbytečnou otázku. Sninčák se důkladně zabezpečil ještě před prvním vyšetřováním. Nejspíš by něco prozradil kotel ústředního topení, ale o zuhelnatělé zbytky aktovky neměl nadporučík zájem.

„Tělo můžete odvézt,“ rozkázal. „Na zpáteční cestě se zastavím ve Velkém Drleni a doplním protokol.“

Vrátil se do správcovy kanceláře. Rotmistr Klinec se nezbednicky bavil pozorováním správcovy tváře vyjadřující všechny odstíny pocitů od údivu až ke štítivému odporu. Alojz janega konečně zdvihl hlavu a odsunul papír od sebe, jako by konečky prstů opatrně odsunoval cizokrajný jedovatý hmyz.

„Strašné,“ vydechl.

„Očekával jsem to,“ suše odtušil Vepor. Až po dlouhé době se v slabé chvilce upřímnosti svěřil nejbližším kolegům, že skutečně očekával takovýto dramatický průběh událostí, pouze se zmýlil ve jménech: Sninčáka pokládal za Janegu a naopak. Vzal dopis a vložil jej do igelitového sáčku.

„Uděláme ještě expertízu podpisu. Ale osobně nepochybuji o jeho pravosti. Můj případ je ukončen.“

Podal správci ruku. Janega opětoval silný stisk.

„Můj ještě ne. Musím najít Chrustá.“

„Chrúst měl v oddílu jediného přítele,“ nadhodil nadporučík.

„Topase…“

„Víte, co se s ním stalo?“

„Nevím,“ zavrtěl se Janega. „Ale on s tím nemá nic společného.“

„Kdo ví. Možná že právě tak jako Chrúst. Oba se ztratili, odložme tedy případ ad acta…“

Nadporučík sotva znatelně pokrčil rameny a vyjádřil tím všeobecné mínění: Kde není soudce, není ani viníka.

Čtyři mrtví na Černé skále jsou němí žalobci; zákon vyžaduje živé slovo svědka.

„Nesouhlasím,“ řekl Janega.

„Ani já ne,“ přisvědčil nadporučík. „Ale já sloužím spravedlnosti… a spravedlnost je, jak víte, nevidomá…“

Vyšel před hotel a se svěšenými rameny si pospíšil k služebnímu vozu. Skupiny výletníků se vracely z vycházek, vybuchovaly smíchy a věty bezstarostného škádleni prozrazovaly šťastné občany s čistým svědomím:

Možná že s nimi šel i Chrúst.

A možná že v této chvíli jde právě kolem nás.

Svědectví číslo 3 – Třetí část seriálu Alexeje Turína o záhadných událostech v okolí Černé skály.

VIII. NEJTĚŽŠÍ ZE VŠEHO JE SNÉST PRAVDU

Za oknem domu Na Pernici se jako unavený slepý kůň vlekla listopadová noc. Ivan se obrátil na druhý bok. Už se vzdal marného přivolávání milosrdného, starosti odhánějícího spánku. Bratr Míro vzdychá – a přece – jak je mu dobře, hlupáčkovi!

Skalnaté hory barevného filmu se změnily na černobílé. sněhem pokryté vrchy. Po vyšlapané cestě postupoval zástup esesáků; všichni v bojích ošlehaní muži, pozorně sledující, zda za clonou stromů nezpozorují nějaký podezřelý pohyb. Z vysoké skály se ozvala střelba. Smrtihlavci se začali převracet naznak, ukryté partyzánské hlavně rozsévaly smrt, ale přesila uniforem byla velká. Z pancéřovaného auta, stojícího opodál, se rozštěkal kulomet. Na skále se vztyčila vysoká postava a hodila granát. Pancéřové auto začaly olizovat plameny, staccato kulometu utichlo, ale esesáci se i tak dostávají stále blíže Několik z nich se plazilo z druhé strany. Z úkrytu za kmenem rozložitého dubu je sledoval mládenec v kožíšku.

Stačila by jediná dávka a zákeřníci by se zahryzli do sněhu. Ale mládenec se nepřestává tlačit ke stromu, snaží se zadržet i dech, jen aby ho neprozradil ani lehoučký obláček páry. Esesáci se dostali partyzánům do zad. Dlouho, nekonečně dlouho dokázali mířit – a potom těla na skále znehybněla.

Vrahové si začali navzájem poplácávat po zádech, přišli k mrtvým a odkopli je do propasti. Mládenec využil ‚příhodný okamžik a utekl do lesa. Měl zpocenou, zkřivenou tvář a v očích si nesl tupý strach. Ivan ho poznal; nemůže si splést důvěrně známou tvář se širokým čelem a hlubokou vráskou nad kořenem nosu. Jozef Kremeň těžce lapal dech, už nedokázal utíkat, ale klopýtal stále dopředu, jen pryč, pryč, pryč, co nejdále od Černé skály, protože tam vzduchem létá smrtonosné olovo. Bubínkový samopal mu překážel, odhodil ho tedy daleko od sebe. A utíkal, utíkal…

Sklo na okně divně zapraskalo. Ivan ztuhl, potom se nadzvedl a pozorně naslouchal. Vzápětí se zastyděl za své nervy, vybičované až k prasknutí.

Proč se otec nevrátil do tábora a nepřiznal se, že odešel ze stráže a že se z úkrytu díval na marný boj obklíčených? Měl přijít do středu tábora, roztrhnout si košili na prsou a čekat na spravedlivou kulku!

Proč stále mlčí o svém boji? Proč nikdy nezapomene zamknout přihrádku sekretáře, naplněnou listinami?

Na co asi myslí? Na dobu, kdy pravda vyjde najevo?

Proto má široké čelo zbrázděné vráskami, proto záměrně odvádí řeč při jakékoli zmínce o partyzánském boji. Ivan, do minulého týdne hrdý na svého mlčenlivého a vážného otce, se dusí pokořením a hanbou.

Proč se právě on musel narodit jako syn zbabělce?

Na okně zabubnovalo krupobití drobných kaménků.

Vyskočil prudce z postele, podíval se na budík a vzápětí se nerozhodně zahleděl do tmy za záclonami, slaboučce prosvětlené namodralým svitem žárovek ze sousední ulice. Kdo si to dovoluje takhle bouřit v půl třetí v noci? Přece však jen přitlačil nos na sklo a zahlédl, že dole se někdo opírá o plot a mává rukama nad hlavou. Nemohl to být přelud, protože na skle opět zarachotily kaménky. Skřípavý zvuk mu pronikl téměř do morku kostí. Vylekaně se obrátil k Mírově posteli; bratr měl naštěstí záviděníhodný spánek – neprobudilo by ho snad ani řezání noh u postele. Ale protože opatrnosti nikdy není nazbyt, Ivan zdlouhavě a téměř bez zaskřípání otvíral okno, vyklonil se ven a rukama zagestikuloval němou otázku.

„Musím s tebou mluvit,“ zazněl Petrův tlumený hlas.

„Teďka? V půl třetí?“ Ivan si významně zaťukal na čelo.

„Vyhážu ti na okno celý kamenolom,“ vyhrožoval Petr.

Co zmůže člověk proti takové bezohlednosti? Nejrozumnější bude obléci si přes pyžamo tepláky, naboso vklouznout do bot a opatrně sejít po schodech. Klíč zůstával na noc zasunutý v zámku a namazané panty klouzaly hladce, bez kvílení. Takto se dostal bez pohromy až na dvůr. Syrová zima listopadové noci ho štípala do lýtek, zalezla i za krk a usadila se mu na zádech; nejvíc jím však zatřáslo nervózní napětí. Přitiskl se k plotu, podíval se na Petra a mlčel.

„Musel jsem přijít,“ šeptem se omlouval vysoký chlapec. „Ráno by už bylo pozdě…“

„Blbost!“ zasyčel Ivan.

„Nemá význam, abys nás podváděl!“ zašeptal Petr a hned zvýšil hlas, když zpozoroval, že Ivan má v úmyslu se obrátit a ztratit se v domě.

„Počkej! Počkej!“

„Dej mi pokoj!“ zuřivě zavrčel Ivan.

„Kvinteto už všechno ví…“

„Kvinteto?“

„Přijali jsme Jána Botku.“

„No, vy jste koupili materiál. Polotovar. Blahopřeju.“

„Vzal jsi žlutý sešit?“ zřetelně řekl Petr.

Ivan se na něho utrhl: „Nemusel sis kazit spánek.“

„Vzal?“

„Uhodni, nejchytřejší z nejchytřejších!“

„Nepřišel jsem se hádat, ale poslechnout si pravdu. A spánek si nezkazím, beztak bych do rána neusnul. Počkal jsem, až naši ztichli a vyklouzl jsem z domu. Jestli teď zjistí, že nejsem v posteli, nechá otec ve vesnici vyhlásit pátrání prvního stupně,“ ušklíbl se syn náčelníka oddělení VB ve Sklenné. „Pochop, Kvarteto, vlastně Kvinteto, má vůči tobě povinnosti…“

„Vím…,“ zaváhal Ivan.

„Hraj s námi čestně!“

V první chvíli pocítil naléhavé nutkání se svěřit, vypovědět celé to zklamání, které ho opanovalo při četbě Turinových črt. Řekl Petrovi, aby přelezl plot a ukázal na dílničku na dvoře, přistavěnou ke garáži. Ale když se přítel hbitě přešvihl přes ocelové pletivo a několika skoky se přehnul přes nádvoří, už měl na sebe vztek za tu chvilkovou slabost. Nezbývalo však nic jiného než vklouznout do temné místnůstky a skrčit se u stolu plného všelijakého truhlářského nářadí. Z garáže sem pronikal pach benzínu a oleje. Petr vtahoval nozdrami vzduch jako žíznivý kůň nad vodou. Opatrně se uvelebili na stoličce. Ve tmě nerozeznal kamennou Ivanovu tvář, ale dlouhé ticho už věštilo nové vykrucování.

„Mluv, Ivane!“ řekl měkce.

Ivan byl opět divný, nepochopitelný.

„Dobře, začnu tedy tím, jak se na to dívá Kvinteto,“ pokračoval Peter. „V žlutém sešitu sis přečetl něco, co se týká tvého otce.“

Ivanovi prudce zabušilo srdce; jak byl vděčný milosrdné tmě, která zakryla smrtelnou bledost jeho tváře i splašené poskakování ohryzku v hrdle. Chlapec se dokonce pokoušel ovládnout přerývaný dech.

„Pokládáš svého otce za Chrustá! Nezapírej!“

„Mlč! Co si to dovoluješ?“ tlumeně vyjekl Ivan. Vyskočil a hmátl rukou do tmy, kde tušil protivníka. Prsty se mu zabořil do vlněného šálu a ze všech sil ho přitáhl k sobě.

„Odvoláš! Odvoláš!“ dýchal namáhavě.

Peter se kupodivu nebránil, jako by Ivan zápasil s umělou figurínou.

„Pokládáš,“ klidně zopakoval Peter a dodal. „A ani tě nenapadlo, jak mu můžeš křivdit…“

Tlak prstů povalil; Ivan se téměř bezvládně sesunul na zem u stolu a schoulil se do klubíčka.

„Nevěříš?“ Petrův hlas z drsněl věcností.

„Člověk má věřit jen sám sobě!“

„Ba ne! K čemu by potom bylo přátelství?“

Ivan zvedl hlavu, pokoušel se proniknout clonou tmy a uvidět Petrovi do tváře. Pravda nakonec vyplave na povrch. Pochopil, že má málo sil i důvtipu k tomu, aby vybudoval hráz, přes kterou nic nepronikne. Den předtím stačilo ztratit úsudek, podlehnout prvnímu impulsu a vytáhnout ze Šprtounovy aktovky žlutý sešit, a prohlédli ho skrz naskrz. Ráno ho obklopí celá třída…

„Když dojde k dělení chleba, nikdo nikoho nezná.“

„Poslouchej, kde vlastně bereš takové moudrosti?“ zamumlal zlostně Peter.

„Ale, škoda slov!“

Několika stručnými větami řekl Petr o Šprtounových závěrech, přičemž se nevyhnul ani zmínce o záhadě se žíněnou názvu oddílu. Není sice právě nejvhodnější čas probouzet nové podezření; intuitivně však vycítil, že možnost dopátrat se pravdy bude záviset na míře upřímnosti všech zúčastněných, Ivan naslouchal, ani jediným slůvkem nepřerušil vyprávějícího, jen těžký dech svědčil o jeho bdění.

„Nemohl být Chrustem,“ Ivan si dal záležet, aby mu hlas zazvonil jistotou.

„I to je podle nás a Jána Botky nad slunce jasnější,“ řekl Petr.

„Tak teda…?“

„Co?“

„Nesliďte!“

Opět pocítil divokou chuť pustit se do pěstního zápasu třeba s celou třídou. Dokud nad jeho otcem visel Damoklův meč obvinění ze zbabělosti, nenáviděl ho; teď ho ještě začne obcházet stín pověsti lháře, který se vychloubal členstvím v partyzánském oddílu, hrdinskými činy, které za něho vykonal někdo jiný.

„Nemůžeme už couvnout,“ namítl Peter. „Musíme to objasnit, a ty nám musíš pomoci! Především v zájmu svého otce. Ani Bolkovi není jasné, proč Cosinus tak naléhal na shromáždění dokumentů o jakémsi oddílu Sloboda.“

Učitel Albert Kolník-Cosinus! Ten, který se vydává za přítele Jozefa Kremeně, navštěvuje ho, debatuje s ním, poplácává svého bývalého žáka po zádech – a potměšile ho láká do klece opovržení! Ivanovi se až stáhlo hrdlo rozhořčením! Jak je ten Cosinus zákeřný!

„Bůhví co má za lubem,“ zavrčel znepokojeně.

„Přitom jako bývalý partyzán musel vědět nebo ale aspoň tušit, že žádný oddíl Sloboda neexistoval,“ začal rozvádět Peter. „Navzdory tomu výslovně mluvil o oddílu Sloboda a pomáhal při sbírání reportáží…“

„Jak to?“

„Odevzdal Botkovi ty výstřižky…“

„A ještě?“

„Pomáhal vyhledat adresy partyzánů. Botka už napsal bývalému veliteli Zvercovi. Na radu Cosinovu mu naznačil, že mistr Kremeň dostane vyznamenání, a tak… potom by prý mohl přijet na oslavu.“

„No co je moc, to je moc,“ lekl se Ivan. „Co na to ten… velitel?“

„Ještě neodepsal.“

Oba zmlkli. Vidina odpovědi, která může obsahovat zprávu, že v oddílu jiného jména než Sloboda žádný Jozef Kremeň ze Sklenné nikdy nebojoval, je přiměla k dlouhému uvažování. Konečně Ivan nevydržel a tiše zašeptal: „Člověče, kdybys věděl, jak mi je…“

Na rameni pocítili horkou Petrovu ruku.

„Nevěš hlavu!“

„A Kvarteto?“ vzmužil se Ivan.

„Kvinteto. Domníváme se, že kdosi chystá nějaký podraz. Zatím nevíme víc než ty, ale každý z nás je přesvědčený, že tvůj otec je statečný člověk. Dokonce jsem trochu vyzvídal na taťkovi…“

„Ty…!“ téměř vyskočil Ivan.

„Neměj strach, jen jsem se oklikou zeptal, co soudí o Jozefu Kremenoví. A víš, co řekl? Kdyby každý člověk byl jako on, žili bychom si jako v biblickém ráji. Přesně tak to řekl…, snad ani nemusím dodávat, že on se, nechytí na kdejakou návnadu…“

„Hm…,“ dojatě polkl Ivan. „Ale proč potom Cosinus…?“

„Z toho jsem fakt jelen,“ upřímně se přiznal Petr. „Cosinus ani na nic jiného nemyslí než na goniometrické funkce a integrály a bůhví na jakou aritmetiku. Kolik času nám zbývá do narozenin?“

„Asi tři měsíce…“

„Takže do té doby…“

Petr nedokončil; oběma i tak bylo jasné, že NĚKDO se chce postarat o to, aby jubilant vypil číši naplněnou blínem. Dlaně se setkaly a setrvaly v pevném stisku.

„Musím si pospíšit,“ lekl se Peter. „Ani nevím, jak se mi podaří nepozorovaně vklouznout domů… Hrome, to by byl ale zostřený výslech… Nezapomeň přinést sešit!“

Poslední slova už pohltila černá noc. Ivan se potichounku vrátil do mansardy. Hlavou se mu proháněly myšlenky jako splašení koně: jedna zaháněla druhou, aby v okamžiku unikla před další. Chaoticky se proplétaly, bušily, duněly a naplňovaly lebku k prasknutí.

Chvilku pozoroval spícího bratra. Až se zastyděl, když si uvědomil, jak palčivě, nenávistně mu závidí klidný spánek. Vklouzl pod prošívanou deku a ztuhl. Žlutý sešit! Smutně se pousmál při představě, jak ho bude muset odevzdat Šprtounovi. Ne, ne, takové ponížení od něho nikdo nesmí žádat! Využije o přestávce příhodné chvilky a vloží sešit zpět do odřené aktovky tak nepozorovaně, jako ho odtud vytáhl.

Ano, ráno vyjde z domu Na Pernici jiný člověk…

Usnul trhavým, bezesným spánkem až po pronikavém hvízdnutí ranního dělnického vlaku.

Budík na Mírově nočním stolku se rozezvučel několik minut před sedmou. Chlapec se posadil na posteli, poloslepýma očima se rozhlédl po ztemnělé místnosti, potom se dopotácel k roletě a hlučně ji vytáhl.

„Ivane, vstávej!“

„Mhmhmh…“

„Je už půl osmé!“ zvolal Miro, a aby se vyhnul trestu, vyběhl z pokoje. Drátěnka postele zakvílela, jak se Ivan vymrštil.

Pohled mu padl na budík. Za bratrem letěla jen temná hrozba.

Jindy by se rozhodl vychutnávat ještě dobrodiní teplé postele, ale nyní, třebaže ho hlava brněla po probdělé noci, se začal spěšně oblékat. Ani nevyháněl Mira z koupelny a rychle vyběhl na půdu.

Klekl si k pohovce a prsty začal hmatat po sešitu. Zalil ho studený pot. Nervózně šmátral rukou v místech, kam ho včera uložil, potom převrátil starý kus nábytku na kameninové dlaždice a zuřivě začal vytrhávat vysušenou mořskou trávu.

Po sešitu nezůstal ve výplni ani útržek papíru.

Babičku Kremeňovou, stojící právě u sporáku, vyrušil nářek. Z koupelny se ozýval plačtivý hlas mladšího vnuka. Vykřikoval, že mu bratr bez zjevné příčiny vrazil jednu za ucho.

Babička si vzdychla, zatoužila po okamžiku, kdy se snacha konečně vrátí z léčení – a odešla řešit spor.

„Takovou mi ubalil…,“ bolestivě naříkal Miro. „A znenadání. Kdyby jen pohlavek, ten vydržím, ale on… jako by mi chtěl zlámat žebra.“

„Přiznej se!“ křičel Ivan.

„Co udělal?“ zeptala se babička.

„On sám to ví nejlíp. Tak čekám,“ zdvihl Ivan výhružně pravici. „Mám jen jednu trpělivost!“

„I já, chlapče!“ rezolutně prohlásila stará paní a postavila se před vnuka.

„Ať prozradí, co mi ukradl!“

„Jak to, já?“ za naříkal chlapec.

Ve dveřích do haly stál otec oblečený v montérkách. Roztržitě potěžkával v ruce francouzský klíč.

„Zdá se, že Ivan neví roupama co dělat,“ konstatoval suše. „Škoda že musí do školy; jinak bych mu dal možnost vybít si energii.“

Pohled na otce ve společnosti staršího syna připomínal neúprosnou zákonitost přírody: Široké čelo s ocelově modrýma očima, kolmou vráskou mezi obočím – a rozhodnou tvrdou bradu, tyto znaky měli senior i junior společné. Zato povahou se úplně lišili. Zatímco Jozef Kremeň se už od dětství vyznačoval rozvážným klidem a cílevědomostí (než pronesl slovo, vážil je jako zlatník drahý kov), Ivan Kremeň patřil spíš k tomu druhu chlapců, kteří nejdřív jednají, a potom teprve uvažují. Často meditují nad rozlitým mlékem, ale předtím se snadno mohou smutně proslavit svými pěstmi.

Otec se synem měli stejně tvrdé hlavy. Otec i znatelně hlubší vrásku mezi obočím.

Tentokrát se vráska ještě prohloubila.

„Miro ti něco vzal?“

„On to řekne sám, tati!“

„Nic nepovím,“ bránil se chlapec. „Protože nic nevím.“ A kupodivu logicky pokračoval: „Vždycky já musím za všechno trpět! Když si Ivan někde něco založí, vždy za to můžu jenom já. Když zaspí, má zase pro mne facku. Stále by mě jen trápil u mučednického kůlu!“ mazaný Miro se něžně přivinul k babičce – ochránkyni.

„Máma není doma ani ne dva týdny, a já už pomalu nepoznávám vlastní děti,“ vzdychl otec. Už se chtěl obrátit a odejít, ale Miro vítězoslavně zakřičel.

„Ať tedy prozradí on, co v azylu ukryl do pohovky!“

Uskočil pozdě, ale Ivanovu ruku včas zachytila babička.

Otec znepokojeně zdvihl obočí, potom ukázal na dveře do obývacího pokoje. Ivan neochotně vstoupil.

„Co to má všechno znamenat?“ suše se zeptal otec, když osaměli. Po dlouhém mlčení přistoupil k vitríně sekretáře, z dřevěné dózy vytáhl cigaretu a zapálil si ji jako důkaz svého vrcholného rozčilení. Ivan chtivě sledoval jeho ruku; nechal v zámku klíček. V hlavě mu bleskl odvážný plán.

„To tě vůbec nemusí zajímal, tatí!“ řekl záměrně drsně.

Zdálo by se, že Jozefa Kremeně nic nevyvede z klidu: ale klíček přece jen nechal v zámku vitríny. Přistoupil k Ivanovi.

„Jde o mou záležitost, víš?“ pokračoval syn.

Teď – nebo nikdy. Z míry vyvedený otec musí, musí zapomenout na klíč.

„Máš nějaké starosti?“ zeptal se otec. V kamenné tváři se mu nepohnul ani sval, jen oči mírně přimhouřil.

„Kdo je nemá?“ pokrčil rameny Ivan.

„Je to velký problém?“

„Dost,“ odsekl roztržitě syn.

„Každý problém se dá řešit.“

„Můj není tak jednoduchý.“

„Otálení nikomu neprospěje.“

Ivana zaplavila vlna zlosti. Otec se jako vždy důsledně vyhýbá vyzvídání. Kdyby naléhal, mohl by mu ještě ostřeji odseknout, že v patnácti letech si člověk dovede poradit sám a nepotřebuje, aby za něho někdo tahal horké kaštany z ohně. Slova by pravděpodobně přinutila Jozefa Kremeně aspoň na okamžik odložit masku vážné shovívavosti. Eh! Ten člověk snad nikdy neztratí klid, nevybouchne, nedovolí mu nahlédnout do myšlenek. A natolik ho Ivan už zná, aby věděl, že jediná nevhodně položená otázka by ho prozradila.

„Co jsi ukrýval v azylu?“

Tuto otázku Ivan očekával od samého začátku rozhovoru, a proto dokázal odpovědět jen lhostejným pohybem hlavy. Kdyby jen otec tušil, kolik přemáhání ho stojí taková přetvářka.

„Nic důležitého.“

„Do pohovky se neukrývá kdeco…“

„Prkotiny, tati.“

„Rozhodl ses řešit své problémy sám,“ smutně řekl otec. „Jak si přeješ. Nemám námitek. Dovol mi však, abych pochyboval o správnosti tvého rozhodnuti. Jestli jde skutečně jen o tvou věc, dělej, jak uznáš za vhodné, ale musím ti připomenout, že vždycky budu proti tomu, aby sis zlost nad sebou samým vylévat na někom jiném. Nemyslím tím jen tvého mladšího bratra, jistým způsobem bezbranného…, myslím tím kohokoli.“

Ostře pohlédl synovi do očí.

„Tak se totiž chová jen zbabělec.“

„S Mirou…,“ Ivanovi trochu selhal hlas, „se dohodnu. Bratrsky,“ dodal a snažil se dívat jen na obraz krajinky s divným kopcem, připomínajícím pootevřenou čelist zvířete s mohutnými tesáky, který visel na stěně za otcem, Jozef Kremeň přikývl.

„To očekáváni. Pospěš si do školy!“

Vyšel z obývacího pokoje a pomalu za sebou zavřel dveře. Ivanovi se až zatetelilo srdce rozčilením a uspokojením. Otec zapomněl na klíček od vitríny sekretáře, jindy tak pečlivě schovávaný.

Tiše se přikradl ke dveřím a naslouchal. V předsíni vrzla vrátka do dvora, za chvíli zazvonil kov dveří dílny. Teď půjde jen o to, aby babička nezatoužila pokárat staršího vnuka dřív, než se jí sám ukáže. S tlukoucím srdcem přistoupil k vitríně. Chvějícími se prsty sáhl po klíčku: zámek slabě cvakl a Ivanovým očím se naskytl pohled na hromadu navršených fasciklů v přihrádkách vitríny. Zarazil se. Jestli se mu má podařit najít to, co předpokládal, potřeboval by aspoň hodinu na nerušené třídění listin, a ne sotva několik minut, dokud otec nezjistí, že zapomněl uzamknout střežené místo. Ale takovou jedinečnou příležitost už asi nikdy mít nebude.

Horečně začal prohlížet obložky. Naštěstí otec všechny důležité dokumenty rozdělil podle úzkostlivého pořádku. Ivan odkládal stranou obálky s rodinnými listinami, potvrzeními o státním občanství, vysvědčení rodičů i dětí, různé kvalifikační diplomy, stvrzenky zaplacených účtů, svazky už zažloutlých dopisů a různé staré výstřižky z novin. Pávě ty ho upoutaly.

Až se rozklepal nervozitou, když se v nich probíral. Konečně našel v bledě modré obálce to, co očekával. Navzdory určitému zadostiučinění, které pocítil nad vlastním důvtipem, se téměř rozplakal. Výstřižky z Pravdy na neděli, soubor črt Alexeje Turína o Černé skále. Kdyby měli na okrajích stopy po spínacích svorkách jako ve Šprtounově sešitu, přísahal by, že v rukou drží ztracený poklad z nitra staré pohovky. Ale zatímco papíry v žlutém sešitu byly ohmatané, popsané otazníky a vykřičníky – svědectvím Šprtounových dedukcí – výstřižky v bledě modré obálce byly čisté a beze stopy gumování.

Pocítil mírnou závrať. Ve složce byla založena i kresba tužkou. Ze čtvrtky tvrdého papíru pohlednicového formátu na něho hleděla otcova tvář se širokým čelem a vráskou mezi obočím. Nemohlo být pochybnosti: zručný malíř ho jemnými tahy načrtl věrně, až příliš věrně.

Obálka obsahovala ještě jeden lístek, napohled nenápadný. Účet za ubytování v hotelu Na Kamenci ze dne 29. ledna 1970.

Ivan se donutil silou vůle vložit bledě modrý obal zpět do vitríny a přivřít dvířka. Vypotácel se z obývacího pokoje. Sotva dokázal vzít do úst kousek chleba s máslem a vypít hlt svařeného mléka. Poslepu hmátl po aktovce a vyběhl z domu.

Z kostelní věže odbíjelo právě osm hodin, ale chlapec nepřidal do kroku; měl před očima vlčí mlhu prudké bolesti. Jak jen člověk trpí, když měl někoho rád!

Ucítil úder do ramene, jen taktak že na chodníku s námrazou listopadového rána udržel rovnováhu.

„Kam čumíš, fagane?“

Do nosu ho udeřil ostrý zápach kořalky. Opilý sklář ho chytil za klopy zimníku. Ivan ho prudce odstrčil. Opilec zakolísal na vratkých nohách.

„Ne… umíš se vy… vyhnout pořádnému člověku z ces… ces…?“

„Promiňte,“ zamumlal Ivan.

„Aha!“ poznamenal Mancík. „Kremeňovský klacek!“ Máchl rukou a potácel se dál. Ivan zaslechl, jak sprostě kleje a dodává: „Stejný lotr jako otec.“

Ve třídě se vyhnul pohledu udiveného Petra. V lavici na něho padlo metrákové břemeno poznání.

ČÁST DRUHÁ

KVINTETO TREFÍ DO ČERNÉHO

I. JEDINÉMU SPRÁVNÉMU ADRESÁTOVI?

V době, kdy od památného nočního dialogu Petra s Ivanem uplynul téměř týden a členové Kvinteta se soužili temnými předtuchami, kdy se kdo pokusí zneužít ukořistěný žlutý sešit, seděl ve sborovně Albert Kolník a bez zvláštního nadšení se probíral haldou písemných prací.

Podle názoru většiny žáků vyšších ročníků učitel Kolník – Cosinus smrtelně nenáviděl dvě skupiny málo vědychtivých individuí: algebraické idioty a ty, kteří z nejrůznějších příčin, a především z lenosti nezahořeli plamennou láskou k racionálním a iracionálním číslům. V 8.B vzal na milost pouze Šprtouna, zato však, kupodivu, projevoval nepopiratelné sympatie i k Ivanu Kremeňovi. Přesvědčením, že na pohled hranatý a neotesaný chlapec se širokým čelem se jednoho dne stane inženýrem v oboru sklářství, neotřásl ani nemilý poznatek z poslední doby: třikrát ho vyvolal k tabuli a třikrát ho musel poslat do lavice, aniž z něho vytáhl jedinou hlásku.

Nu co? Pětky mohou být někdy povzbuzující injekcí. Udiveně zdvihl hlavu, když zaslechl úryvek rozhovoru třídní 8.B, Karasové.

„Čtyři nedostatečné za den, to by snad nedokázal ani Handák!“ Mladá učitelka si zamyšleně pohrávala s neposlušnou kučerou nad čelem.

„Z ruštiny, fyziky, chemie a slovenštiny!“ pokračovala třídní.

„U mne třikrát z algebry,“ mimovolně dodal Cosinus.

„V hodině literatury ani nešpitnul,“ téměř zahanbeně se přiznala třídní. Učitel matematiky přikývl.

„Kolegyně Lendvayová z něho při fyzice nedostala ani název nové látky. Následující hodinu měla v 8.B chemii. Opět to zkusila pro zajímavost a všecko se opakovalo. To už vypadá na nějakou stávku.“

„Na co, prosím?“ nepochopil Cosinus.

„Stávku přeci.“

Matematik si neodpustil úsměv plný pochybností.

„Nemám v úmyslu vám, ehm… oponovat, paní kolegyně, ale… ehm… výraz stávka, pokládám, mírně řečeno, za nevhodný a unáhlený.“

„Tak je to potom vzpoura.“

„Proti čemu?“ podivil se Cosinus.

„V patnácti letech se mladý člověk často bouří,“ poznamenal dosud neutrálně se tvářící tělocvikář Lendvay.

„Vidím,“ třídní se tajně podívala na hodinky, „že Kremeně před trojkou z chování zachrání už jen rezignace školy.“

„Ale, ale!“ vyčítavě zamumlal vždy dobrosrdečný tělocvikář. „A co si s ním například pohovořit?“

„Jen to zkuste! Mlčí!“

„Jak to – mlčí?“

„Pravděpodobně si hraje na hluchoněmého.“

„Absurdní!“ zašeptal Cosinus.

„V tom s vámi naprosto souhlasím,“ smutně se pousmála třídní učitelka. „Ostatně, dnes jsem už napsala dopis jeho otci.“

Matematik sebou trhl. Vzpomněl si na včerejší večer, kdy ho nečekaně navštívil sklářský mistr Jozef Kremeň. Vídali se často, ale navštěvovali se jen zřídkakdy. K srpnu čtyřiačtyřicátého roku učitel Kolník, poručík dělostřelectva v záloze, pospíchal k martinskému pluku útočné vozby a ve vlaku se setkal se svým bývalým žákem. První popud – pedagogický – velel učitelovi poslat mládence domů; co zmůže osmnáctiletý útlý mládeneček v boji proti Němcům, v boji, který si žádá jen tvrdé a vycvičené vojáky? Ale Jožka Kremeň tehdy opovržlivě pokrčil rameny a ztratil se v návalu ostatních cestujících. Uviděli se opět po válce; roztržitý učitel i mlčenlivý žák. Podle skoupých slov, která prohodili mezi sebou – bojovali v sousedních partyzánských oddílech a jen náhoda jim překazila dřívější setkání v horách. Tehdy vzniklo trochu podivné přátelství mezi mladičkým sklářem a o patnáct roku starším pedagogem. Ale ani učitel se o Kremeňově činnosti v horách nedověděl víc než kterýkoli všetečný zvědavec ze Sklenné. Anebo snad už vytušil, proč sklář několikrát cestoval do Nízkých Tater, na Kamenec? Léta běží, vzpomínky blednou, vytlačují je stále nové události, tváře dospělých zbrázdují nové vrásky jako stopy denního, třebaže i méně vzrušujícího života.

V řídkavých rozhovorech Kolníka s Jozefem Kremenem zazníval jen tón, rezonující na prosté starosti Sklenné a letmé připomínky bojů se ozývaly jen slabounce, jako cinkot vzácných číší připravených pouze pro slavnostní přípitek.

Včera po setmění tedy za ním přišel.

Vyprávěl o továrně, kde zanedlouho začnou vyrábět jen sériové zboží ve velkém. Učitel naslouchal nostalgickým úvahám mistra, který kromě denní práce v hale s ruční výrobou se ze všech sil snaží splnit plán přestavby hal pro nové, automatické stroje a jen důvěrnému příteli prozradí, jak těžko se mu bude loučit s píšťalou, když jednotvárný rytmus stroje nahradí jemné, citlivé chvění prstů sklářů. Ale nemohl se zbavit dojmu, že Jozef Kremeň chce mluvit o něčem jiném, že je myšlenkami kdesi jinde, v minulostí. Několikrát dokonce nadhodil poznámku o kruté zimě začátkem pětačtyřicátého roku, vzápětí to však zamluvil. Odešel až za hluboké tmy a nechal učitele zadumaně potřásat hlavou. Snad se sklář už dozvěděl o připravovaném „překvapení“ a přišel ho varovat, aby se nemíchal do spletitých záležitostí?

Kolegové odešli ze sborovny. Učitel matematiky pootevřel zásuvku stolu a vložil do ní ruku. Nahmatal větší silnou obálku. Rozpačitě ji položil před sebe na stůl. V duchu si vzpomněl, že ještě před vyučováním vybíral ze zásuvky knihy a žádné obálky si nevšiml; musei ji sem někdo vložit během dopoledne. Z obálky křičelo psacím strojem napsané jeho jméno. Opatrně rozlepil obálku a překvapením ztuhl. V prstech držel žlutý sešit s výstřižky, které před časem svěřil svému oblíbenci Jánovi Botkovi. Přiložený lístek obsahoval stručný vzkaz:

JEDINÉMU SPRÁVNÉMU ADRESÁTOVI

Ten NĚKDO je, zdá se, důvtipnější, než by se na obyčejného anonyma patřilo. Nezanechává po sobě víc stop, než je nutné, aby informovaný adresát pochopil.

„Aby ho…!“ ulevil si upřímně překvapený učitel.

Potom udělal jedinou možnou věc. která ho v té chvíli napadla: otevřel dveře, pohledem vyhledal vzrůstem nejvyššího žáka a přikázal mu. aby zašel do 8.B a pozval do sborovny Jána Botku.

Budoucí vědec mžoural očima a tvářil se jako někdo, kdo znenadání dostal klackem po hlavě. Učitel nechal ležet žlutý sešit na stole, aby si ho vstupující ihned všiml.

„Domníval jsem se,“ učitel záměrně odsekával slovo za slovem, „že pokračujete v získávání informací.“

„Pokračujeme,“ zajíkl se Šprtoun. Ani důvtipnému obdivovateli dedukční metody zřejmě nezbývalo nic jiného než naprázdno polykat a zoufale uvažovat, jak se dostat do nějakého opuštěného kouta a důkladně si rozvážit další postup. Ještě ráno na Cosinovu otázku, co je nového, odpověděl s kamennou tváří, že vlastně nic; zbývá jen čekat na odpověď velitele oddílu Zverce. Cosinus se zamračil.

„Potom ale nechápu, co znamená vložení těch výstřižku do mé zásuvky.“

„Ani já,“ lítostivě se přiznal Šprtoun.

„Jsou to naše dokumenty nebo ne?“

Na učitelovo gesto vzal Šprtoun nešťastný sešit do rukou, zalistoval v něm a smutně přikývl.

„On totiž… zmizel,“ dodal po chvilce váhání.

„Pokud dobře vidím, je opět na světle božím.“

„Vlastně ano,“ nepříliš duchaplně odvětil Šprtoun a rychle dodal: „Abyste rozuměl, soudruhu učiteli, před týdnem zmizel… z mé aktovky. Myslel jsem, že se nestalo nic strašného. S Maiejovovou a Gazdíkem jsme napsali všechny stránky znovu.“ Šprtoun prozíravě neuvedl, že se na úmorné práci podílel i Ivan Kremeň. „Takže…,“ zarazil se rozpaky, „svědectví o Černé skále určitě dokončíme.“

„Mm…,“ zadumal se učitel; teď už doopravdy nechápal, co měl tajemný odesilatel za luhem, když mu podvrhl sešit do zásuvky. Zbytečně vyzvídal na Bolkovi; chlapec buď skutečně mluví pravdu, nebo už začal rozehrávat partii složitější hry. Šprtoun však tak nevinně mžoural očima za skly brýlí, že učitel zahnal chmury podezírání, a uspokojil se kývnutím na znamení, že může odejít.

„A sešit,“ znepokojil se Šprtoun.

„Zatím si ho nechám. Jako jediný správný adresát,“ ušklíbl se učitel. Když osaměl, začal se procházet po dlouhé místnosti sborovny. Na rtech mu pohrával podivný, vyčkávající úsměv. Nebo se skutečně nepodaří pootevřít bránu, kterou sklářský mistr Jozef Kremeň postavil za svou minulostí?

Vložil žlutý sešit do aktovky, oblékl si kabát a vyšel na chodbu. Uvědomoval si, že dnešní odpoledne stráví v úporném a podle všeho neplodném přemýšlení. Překvapení, které se tak obezřetně snažil připravit, se má rozplynout jako lehounký obláček vystupující z úst za mrazivého dne. Ve vestibulu pavilónu C ho div neporazil hlouček bujně uhánějících žáků osmé třídy. Cosinus poznal Igora Hrabovce – pověstného posměváčka školy – s několika, po čerstvém vzduchu už netrpělivě toužícími kamarády. O něco klidněji šli Kováč, Matejovová, Bolka a Gazdík: v poslední době je bylo vidět neustále spolu. Nakonec, s hlavou mírně skloněnou, očividně celý svět nevnímající – Ivan Kremeň.

Učitel se s ním hodlal zastavit. Střetl se však s chlapcovým pohledem Tolik palčivé nenávisti ještě snad nikdy neviděl v tváři dítěte. Ne, uvědomil si okamžitě, už ne dítěte! Dítěte ne.

Rychle se obrátil, a ani si nevšiml, že Kremeň nepozdravil. Jen ho propaloval pohledem a – odsuzoval.

II. I POŠTA DORUČUJE DŮLEŽITÉ DOPISY

V namáhavém duševním souboji mezi ČESTNÝM Ivanem Kremenem a Ivanem Kremeněni ZÁKEŘNÝM se začal jazýček vah vychylovat na stranu toho prvního, až konečně přinutil nositele těžce zkoušeného svědomí vypovědět před Kvintetem všechno, co uviděl při prohlídce vitríny. Členové spolku přijali zprávu klidně; přesněji řečno, aspoň se nezdálo, že by po útržkovitém Ivanově monologu dostal někdo chuť opustit stále nejistou půdu pátrání. Jen Ďufy rozmrzele zabrblal:

„Když budeme k sobě takhle upřímní, dozvíme se pravdu akorát k stému výročí narození tvého otce.“

Ivana polila červeň rozpaků.

„Uznáš přeci, že jsem hned nemohl…,“ pokusil se o bezúspěšnou obranu, ale Ďufy rozhořčeně vyskočil.

„Chtěl jsi nás nejdříve vyzkoušet, přiznej se! Nevěřil jsi nám, dokud kdosi nevrátil Cosinovi žlutý sešit,“ dodal nemilosrdně se popásaje na Ivanových mukách. „Jde ti o pravdu, nebo o…“

Nemusel ani odpovídat. Ivan sklonil hlavu.

„Když situaci hodnotím z pozice neutrála,“ lenivě začal rozvádět Šprtoun, „Ivan nám opravdu nemusel věřit. Mohl se celkem logicky domnívat, že mu sešit vzal někdo z nás. Koneckonců, pachatele stále ještě neznáme a z toho vyplývá, že musíme být maximálně opatrní. Jen se neošívejte, vážení! A propos, jistého večera ses, Ďufy, ochomýtal na Pernici. Nebydlí tam náhodou jistý Ivan Kremeň?“

Nastal okamžik, kdy ruměnec začal pro změnu zalévat zase Ďufyho.

„Zdá se, že v detektivním oddělení Kvinteta pátrá každý na vlastní pěst,“ opáčil opatrně Ďufy. „Domníváš se snad, že jsem to Cosinovi… jako já…?“

„Kdybych byl o tom přesvědčen, nehrál bych si před ním na Idiota,“ sebevědomě prohlásil Šprtoun. „Zatím nemám podezření; totiž nemám podezření na konkrétní osobu.“

Komu zmínka o kritickém večeru nepřišla právě vhod, byl – Peter.

„Přikročme už konečně k věci!“ zavrčel.

„Ale ano, ale k jaké?“ kupodivu rychle souhlasil Ďufy.

„K té, která nám zbývá, dokud nedostaneme odpověď od velitele…“

„A co když vůbec neodpoví?“ obávala se Dana.

Petr máchl rukou: „Odpoví neodpoví, najdeme jiné řešení. Teď jde o to, abychom zjistili, kdo poslal Cosinovi žlutý sešit…“

Bezradně se na sebe podívali; když už nedovede odpovědět ani Šprtoun, najít řešení bude těžké, velmi těžké.

„Uvažujme, k čertu!“ zahučel Peter a udeřil pěstí do stolu. „Polovinu řešení tak budeme mít za sebou.“ Petrův hluboký hlas přeskočil do fistulky. „Souhlasíš, Jano,“

Šprtoun zamyšleně přikývl.

„Polovinu řešení opravdu budeme mít za sebou…, ovšem jen za určitých okolností, které uvedu, když dovolíte, později,“ začal Šprtoun. „Domnívám se ale, že Petr neformuloval otázku dost jasně. O koho nám jde? O toho, kdo vzal žlutý sešit z Ivanova azylu, nebo o toho, kdo ho donesl Cosinovi?“

„Počkej, počkej!“ zpomalil chod prudkých myšlenek Ďufy. „Snad nám nechceš napovídat, že máme proti sobě celý gang?“

„Chci pouze říci,“ suše odpověděl Šprtoun, „že osoba, která vzala sešit, nemusí být totožná s osobou, která ho přinesla do sborovny. Odvážil by se některý žák tajně vniknout do sborovny? Asi sotva. Přesněji – je to téměř vyloučené. Ve sborovně je vždycky někdo z vyučujících, který má právě okénko. I když připustíme, že nějaký čas může být ta místnost takříkajíc liduprázdná, určitě to nebývá o přestávce. Pokud by dopis přinesl nějaký žák, musel by vystihnout příhodnou chvilku někdy v době vyučování, což je dost málo pravděpodobné.“

„Ale ne vyloučené,“ zdvihl hlavu Ivan.

„Přesně tak. Proto si myslím, že by Ďufy měl zjistit, kdo z které třídy vyšel dnes při hodině ven.“

„Těch bude,“ zamračil se Ďufy.

„Míň, než si myslíš. Ale i tak si je musíme vzít na mušku. Co ty na to, Petře?“

Šprtoun se způsobně obrátil k Peterovi, aby ho někdo neobvinil, že po poctě, které se mu dostalo výjimečným přijetím do Kvinteta, chce bezohledně zaujmout i velitelské postavení.

„Rozumný návrh,“ přikývl Petr.

„Konstruktivní: budeme však muset prověřit několik podezřelých a ověřit si jejich alibi. Ad jedna máme teda za sebou. Ad dvě: Když vezmeme do našich úvah i dospělou osobu, která by mohla bez zanechání stop doručit žlutý sešit, dostáváme se k otázce: mohla by právě ona vzít sešit z azylu?“

Dufy se ironicky ušklíbl.

„To si teda nedovedu představit. Že by Ivanově babičce někdo proklouzl kolem sukně?“

Zraky všech se upřely na Ivana.

„Rozumím,“ ozval se po chvíli mlčení. „Do azylu se není možno dostat jinak než přes náš byt. Na střeše i sem nezjistil ani nejmenší stopu…“

Kremenová rodina se takto kompletně ocitla v okruhu podezřelých a Ivan to musel vzít na vědomí.

„Mira jsem už trochu zmáčkl…,“ zabručel.

„Tak to jsi tomu dal pěknou ránu!“ Ďufy se velevýznamně pleskl dlaní do čela. „Jestli má jen zpoloviny tak tvrdou palici jako ty, prvním pohlavkem jsi zabetonoval jakékoli přiznání.“

„Mira si vezmu na starost sám,“ rozhodl se Peter. „Dano, došlo mi kapesné. Potřebuji! tři koruny.“

„Okamžitě?“ děvče celkem ochotně sáhlo po malé kabelce.

„Na tři žvýkačky.“

Šprtoun se usmál. „S dětmi je třeba umět…“

„S dětmi ano,“ potutelně souhlasil i Ivan.

„Zbývá tvoje babička a otec,“ pokračoval Šprtoun obraceje se na Ivana.

„Může stará paní vylézt na půdu a slídit tam?“

„Ta ti, člověče, dokáže ještě moc věcí! Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se přihlásila do autoškoly. Ale když jsem schovával sešit, zcela určitě seděla v obývacím pokoji a háčkovala.“

„Dano!“ Peter převzal kormidlo, „dostaneš na starost Ivanovu babičku. Když si zapleteš vlasy do copů, určitě tě vezme na milost.“

„Pokud jde jen o copy, nevadí. Ale žádné stříhání,“ ohradila se Dana. Peter se jen zkormouceně zatvářil.

„V zájmu vyšetřováni bys musela snést i ostříhání dohola! Jano ti předá instrukce, vidím mu na nose, že ti chce něco důležitého sdělit. Ivane – ty budeš mít nejtěžší úkol, ale není jiné východisko; sedíš u pramene, to znamená, že jsi nejblíž k svému otci. Třeba zjistit, proč označuje svůj oddíl jako Sloboda!“

„Jen to?“

„Člověče,“ Šprtoun významně zagestikuloval, „to je právě ekliptická osa celého pátrání. Pokud se ti podaří zaslechnout něco, o čemž, mezi námi, upřímně pochybuji, pořádně nastraž uši, abychom netápali ve tmě!“

Jediný, kdo zřejmě nevěřil v Ivanovy schopnosti, byl Dufy. Skutečné přátelství se vždy neprojevuje zbytečným pochlebováním. Už dlouho se drbal v husté hřívě, hryzal si rty a vrtěl se na stoličce, jak se patří na věčného nespokojence spolku, ale už nevydržel zápasit s pochybnostmi a vyskočil:

„Za jeho svědectví bych nedal ani zlámanou grešli. Zase se dostaneme do slepé uličky. Vždyť uvažujte trochu, hlavy dubové! Mistr Kremeň třicet let mlčí, všechno si nechává pro sebe a… Myslíte, že se bude najednou s něčím svěřovat?“

„O to se už postarám,“ odsekl drsně Ivan.

„To už známe, jak dovedeš být do všeho hrrr! Nezapomínej ale, že stačí jediné neuvážené slovo a je po tajemství! Panstvo, kdybych měl putovat někde po severním pólu, vybral bych si za jediného společníka Ivana. Ale kdybych chtěl od někoho vyžebrat třeba jen děravou ponožku, tak bych Kremeně přivázal ke stoličce a zalepil mu pusu leukoplastí!“

Po takovéto nepříliš příznivé charakteristice by jiný protestoval, dovolával se svědectví přítomných a na Ďufyho hlavu by asi svolával pomstu pekel. Podobnou reakci očekávalo i Kvinteto. Ale Ivan jen zaťal zuby a suše odtušil:

„Přesvědčíš se.“

„Exemplárně, výborně!“ zaradoval se Sprtoun. „Cosina si vezmu na starost osobně. Pokud si žlutý sešit neposlal on sám, vzkaz signalizuje, že NĚKDO musí vědět víc, než nám zatím prozradil.“

Rozhlédl se po přítomných.

„Má ještě někdo nějaký dotaz?“

Když se Šprtoun vrátil domů, odevzdala mu matka zásilku, která ho donutila zachumlat se opět do zimníku a vydat se na druhý konec Sklenné. Ďufymu spadl kámen ze srdce. Ochotně uvedl v činnost telefon a vyhlásil okamžitý nástup. Příčinou vzrušení byly dva doporučené dopisy adresované Janovi Botkovi v Sklenné.

První obsahoval jen několik řádků:

Vážený soudruhu Botko,

dostal jsem dopis, ve kterém mi oznamujete nastávající životni jubileum Vašeho spoluobčana, jakož i rozhodnutí pionýrského oddílu odevzdal mu dar – zpracovanou historii partyzánského oddílu Sloboda. Vaši prosbě o příspěvek bohužel nemohu vyhovět. V seznamu oddílu Odplata fašismu, který zřejmě máte na mysli pod názvem Sloboda, se jméno Jozef Kremen nenachází. Jako bývalý velitel se ani nepamatuji na příslušníka tohoto jména. V případě, že byste zjistili nové skutečnosti v identitě jmenovaného, jsem ochoten Vám podle svých možností pomoci.

Plukovník Michal Zverec

Druhý dopis byl obsáhlejší:

Milý mladý příteli,

v redakci mi předali Tvůj dopis s prosbou o některé vysvětlivky k seriálu mých črt „Kletba Černé skály“, zveřejňovanému asi před pěti roky. Jako autor se Ti musím přiznat, že se podrobně už nepamatuji na všecky konkrétní události, které mě inspirovaly k napsání uvedeného seriálu. Soudím však, že Tě tato problematika velmi zajímá a že jsi jednotlivé črty četl teprve nedávno. Proto nebudu uvádět fakta, která už znáš z novin, ale pokusím se stručně popsal, jak jsem získal námět a jak jsem zjišťoval jednotlivá fakta tohoto stále ještě nevyřešeného případu. Před šesti lety, v červenci, jsem strávil dovolenou v Nízkých Tatrách. Rozhodl jsem se odpočinout. si od ruchu redakční práce a veškerého denního shonu a vybral jsem si oblast, kam přichází méně návštěvníků než jinam; přicházejí především skuteční milovníci hor. Toto předsevzetí uvádím proto, abych zdůraznil, že do Nízkých Tater – a konkrétně na Kamenec – jsem nepřišel s nějakým určitým úmyslem něco zjišťovat, ba dodávám: o existenci Kamence a o partyzánském od dílu, který jsem v seriálu pojmenoval Sloboda, jsem měl do té doby mlhavé vědomosti. Slyšel jsem o nich, ale nikdy mě hlouběji nezaujaly. O Černé skále jsem předtím neslyšel nic, natož o její legendární kletbě…

Můj pomocník diář mi připomíná, že v hotelu Na Kamenci jsem se ubytoval 26. července, a ještě téhož dne jsem se seznámil se správcem hotelu. Alojz Janega (toto jméno jsem mu vybral pro seriál, přičemž on sám souhlasil s uvedením skutečného názvu hotelu Na Kamenci) je neobyčejně zajímavý člověk. Lépe jsme se poznali při partii šachu, kterou jsem hanebně prohrál. I tuto napohled malichernou okolnost uvádím jen proto, že při převaze dvou pěšáků jsem dostal neočekávaně mat. Nejsem Fischer ani Spaskij, abych si při zisku dvou pěšáků mohl dovolit luxus neuvažovat. Alojz Janega tehdy podotkl, že toto často říkal velitel partyzánského oddílu Sloboda Michal Z.

On, Janega, byl řadovým příslušníkem oddílu.

Slovo dalo slovo a ještě téhož dne jsem se při pohárku červeného vína dozvěděl celou historii oddílu. Ta je, konečně, stručně zaznamenána i ve Slovníku odboje proti fašismu. Jednotlivé detaily jsem si zpřesňoval častými rozhovory s Janegou. V oddílu bojoval se svými, dvěma bratry, ze kterých starší, Adam, padl při přepadení fašistické jednotky ve Velkém Drieni.

Takto jsem měl možnost seznámit se i s Černou skalou a s jejím tajemným příběhem, se smrtí čtyř zásobovací? oddílu, s peripetiemi vyšetřování jejich smrti po válce, i s těžkostmi samého Janegy.

Tehdy se ozvalo – či lépe – zaskuhralo moje reportérské svědomí a, v rozporu s původním úmyslem nesahat po bloku a tužce, začal jsem se zajímat o celou tragédii.

Co se týče příčin příchodu horským myslivců na Kamenec: Janega věří, že zrádce – v seriálu pojmenovaný jako Sninčák – napsal v dopisu na rozloučenou pravdivé přiznáni. Strážmistra Machoviče podle všeho zastřelil nějaký banderovec, který později zahynul. Tuto hypotézu vyšetřovatelů Bezpečnosti potvrzuje i nález zbytků lidského těla u Kamence. Faktem zůstává skutečnost, že se v té době zdržovala v okolí menši skupina bandy, která mířila z Polska do Maďarska. Část jejích členů později v zajetí potvrdila, že kdosi z nich zastřelil v udaném prostoru neznámého civilistu.

Do dnešního dne zůstal nevyjasněný podíl viny mládence, kterého nazývali Chrúst. V seriálu jsem uváděl jeho skutečnou přezdívku (důvody si domyslíš).

Seznam členů partyzánského oddílu obsahuje 62 jména s uvedením věku a bydliště. Bývalý velitel oddílu označil jedno z nich jako údajně skutečné jméno Chrásta. Jménu i místo pobytu před vypuknutím Slovenského národního povstání však byly, jak se ukázalo při vyšetřováni, falešné. Při popisu jeho podoby se velitel a žijící příslušníci oddílu shodovali. V seriálu jsem se dodatečně pokusil popsat ji slovy; z různých příčin jsem nemohl dát uveřejnit reprodukci Janegovy kresby. Bývali partyzáni vzpomínali na Chrústa jako na neobyčejně smutného a mlčenlivého mládence, tehdy sotva dvacetiletého, který jen zřídkakdy vyslovil víc než dvě tři velmi všeobecné věty. Nikdo se nepamatuje na to, že by někdy mluvil o své rodině, zaměstnám, přátelích, bydlišti – ani jedinou poznámku, ze které by se dal vytvořit jeho model aspoň v hrubých rysech. Dokázané je, že při přepadech bojoval velmi statečně a sám zneškodnil několik fašistů.

Podobně vypovídal i občan z osady Hrabina, kterého uvádím jako Antona Lovosíka. Chrúst vyslovil jedinou poznámku o nějaké „píšťale“. K zajímavostem patří, že se s Chrástem blíže spřátelil pouze jeden partyzán: uvádím ho pod „skutečným“ jménem Topas. Zdůrazňuji ty uvozovky, protože podle jména v seznamu oddílu dotyčného partyzána nenašli. Velitel Michal Z. potvrdil, že byl členem oddílu až do jeho rozpuštěni.

O různých dalších domněnkách o Chrústovi a jeho příteli se nebudu rozepisovat. Jsem přesvědčen, že Bezpečnost ještě stále neodložila případ do archívu…

Morální úzus socialistického novináře mi nedovoluje prozradit skutečná jména aktérů a informátorů mého seriálu, pokud si to sami výslovně nepřáli. Proto Tě musím trochu zklamat. Nemohu Ti prozradit pravá jména, jak si to přeješ ve svém dopise. Při zjišťování účastníků partyzánského boje v oddílu Sloboda Ti může vyjít v ústrety Vojenský historický ústav, kam bys měl, podle mého názoru, poslat – samozřejmě pravdivě zdůvodněnou – žádost. Co se týče jmen a adres vyšetřovatelů, příslušníků SNB, je, to už jistě chápeš, naprosto vyloučeno poskytnout Ti jakékoli údaje.

Píšeš, že se vám podařilo zjistit jméno i adresu bývalého velitele oddílu. Bude snad nejlépe, když se od něho dozvíte to, co s ohledem na tiskový zákon nemohu prozradit já.

Přeji Ti, abys získal co nejvíce zajímavých, a především – hodnověrných faktů. Zároveň se ozvala i moje novinářská dušička a prosím Tě, abys mi o své práci co nejdřív opět napsal.

Srdečně Tě zdraví

Alexej Turín

Plukovníkova vojensky strohá zpráva Ivana úplně zdrtila. Po dočtení redaktorova dopisu se trochu vzpamatoval; poznámka o Chrústově osobní statečnosti při přepadech mu do tváří vlila trochu červeně, slabé, slaboučké, jako když na bledé voskové plátno štětcem ukápneš trochu bledě růžové barvy. Předtuchy, se kterými v posledních dnech úspěšně zápasil, se ukazují jako správné! Zdá se, že už není v lidských silách zahnat od sklářského mistra stín opovržení za chvastounství z vymyšleného hrdinství. Ale co horší – fyzická podobnost Chrustá a jeho otce není výplodem reportérovy fantazie, ale hroznou skutečností! Jen s námahou tiskl k sobě čelisti, aby mu v zimnici, která jím začala třást, nedrkotaly zuby. Zanic na světě nebude před Kvintetem vypadat jako neduživý slaboch!

Ostatní se necítili lépe. Mlčeli. Ani nejméně zainteresovanému Šprtounovi nebylo do řečí. Ale byl tu Petr.

„Vás něco překvapilo?“ zeptal se lhostejně.

„Plukovníkův…,“ začal Ďufy.

„Ivanův otec nikdy netvrdil, že bojoval v oddílu Odplata fašismu.“

„No ano, jenže Odplata fašismu a Sloboda jsou jedno a totéž.“

„Pro nás. Nemusí být ale pro něho!“

„Zapomínáš na listiny v jeho vitríně,“ zamračeně připomenul Šprtoun.

„Já přece netvrdím, že soudruh Kremeň nevěděl o oddílu Odplata. To však nemusí znamenat, že se neoprávněně vydává za jeho příslušníka.“

„A obraz Černé skály? Alespoň podle Ivanova vyprávění jde o Černou skálu.“

„Nepopírám, že ve všem je příliš mnoho záhad,“ ohradil se Peter. „Bezpečnost pátrá po příčinách už léta a, pokud víme, Chrústa ještě nemají. Můj otec říká, že pravda bývá obyčejně velmi prostá, složité je pouze oddělit ji od všelijakých zamotaných představ a výmyslů. My konečně už i tak máme dost…“

„Máme!“ zlostně vykřikl Ďufy. „Shnilou šlupku z banánu máme! Kdyby aspoň ten plukovník odepsal jaksepatří…, ne tak, jako bychom ho vyburcovali uprostřed spánku! Copak si zasloužíme takový tón? Namouvěru, měl si ho nechat pro někoho jiného, a ne pro nás!“

„Máme ověřené důkazy, že Bolkův úsudek byl správný,“ Peter očima konejšil spokojeného Šprtouna. „Úkoly pro pátrání se nemění. Nezbývá nám než si pomoct vlastními silami. Ale bez ukvapeností!“

Vypadal, jako kdyby ho toto nepříliš radostné konstatování jen potěšilo.

Ivan se záměrně vyhnul společnosti na cestě k Pernici. Nejraději by se potácel celé hodiny v ledovém větru, nechal si ovívat rozpálené tváře a bolavé, rozhryzané rty. Kroky ho zpočátku zanesly ke sklárně. Díval se na rozsvícená okna hal, odkud zaznívalo dunivé klokotání strojů a skřípání pásů s křehkým žhavým nákladem. Takto si zvykl postávat ve chvílích bezstarostnosti, představovat si dobu, kdy bude dokonale znát každý kout za těmi okny, klidně, cílevědomě bude procházet kolem pecí a rozhodovat, zda se už mají otevřít a uvést automaty do chodu. Teď si trpce uvědomil, že nikdy neprojde tovární branou. Nemůže zůstat ve Sklenné! Zaplavila ho taková vlna lítosti nad sebou samým, že se rozvzlykal.

Eh! Nesluší se, aby chlap ronil slzy! Hřbetem ruky si utřel slané kapičky pod víčky a vší silou se udeřil pěstí do tváře. Nebolelo to. Zopakoval úder. Začal se mlátit stále silněji, až na dásních ucítil chuť horké krve. Lehl si na zmrzlou kopku zeminy u plotu a tiše skřípal zuby.

Nepotřebuje soucit. Jen zbabělec skuhrá o lítost, tulí se ke každému, kdo ho falešně polituje! Ne-po-tře-bu-je!

Dva dopisy, které doručila listonoška ze Sklenné, otočily kormidlem jeho osudu. Teď musí ukázat, jak se má zachovat skutečný chlap: Přijmout úder se vztyčenou hlavou. Zanedlouho přijde i jeho čas!

„Ivane, proboha, jak to vypadáš?“ zhrozila se matka při večeři. Je to jediná osoba v domě Na Pernici, jejíž přítomnost vlévá Ivanovi trošku hojivého balzámu do rozervaného nitra. Trochu přibrala v obličeji a oběma synům se zdálo, že až neobyčejně zkrásněla. A co hlavní – zaplnila prostory domu smíchem.

„Doufám, že ne ve škole…?“ pohladila ho po tváři.

„Ne, mami. Myslím, že to dělá to osvětlení,“ zamumlal Ivan. Bratr Miro vyprskl do talíře a spiklenecky přimhouřil jedno oko.

Jídlo mu nechutnalo; přežvykoval pomalu každý kousek smažené ryby a upřeně se díval na rozměrné plátno na čelní stěně obývacího pokoje. Převahou temných barevných tónů na pozadí bledě modrých obláčků dodal malíř skále s převislým vrcholem podobu jestřábí hlavy; stačilo přimhouřit oči a představit si, jak se dravec právě chystá zasadit chycené oběti smrtelný úder zobákem. Několik borovic na úpatí strmého útesu připomínalo chomáčky vytrhaného peří.

„Co vlastně znázorňuje ten obraz,“ zamumlal Ivan a po chvilce váhání dodal, „… tati?“

Sklářský mistr zdvihl hlavu od talíře. „Proč se ptáš?“

„Už dávno mě to… zajímá…“

„Koupili jsme ho…, mám prozradit, kdy jsme ho vlastně koupili?“ zamíchala se do debaty matku. „Na výstavě ve Velkém Drieni. Nu naší svatební cestě. Bože, jak len čas letí…,“ vzdychla si a usmála se na Ivana. „Tvému otci se tolik líbil, že z něho nemohl odtrhnout oči –, a tak jsem ho objednala na dobírku. Teď máme památku na kopec, na který jsme vystoupili první den společného života…“

„Jmenuje se Černá skála,“ tiše, ale klidně dodal otec. Po chvíli zamyšlení připojil spíše pro sebe: „Měla by na něm stát mohyla.“

Babičce vypadl příbor. Třesoucí se rukou si přejela po čele.

III. JE UŽ NAČASE, ABY I JAPONKA PŘIŠLA SE SVOU TROŠKOU DO MLÝNA

V době, kdy Sklennou tvořilo jen několik hliněných domků vedle nízkých, k zemi přitisklých pernic – pecí na tavení tak průzračné hmoty, jakou je sklo, nastěhoval se do jedné z opuštěných chatrčí Gašpar Kremeň. V hospodářské knize panství Komorowski-Léga se zachoval tento zápis:

– Za prewezene Gašpara Krzemenja z Graffenberg – 40 zlatých. –

Čtyřicet zlatých v těch dobách byla pro formana ohromná suma; musel za ni šlehat do koní mnoho dní, možná i několik týdnů, než z jesenických hor přivezl do Sklenné „pána“.

Gašpar Kremeň měl sice nevelký majeteček, zato měl dvě zdravé ruce a hlavu, ve které si uchovával recept, jak z tekuté žhavé hmoty vyfouknout číše překrásných tvarů, které bylo možno brousit a které nepraskaly při neopatrném dotyku a na tenoučké stonce unesly kalich s obsahem nejen perlivého moku, ale třeba celou hrst těžkých tereziánských tolarů. Znát takovéto tajemství znamenalo pro skláře mnoho, velmi mnoho. Úctu, postaveni i bohatství.

Není známo, proč Gašpar Kremeň přijel právě do Sklenné. Pravděpodobně mu baron Komorowski-Léga slíbil víc než plný měšec. Hospodářství pana barona připomínalo obra na hliněných nohách a podlamující se končetiny měla podepřít dobře prosperující sklárna. Baron by asi ve slabé chvilce slíbil dobrému sklářskému mistrovi i čtyřspřeží s kočárem a se šlechtickým erbem.

Jedno je však jisté – tento neobyčejně mlčenlivý muž chtěl konečně pracovat tak, aby ho poslouchaly pece i žhavá hmota, aby mohl do píšťaly vyfouknout celou svou duši nerdoušenou příkazy cizího mistra.

Pustil se do práce s plnou vervou; zanedlouho už tesaři z baronova panství otesávali trámy pro nové dílny a sklady. A než se zaplnily novými pomocníky, stačil se Gašpar Kremeň i oženit. Nemínil odevzdat tajemství „svého“ skla nikomu jinému než vlastním dětem.

Třeba ještě dodat, že baron Komorowski-Léga skutečně splnil své sliby a zahrnul sklářského mistra výsadami na svém panství i penězi.

Po desetiletích se sklárna rozrostla na malou továrnu. Už v ní nevládl sousedsky dobrosrdečný Gašparův vnuk František, ale křiklounský ředitel. Jestliže do té doby nacházel foukač skla v namáhavé práci u žárem sálajících pecí i požitek z ladných oblých tvarů, zachvátilo ho náhle uspěchané tempo; víc džbánů, číší, cylindrů k petrolejovým lampám, stále více lahví, lahví, lahvi! Úsměvy se ztrácely ze rtů vysušených chlapů; ti dříve veselí zvážněli, vážní se zachmuřili a mlčenliví Kremeňové nakrabatili čela a ústa zavřeli na zámky. Jen zásluhou Františkova syna Jozefa se z nich nakonec nestali mrzouti. Zahleděl se totiž do ztepilé Katky Hrabovcové, která v mládí vynikala nejen krásou, ale i švitořivým jazykem.

O Ivanově prababičce se sice později vykládalo, že mele jazykem jako mlýn, který má hodně vody a nemá pána, ale byla to nesporně její zásluha, že ve starém domě Kremeňů se už trvale zakořenily lidštější vztahy. Dva synové – starší Jozef a mladší Michal – zužitkovali tu upovídanou kapku matčiny krve každý po svém. Jozef kromě častých cest do další dědiny musel prý i pořádně hýbat jazykem, než přemluvil hrdou selskou dívku Terezii Hotákovou, aby opustila rodný dům s plnými komorami a navzdory hněvu zazobaného hospodáře se přestěhovala do Sklenné, aby se stala ženou sklářského mistra s ubohým výdělkem u nového majitele Eugena Schneidera.

Mladší Michal už také nedržel jazyk za zuby jako kdysi jeho otec. Za první světové války ho odvedli hned po jejím vyhlášení. Tři roky sloužil v pověstném „drotárském pluku“ a naučil se šťavnatě proklínat vši, zákopy, oficíry i císaře pána s celou jeho rodinou. Navíc se mu dostaly do rukou bolševické letáky, ve kterých bylo napsáno černé na bílém o skončení války. Taková řeč Michalovi lahodila. Tak jako jeho prapředek se musel podělit o tajemství foukání, skla, Michal zase štědře rozdával své zlostné pocity.

Jednoho letního večera se v kragujevských kasárnách zamíchal vzteklý kaprál mezi vojáky proklínající válku. Dostal ohromný pohlavek. Od Michala Kremeně. I když facka je sice dost výmluvná, ale možno ji vysvětlovat všelijak, přidal k ní Michal i slova, mnoho slov o ruské revoluci a rakouských generálských mamlasech, i o tom, že je třeba udělat něco podobného, jako se před necelým rokem stalo v Petrohradě. Za vzpouru byl spolu se čtyřiceti třemi kamarády zastřelen. Pět měsíců před podepsáním míru.

Jozef Kremeň měl více štěstí; válku přežil ve zdraví, pokud ovšem nepočíháme revma, které ho trápilo až do smrti a za které sklář častoval haličské močály nevybíravými slovy. Utřel si slzu za bratra a vrátil se k peci; bylo také proč se ohánět. Doma byly čtyři hladové krky – čtyři křehká děvčátka, a k nim za několik let přibyl ještě neduživý chlapeček, pokračovatel rodu a nositel otcova jména – Jožko.

Byl to zajisté bratrův skon a churavějící, neduživé děti, které uvrhly otce Kremeně zpět do dědičné zádumčivosti a melancholie. Opratě domácnosti musela naplno převzít energická Terezie. Tato selská dívka nezašla ani jednou za svým lakomým otcem prosil o trochu jídla pro nemocné dcerky, jako čarovným proutkem rozhodnosti popoháněla jejich růst, až konečně dospěly do zdraví; vypiplala i slabého synka, a navíc ještě deset hodin denně v balírně sklárny ukládala křehké výrobky do beden. V době hospodářské krize, když muži-skláři, lhostejněli neustálými podvody majitele Schneidera už jen rezignovaně rozhazovali ruce nad výplatními páskami a reptali „že je lépe dělat napůl zadarmo než bez práce chcípat hlady“, odešla žena sklářského mistra do dílen a vyzvala ženy z brusírny a z balírny, aby šly za „milostivým pánem“.

Fabrikant volky nevolky podlehl ostrým jazykům, přidal aspoň třicet haléřů na hodinu a Terezie Kremeňová tak získala žezlo nekorunované královny nespokojených žen ve Sklenné. Po pravdě řečeno, sklářský mistr toho nikdy nelitoval, i když musel od chlapů vyslechnout dost uštěpačných poznámek o tom, kdo vlastně nosí kalhoty v Kremeňovic rodině. Mohl snít o svých číškách a o slavné soupravě „Tanečnice“, která nu mezinárodní sklářské výstavě získala zlatou medaili, Schneider statisícové objednávky a Kremeň…? No, ten také nevyšel naprázdno. Mohl si nad postel zavěsit pestrobarevný diplom a nemusel zaplatit lékaři Morgensternovi za léčení desetiletého Jožky. (Lékař si odnesl kazetu se soupravou „Tanečnice“ – autorskou kolekci sklářského mistra, a slíbil nemocného chlapce vyléčit, což také i splnil…)

Ať je to jak chce, mistr sklář byl spokojen i navzdory továrníkově skouposti. „Tanečnice“ zajistila práci několika desítkám dělníků, syn mu vyrostl v pěkného mládence a měl zajištěnou alespoň píšťalu.

Lidské životy přeletí jako stádo splašených koní…

Japonka pozorně naslouchala vyprávění Ivanovy babičky; chvílemi zapomínala na skutečný účel své návštěvy v domě Na Pernici. Podvědomě byla i vděčná za vzpomínky, do kterých se stařenka ponořila. Nevšimne si aspoň červeně zahanbení, zalévající drobnou Daninu tvář při pomyšlení, že sem nepřišla s tak docela čistými úmysly.

„Věru, Danko, Danuško,“ usmála se babička, „lidské životy přeletí jako stádo splašených koní. Co po nich zůstane? Zdusaná tráva.“

V příjemně vytopeném obývacím pokoji zavládlo na chvíli rozpačité ticho. Musím začít dřív, než stařenka vstane a najde si nějakou domácí práci, uvědomilo si děvče.

„Učili jsme se ve škole o vaší stávce…,“ podotkla Dana a bez zřejmé souvislosti dodala. „Soudruh Kremeň byl tehdy tak slabounký? Vždyť je teď silný jako můj otec.“

Neupřímnost nikomu nesvědčí. Daně tedy určitě ne.

„Vykřesal se z toho,“ suše přikývla stařena a odkašlala si; nehodí se přece, aby děti mluvily o dospělých jako o křehké drobotině.

„Ivan je snad nejsilnější z celé školy,“ pokračovala Dana.

„No však!“ vzdychla si babička. „Když už není nejsilnější, tak aspoň nejsvárlivější, že ano?“

„Ale kdepak, paní Kremeňová!“

„Co provedl?“

Ha! To už znamenalo přímý útok, který nikdo nepředvídal. Teď se z vyšetřovacího orgánu stane vyslýchaný.

Daně nezbývalo nic jiného než vsadit všechno na jednu kartu.

„Máte hezký obraz,“ ukázala na rozměrné plátno na čelní stěně obývacího pokoje a zkoumala přitom pozorně stařenčinu tvář. Skutečně bylo co pozorovat; rysy na dobrácké tváři ztvrdly, babička odložila brýle a přísně se podívala na dívku.

„Pročpak tě to najedno ti tak zajímá?“

„Tak…,“ rozpačitě zašeptala Dana, „jen tak…, že je pěkný.“

„Vůbec není pěkný,“ suše odtušila stařena.

„Vypadá… děsivě. Ale je pěkně namalovaný.“

„Hm… Pěkně? Myslím, že jinde by se snad lépe vyjímal.“ A spíše pro sebe dodala. „Do bytu ale nepatří, opravdu ne.“

„My máme podobný,“ pokoušela se navázat nit rozhovoru Dana. „Z Tater. To jsou také Tatry?“

„Nevím, děvenko.“

„Ani nevíte, jak se jmenuje?“

„Ani to, děvenko.“ Stařena si odložila brýle a kostnatou rukou hrábla po odloženém háčkováni. Položila si je na klín, ale nezdálo se, že by měla chuť do práce.

„Kdybych já byla malířem, pojmenovala bych obraz Černý vrch,“ násilně vesele štěbetala vyzvědačka. Stařenčino gesto ji trochu popudilo; proč to tak tvrdošíjně popírá? „Nebo třeba i Černá skála,“ dodala vyzývavě.

„Opravdu?“ v hlase staré paní zazněl náhle neskrývaný nepřátelský tón.

„Proč bys ho pojmenovala právě takhle?“

„Vždyť je černá,“ zvonečky potměšilého vítězství v Danině hlase se rozcinkaly. Na okamžik zapomněla, jak toužebně si přála, aby na schůzku Kvinteta přinesla zprávu o nevině Ivanova otce a skálopevné svědectví, že sedmdesátiletá stařena nemůže mít prsty v záhadném zmizení žlutého sešitu. Pohled na zmatenou starou ženu ji však zbavil ohleduplnosti; ať se trochu vyleká, když tak tvrdohlavě nechce pomoci dobré věci.

„Snad jsi to uhodla, děvenko. Černá skála…“

Jak tak sklesle seděla, připomínala bezbranného havrana, který se pro stáří už nedovede bránit a jen uštvaně seká zobákem po vetřelcích, kteří se mu tlačí do hnízda.

Mám, co jsem chtěla, smutně si pomyslela Dana. Šprtoun vyletí až do mraků po tomhle oznámení: babička Kremeňová o Černé skále ví a podle všeho tuší i její historii. S námahou odtrhla zrak od obrazu.

„Proč jsi vlastně přišla, Danko, Danuško?“ zeptala se babička, jako kdyby už zapomněla, že jí Dana hned po příchodu prozradila předem vymyšlený důvod: Má trpělivě čekat na Ivana.

Ivan Kremeň zatím poslušně plnil rozkazy Kvinteta a trávil čas v Ďufyho přítomnosti. V domě Na Pernici se nesměl ukázat do Danina odchodu.

„Vlastně…, Ivan už asi nepřijde,“ zaváhalo děvče a vstalo z křesla. „Proboha, babičko, já jsem vás okradla o dobré dvě hodiny času,“ zvolala při pohledu na hodinky. Vzdálený režisér Šprtoun by měl radost ze své herečky; zatím všechno probíhalo podle připraveného scénáře. Jen jestli stará paní položí otázku, kterou Šprtoun s Petrem pokládali za klíčovou, aby děvče nemuselo improvizovat a k mnoha podezřením nepřidalo ještě další podstatný díl: Na co ta Dana tak dlouho trpělivě čeká? Určitě ne jen na toho tvrdohlavého chlapce!

Babička tuto otázku vyslovila.

„Slíbil mi půjčit svůj sešit,“ snažila se lhostejně odpovědět Dana. „Nevadí, babičko, budu si muset slohovou práci vycucat z palce. Ale Ivan měl takový, no… dobrý tip,“ dodala, když zpozorovala, že by stařena mohla začít doporučovat individuální námahu každého žáka.

„Ivan je ve slohu ohromný kanón.“

„Kanón!“ zachmuřila se stará paní. „Tenhle výraz máš z Kvarteta!“

„Kvinteta. Už k nám patří i Špr…, Jano Botka.“

„Ale, ale! Snad to není ten chlapec, kterého tolik vychvalují na každém rodičovském sdružení?“

„On je kanón jen na matiku… matematiku,“ začala se rozplývat Japonka. „Ale při stylizování je dřevo…; píše věty, že to až za uši tahá! Co se týče slohu, nemá Ivan konkurenci, fakt, babičko. Abyste si ale snad nemyslila, já od něho nechci opsat kompozici. Ivan si vždycky sežene podklady a tak…, zkrátka, když si člověk přečte něco rozumného, mnohem lehčeji se mu tvoří věty, to byste nevěřila…“

Háček s pochoutkou se houpal u úst stařenky, v této chvíli zřejmě slepě pyšné na vnukovy schopnosti. „Aktovku má ve svém pokojíku. Přinesu ti…“

Dana jí rychle skočila do řeči.

„Není třeba, babičko! Nenamáhejte se po schodech do mansardky!“ Vášnivá námitka nebyla ve „scénáři“ a jeho tvůrci by bezpochyby zakleli vztekem. Děvče na okamžik podlehlo citu.

„Nejsem chromá,“ ohradila se babička. „Chlapčisko se dvě hodiny bůhvíkde potuluje, a ty abys zbytečně čekala? Jaký sešit vlastně chceš?“

„Sešit ve žluté obálce. Uvnitř jsou výstřižky z novin o partyzánském boji v Nízkých Tatrách. Nemůžete se zmýlit, má takovou křiklavou barvu,“ těžce ze sebe vytlačila Dana. Kdyby si tuto poznámku nebyla nespočetněkrát opakovala, asi by ji při takovém duševním napětí ani nebyla mohla vyslovit.

Jak se teď zachová stará paní Kremeňová?

Stařenčina ruka strnula nad stolem, dlaň hmátla do prázdna a sevřela se v pěst. Potom se nachýlené vetché tělo pomalu obrátilo. Sivé oči se zkoumavě zabodly do tváře dívky.

„Ve žlutém obalu…,“ odkašlala si stařena. „Ano…, hned ho přinesu…, ve žluté obálce.“

Těžce otevřela dveře a jala se vystupovat po schodech nahoru. Dana naslouchala klapotu pantofli, až po vzdáleném vrznutí pantů dveří utichly. Bezradně se rozhlížela po místnosti, jako by se v ní ocitla teprve až teď. Nad pohovkou s pestrobarevnou pokrývkou zpozorovala zarámovanou listinu. Víc z rozpaků než ze zvědavosti přistoupila blíž.

Prezident Československej socialistickej republiky

Udeluje

Jozejovi Kremeňovi

za obetavú prácu v odvětvi sklářskéj výroby

VYZNAMENANIE ZA VYNIKAJÚCU PRÁCU

V Prahe dňa 9. novembra 1962

Dana překvapeně civěla na velký diplom s pečetí u podpisu, s uzoučkou červenomodrou stužkou v pravém okraji. V době, kdy mistr Kremeň dostal toto vysoké vyznamenání, bylo členům Kvinteta sotva dvacet let dohromady; není proto divu, že o něm nevěděli. Proč však Ivan nikdy ani jediným slovem neupozornil, nepřipomenul, že má otce hrdinu socialistické práce? Místo toho ho pyšně vydával za partyzánského bojovníka.

Něco tu nezapadá do sebe. Dana si dosud představovala hrdiny práce podle čítanek: muže v montérkách se širokými dlaněmi a s mohutnými svaly, s úsměvem od ucha k uchu, kteří snad ani neodcházejí od svých strojů a vůbec se nepodobají sklářskému mistrovi Kremeňovi, vždy vážnému, až zakaboněnému, silnému sice, ale výškou i mohutností postavy zaostávajícímu za průměrem takového urostlého hrdiny. Jenže diplom by asi nedali jinému Jozefovi Kremeňovi!

Máme my vůbec právo míchat se do jeho záležitostí? mimovolně napadlo dívku.

„Kh, kh! Jaké právo?“ zeptal se slabý hlas.

Dana se překvapeně obrátila. Copak trpí samomluvou? Za zády jí stál malý Miro, v ústech převaloval žvýkačku, přešlapoval z nohy na nohu a spiklenecky mrkal.

„No? Jaké právo?“

„Ahoj, Miro,“ dívka se uchýlila k téměř okouzlujícímu úsměvu, jen aby se vyhnula přímé odpovědi.

„Slídíš?“ čtvrťák nepřestával vyzývavě mrkat.

„Po čem?“ na okamžik zapomněla, že chlapec ve vytahaných teplácích a se dvěma šmouhami od marmelády v koutcích úst patří mezi vrcholně podezřelá individua „Případu Černá skála versus žlutý sešit“ a dávno se měl stát objektem Petrových experimentů.

„Hledáš žlutý sešit – na to by přišel i Kolenič.“

„Kdo je Kolenič?“ zmateně vykoktala dočista ohromená dívka.

„Puncovaný debil naší třídy,“ odpověděl chlapec. „Opravdu i ten by na to přišel. A babičku jsi nám vystrašila. Sedí v mansardě a kouká. Jen kouká!“

Z oblohy nad Sklennou hustě sněžilo. Dana si vzpomněla na starou pověru babiček: S prvním ročním sněhem si přej zdraví, štěstí, požehnání! Splní se ti. Nabrala trochu sněhu, pevně ho stiskla a potichu drmolila:

„Ať to všechno je jen ošklivý sen!“

Ať je Černá skála i Ivanovo podezření jen děsivý sen; ráno se probudíš, podíváš se do zrcadla na svou strhanou tvář a ihned si uvědomíš – neskutečné uletělo. Jak je opět dobře na světě!

Na vrcholu plotu poblíž domu spatřila tmavý stín. Kdo se chce tak nepozorovaně v plížit pod rozsvícená okna? Zvědavost ji přinutila, aby poodešla několik kroků a vyčkala, dokud se vetřelec nedostame do úzkého pruhu světla vycházejícího mezi roletami.

Téměř vykřikla překvapením. Ale místo duchapřítomného vyčkávání vyskočila na betonovou podezdívku plotu a tlumeně zavolala:

„Ivane!“

Vzápětí temná postava uskočila do stínu, potom rychle proběhla mezi stříbrnými jedlemi na druhé straně zahrady, a než se děvče mohlo v šeru zorientovat, odvážným skokem se přenesla nad dřevěným plotem a ztratila se za ním.

Co chtěl Ivan Kremeň pod okny učitele matematiky Kolníka? Podle Šprtounova „scénáře“ měl právě sedět u Ďufyho a čekat na její návrat. Nu, ať se chlapci nehněvají, ale když takovému netrpělivci dovolí potulovat se večer po Sklenné, nebude se vůbec divit, až budou lidé ukazovat na Kvinteto jako na spolek výtržníků a nebude daleko chvíle, kdy všichni svorně poputují do kanceláře Petrova otce. O Ivanových nekalých úmyslech svědčil i veliký klacek, který odhodil při útěku a nechal ležet pod Cosinovým oknem.

Dana, v duchu střídavě zuříc a zahánějíc pláč, ani nezašla k Ďufymu. Spokojila se jen kličkou telefonu, kterou ani nemusela dlouho točit. Ozval se Ďufy, plný očekávání…

Doma čekalo Danu ještě jedno překvapení – teta Anna, rodná sestra paní Maťejovové. Většinou se sice zdržovala na místní poště, jen občas, k velkému Danině zármutku, přicházela pohladit milou neteř po hladké líci a připomenout jí pihy na nose.

Když spatřila neteř, radostně zvolala;

„Že pojedeš, zlatíčko?“

„Kam?“ nechápavě se zeptala Dana, ale hned se vzpamatovala a způsobně pozdravila.

„S námi, na hory! S Cyrilem a se mnou! Cyril se moc těší, že nebudeme na Silvestra sami. Věř mi, zlato, s tebou si on nejlépe zalyžuje, já…,“ dunivě se rozesmála, „ho už svými lavóry přivádím k zoufalství…“

K povinnostem Dany patřilo strávit několik dní v roce na horách v přítomnosti bezdětných manželů Kováčových. Japonka, vášnivá lyžařka, si oblíbila veselého strýce Cyrila, jinak také Ďufyho strýce, a proto i dokázala vydržet věčné připomínky hlučné tety Anny.

Zpytavě pohlédla na matku.

„To záleží na ní,“ lhostejně řekla paní Matejovová.

„Pojede, to se ví, že pojede! Cyril slibuje senzační lyžování,“ burácel uragán z tetiných úst.

Dana si právě rozplétala copánky. V duchu přitom přemýšlela, kolik nového se Kvintetu podaří zjistit do vánočních prázdnin, aby absence jednoho člena nebyla natolik citelná. A možná že se do té doby všechno vyjasní a dnešní starosti budou připomínat jen děsivý sen; podíváš se do zrcadla a usměješ se: Život je krásný, čarovný!

„Kam?“ procedila skrz zuby, v nichž držela sponku.

„Fantastické místo,“ rozplývala se teta Anna. „Cyril už má dost těch přeplněných hotelů na Čertovici, na Chopku a bůhvíkde ještě. Náhodou se setkal s jedním známým a ten mu poradil…“

„Kam?“

„Hotel se jmenuje Na Kamenci. Cyril má známé v Čedoku a…, ale co je s tebou, zlatíčko?“

„Kdo byl ten známý?“ těžce vydechla Dana.

„Panebože, ani nevím. Cyril, tuším, mluvil o vašem učiteli Kolníkoví. Ano, ano, Kolník, ten mu to poradil. Musí to znát, protože odtamtud dostává často dopisy. Onehdy jsem si všimla emblému hotelu na dopisu…“

„Nejedu!“ vyhrkla Dana.

„Já ti… nerozumím,“ zmateně zamžourala teta.

„Nejedu…“

Dana vyběhla z kuchyně a nechala dárkyni výhodné rekreace nechápavě vyvalovat oči na zabouchnuté dveře.

„Puberta!“ ustaraně pokyvovala hlavou paní Matejovová. „Je trochu přecitlivělá. Celé noci proplakala… Myslím, že změna prostředí jí jen pomůže.“

IV.… NEJVYŠŠÍ ČAS, ABY ĎUFY VYKONAL NĚCO SVĚTOBORNÉHO

Úkol, kterým Šprtoun pověřil s Petrovým souhlasem Ďufyho, připadal činorodému pátrači ponižující; obcházet všechny třídy vyšších ročníků jako agent s teplou vodou a zjišťovat, kdo v kritické hodiny vyšel z třídy, vyžadoval mravenčí trpělivosti a skromné nenápadné jednání. Obě vlastnosti v jinak bohatém rejstříku vloh zavalitého osnovatele činů chyběly, a pokud se projevily, tak v tak nepatrné míře, že nestojí ani za zmínku. Nadarmo si Ďufy koupil malý černý zápisník. Jeho stránky měly zatím zůstat prázdné.

Nejprve celkem důvtipně vyzvěděl na školníkovi Medoňovi, v kterých kolonkách školního rozvrhu svítí „okénka“, což znamená, že některý z vyučujících by se měl zdržovat ve sborovně. Bez těžkostí se dozvěděl, že ve středu není „okénko“ jen třetí hodinu. V této době tedy mohl přijít tajemný doručovatel. Ale to bylo všechno. Marně se motal po chodbách, vyptával se nejvšímavějších individuí, která nemají zrak přilepený jen na tabuli. Dotyční se buď nemohli rozpomenout na včerejší den, anebo, a to vypadalo sice důvěryhodněji, ale pro pátrání méně slibně, se po velké přestávce v celé zetešce nikdo neodvážil opustit třídu. Vlastně, našel se jeden odvážlivec: vlastní bratr Igora Hrabovce, Fero nazývaný Mlátička.

Šprtoun trval na „výslechu“, přičemž poznamenal, že síla ducha se nemůže měřit s hrubým násilím a riziko musí nést Ďufy sám.

Mlátička právě postával u okna na chodbě a zřejmě počítal minuly dělící ho od posledního zvonění. Znuděně civěl na disciplinovaně se procházející dvojice trojice a dával najevo hluboké opovržení nad školským drilem. Z Ďufyho společnosti měl celkem radost.

„Koukej, Ďufy! Hodíme si partičku?“ vytáhl z kapsy škatulku zápalek, ignoroval nedaleko stojící pedagogický dozor – tělocvikáře Lendvaye, a hodil ji na kamennou parapetní desku okna. „Nálepka deset haléřů, za minutu z tebe může být milionář.“

„Smrdím,“ truchlivě pronesl Ďufy. „Smrdím korunou.“

„Otrava!“ posmutněl Mlátička.

„Fakt, potřebovalo by to nějaký cvrkot,“ souhlasil Ďufy.

Mlátička si ho zkoumavě přeměřil.

„Člověče, takové ticho mě přivádí k zoufalství,“ snažil se Ďufy překřičet hlučné štěbetání na chodbě.

„No ne! Dneska se jeden nepřestává divit!“ Mlátička vymrštil pravici a přitáhl si rozložitého pátrače k sobě.

„Co se děje? Vyklop to!“

Učitel Lendvay se u nich zastavil a káravě se podíval na nebezpečnou Mlátičkovu ruku.

„Právě Hrabovcovi vysvětluji systém bezdrátové telegrafie,“ s přelíbezným úsměvem řekl Ďufy. Pocítil, jak prsty svírající jeho košili povolily. Oči pedagogického dozoru sklouzly na druhou strunu chodby.

„Aby se Ďufy Kováč nevytahoval!“ uchechtl se Mlátička už o poznání přátelštěji. Odtáhl Ďufyho na méně frekventované místo – do kouta u záchodků.

„Ty jsi nepřišel jen tak náhodou,“ vrčel. „Nějaký cvrkot je skutečně cítit ve vzduchu! Tak předej novinu a nezahrávej si s ohněm!“

„Kantoři se připravují na velkou vyšetřovačku…“

„Pfííí…“ tiše hvízdl Mlátička.

„Cosinovi včera někdo nasýpal do černého notesu kýchací prášek. Ve sborovně do něho strčil nos a dostal záchvat; jednu chvíli se dokonce uvažovalo, zda nemají zavolat záchranku. Nakonec do něho nalili vědro vody a zachránili ho tak pro budoucí pokolení.“

„No, na jeho zdraví!“ znechuceně si odplivl Mlátička. „To byl ale beran!“

„Ten, po kterém budou pátrat?“

„Mít tak ten jeho notes v rukách, víc by ho už neviděl, člověče, já v něm mám sardelí, že je ani nespočítám…“

Prohlášení znamenalo důkaz Mlátičkovy neviny. Kdyby se tenhle výtečník dostal do sborovny, nenechal by v Cosinově zásuvce ani smítko.

„Mělo se to stát po velké přestávce, když ve sborovně nikdo není,“ dodal Ďufy. Mlátičku tím nijak nevzrušil.

„Fakt? Byl jsem se tehdy trochu projít, vaše třídní je při gramatice k smrti otravná. Ale neviděl jsem nikoho,“ prohlásil téměř lítostivě.

Ďufy se už nemusel zatěžovat s odpoutávacím manévrem. Zazvonilo, chodba se rozšuměla posledním výdechem skonávajícího života a Mlátička zřejmě začal uvažovat o lom, jakým trikem by mohl přežít na svobodě další hodinu.

„Tak čao!“ pokývl mu Ďufy.

Ďufy ho škrtl ze seznamu; přestal pro něho existovat.

Celá epizoda by nestála za zmínku, kdyby zachmuřený Ďufy následující hodinu biologie neprožil v zajetí trudných úvah. V pátrání Kvinteta hraje úlohu čas. A třeba přiznat, soužil se Ďufy, oni jím bohužel plýtvají!

Než Petr uvedl do chodu svůj složitý mechanismus myšlení, NĚKDO už cílevědomě jednal; z „azylu“ ukradl žlutý sešit. Zatímco Šprtoun čmárá po papírech algebraické klikyháky a vydává je za důkaz vylučování nezainteresovaných, NĚKDO posílá žlutý sešit Cosinovi a připojuje provokační vzkaz. V době, kdy Dana, jako vůbec všechna děvčata, smrká do kapesníku a tulí se Petrovi na klopy zimníku, Ivan Kremeň chřadne, takže i učitelka chemie Lendvayová, která má oči jen pro zkumavky, poznamenává něco v tom smyslu, že by Ivan měl zajít ke školnímu lékaři, a to aspoň pět minut předtím, než bude pozdě.

Nespokojeně se vrtěl v lavici, až se Petr, sedící před ním, obrátil a vyčítavě zašeptal:

„Žerou tě moli?“

„Víš, právě si myslím…,“ naklonil se Ďufy dopředu.

„Schůzka je až večer!“ odsekl Petr.

To je celý Gazdík, jako opsaný z učebnice. Mohl by sloužit za model sochařské alegorie školského řádu, hryzal si rty Ďufy. Do večera se z temnot záhad může vynořit NĚKDO a přečíst pomluvy o Ivanově otci přímo do místního rozhlasu. S Petrem a se Šprtounem by to pravděpodobně ani nepohnulo.

„Naše předpoklady se splnily,“ prohlásili by v dojemné shodě názorů, „počet variací možného řešení se snížil. Hurá!“

Ďufy se rozhodl jednat.

Pod opuštěném prostranství před branou sklárny se procházel kulhající vrátný Surmal: zamkl na řetěz oba postranní vjezdy pro nákladní aula a ve společnosti ovčáka Asty si dopřál menší zdravotní procházku na rozhýbání strnulého kolena. Za několik minut se posadí do místnůstky se skleněnou stěnou a změní se v bezpečnostní zařízení s laserovými paprsky místo očí.

„Dobré odpoledne,“ vyrušil ho ze zamyšlení sytý baryton. Fena hrozivě zavrčela, aby vzápětí ztichla a zavrtěla ohonem.

„Dobré, dobré, Jurko,“ rozmrzele odpověděl vrátný, sousedovic chlapce nemůže jen tak ledabyle zahnat, už proto ne, že ho často přivolává na pomoc – tu opravit žehličku, tu pračku, bez které by frflavá žena byla určitě jako bez rukou.

„Čekáš na někoho z fabriky?“

„Vlastně na vás, strýčku Surmále,“ usmál se Ďufy.

„To máme k sobě tak daleko, že jsi raději měřil cestu až do sklárny, co?“ nepříliš ochotně se poddával starý vrátný.

„Jde o choulostivou záležitost,“ trochu se ošíval Ďufy. „Kdybych ji měl s vámi probírat doma, nevím, jestli by si o tom zanedlouho necvrlikali všichni vrabci ve Sklenné. Musím se přiznat, že právě to by mě mírně rozčililo.“

„A hrome!“ upřímně se podivil vrátný. „Snad nám nechceš podpálit sklárnu?“

Ďufy se zatvářil navýsost uraženě.

„Diverzí se našinec nezabývá, to je pod jeho úroveň, strýčku. Jde o něco, co nesmí zaslechnout ani stěny vašeho sklepa.“

„Hahaha…,“ smích vrátného utvrdil pátrače v přesvědčení, že začal dobře. Zmínka o citlivých uších Surmalovic domácnosti byla jemná narážka na zvědavou ženu kulhajícího muže; nebylo totiž tajemství, které by nevyslechla, nevypátrala, jakmile pojala podezření. A podezřením by se určitě začala trápit, kdyby zahlédla šeptat si takovou věkově různorodou dvojici.

„Proto jsem přišel právě sem, strýčku. Asta je jediný nezvědavý tvor rodu ženského,“ falešně zažertoval Ďufy a podrbal vlčáka na hlavě. Psovi se líbila laskavost, starému vrátnému potměšilá řeč. Mrkl okem po pustém nádvoří továrny a zatáhl Ďufyho do teplé místnůstky.

„V koleně mě loupe, určitě začne sněžit,“ omluvil se za překročení nařízení, které hlásala tabulka na dveřích: Cizím vstup zakázán.

„Konečně, vždyť ani nejsem tak cizí,“ pochopil Ďufy. „Za rok už budu na sklářské průmyslovce, a potom mě tu budete mít jako na koni…“

„Tak, tak,“ roztržitě přikyvoval vrátný a zabýval se fajfkou. Po prvním obláčku dýmu se pozorně zahleděl na chlapce.

„Co tě tíží na duši?“

„Problém, strýčku Surmale.“

„A hrome! V tvých letech jsem měl jediný problém – vyhnout se mistrové ruce.“

„To byla doba temného kapitalismu,“ poučeně prohlásil Ďufy.

„Přistup k věci, za hodinu mě přijde vystřídat noční… V čem vězí ten tvůj problém?“

„Zatím bych ho příliš nerozváděl,“ Ďufy ztišil hlas do šepotu. „Právě proto jsem přišel za vámi, protože vás znám jako člověka, který dovede pochopit. Kromě toho vám rádio zase hučí. Zdá se, že by bylo potřeba vyměnit katodovou elektronku,“ dodal jako mimochodem.

„Nebudu se tedy vyptávat,“ usmál se vrátný.

„S vámi se dá rokovat, strýčku,“ uznale prohlásil Ďufy a naklonil se blíže k vrásčité tváři.

„Lítá v tom Mancík.“

„Ten ochlasta? Co provedl?“

„Řádí. Sype popel na hlavy čestných lidí.“

„Jak to?“ nepochopil vrátný.

„Sype popel, neboli roznáší pomluvy, jinými slovy – dopouští se nactiutrhání.“

„Ech, když se napije, nikomu nedovede přijít na poctivé jméno. Nejvíc hostinskému, když mu odmítne nalévat. A co ty můžeš mít s Mancíkem?“ zpozorněl vrátný. Zřejmě očekával nějakou klukovi nu a zápletka s osobou ve věku vrcholné dospělosti se mu nechtěla líbit.

„Já zatím nic, ale on se pouští do čestných lidí. Do takových, jako jste například vy.“

„Do mne?“ vrátný překvapením vstal a přitom šlápl ležící feně na nohu. Zvíře bolestně zavylo, což podnítilo starého muže k podstatně zlostnějšímu zvýšení hlasu.

„Do mne?“

„Ne do vás, strýčku, do takových čestných lidí, jako jste například vy,“ Ďufy se zatvářil zkormouceně.

„Aha, aha! No a proč se do toho pleteš právě ty?“

„Vyšší zájmy,“ lítostivě řekl Ďufy.

„To znamená, že mi nemůžeš prozradit, koho to vlastně Mancík pomlouvá?“

„Zatím ne, strýčku. Jen zatím.“

„Že by tě někdo poslal?“ zamyslel se vrátný.

„Ani duch!“ ohradil se Ďufy. „Sám jsem se dost napřemýšlel, na koho spolehlivého se obrátit. Jestli mám pomoct dobré věcí, musím se dát do kontaktu s někým, kdo mi hned nezačne připomínat mých patnáct let a má dostatek životních zkušeností, aby dovedl předvídat budoucnost aspoň o několik týdnů dopředu.“

Psychologicky promyšlený útok na lidské sebevědomí zabral. Vrátný shovívavě přikývl.

„Pokud se z tebe nestává klevetná baba, Jurko, tak jsi zaklepal na správné dveře. Na koho si Mancík vylévá žluč?“

„Na mistra Kremeně.“

„Nic nového, chlapče.“

„Jak to?“ znepokojil se Ďufy.

„Z pokroucené větve pravítko neuděláš. Mancík se dal na pití, k pecím přicházel opilý a hrozilo nebezpečí, že přivodí nějaké neštěstí. Jinak foukač to byl dobrý, všecka čest, však se ještě za Schneideru vyučil v mé partě, jenže… hm…, co ti mám povídat? S Kremeněni jako parťákem nejsou žádné žerty. Zjistil, co se děje, a dal Mancíkovi na vybranou: Buď přestaneš chlastat, nebo půjdeš od pece.“

„A Mancík?“

„Šel od pece. Ještěže ho nechali odvážet odpad. Jiný mistr by se chlapa zbavil, jenže Kremeň má trochu měkké srdce. Zato Mancík ho častuje všude, kde ho pustí ke slovu. Ale, mezi námi, kdo by ho bral vážně?“

„Jde právě o to, že on se důmyslně stará, aby všude nastražili uši, strýčku.“

Ďufy, inspirován příhodou, kterou před několika týdny zažil v samoobsluze, starému vrátnému květnatě vylíčil, jak Kremeně po odchodu mistra k radosti starých drben začal Mancík pomlouvat. Kydal bláto na svého mistra. Ne ledajak. Potměšile.

Horlivý pátrač si oběti jednoduše vymyslel, a ani tak moc neriskoval, jak by se zdálo.

Vrátný Surmal nepatří k lidem, kteří mají ve zvyku odvolávat se na pramen svých znalostí, a než si ověří zmínku o obětech, bude případ Černé skály tak či jinak vyjasněn.

„Aby do něho hrom bacil!“ vrátný pohoršeně potřásl hlavou. „Co je moc, to jo moc…“

„Nactiutrhání,“ upřesnil Ďufy. „Mistra je třeba varovat.“

„Určitě se už někdo našel. Víš, jaké jsou některé naše báby…“

„Nebude poslouchat nějakou místní drbnu. Všechno je třeba zařídit tak, aby na tu podlost přišel sám. Kdy máte službu tento týden, strýčku?“

„Mám denní, dvanáctku. Od šesti ráno do osmnácté večer. V zimních měsících dělám vlastně od tmy do tmy…“

„Výborně,“ zaradoval se Ďufy. „A mistr Kremeň? Jakou má směnu?“

„Celý týden dopolední, ráno jsem ho viděl píchat příchod.“

„Ohromné. Mancík také?“

„Samozřejmě, pokud nebude mít absenci. Ale na absenci si dá pozor; když se koncem roku dohání plán, nedovolí si nikdo jen tak mirnix dirnix přijít o prémie.“

„Fan-tas-tic-ké!“

„Poslouchej, jestli si myslíš, že já sám začnu Jožkovi Kremeňovi…“

„Uno momento, strýčku Surmale!“ vycenil zuby Ďufy. „Otravovat prkotinami bych si nedovolil; tady i slepý vidí, kolik toho máte na starosti! Jde o maličkou službičku dobré věci. Jen telefonicky. Řekněme v jedenáct. Přesně v jedenáct, strýčku, a zítra večer se přijdu mrknout na tu katodku.“

„A hrome!“ vzpamatoval se vrátný.

„Třeba vyslat signál.“

„Tušil jsem nějakého čertíka ze škatulky.“

„Vy, strýčku,“ slavnostně ho začal ubezpečovat Ďufy, „neuděláte nic jiného, než že o jedenácté vytočíte číslo Kremeňovy dílny a necháte si zavolat mistra. Potom mu řeknete, ale jen jemu, že Mancík má ve vrátnici meziměstský hovor z Kamence. Z Kamence, přesně tak to musíte říci, strýčku Surmale.“

„Vůbec nerozumím. Z jakého Kamence,“ ošíval se vrátný.

„Mistr Kremeň už bude rozumět,“ zamrkal Ďufy, jak nejšibalštěji dokázal. „Z hotelu Na Kamenci, řeknete.“

„Na meziměstské hovory je ústředna…“

„Tam všechno zařídím,“ přikývl Ďufy. V této chvíli si připadal jako velký detektiv, který v rukou drží nitky zamotaného případu a začíná hýbat celým souborem loutek vrcholně dramatického případu. „Mancík sem přijde, telefon bude hluchý, vy – samozřejmě – řeknete něco o tom, že spojení je asi přerušeno. Kdo volal, o to se už nestaráte. Ale ten vzkaz – jako že z Kamence, musí převzít mistr sám.“

Spokojený Ďufy za chvíli vykračoval směrem od sklárny a téměř se vznášel ve tmě; ne však jen uspokojením, spíš nedočkavostí, jak zareaguje další figura ve hře.

O správnosti svého tajného rozhodnutí se vzápětí přesvědčil. Ivan, který se podle Šprtounova „scénáře“ měl zdržovat co nejdále od babičky a přenechat ji Danině důvtipu, odmítl říci více než několik uboze všedních vět. Marně naléhal Šprtoun, zbytečně mu Petr připomínal povinnost absolutní důvěry. Ivan prohlásil, že zatím neměl ani příležitost otce pořádně oslovit, natož ještě vytvořit aspoň jakéstakés zdání atmosféry upřímnosti. Pokud se to někomu nelíbí, může mu vlézt na záda.

Sotva se Kvinteto rozešlo, odebral se Ďufy za Jurou Talafíkem. K uvedené osobě pociťoval důvěru. Benjamínek Kremeňovy brigády, právě vyučený sklář, patřil „zásluhou“ Ďufyho dědečka, otce devíti synů, k jediné z haluzí košatého stromu Kováčů ve Sklenné. Kromě vědomí příbuzenství se v poměru k Ďufymu vyznačoval celkem shovívavým vztahem a – to je nejdůležitější – s výjimkou motoru své dvěstěpadesátky se nezajímal o nic jiného. Ďufy ho snadno našel na obvyklém místě: v garáži nad rozmontováným karburátorem. Tam bratranci napovídal předem připravenou historku o malém „žertíku“ a bez těžkostí ho navnadil ke slibu, že se na zítřejší příhodě bude podílet jako pozorný posluchač.

Ďufy se sotva dočkal následujícího odpoledne. Už dlouho před zahoukáním tovární sirény obcházel kolem vrátnice; se strýcem Surmalem si vyměnil spiklenecký Úsměv a znatelně pookřál při uspokojujícím gestu vrátného: Všechno probíhá podle plánu.

Sotva se z brány vynořil zástup první směny, přitlačil se k plotu a očima hledal bratrance.

Příliš se ani nemusel namáhat. Juro Talafík měl zřejmě podobný úmysl, jen zrak měl ostřejší. Ďufy si znechuceně uvědomil, že o tři roky starší mládenec nemá zájem povznešeně čekat na prosbu o odpověď, ale cílevědomě k němu natahuje dlouhé nohy a v očích se mu nebezpečně blýská.

„Pojď sem na slovíčko, ty jeden ptáčku!“ nepříliš ohleduplně chytil Ďufyho za rameno, opatrně se rozhlédl, zda nevzbuzuje velkou pozornost, a odtáhl ho do postranní uličky. „Ty jsi mě požádal, abych poslouchal, co se bude dít po telefonickém rozhovoru okolo jedenácté?“

Ďufy usoudil, že by bylo neprozřetelné připomínat zbytečnost otázky, a jen přikývl.

„Měl jsem dávat pozor na každé slovo, které mistr řekne Mancíkovi?“

Ďufy rychle pokyvoval hlavou.

„Když bude třeba, abych mistra třeba i sledoval, co bude potom dělat?“

„Vždyť šlo jen o nevinný žertík, Juro,“ zaskučel Ďufy. „Zapomněl jsi?“

„Právě že ne,“ odsekl mládenec, jen s námahou ovládající svrbící dlaně. „To jsem si ale dal! To má člověk z toho, že chce vyhovět usmrkanci!“

Přesně v jedenáct hodin se na mistrově pracovním stolku, který stojí nedaleko pece a skupinky foukačů, rozezvučel telefon. Juro začal pozorněji sledovat ruch kolem sebe. Jozef Kremeň zdvihl sluchátko, chvíli poslouchal, potom se mu obočí zdvihlo o několik centimetrů výše a… opět kleslo. Klidně položil sluchátko do vidlice, zašel za Mancíkem. který právě postával nad hromadou odpadu, opíral si bradu o násadu lopaty a kouřil. Prohodil s ním několik slov, Mancík zašlápl oharek a kolísavě se odebral k východu z dílny.

„To je všechno?“ Ďufy nasadil jeden ze svých přihlouplých výrazů. Maska měla neočekávaný účinek. Bratranec znechuceně povolil prsty na Ďufyho rameni, i když si ho nepřestával přidržovat ve vhodné vzdálenosti pro trestající ruku.

„Všecko,“ zabručel.

„Jak se tvářil mistr?“

„Jak? Normálně. Měla mu snad klesnout čelist až na kolena?“

„Až na to obočí,“ připomenul Ďufy.

„Nevím, jak by ses tvářil ty, kdyby Mancíka volal někdo k telefonu a nebyl to zrovna krčmář nebo vrchní číšník.“

„No dobře, tak proč mě tedy držíš?“

Mancík se vrátil asi za pět minut, posupně hleděl na mistra, zatínal zuby, až se konečně neudržel a poznamenal něco v tom smyslu, že když už si chtějí z někoho dělat dobrý den, proč do toho pletou zrovna jakýsi hotel Na Kamenci. Pravda, kromě mistra Kremeně nikdo nechápal, o co Vlastině jde (přičemž se vůbec nedá tvrdit, že by Jozef Kremeň věděl o moc víc!). Shodou okolností se u pere zdržoval zástupce hlavního inženýra,

„Kolník?“ zpozorněl Ďufy. Zavětřil neočekávanou kořist.

„Učitelův syn. Zástupce hlavního inženýra je jen jeden.“

Inženýra Kolníka zřejmě zaujalo jméno hotelu Na Kamenci. Odtáhl Mancíka stranou a začal se ho na něco vyptávat. Juro Talafík si domyslel, že tam někde vězí příčina podivné Ďufyho prosby, a na okamžik odložil kleště a přikradl se blíž k rozmlouvajícím.

Inženýr Kolník se Mancíka důrazně vyptával, co má společného s Kamencem; nijak se nedal uchlácholit přitroublým výrazem nechápajícího odvážeče odpadu a naléhal na něho dál. Naléhal na něco, co jedině chtěl slyšet. Mancík jen bezradně rozhazoval rukama a vymlouval se na sklářského, mistra Jozefa Kremeně.

Tehdy si inženýr Kolník všiml Jura Talafíka, nastavujícího uši. Chytil ho za rameno – asi jen o málo ohleduplněji než teď nevinně podezřelý svírá Ďufyho.

„Podezřelý?“ Ďufy zapomněl na bolest a ponížení. „Ty? A z čeho?“

Příčina podivného jednání jinak vždy korektního inženýra vězí v příhodě, kterou právě včera zažil na návštěvě v otcově domě. Právě ve chvíli, kdy učitel matematiky ponořil lžíci do hovězího bujónu, rozsypalo se v okně sklo a do místnosti, pod nohy ohromených strávníků, padla velká pokrčená žlutá obálka. V obálce byl kámen jako pěst a lístek se vzkazem napsaným na psacím stroji:

Varuji jediného správného adresáta!

Vzpomeň si na kletbu Černé skály!

Nezvětšuj počet oběti Kamence!

Snadno můžeš i ty patřit mezi ně!

Učitelův syn zpočátku pokládal toto narušení večerní siesty za surovou pomstu nějakého neotesance, žáka, kterému hrozí propadnutí z matematiky a takovýmto ubohým činem chce zlepšit hodnocení své intelektuální úrovně, ale když si všiml otcovy smrtelně bledé tváře, zavrhl toto příliš prosté řešení. Cosinus však odmítal cokoli vysvětlit, a kupodivu i každou zmínku o Veřejné bezpečnosti.

Proto slovo Kamenec se stalo červeným hadrem a zástupce hlavního inženýra rozzuřeným býkem v aréně haly ruční výroby.

„Vymluvil ses na mne?“ znepokojil se Ďufy.

„Co bych do toho zatahoval takového usmrkance? Ale mistr si mě změřil pohledem, to ti teda povím… A teď mi řekni, kdo spískal tu výtržnost?“

„Čestné slovo, Juro, já nevím,“ řekl Ďufy. „Opravdu nevím, kdybys mě třeba rozřezal na kousky. Někdo nám začíná foukat do kaše, aby nám dřív vychladla.“

„Kdo? A komu – nám?“

„Eh, to byla dlouhá historie,“ zatvářil se znechuceně Ďufy. „Co se týká té záležitosti u pece, šlo o prověření mistrova syna, Ivana Kremeně, znáš přeci toho nasupeného krasavce. Pletky!“

„Cucáku,“ ulevil si upřímně Juro Talafík. Chvilku ještě přemýšlel, zda Ďufymu přece jen nemá jednu vrazit, ale zavalitý bratranec nasadil takovou zkroušenou tvář, že uhodit ho by bylo – jako kdybys kladivem rozbíjel sochu mramorového andílka.

„Zmizni!“ zabručel znechuceně.

„To víš, že vezmu roba,“ zaradoval se Ďufy. Upřímně řečeno, už ani nedoufal, že z toho tak snadno vyklouzne. „A… děkuju, Juro.“

Ďufy si spokojeně oddychl. Ani se mu nechtělo opustit závětří se živým plotem. Nejraději by si sedl třeba do sněhu a přemýšlel. Protože, ozývalo se mu z podvědomí, každý následující krok si musí co nejdůkladněji promyslet. Neznámý výtržník pořádně zamotal situaci. On, Ďufy, bude mít co dělat, aby z ní vyvázl se zdravou kůží. Jisté je, že když už ne sám mistr Kremeň, tak určitě inženýr Kolník se bude zajímat o tajemný telefonát; starému Surmalovi postačí zmínka o rozbitém učitelově okně a asi hned vyzradí jméno osnovatele podivné akce.

Ďufyho neničily myšlenky na zítřek, navzdory nepříliš růžovým perspektivám. Cosinus by mohl leckoho podezřívat… Černý notes se asi naplní pětkami a… A na co si lámat hlavu. Konečně se ledy pohnuly. Kvinteto musí začít operativně zasahovat, ať už se to bude Petrovi líbit, nebo ne. Odebral se směrem k sídlišti. Novina, kterou jako „náhodný posluchač“ ohromí Petra, rozžhaví dráty polního telefonu.

Říká se, že na milost osudu člověk nemá spoléhat. Uspokojený pátrač zapomněl na zásadu, že opatrnost se má úměrně zvyšovat tou měrou, jakou kolem narůstá nebezpečné zdání bezvětří.

Petra doma nenašel; podivil se jen, že mu bratři průmyslováci nemohli říci, kde se právě zdržuje. K vlastnostem nezvoleného náčelníka patřila mimořádná důkladnost, snad trochu odpozorovaná od otce. Nikdy neodešel, aniž by neoznámil místo svého působení.

Pravděpodobně tráví čas v blízkosti láskyplné Japonky, ironicky uvažoval Ďufy a přešel o blok dále. Jenže i paní Matejovová ho zklamala; Dana hned po vyučování odešla na schůzku pionýrů. Nedůvtipná výmluva, pomyslil si trochu znepokojený Ďufy. Jestli se mělo Kvinteto sejít, proč ho neupozornili?

U dveří bytu Botkových zvonil marně. Nezbývá nic jiného, než zkusit štěstí u Kremeňů.

V domě Na Pernici byla jen babička, dost nevrle si přeměřila návštěvu a řekla, že Ivan se v posledních dnech přichází domů jen vyspat, což, pochopitelně, nezůstane bez následků na svobodě staršího vnuka, jen co skončí ten zmatek.

„Ach!“ Ďufy nasadil soucitnou tvář.

„Zmatek s televizí,“ stručně vysvětlila stará paní. Do Sklenné se odpoledne nastěhoval početný štáb televize, který má připravit dokumentární film o Kremenově brigádě a medailon hrdiny socialistické práce – samého mistra skláře.

Čím dál tím lépe! uvažoval Ďufy na zpáteční cestě. Televize začne Kremeně vychvalovat do nebe – a my mu zatím jako přiváželi… Konečně, může se to i tak ještě zvrtnout, ne? Kvinteto se dostává do úzkých.

Zamyšleně došel domů; sotva překročil práh prázdného bytu, s nelibostí si uvědomil, že rodiče budou doma až k večeru, protože odjeli se starší sestrou nakupovat do okresního města. Studená kamna mu připomenula povinnost je vyčistit a postarat se do soumraku o příjemné teplo. Roztržitě sebral uhláky a odešel do sklepa.

Otočil vypínačem. Žárovka se nerozsvítila, ale Ďufy se rozhodl sestupovat po schodech raději potmě než hledat spálenou pojistku a přetrhnout nit úvah, kterou i tak musel každou chvíli navazovat.

Náhle měl pocit, že ve tmě sklepa není sám. Zaslechl cizí přerývaný dech. Zavalitý pátrač nikdy nepatřil k neohroženým hrdinům, a pokud se dokázal bránit proti přesile, tak jen ve vlastních představách, dost bohatých na udatné činy. Instinktivně se jen stačil ohnat uhláky. Pocítil, že plech narazil na něco měkkého; mocný úder mu je však vyrazil z rukou a kdosi mu hmátl po hlavě.

Dufy se začal zoufale bránit. Ve tmě neviděl ani stín, u uší mu však pískal zvuk, jaký vychází z plic namáhavě pracujícího muže. Útočník byl silnější a zřejmě se lépe orientoval ve tmě. Dotkl se prsty Ďufyho hrdla, sklouzl po něm, chopil ho za ramena a obratným hmatem ho odhodil od sebe.

Téměř ztratil vědomí po nárazu hlavou do betonové stěny, v dlani pocítil palčivou bolest, když ve snaze něčeho se zachytit, se škrábl o ležící uhlák. Dřív než se mohl vzpamatovat, ucítil, jak mu cizí kostnatá ruka něco strká za košili. Zavřel oči, schoulil se do klubíčka a očekával úder. Vražda, uvědomil si s hrůzou.

Ale útočník neměl vražedné úmysly. Spokojil se rychlým útěkem. Kdyby měl Ďufy tolik duchapřítomnosti a pospíšil si za ním na denní světlo, uviděl by ho ještě, jak přeskakuje plot a za bílého dne utíká po Sklenné, pozvolna zpomaluje a zahýbá za roh, kde už vykračuje jako mírumilovný občan.

Naneštěstí pro vývoj dalšího pátrání se Ďufy zachoval přesně jako člověk, kterého takto zákeřně přepadli; chvilku zůstal nehybně ležel na betonové podlaze začerněné od uhlí, a když se konečně odvážil otevřít oči, přidal další dlouhé minuty, než se přesvědčil o tom, že je ve sklepě úplně sám. Potom se na třesoucích se nohách vytápal do zahrady a motal se kolem stop ve sněhu. Až prosincový chlad – byl jenom v košili a teplácích – ho přinutil vrátit se ustrašeně domů. Děsilo ho vrzání nábytku i šoupavý krok po parketách.

Dlaň ho pálila. Pootevřel sevřenou ruku: zkrvavená jizva zůstala jedinou památkou na přepadení.

Jedinou?

Když si ji v koupelně vymýval, ucítil, že ho něco škrábe na prsou. Nezraněnou rukou si sáhl pod košili a vytáhl papírovou kouli. Nejprve ji musel narovnat na stole, aby si mohl přečíst varování, napsané na psacím stroji:

Tebe upozorňuji zvlášť naléhavě:

Zapomeň na kletbu Černé skály!

Nechť tě varují oběti na Kamenci!

jsi hlupák, proto ti ještě odpouštím, ale,

upozorňuji tě, že naposledy. Potom bez milos…

Předposlední věta vehnala Ďufymu krev do tváře – i do mozku. Překrvený mozek vypudil vzpomínku na děsivou příhodu a přinesl touhu po pomstě. Vzteklou touhu, při které kulatá dobrácká tvář získala tvrdé rysy.

V. DOZNÁNÍ PETRA GAZDÍKA

Peter Gazdík už v duchu začal litovat, že navrhl, aby se objasnila záhada podivného tvrzení sklářského mistra Kremeně, že bojoval v řadách partyzánského oddílu Sloboda. Ve Šprtounově pokoji to tehdy vyslovil v návalu jakéhosi soucitu s těžce zkoušeným Ivanem Kremeněna. Noční rozhovor ho zpočátku utvrzoval v domněnce, že jednal správně. Ale jak plynuly dny, Petr Gazdík nejdříve s nelibostí, potom už se zděšením pozoroval, jak se události začínají hromadit jedna přes druhou a Kvinteto přešlapuje na místě, jednání tajemného doručovatele i výtržníka v domě učitele Kolníka jasně svědčí o reakci na pátrání spolku. Drobný kamínek, který Kvinteto neprozíravě uvolnilo, dává do pohybu lavinu a hrozí, že s rachotem spadne právě v nejnevhodnějši chvíli.

Jediné, co mu trochu uklidňovalo svědomí, byl Šprtounův názor: V každém případě je hlavním původcem Cosinus.

Petrovi zbýval už jen dialog s obrýleným členem spolku. Ivan Kremeň se zcela provokativně vyhýbal rozhovorům; přicházel sice mezi přátele, ale pouze zatvrzele mlčel a – co je ještě horší – pomalu, ale jistě se stával hlavní senzací místní zetešky. Zatímco ve společnosti Kvinteta sem tam prohodil alespoň pár kusých vět, ve třídě a u tabule ani neotevřel ústa. Vracel se do lavice pro žákovskou knížku, aby si do ní nechal zapsat další nedostatečnou a s lhostejným výrazem pokračoval v nesmyslném odporu. Na všechny domluvy odpovídal pokrčením ramen, nebo – když už mu připadaly příliš dotíravé – beze slova odcházel pryč.

„Ještě je čas napravit, co jsme začali kazit,“ přiznal se Petr smutně Šprtounovi.

„Mno.“ napadla Šprtouna nejobjektivnější odpověď.

„Dana měla pravdu. Nemůžeme na to stačit sami.“

„Kdosi upadá do pesimismu!“ vyčítavě poznamenal Šprtoun.

„Říkej si tomu jak chceš, ale musíš připustit, že jsme nepokročili ani o slepičí krok.“

„Protože nás všechny držíš jako svázané,“ Šprtoun se rozhodl hrát úlohu černého svědomí spolku. „Moc se bojíš. Petře, nezlob se na mě pro upřímnost! Skutečně zbytečně otálíme, v tom má Ďufy svatosvatou pravdu.“

„Jde o čest člověka,“ klidný Peter trochu zvýšil hlas. „Na nádvoří sklárny stojí televizní přenosový autobus. Tvůj otec ti sám prozradil, že natáčejí film o Kremeňovi a jeho brigádě: celá republika ho bude znát jako správného chlapa – a nejednou my, navenek bez příčiny, začneme trousit řeči o jeho minulosti? Nechápeš?“

„Chápu,“ odsekl Šprtoun. „Ale chánu i to, že někdo to už dělá za nás. Slovo Kamenec se stává ve sklárně pojmem. Vždyť si jen představ: Zástupce hlavního inženýra sedí u svého otce a najednou rozbitým oknem do místnosti vletí kámen s papírem, na kterém stojí černé na bílém o Kamenci. Druhého dne posílá mistr Mancíka do vrátnice. Má telefonicky rozhovor s Kamencem, řekne slyšeli o všichni chlapci u pece. Nato inženýr Kolník vypráví, co se stalo jeho otci předchozího večera. Ležím na válendě a slyším, jak otec říká matce: ‚Co může mít mistr společného s Kamencem? Starého učitele div že někdo nezabil, a když o tom slyšel Kremeň, krve by se v něm nedořezal.“

„Před rodiči jsi nic nevykládal?“

„Za koho mě máš, člověče! Mluví o tom už půl Sklenné.“

„Právě toho jsem se obával,“ odtušil Peter.

„Nezapomínej, že my sami jsme začali z plných hrdel. Teď už nám nepomůže, když najednou přestaneme notovat… Za prvé: Bylo by to divné Cosinovi. Za druhé: Někdo se už tak či onak postará o to, aby se pojem Kamenec stal známý po celé Sklenné a aby se o mistrovi Kremeňovi začaly pošuškávat podivné řeči. Konečně, možná že o to právě jde neznámému. Pokusme se myslet jako on: Jistou dobu se bude něco clít záhadného v souvislosti s Kamencem. Začnou se připomínat oběti i kletba Černé skály, o které zatím nikdo něm ani tušení. Sklenná má tisíc devět set sedm obyvatel, když nepočítám dělníky, kteří dojíždějí do sklárny z okolí. Z takového počtu už určitě někdo kdysi četl o Černé skále. Náhle si vzpomene…,“ Šprtoun se dramaticky odmlčel.

„A je oheň na střeše,“ přikývl Peler.

„Víš, jací jsou lidé. Začnou si domýšlet.“

„Žlutý sešit poslal Cosinovi někdo z Kremeňů…,“ začal Peter, ale dále mohl jen smutně mlčet. Nějak to nevycházelo.

„Babička nepůjde rozbíjet okna,“ rozhodně prohlásil Sprtoun. „To udělal vandal.“

„Ivan?“

Šprtoun zvedl ramena až k uším, rozhodil ruce.

„Ďufy?“

Ruce se zvedly ještě výš.

„Japonku můžeme vyškrtnout,“ zabrblal Petr.

„Její teta ji pozvala na zimní rekreaci. A víš kam? Na Kamenec!“

„Dana to netají. Kováčovi ji berou s sebou na každý lyžařský zájezd.“

„Netvrdím, že ona je podezřelá,“ nesouhlasně a dost navztekaně se rozkřikl Šprtoun. Tento vysoký přítel má tak dlouhé vedení, že by vystačilo na elektrifikaci celé Sahary. „To místo Kováčům prý doporučil Cosinus. Protože…, nu protože se tam chystá na Silvestra i on. Podařilo se mi to vytáhnout z paní Kolníkové. A teď si podvaž dolní čelist, Petříčku, byl bych nerad, kdyby ti celý metrický cent spadl na nohu! S Cosinem pojede na zimní rekreaci i jeho dcera, právě ta, která bydlí v Bratislavě a má za muže – nikoho jiného než redaktora z televize. Dotyčný redaktor má na starost relaci Hrdinové dneška, a tu právě natáčejí ve sklárně.“

„Podívejme se,“ Petra to začínalo zajímat. „Jen pokračuj!“

„Však mám také o čem,“ Šprtoun povyrostl o deset centimetrů. „Nejprve: Kdo je Japončin strýc Cyril Kováč? Ptal jsem se otce: Kováče před rokem zvolili za předsedu závodního výboru ROH, tedy určitým způsobem je nadřízený Jozefovi Kremeňovi.“

„Ten turista a lyžař?“

„On s tím nemá nic společného. Jde o dalšího, pro kterého Cosinus též objednal pobyt v hotelu – o Teplického.“

„Bývalého partyzána Stalinovy brigády…?“

„Vidím, že jsi na starém pánovi vystihl pro naše pátrání to nejpodstatnější,“ spokojeně se usmál Šprtoun. „Cosinův důvěrný přítel. Pokoušel jsem se zjistit u paní Kolníkové, zda nepozvali i Kremeňovy, ale zatvářila se udiveně; jistě nemá tušení o celém… komplotu.“

„Jano!“ vyčítavě vykřikl Peter. „Ty fantazíruješ!“

„Chci říci jenom tolik,“ odsekl budoucí matematik, „že počítám. Počítám. I Danu musím počítat mezi podezřelé, i když nepopírám, že podezřelé bez vlastního přičinění. Aspoň zatím nemám důkazy,“ dodal chvatně. „Na Kamenci se má nepochybně setkat divná společnost, která má hodně společného s naším případem: Cosinus, podezřelý číslo jedna. Teplický, jako svědek. Cyril Kováč, jako zástupce sklárny…“

„A Dana?“

„Cosinus mohl počítat s tím, že bezdětní Kováčovi si jako obvykle vezmou s sebou nejmladší Matejovovou. Počítal s její přítomností jako se zástupkyní třídy. Jen se neškleb! Učitel zapomněl, že tam budeme i my. A o nějaký den dřív.“

„Hrome!“ nevěřícně se pousmál Peter.

„Máš nějaké úspory?“

„Asi tak dvě stě korun.“

„Stačí. Zbytek, když bude třeba, ti můžu půjčit. Podle mých propočtů asi další dvě stovky. Hotel Na Kamenci má k hlavní budově přistavěnou turistickou noclehárnu, cena dvacet pět korun za nocleh za jednu osobu. Všecko zařídí Dana, totiž strýc Cyril, který ji splní všechno, co jí vidí na očích. Pustí tě z domova?“

„Na lyžování snad ano,“ zamyšleně přikývl Peter, ale dřív než mohl pokračoval, Šprtoun energicky zamával rukama.

„Prosím tě, dost otálení! Pojede i Ďufy. Cyril Kováč nás vezme autem.“

„Aby ten se nedal přemluvit na každou… A co s Ivanem?“

– „Říkal jsem jen Dufy? Myslel jsem celé Kvinteto,“ opravil se Šprtoun. Nakonec se váhavě nechal přesvědčit, nic jiného mu ostatně ani nezbývalo. Podvědomě vycítil, že Kvinteto, spolek, který v posledních dnech existoval už víc jen podle názvu než podle činů, by snadno mohl vyhlásit úpadek. Jenže do té doby, než Dana přemluví strýčka, zbývá ještě pár dní. Šprtoun se rozhodl i tak krátkého času dokonale využít.

„Na Kamenci bude muset mít Kvinteto v rukou dostatek důkazů, aby překazilo případný komplet.“

„Žádný komplot,“ namítl Peter.

„Tedy spiknutí,“ odsekl Šprtoun.

„Jano, kdybych tě neznal, myslel bych si, že tu sedí nějaký šílenec, který utekl z psychiatrické léčebny. O čem to stále vykládáš? Proč by Cosinus připravoval proti Kremeňovi nějaké spiknutí? Kdyby ho chtěl usvědčit, že je Chrúst z Černé skály, tak na to použije jiné prostředky, jakých má každý dospělý dostatek.“

Šprtoun výstražně zdvihl ukazováček.

„Žlutý sešit!“

„Kremen je čestný člověk.“

„Oddíl Sloboda!“

„Vyznamenání za vynikající práci.“

„Neuvedený v seznamu oddílu Odplata fašismu.“

„Možná že pod jiným jménem.“

„Obálka „s výstřižky, o které nám Ivan řekl, kresba hlavy i obraz na stěně. Jednoduše nechceš vidět, Petře!“

„Právě že chci vidět víc. Každý, kdo zná mistra Kremeně, musí připustit, že je to chlap na pravém místě. Vyznamenání se nerozdávají proto, že by nebylo komu dát metály. Pokud má mlčenlivou náturu, je to pouze jeho, slyšíš, Jano, pouze jeho věc! Jsem samozřejmě pro to, abychom zjistili, zda může být Chrústem. nebo ne, i když, podle mne, jím být nemůže. Potřebujeme ale mít nezvratné důkazy. Zjistíme je bez rozruchu.“

„Jak? Jak?“

„Navštívíme osobně plukovníka Zverce. Lépe si rozpomene než v nějakém stručném dopisu.“

„Myslel jsem už na to. Proč čekáme?“

„Cestuj si, kdy si usmyslíš! Kromě toho si musíme nejdříve ověřit, zda nebojoval v nějakém jiném oddílu. Ivan zklamal moje očekávání – očividně se vyhýbá rozhovoru s otcem. Třídní vyprávěla, jak si mistr stěžoval, že se mu něco děje se synem… Musíme zasáhnout my, ale v příhodné chvíli. Přeci nehoří!“

„Kdosi připaluje. Necítíš?“

„Domluvíme se s Kvintetem.“

Šprtoun se začal ošívat.

„Cekáš na večer? Totiž…“

„Nepřijdou?“

„To vzkazuje Ďufy. Japonka je, myslím, stejného názoru. S Ivanem není, jak se domyslíš, ani řeč… Dokud nevydáš příkaz k akci, bude se každý raději biflovat doma…“

„Tichá vzpoura,“ procedil Peter skrz zuby. „V pořádku. Zítra dám tedy příkaz k akci, když to tak chcete nazývat.“

„Zítra, zítra! Proč ne už dnes?“

„Jak jsem řekl,“ odsekl Peter, V klidu se rozhodl k činu, který by za jiných okolností neudělal bez pocitu hlubokého pokoření. Po zprávě o útoku na Cosinovo okno, která se zásluhou Ďufyho stala známá v celé 8.B, si to důkladně rozvážil. Zdá se, že existuje pouze jediné možné řešení, jak překazit další řádění neznámého výtržníka a zabránit tak záplavě pomluv o Černé skále a o Kamenci po celé vesnici.

Na chvilku se Šprtounovi omluvil a v předsíni tiše vytočil číslo telefonu obvodního velitelství VB. Když se přesvědčil, že otec je v kanceláři, vrátil se do pokoje a obratným vychvalováním dobrého bruslení přiměl nesportovního nadějného vědce k odchodu. Sám se za chvilku vypravil z domu a zamířil směrem ke kostelu, kde v sousedství budovy MNV stál starší nenápadný dům – Sídlo strážců klidu Sklenné a přilehlých obcí.

Cestou se ještě trápil obavami, že potká buď Ďufyho, nebo zamlklého Ivana, kteří by ho mohli v poslední chvíli nevědomky odradit od těžkého rozhodnutí. Ale na ulicích jako by vymřelo všechno živé věkem nedospělé. Mrazivý čas vyhnal mládež bruslit na hřiště u školy nebo brázdit skromňoučký lyžařský terén okolních pahorků.

Třpytivý sníh pod paprsky odpoledního slunce bodal Petra do očí. Přivíral víčka, ale snad spíše proto, aby neviděl vzdálené bílé svahy a – necouvl. Rozloučil se s představou dokonalých přívratů; od zítřejšího rána nastane doma tvrdý režim jako v nápravném táboře.

Otec nebyl v kanceláři sám – to Petra potěšilo. Za psacím strojem seděl mladý kučeravý rotný, o kterém Peter věděl jen to. že ve Sklenné neslouží dlouho, snad několik týdnů. Dřív než se mohl zvednout a diskrétně nechat otce se synem o samotě, Peter vyhrkl:

„Už jste ho našli?“

„Koho?“ nadporučík Gazdík odložil listiny stranou, vstal od stolu a protáhl se.

Synově otázce nevěnoval příliš pozornosti.

„Rozbíječe oken,“ pokračoval odhodlaně Peter. Všiml si, že rotný následuje příkladu svého nadřízeného.

„Kopacím míčem?“ zeptal se na půl úst nadporučík Gazdík.

„Kamenem jako lidská hlava,“ dodal Peter.

„Proto jsi tady, Petře,“ vzdychl si nadporučík. „Myslím, že jsem ti kdysi zdůrazňoval cosi v tom smyslu, že pokud jsem ve službě, nemohu se vybavovat s vlastním synem. Předpokládám, že úkoly máš v pořádku a přišel ses zeptat, jestli ti dovolím jít večer do kina. Za předpokladu, že jsou splněny uvedené podmínky a film je vhodný pro tvůj věk, povoluji. Další žádost?“

„To okno, tati…“

„Synáčku!“ zamračil se nadporučík. „Do šesti mám službu. Práce nejméně do deseti, takže budu rád, když se navečeřím před půlnocí. Odchod!“

„Rozbité okno u Cosina, vlastně… u soudruha učitele Kolníka,“ Peter se bezohledně přibližoval ke stolu.

„Odchod!“

„S výhružkami, které musejí uvést bezpečnostní mašinérii do chodu,“ odhodlaně dokončil Peter přesně v duchu otcovy stylizace. Poznámka přinutila nadporučíka posadit se na židli rovně. Kučeravý rotný zdvihl hlavu a podvědomě si upravil vázanku.

„Přicházíš tedy oznámit trestný čin?“

„Ano, tati, pokud mne vůbec necháš mluvit.“

Nadporučík si s rotným vyměnil pohled napůl udivený, napůl ostražitý. Oba mínili, že ve Sklenné nikdo nehlásil případ vyhrožování, který se měl stát – kdy vlastně?

„Předevčírem,“ oznámil Peter.

„U koho?“

„U učitele zdejší ZŠ, soudruha Alberta Kolníka, bytem ve Sklenné.“

„Událost nehlásil,“ řekl rotný.

„Rozbili mu okno, to je uličnictví. Trestný čin poškozeni soukromého vlastnictví,“ opravil se nadporučík, „jenže, synku, podle mne jsi ještě neměl možnost vystudovat právní vědy a stát se advokátem postiženého, a i to jen v případě, že by pro objektivní příčiny se dotyčná osoba nemohla obrátit se žádostí o vyšetření na zodpovědné orgány, to znamená nepochybně na nás. Pochopitelně existuje případ, kdy i nepostižený občan může či vlastně musí podat svědectví o trestném činu.“

„Tak tedy plním svou občanskou povinnost, tati,“ prohlásil Peter. „Chci podat svědectví.“

Nadporučík pokrčil rameny a dal rotnému znamení. Kučeravý mládenec vložil do psacího stroje čistý formulář, zapsal Petrovy nacionále, které mu Peter přeochotně vysypal jedním dechem.

„Občan Peter Gazdík, mladistvý, oznámil…,“ přečetl mu rotný.

„Že někdo rozbil občanovi Albertu Kolníkoví okno, a zároveň mu pod nohy hodil vzkaz s výhrůžkou.“

„S jakou vyhrůžkou?“

„Ve Sklenné si o ní už cvrlikají vrabci. O tom, že občan Kolník se má stát další obětí na Kamenci. Víc nevím. Ostatní musíte vyšetřit sami!“

„Počkej, přítelíčku!“ ozval se suše nadporučík, divže nezačal synovi vykat jako řádnému svědkovi vyšetřování.

„Přišel jsi nám oznámit čin, který občan Kolník z nejrůznějších důvodů nepokládal za potřebné ohlásit Bezpečnosti. Zároveň jsi však uvedl, že oznámíš i některé objasňující okolnosti tohoto činu… Zatím víme jenom to. co jsi se doslechl o okně. Můžeš ještě něco dodat, nebo…,“ poodešel k psacímu stroji a natáhl ruku, jako by v následujícím okamžiku chtěl vytáhnout formulář z válce, zmačkat ho a odhodil do koše.

„Moment, tati!“ Peler se trochu smutně usmál. „Když uvedu jméno pachatele…?“

„Ověříme si to,“ suše přikývl nadporučík.

„Zajdete i za Cosi… za soudruhem Kolníkem a budete se informovat o tom vandalství?“

„Přesně tak.“

„Hlavním svědkem bude poškozený, ne například vy,“ dodal rotný.

„Aha,“ Peter stále ještě otálel.

„Nuže…?“ zpytavě se na něho podíval otec.

„Budete vyšetřovat i důvod toho výhrůžného vzkazu?“

„V každém případě. Jestli jde o trestný čin… ehm.. ohrožování na životě, zdraví nebo třeba jen psychického nátlaku, musíme zjistit pravdu bez ohledu na to, zda si to objekt útoku přeje, nebo ne.“

„Výborně,“ uklidnil se Peter. „Doufám, že se to nedozví celá Sklenná… Myslím – obsah toho výhružného dopisu.“

„Petře!“ zpřísnil otec hlas a výmluvně se podíval na dveře. „Jestli jsi přišel osočovat práci příslušníků Veřejné bezpečnosti nebo vyslovovat pochybnosti o nařízeních na udržení veřejného pořádku, tak… tak asi zapomenu, že už vlastníš občanský průkaz, odepnu řemen a místo zákonného postihu ti pořádně nařežu. Soudruh rotný přiloží svůj díl rukou spravedlivou.“

„Nezlob se, tati, musel jsem si nejdříve ověřit, jestli… jestli… ,“ Peter si olízl suché rty, pokročil ke stolu a napnul se jako struna. „Můžete začít psát, soudruhu rotný, ale pokud se nemýlím, budete potřebovat jiný formulář. Okno jsem totiž rozbil já.“

VI. ŠPRTOUN SE PŘIDÁVÁ K REBELŮM

Šprtoun se pohroužil do počítání. Na několika arších papíru soustředil výpočty, podle kterých měl z množiny podezřelých vyloučit všechny ostatní, kromě doručitele žlutého sešitu a rozbíječe oken, hrozícího zanedlouho jednat jako Fantom.

„Koeficient!“ hluboce si vzdychl Šprtoun a několikrát opakoval: „Koeficient! Nešťastný koeficient.“

Na čistý papír napsal pozorně výsledek své analýzy, vložil ho do obálky, v zásuvce stolu, plného všelijakého haraburdí, vyhledal pečetní vosk a svíčku. Problém byl v pečetidle. Nakonec se odkradl do obývacího pokoje, kde z vitríny vzal otcův velký pečetní prsten.

Na zapečetěný dopis napsal: KVINTETO a připsal datum dnešního dne. Byl nejvyšší čas začít zařizoval druhou část plánovaného úkolu. Blížilo se k šesté hodině a není vyloučeno, že se každou chvíli ozve zvonek ohlašující příchod některého člena spolku. Dopoledne Petr Gazdík s podivným úsměvem oznámil svoje domácí vězení a zákaz jakéhokoli styku s vnějším světem.

Klidný, distingovaný kamarád musel provést pořádnou čertovinu! Nu, tichá voda břehy podemílá. Šprtoun, který byl celý den duchem vzdálený několik set kilometrů od Sklenné. neměl kdy zjišťovat příčiny Petrova maléru; je to však od náčelníka Spolku trestuhodná lehkomyslnost – oslabit beztak nepočetné výkonné jádro!

Jako mamonář sáhl do příruční pokladničky. Spočítal hotovost: několik pětikorunových mincí, téměř desítku dvoukorunových. Zbývající koruny zabalil do malých válečků. Se sedmdesáti korunami si sice nebude moci dovolit luxus zaoceánského telefonického spojení, ale kapitál snad vystačí na chystaný záměr.

Nejprve spočítal slova:

– V oddílu Odplata fašismu koncem roku 1944 bojoval?

– Zasílám identifikační údaje: muž cca 165 cm výšky, hubený až neduživý, vlasy světlé, nos normální, široké čelo, nad nosem výrazná vráska, ústa malá, brada hranatá. Dlaně široké, prsty lopatkovité. Málomluvný. Chodí velmi vzpřímeně. V roce 1944 mu bylo 19 let. Jméno, prosím, zašlete obratem v předplacené odpovědi na adresu: Ján Botka, Sklenná, Sídliště č. 23/b. –

Po chvíli úporného přemýšlení dopsal:

– Společenský zájem; sděleni jen pro vnitřní potřebu. Čekám! –

Šprtoun stále ještě váhal; uvědomoval si, že před odesláním telegramů by měl získat souhlas Kvinteta. Ve spolku je teprve krátký čas, nemůže si dovolit takový individualismus, ale představa rychlého vyřešení případu pomocí matematické analýzy byla příliš lákavá.

Dnešní rozhodnutí mohla ještě překazit přítomnost Japončiny tety na poště. V takovém případě by Šprtoun, hořící jinak netrpělivostí, odložil záměr na zítřek. Osud však náhle začal pátrání přát – aspoň v tom, že službu měla celkem neznámá mladá slečna. V přítmí místnosti, osvětlené jedinou slabou žárovkou na stropě a stolní lampou za přihrádkou, se chlapec ocitl jakoby v neskutečném světě. Okny nepronikal hluk blízké továrny, v prázdné místnosti se hýbal jen jeho vlastní stín.

„Výzvu, nebo telegram,“ slečna ani nezvedla oči od rozečteného obrázkového časopisu, jen šálila po sluchátku telefonu.

„Telegram, totiž dva,“ skromně zašeptal Šprtoun.

„Blankety!“ slečna se ani nepokoušela rozeznat tvář za kovovu mřížkou. „Vyplňte blankety!“

„Ty už mám…“

Vložil do mezery dva lístky a poslouchal, jak je černovlasá slečna předčítá do sluchátka, a přitom pozorně zkoumal její tvář. Zaujme ji popis osoby? O poštovním tajemství měl jakési potuchy, ale byl natolik realista, aby usoudil, že Japončina teta Anna by s obsahem služebního tajemství obeznámila nejméně celou rodinu Kováčů. Mladá úřednice však zřejmě není ze Sklenné, za suchými slovy nevidí vážnou tvář sklářského mistra, rychle čte slovo za slovem, aby si jednotvárnou službu opět mohla co nejdříve zpestřit četbou magazínu.

„Stejný text na obě adresy?“

„Ano prosím, ten samý.“

„První: Michal Zverec, Bratislava-Štrkovec, Bělehradská 197?“

„Souhlasí.“

„Ředitel hotelu Na Kamenci, pošta Velký Drieň. Jméno?“

„Není třeba,“ ujistil ji Šprtoun. Pozoroval, jak se nad blanketem kmitá tužka a odpočítává slova. Vyplatil požadovanou sumu a ověřil si, zda je v ní zahrnuta i zpáteční odpověď.

Kostky jsou vrženy! S pocitem Gaia Julia Caesara, překračujícího řeku Rubikon, vyšel do temných uliček Sklenné. Když aspoň jeden ze dvou adresátů pochopí navenek divnou žádost a – co je důležitější, bude se i vyznačovat dobrou pamětí – může Kvinteto zítra v tuto dobu vyhlásit první část pátrání za skončenou.

„Čekají tě,“ nepříliš nadšeně mu oznámila matka při příchodu domů. „A co bude s večeří?“

„Potom…“

V pokoji seděl Ďufy s Japonkou; rozložitý pátrač si pohrával s tranzistorovým rádiem a snažil se nedívat na zdrcenou Danu. Vlastníkovi bohatě zařízené místnosti stačil jediný pohled zpod brýlí, aby poznal, že i na veselého Ďufyho padla celá hora starostí. Jindy bezstarostná plná tvář vyjadřovala všechny možné odstíny hluboké melancholie.

„Ulítly vám včely?“ pokusil se Šprtoun o žoviální tón.

„Ty, Botko!“ vzdychl Ďufy. Opravdu se muselo stát něco hrozného. V historii vztahů Ďufy kontra Šprtoun se ještě nevyskytl případ pojmenování primuse třídy občanským jménem.

„Tak co je?“ znervózněl Šprtoun.

„Chytili rozbíječe Cosinových oken,“ vydechla Japonka.

„Neuvěřitelné,“ dodal Ďufy a polkl naprázdno.

Před hodinou zaklepal u Kováčů host – nadporučík VB Gazdík. K údivu a k jistému znepokojení rodičů si přál promluvit s Ďufym – a o samotě. Potom mu stručně oznámil, že se včera přišel na oddělení VB přiznat pachatel vandalského činu – ničitel soukromého majetku učitele Alberta Kolníka. A jmenoval ho. Může Ďufy k tomu něco dodat?

Ne; z míry dokonale vyvedený Ďufy se zmohl pouze na koktavé ujištění, že o celé věci nemá tušení. Zaslechl sice, co se stalo, ale i kdyby viděl Petra na vlastní oči, jak hází kámen do okna, určitě by okamžitě zamířil k očnímu lékaři a požádal ho o podrobné vyšetření svého jinak sokolího zraku. Když se však natolik vzpamatoval, aby mohl začít používat jediného trénovaného svalu vlastního organismu – jazyka, nadporučík Gazdík odešel, přičemž jakoby mimochodem podotkl, že okolnosti kolem výhrůžného dopisu jsou ve stadiu vyšetřování.

„Ve stadiu vyšetřování,“ téměř se rozplakal zaskočený pátrač: „Chápeš? Tohle nám provedl!“

Šprtoun se nejdřív přesvědčil, zda obálka s pečetí a s nápisem KVINTETO je neporušená. Svalil se na válendu a lhostejně prohlásil.

„Peter Gazdík? Blbost.“

„Sám se přiznal. Nestačí?“ vykřikl Ďufy.

„Vždyť ti říkám, že není pachatelem. Ten je totiž – tady,“ zamával obálkou nad hlavou. Ďufymu ztvrdl výraz obličeje.

„Zase je někdo chytřejší!“

„Matematická analýza. Matematika je věda…, které se sice naučit nedá, ale která nezklame. Může tě zklamat láska, přátelé, zkrátka celý svět, ale správný výpočet ční nad lidským vědomím jako maják v rozbouřeném zrádném moři. Trosky tvých snů pohazují vlny bouřky, správný výsledek rovnice o dvou neznámých je jako soudek oleje, který vyteče na hřebeny vod a přinutí je přijmout milosrdně bárku ztroskotance…,“ deklamoval Šprtoun.

„Ďufy!“ s hrůzou zašeptala Dana. „On se zbláznil.“

„Nikdy jsem nepochyboval, že mezi géniem a šílencem je rozdíl tenký jako vlásek,“ zlostně odsekl Ďufy.

„Není jiná pravda než v racionálních a iracionálních číslech,“ pokračoval Šprtoun a chichotal se. Vzápětí se rozesmál, začal se svíjet v křečovitém smíchu. Oba hosté na něho civěli s nevýslovným úžasem.

„Obávám se, že máš pravdu. Dano,“ poškrábal se Ďufy v husté hřívě.

„Huhaha, huhaha!“ lomcovalo Šprtounem.

V okamžiku, kdy znepokojené děvče vstalo a otevíralo ústa, aby vykřiklo o pomoc, posadil se obrýlený chlapec na válendu a dodal:

„Idiot!“

Na tázavé pohledy dodal.

„Peter Gazdík přece. Pachatelovo jméno je v této obálce.“

Odtáhl ji od chtivě natažené buclaté pravice.

„Koneckonců, co jiného se dalo čekat?“ vyhrkl dramaticky. „Vy jste to zavinili. Nikdo jiný, vážení, než vaše netrpělivost. Trpělivost růže přináší, opak – těžké duševní stresy. Gazdík? Pha! Problém pro psychiatra, ačkoli by si tutéž ctěnou pozornost zasloužili i nějací Ďufy Kováč a Ivan Kremeň, nechť jsou oba zavrženi.“

Zpráva o přítelově neštěstí Šprtouna tedy rozveselila. Trvalo ještě několik minut, než přestal dopalovat ohromené členy spolku. Nakonec se Ďufy neovládl a řekl, hrozivě přitom kouleje očima:

„Dano, já mu jednu vrazím!“

„Jsme na návštěvě,“ připomenula mu dívka.

„To je jedno, nedovolím mu ale, aby si z našeho kamaráda dělal šašky, člověče, dovedeš si představit, jak mu teďka je? Hůř než ubožákům ve středověku na Spilberku. Zamčený byt, střeží ho táta esenbák, ještě že mu nenechají kapat vodu na vyholenou lebku!“

„Má, co si přál,“ pomsty chtivě zajásal Šprtoun.

„Co to napadlo našeho ledovce – rozbíjet okna?“ zašeptala Dana. „U Cos Lna dohrál…, ani na průmyslovku ho nevezmou s dvojkou z mravů a s trojkou z matiky. A Cosinus mu lepší nedá, ani kdyby za něho šel orodovat nějaký akademik.“

„Do půl roku,“ hodil rukou Šprtoun, „se všechno vyjasní. Kolikrát mám ještě opakovat, vy hlavy dubové, že Peter okno nerozbil?“

„Dobře!“ nemínil se přít Ďufy. „Proč se tedy ale přiznával?“

„To by mohl vysvětlit jen on sám. Zeptejte se ho!“

„Myslíš, že to řekne?“

„Neřekne!“

„Potom… má důvod.“

„Má.“

„No?“

„Neprozradí ho.“

„Teď se k němu stejně nedostaneme.“

„Není třeba.“

Ďufy se zvedl ze židle a nebezpečně se naklonil nad ležícího Šprtouna..

„Označil jsi Petra za idiota?“

„Jo, a dokonalého.“

„Ty jsi idiot, Šprtoune.“

Druhý méněcenný exemplář homo sapiens jen pokrčil rameny jako člověk, který ví svoje a na jakoukoli provokaci míní odpovídat jen povzneseným úšklebkem. Ďufy soptil.

„Teď se začne všechno vyšetřovat. Především o Kamenci a o Černé skále. Cosinus nebude přece moct poslal bezpečáky do háje.“

„Neřekne jim víc, než co uzná a vhodné,“ usmál se Šprtoun. „To znamená, že jim řekne ještě méně než vůbec nic.“ Před přáteli bude mlčet o tom, že tuší, proč se Petr Gazdík odhodlal k takovéto oběti. Místo sáhodlouhého výkladu se spokojil tajuplným proroctvím.

„Trapte se, moji milí, do zítřka. Potom rozpečetíme tuto obálku, a zároveň se dozvíme mnoho zajímavostí.“

Něco se vznáší nad Sklennou, zjistil druhého dne, a pokud ne nad celou vesnicí, tak určitě nad třídou 8.B. Hodiny vyučování ubíhají monotónně, bez onoho jiskření, které vzniká mezi učitelem a žáky a udržuje třicetičlennou skupinu třídy v napětí až do posledního zvonění. Vyučující se jako by dohodli; každý se spokojil s vysvětlováním nové látky a vyhýbal se zkoušení. Snad aby nemusel projevit údiv nad Gazdíkovou nepřítomností ve třídě?

Petra zahlédli na chodbě školy. Neúprosná stráž nadporučíka VB i zachmuřeného učitele matematiky Kolníka však znemožňovala klást zvědavé otázky. A když třídní ověřovala v hodině slovenštiny přítomnost žáků a zapsala Petrovo příjmení do třídní knihy s poznámkou „omluven“, vyvolalo to úplnou bouři nejrozličnějších domněnek.

Ať si Šprtoun lámal hlavu jak chtěl, ani s pomocí vylučovací metody nedospěl k poznání, proč kvůli jednomu oknu sedí v ředitelně velitel obvodního velitelství VB a proč kromě Petra Gazdík a nepřišel na hodinu matematiky ani sám Kolník-Cosinus. Navíc ho znepokojovala zvěst, že matematik dnes vůbec neučil.

Několik minut před posledním zvoněním odvolali do ředitelny i Ivana Kremeně, a ačkoli se zbývající trojice spolku dlouho ochomýtala na dvorku školy, nedočkala se ho. Ďufy, který se vydal na výzvědy, našel ředitelovu kancelář zamčenou, Cosinův stůl ve sborovně pečlivě uklizený – a po modrobílém tudoru Bezpečnosti jen stopy pneumatik ve sněhu.

Za této situace se Sprtoun rozhodl odložit rekonstrukci „případu Černá skála“ na příhodnější chvíli. Po návratu domů však změnil své rozhodnutí.

Matka nechápavě potřásajíc hlavou mu odevzdala telegram a lístek z poštovního úřadu. Telegram obsahoval čtyři slova:

BOJOVAL. JOZEF TOPAS. ZVEREC.

Lístek ohlašoval telefonickou výzvu z hotelu Kamenec, pošta Velký Drieň, na 16. hodinu.

„Kremeň nebo Topas, ale jaká je v tom souvislost?“ zamumlal Šprtoun. „Topas je polodrahokam, Kremen hornina tvrdosti…“

„A také název likérové soupravy,“ připomenula mu matka od dveří. Šprtoun však nevnímal.

Nejraději by urychlil hlemýždí tempo devadesáti minut, dělících ho od šestnácté hodiny. Opakoval si:

Kremen a topas. Vězí v tom jakási spojitost; Jozef Kremeň měl bezpochyby důvod uvádět mezi partyzány jiné jméno. Ale jaký důvod?

Šprtoun si uvědomil, že místo vykřičníku za případem se jasně, až příliš jasně začíná rýsovat velký otazník. Prostým konstatováním důvodu změny jména se sice dá vyloučit Kremeňova totožnost s Chrástem, ale podezření úměrně narůstá!

Ďufy s Japonkou přišli vzápětí po tom, co se v rozhlasu ozvala znělka Rozhlasových novin. Jejich příchod Sprtoun vlastně očekával. Telefonický rozhovor s Kamencem jako kdyby mu vlil do žil novou krev.

„Když jste mě přijali do Kvarteta, vlastně dnes už Kvinteta,“ začal Šprtoun s lehkým úsměvem na rtech, „věděli jsme jenom to, že Ivan Kremeň odcizil žlutý sešit. Domnívali jsme se, že známe i důvod. Ivan pokládal svého otce za Chrusta, který se dlouhá léta skrýval před pomstou partyzánů. To potvrdil i Petrův důvěrný rozhovor s Ivanem. Peter mi ho reprodukoval téměř doslovně, což mi hodně pomohlo, jak se dozvíte za chvíli.“

„Nech si ten úvod,“ zavrčel Ďufy. „Nepíšeš slohovou práci.“

„Úvod je potřebný,“ okřikl ho Šprtoun. „Protože s jeho pomocí budeme moci definovat úlohu Kvinteta: Dokázat, zda Kremeňův otec byl Chrástem, nebo ne. Tak zněl úkol: netušili jsme ještě, že někdo Ivanovi ukradne z azylu žlutý sešit a vrátí ho Cosinovi jako jedinému správnému adresátovi a jaké komplikace z toho nastanou. jako novému členovi Kvinteta se nehodilo, abych ovlivňoval vaše rozhodnutí, nemohl jsem proto namítat, aby se na pátrání podílel Ivan Kremeň. Stačilo, že jste mu věřili vy. Mně. tehdy nejméně zainteresovanému, se to, přiznávám, příliš nelíbilo. Opakuji úkol: Dokázat, zda Kremeňúv otec byl nebo nebyl Chrústem. Nekladli jsme si za cíl dokazovat jeho nevinu. Proto dopis od plukovníka Zverce, který neúmyslně popřel účast Jozefa Kremeně v boji oddílu Odplata fašismu, postavil vlastně Ivana proti nám. Řekněte, jaký jsme z něho měli užitek? Předtím prozradil, co našel ve vitríně, ale po přečtení plukovníkova dopisu už jen mlčel.“

„A stávkoval ve škole,“ dodala Dana.

„Přitom by bylo stačilo jen jednou jedenkrát se svěřit otci a jsem o tom přesvědčen, vážení, dostal by odpověď. Pravdivou odpověď. Mistr Kremeň bojoval v oddílu Odplata fašismu až do konce války pod jménem Jozef Topas.“

Šprtoun se vítězoslavně rozhlédl. Chyběl už jen ohlušující aplaus; uznání široké veřejnosti však nahradily Japončiny rozzářené oči. Ďufy vyprázdnil sklenku s džusem.

„Všechny okolnosti v Kremeňově životě, pokud jsem to mohl zjistit, svědčí o čestném člověku. Ano, zpočátku jsem pochyboval i já, jako – s výjimkou Petera Gazdíka, pochybovali všichni. Jedno mi však nikdy neladilo: Kdyby byl Kremeň zbaběle utekl z partyzánské stráže, nevracel by se už domů, nebyl by asi veřejně činný a nedostal by ani vyznamenání; zkrátka, žil by tak nenápadně, jak by to Jen bylo možné. Kdo je jednou hrdinou, tak je hrdinou a basta!“

Uvědomil si chabě znějící argument, ale komentoval ho jen opovržlivým mávnutím ruky.

„Poslal jsem telegram plukovníku Zvercovi i správci hotelu Na Kamenci, jehož skutečné jméno jsem ještě neznal. Telegram potvrzuje účast muže, který je navlas podobný našemu mistrovi…“ Podal blanket Daně.

„Víc mi vysvětlil telefonický rozhovor s vedoucím hotelu. Horolezec Janega se jmenuje Janík. Soudruh Janík dostal můj telegram včera večer a, jak mi řekl, nerozuměl mu ani za mák, ale vzpomněl si na svého přítele z oddílu – Jožku Topase. Po dlouhá léta si Janík myslel, že Topas je skutečné jméno, až před několika lety přišel na Kamenec jistý muž, v němž správce poznal bývalého přítele z partyzánského tábora. Žili spolu v jedné zemljance…“

„Proč Topas…?“ vyhrkl Ďufy. „Chrústův přítel. Proč to jméno?“

„Topas je značka likérové soupravy.“

„No lidi, to mě podržte! Vybrat si jméno podle flašky?“

„Jozef Kremeň odešel do Bystrice hned po vypuknutí povstání. Dost dlouho se tam jen potloukal… Byl slabý, neduživý, nechtěli ho přijmout do žádného partyzánského oddílu. Nakonec ho vzali za pomocníka do kuchyně pro partyzány a nově přijaté vojáky – brance. Neměl s sebou žádné doklady, natolik byl nezkušený a příliš pospíchal ze Sklenné, že na ně zapomněl. Měl s tím prý oplétačky, ale nakonec mu uvěřili. Když fašisti začali obsazovat povstalecké území, přestala i práce v kuchyni. Kremeň se s ostatními stáhl do hor.“

„Jméno Topas!“ netrpělivě mu skočil do řeči Ďufy.

„Dostaneme se k němu,“ odsekl Šprtoun, vyrušený z úvah. „Povstalecké noviny často psaly o fašistických zvěrstvech na Slovensku. Jozef Kremeň si uvědomil, že doma zanechal rodiče a čtyři sestry. Doslal strach, že by někdo mohl prozradit jeho přítomnost mezi partyzány nebo že by se mohl dostat do zajetí a fašisti by se pomstili na bezbranných. Proto si při vstupu do oddílu Odplata fašismu vypůjčil jméno – z otcovy známé soupravy Topas. Ta souprava byla velmi slavná, potvrdil mi to starý sklář Mrazík, kterého jsem navštívil po odchodu z pošty. Viděl jsem ji, vážení. Starý děda Kremeň musel mít zlaté ruce.“

„Neodbočuj!“ ozval se netrpělivý Ďufy. Vysloužil si za to Danin káravý pohled.

„To všechno prozradil Kremeň Janíkovi teprve, nedávno. Vše je v nejlepším pořádku: Janík si ho pamatuje až do rozpuštění oddílu. Narukoval k vojenské jednotce, Kremeně tehdy neodvedli. Byl prý zbídačený a ani neměl vojenský výcvik. A… ani… na posledním setkání partyzánů oddílu Odplata fašismu nechyběl pouze on, ale i Janík, proto ho poznal až v hotelu.“

„Proč potom ta kresba a výstřižky z novin?“ tiše zašeptala Dana.

„Dřevorubec Juraj Halahija byl také Kremeňovým přítelem. Tak jako někteří jiní z oddílu hledal Chrustá i Kremeň.“

„Chrúst tedy existoval?“

„O tom nemusíš pochybovat, Ďufy. Jenže není totožný s Kremeněni, a to je pro nás podstatné. Co se týče kresby, podobnost s Chrustem je jen ve vrásce mezi obočím, ale, jak si dobře pamatujete…“

„Pamatujem, pamatujem,“ přerušil ho Ďufy. „Tvoje slavná teorie pravděpodobnosti. Československá socialistická republika má patnáct miliónů obyvatel, z toho a tak dále… Jen se moc neblejskej, nejsi holínka! Jaké bylo to přátelství s Chrústem?“

„Máme se ho zeptat sami. Když mu prý vyřídíme pozdrav od Janíka z hotelu Na Kamenci, určitě nám všechno řekne. A já si myslím, že to co nejdřív uděláme… Víc jsem se nedozvěděl, nemohl jsem telefonovat do večera, když jsem očekával vaši vzácnou návštěvu,“ usmál se obrýlený pátrač. Nepochybně odvedl dobrou práci, kvalitní. To musel uznal i Ďufy.

„Potom tedy všechno… se žlutým sešitem…“

„Žlutý sešit je problém číslo dvě. Mimořádně zamotaný díky Ivanově tvrdé palici a jistému netrpělivci, který se rozhodl popohánět události rychleji, než si vyžadoval zákonitý vývoj.“

Šprtoun se nevinně rozhlížel po místnosti, jako kdyby za policemi s knihami měla vystoupit cizí osoba, představit se a se skloněnou hlavou vznášet výčitky. I Ďufy se podíval tím směrem, ale důvod byl mnohem prozaičtější. Nemohl snést výsměšný pohled.

„Žlutý sešit mohla odcizit,“ pokračoval Šprtoun, když se nabažil rozpaků zavalitého popoháněče událostí, „jen babička Kremeňová. Pro Danu jsem připravil soubor otázek, a ačkoli to naší Japonce příliš nevonělo, splnila, co jsem od ní očekával. Ivanův bratr sledoval, co se dělo v azylu, to z něho Petr vytáhl za poměrně levnou odměnu – tři žvýkačky. Chlapec nedržel jazyk za zuby a i stará paní popustila uzdu zvědavosti. Našla výstřižky, které – a teď dávejte pozor! – znala už z vitríny, ale neznala podrobně jejich obsah. Protože popis Chrústa je jako šitý na jejího syna, začala uvažovat podobně jako Ivan. Ona však věděla, od koho se výstřižky dostaly do žlutého sešitu. Od Cosina.“

„To ti řekla?“ ironicky se zeptal Ďufy.

„Cosinus si vzpomněl, jak se před časem vyptával na obraz, který znázorňuje Černou skálu. Vyptával se stejně naléhavě jako později my ústy Japonky, a právě vzpomínka na učitelovo vyzvídání přivedla babičku na myšlenku, že za vším je Cosinus. Jak se dostala do sborovny, ještě nevím, můžete mi však věřit, že se dozvím i to.“

„Dohady!“ zahučel Ďufy

„Matematika,“ opravil ho Šprtoun. „Příležitostně se můžeme vsadit o krabici nugátových bonbónů – ty mám nejraději. Kdo se nejvíc zděsil návratu žlutého sešitu?“

„Tuším, že ty.“

„Ne. Ivan,“ podotkla Dana. „Měli jste ho tehdy vidět…“

„Člověk se má spoléhat pouze na sebe,“ zamumlal Sprtoun víc pro sebe. „To Ivan Kremeň neřekl náhodou, on, trulant, tak nejen uvažuje, ale i jedná! Proto začal jankovatět. Za žádnou cenu se obsah žlutého sešitu o kletbě Černé skály a o Chrústovi nesmí dostat na veřejnost! S Petrem, Danou a se mnou si byl zatím jist. Jediný, kdo mu dělal starostí, jsi byl ty, Ďufy.“

„Máš pravdu. Měl důvod,“ připustil Ďufy. „Musíte uznat, že právě já jsem chtěl jednat, a ne vyčkávat na novou potopu na této planetě.“

„Uznáváme jenom to, že zatímco Peter chápal choulostivost celé situace, kdy bylo nebezpečí, že bude zbytečně ublíženo nevinnému člověku, zatímco se Dana se svou úzkostlivostí klonila ke Gazdíkově názoru a zatímco já jsem si hrál s rovnicemi, ty jsi mínil tancovat jako slon mezi porcelánem. Pro tebe to, příteli, byla obyčejná hra. Kratochvíle, jestli to už chceš tak slyšet. Co na tom, že se na někoho mohou vylít celá vědra pomluv, já, Ďufy Kováč, Velký detektiv, všechno vyřeším! Strkám nos do věcí, do kterých mi nic není, ale lidičky – vždyť to jen proto, aby byla psina! Hurá,“ ironicky přeháněl Šprtoun.

Zaskočený pátrač chtěl namítnout něco velmi ostrého, ale Dana ho rychle zchladila:

„Buď tiše, Ďufy, jestli Jano nemá v ničem jiném pravdu. tak v tomhle ji má stoprocentně.“

„Ivan Kremeň se rozhodl pozorně sledovat Ďufyho počínání. Svěřil se Petrovi, že zahlédl Ďufyho ochomýtat se kolem sklárny a povídat si s vrátným Surmalem. I nejnedůvtipnějšímu hlupákovi by došlo, že se tam náš přítel nevydal, aby se zeptal na zdraví svého souseda. Budeš moct ještě hovořit, Ďufy, takže bys mě mohl laskavě nechat domluvit!“

„Ne,“ odsekl hluboce dotčený pátrač. „Vůbec jsem to nechápal jako nějakou…, nějakou hru, Šprtoune, v tom jsi se sakramentsky seknul. Jen jsem chtěl upozornit…“

„Koho?“

„Kremeně. Mistra Kremeně.“

„Aby tě…!“ Sprtoun rozhořčeně vyskočil „Každý chtěl jen upozorňovat. I Petr.“

„Peter se přiznal k tomu oknu… To chtěl taky jen upozorňovat?“ nedůvěřivě se zeptala Dana.

„Taky. Skutečným rozbíječem byl, jak je napsáno v téhle obálce…“

Šprtoun si znovu prohlédl pečeť, jako by ji měl někdo mezitím porušit Dřív však, než mohl vyslovit očekávané jméno, ozval se v předsíni zvonek. Brýlatého chlapce upoutal hluk tlumených hlasů na chodbě. Položil obálku na stůl a pootevřel dveře.

V předsíni zahlédl Petra. Navzdory slabé žárovce viděl. že vždy klidný Gazdík jen s námahou ovládá vzrušení – i zlé předtuchy. Vedle něho stál nadporučík VB a tlumeně rozmlouval s Botkovým otcem. Oba se obrátili ke třetímu příchozímu – ke sklářskému mistrovi Kremeňovi. Botkův otec bezradně krčil rameny a zval místra do synova pokoje.

Sprtoun ustoupil ze dveří.

„Co se stalo?“ zašeptal Petrovi.

Peter těžce polkl.

„Ještě nevíš? Ivan zmizel. Ztratil se.“

Poslední slova zaslechl i Ďufy.

Skočil k nadporučíkovi a chytil ho za rukáv uniformy.

„Ve tři hodiny jsem ho viděl na křižovatce. Měl s sebou tlumok…“

Nadporučík Gazdík si přejel rukou po narůstajícím strnisku na bradě. Rozvážně si odložil brigadýrku a kapesníkem si utíral zpocené čelo.

„To jsme už také zjistili. Stopoval auta. Dokonce jsme zjistili i státní poznávací značku tatrovky stojedenáctky, která chlapci zastavila. Jenže…,“ na chvilku zaváhal a rozhlédl se po přítomných. „Po vyhlášení pátrání jsme auto našli. Havarovalo u Považské Bystrice. Ivan v něm nebyl… Můžete jít se mnou na oddělení?“

Nikoho nebylo třeba dvakrát vyzývat. Za půl minuty se předsíň vyprázdnila.

VII. HAVÁRIE NA STOŠEDESÁTÉM KILOMETRU

Poslední stavení Sklenné – polorozpadlý mlýn u vyschlého koryta potoka – se mihlo ve zpětném zrcátku tatrovky a vzápětí je zastínily kmeny topolové aleje. Za topoly se rozprostírala pustá, sněhem zavátá pole. Ivan se přitiskl k dvířkům kabiny, oběma rukama objal tlumok a na okamžik zamhouřil oči. Nevnímat, nevnímat tak dobře známou cestu! Obraz by se mu později vynořoval před očima, vábil by ho a neustále mu připomínal povinnost vrátit se lam, kde pro něho už není místo.

Řidič auta, chlapík středních let s dobrosrdečným, trochu podobaným obličejem, mocně zmáčkl plynový pedál. Na suché asfaltce zabrala kola naplno, tatrovka vyrazila kupředu a s hučícím motorem se blížila ke vzdáleným siluetám kostelních věží okresního města.

„Prima mašina,“ spokojeně zamumlal řidič. „Vezl ses někdy už v takovém tanku?“

„Mhm…,“ ze všeho nejméně toužil Ivan po rozhovoru: zřejmě však bude muset trochu mluvit, aby nebyl nápadný. Kdoví, zda by chlapíka nenapadlo vyložit ho někde u patníku, nebo dokonce – u stanice VB? Po poledním rozhovoru s přísným nadporučíkem Gazdíkem se rozhodl vyhýbat se uniformám s červenými výložkami co největším obloukem.

„Tank,“ pokračoval řidič, „tank je to jen napohled. Na vojně jsem si zkusil svoje s tou ocelovou obludou; proti ní je stojedenáctka úplná limuzína, chlapče. Víš, že ty vozy se nejlépe osvědčily na Pamíru a v Himálaji?“

„Opravdu?“ ze zdvořilosti zamumlal Ivan.

„Vytáhly náklad i tam, kam se do té doby dostal pouze vrtulník. Mně už prošlo rukama všelijakých mašin, ojojoj! Začal jsem s erenou, na ty kraksny se ty už nemůžeš dobře pamatovat; vidět erenu na silnici bude za nějaký čas zrovna tak vzácné jako potkat starou bugatku.“ Falešně zapískal několik taktů, v nichž dost citlivé Ivanovo ucho rozpoznalo náznak něčeho podobného Ježkovu Bugatti stepu.

„Zajímáš se o auta?“

„Moc ne…“

„Auťák je výborná věc,“ vykládal spíš pro sebe řidič. „Sám jsem si koupil starou pragu. Ne že bych si nemohl dovolit nové auto; při našich túrách si vyděláš i na saaba nebo na volhu, ale, řeknu ti, chlapče, mě nebaví jezdit, mě baví vrtat se v motorech. I v tomhle tanku jsem si vždycky sešteloval ventily po svém. Poslouchej, jseš vždycky takový… nemluva?“ Otázku doprovodil tichým, ale dost upřímným povzdechem.

„Jedeš daleko? Vlastně jsem se tě ani neptal…,“ výmluvně pleskl dlaní do Ivanova naplněného vaku.

„Daleko. Kam až mě svezete.“

„Ojojoj! Jsou čtyři světové strany. Snad ti není jedno, na kterou jedeme?“

Úplně jedno, úplně fuk, chtělo se vykřiknout Ivanovi. Co nejdál od Sklenné!

„Máte poznávací značku ZA, Žilina.“ namítl nesměle.

„No a? Bloudím po celé republice. Nemyslíš, že bys mi měl říci, kam míříš? Snad jsi nevzal nohy na ramena a…“

„Jedu k babičce,“ zalhal Ivan. „Do Drieně.“

„Ojojoj! Máš ale kuráž vydat se na takovou cestu! A také štěstí, protože do Žiliny tě svezu, odtud se pak už snadno dostaneš rychlíkem do Drieně. Na noc nestopuj, stejně by ti ve tmě nikdo nezastavil! Máš peníze?“

„Matka mi nějaké dala.“

„Nemusíš se hned durdit, když se tě vyptávám. Sám mám synovce, šibeničníka, už třikrát dal sbohem rodným kopcům a esenbáci ho museli hledat div ne se stopovacím psem. Ojojoj, kamarádíčku, za některá chlapčiska bych nezaplatil ani děravý groš, lžou, až se jim od huby prášil Zachtělo se jim poznávat svět. No, když říkáš za babičkou, tak za babičkou,“ dodal po chvilce přemýšlení. Ivan si všiml nedůvěřivého pohledu, který na něho vrhl.

„Onemocněla, chudák,“ lovil v chaotických myšlenkách. „Děda je v nemocnici, proto vyslala matka mne, když sama nemůže.“

„Aha! Otce nemáš?“

„Ne!“ vyhrkl Ivan.

Řidič si zapálil cigaretu, obě jeho ruce byly neustále zaměstnány tu přeřazováním rychlosti, tu přepínáním světel, nebo přikládáním hořícího bodu k ústům. Ivana začala bolet hlava a znovu zamhouřil unavené oči.

„Otevři si okno!“ poradil mu řidič. „Vím, že takhle hulit není zdravé, ale od čtvrté ráno jsem za volantem – musím se udržet v kondici. Ani káva by nebyla k zahození…,“ uvažoval nahlas. „Otáčej kličkou!“

„To nic není,“ zamumlal Ivan. Kužel světla olízl velkou směrovací tabuli na okraji silnice: ŽILINA 65 km. Konečně – výmluva na cestu do Velkého Drieně nebyla tak hloupá; dřív nebo později by stejně zabloudil do kraje Černé skály, musel by se tam dostal a uvidět ten prokletý kopec ještě předtím než… Raději si budoucnost nijak nemalovat; i skrze nejrůžovější barvy by prosvítala čerň! Bezpečnost je už na stopě rozbíječi oken a soudě podle velevýznamného mlčení nadporučíka Gazdíka, i tajemnému útočníkovi v domě Ďufyho rodičů. Petrův otec nevěří v upřímnost synova doznání a nezdá se; že by to bylo jen pro zraněnou rodičovskou pýchu.

Když ho zavolal do ředitelny a navenek důvěřivě se ptal, zda nějak nemůže vysvětlit smysl slov o obětech na Kamenci, pochopil, jaké se dopustil naivní chyby. Cosina stačilo varovat, aby se nemíchal do cizích věcí, a nevyklepávat na papír usvědčující pojmy. Pravda, je už pozdě lomit rukama nad rozlitým mlékem. Před Petrovým otcem a zachmuřeným učitelem matematiky mlčel a snažil se vypadat jako ztělesněná nevinnost, ale po příchodu domů podlehl panice.

Babička nebyla doma. Hloupoučký Míro prozradil, že vybrala z vitríny nějaké listiny v bledě modrých deskách a odešla neznámo kam; prý jen na půl úst prohodila něco o televizi a bradatém režisérovi, který včera celý večer přesvědčoval otce, aby dovolil přivézt kamery a reflektory do domu Na Pernici.

Včera otec stroze odmítl. Jeho úspěchy, řekl, jsou úspěchy celé brigády, a nepřeje si proto, aby ho filmovali za psacím stolem jako nějakého slavného vynálezce nebo spisovatele. Je už dost na tom, že ho při snímání obrazu stavějí do popředí party a kamery vrčí jen tehdy, vezme-li sám píšťalu do rukou! Režisér nervózně rozhazoval rukama, z úst se mu linula slova jako med, ale mistrem Kremeněni by nepohnul ani buldozer.

„A koho tedy mají národu ukazovat,“ rozčilila se stará paní po režisérově odchodu, „snad ne jen stále ty vlasaté a neučesané zpěváky?“

„Nebudu dělat paňácu v loutkovém divadle,“ odsekl Jozef Kremeň. Ivan otce tak rozzlobeného ještě neviděl. Potom, když si babička nevšimla pootevřených dveří, za kterými natahoval uši starší vnuk, prohlásila zřetelně:

„Jako bys měl důvod se před lidmi skrývat, Jozefe!“

Neodolal a přitlačil se ke škvíře u dveří. Zahlédl otce, jak se pousmál divným, pokřiveným úsměvem rozpaků, jako když sklář otáčí v ruce píšťalu a rozžhavená hmota na jejím konci se vzpírá vůli člověka a kroutí se do groteskního patvaru.

„A co když skutečně mám, mámo,“ odpověděl.

Dnes ráno další úder: zpráva o Petrově přiznání. Proč to udělal? Snad si vzpomněl na noční rozhovor v kůlně a na pevný stisk ruky, kterým kamarád sliboval: Chápu tě, na mne se můžeš spolehnout! Jenže Peter se pustil do zápasu s mnohonásobnou přesilou. Bezpečnost zná metody, jak se rychle dopátrat pravdy. Stačilo by trochu přimáčknout Petra ke zdi a musel by se přiznat, že o výhružném dopisu ví jen tolik, kolik mohl zaslechnout mezi spolužáky. Střelka kompasu podezření se otočí Jiným směrem.

Po dlouhém přemýšlení zaplavil Ivana pocit uspokojení. Konečně vyplave pravda na povrch; sklářský mistr pootevře ulitu své mlčenlivosti a dostane se mu zasloužené odplaty. Skoro třicet roků klamal nejbližší, poctivý dělník, hrdina práce, denně se dokázal dívat na své děti, dokonce je občas pohladit, mladšího Míru brát na kolena a odpovídat mu na zvědavé otázky o bohatýrech. Největší trest ho stihne od vlastního syna! Auto přibrzdilo.

„Za necelou hodinu budeme v Žilině, ještě stihneš rychlík o půl sedmé a před půlnocí budeš v Drieni. Babka se potěší, nemám pravdu?“

„No… nečeká mě.“

„Velký Drieň znáš?“

„Jak by ne?“ naježil se Ivan. „A… vy?“

„Pro šoféra dálkové přepravy není žádné město cizí. Na podzim jsem do Drieně vezl bronzové pláty na pomník; až z Bratislavy jsem je odvážel, z dílny uměleckých řemesel.“

„Pomník?“ podvědomě opakoval Ivan. „Pomník partyzánům?“

„Stavějí ho na náměstí. Možná že je už hotový. Je to čertovsky složitá práce, ta sochařina, ojojoj! Vymodelovat pomník z kousků plechu, potom po republice shánět vhodný materiál. V jedné fabrice nechat odlít pláty, v druhé je rozřezat podle návrhu, z jiné továrny je zase přijedou svářet a dávat dohromady, zkrátka – lidi by si mysleli, že to všechno udělal jeden člověk a – čerta starého! Ojojoj, opravdu ne. Sám sochař, akademický, mi vyprávěl…,“ ne bez hrdosti vysvětloval řidič. „Kolik lidí dělá na takovém pomníku? Desítky. Ale všecka čest,“ uzavřel konečně, „bude to pěkný kousek. Když kolem vysadí parčík a přistaví lavičky, tak se bude i těm ubožákům lépe snít pod zemí.“

„Partyzánům z Kamence?“ vyrazil Ivan.

„Z Kamence? Nevím přesně odkud všude, ale je jich dost. Asi dvacet jmen jsem napočítal na tabuli, víš, na té mramorové, co ji hned po válce zasadili do židy… Tam ti byl, kamaráde, pro Němce pekelně horký kraj; však ani oni nikomu nic nedarovali. Babka ti o tom nevyprávěla?“ trochu poodvrátil hlavu, jako by si i ve tmě chtěl ověřit Ivanovu reakci na nečekanou otázku.

„Vyprávěla o Černé skále,“ tiše odpověděl Ivan.

„Černá skála? Nějaký kopec u Drieně? A… co?“

„Čtyři tam zastřelili. Pro jednoho – zrádce.“

„Ojojoj! A chytili ho po válce?“

„Právě že ne,“ zachroptěl Ivan. „Právě že ne.“

„Takových lidí se ještě potlouká po světě,“ zaklel řidič

„Určitě ho chytí!“

„Zrádce?“

„Toho.“

„Říkáš to s takovou jistotou, jako kdybys už znal jeho jméno,“ zasmál se řidič. Ivan se naklonil dopředu; podivný chraplavý smích ho naplnil vzrušením. Snad nesedí s Chrustem? Sílené představy! Řidičovi nemůže být víc než čtyřicet let, a navíc – do jeho kalhot by se vešli ještě dva Chrústi, i kdyby od konce války nedělali nic jiného než hodovali a tloustli.

„Vy… vy jste bojoval mezi partyzány?“ vykoktal zvědavou otázku.

„Ojojoj, ty bys mi přidal roků!“ usmál se řidič. „Byl jsem tehdy mladší než ty, a to ti je podle mého odhadu nejvíc čtrnáct patnáct lei. Otec mi tam zůstal,“ dodal po chvíli. Ubral plyn, lokty si přidržel volant a zapálil si novou cigaretu.

„Nějaký chlap od Hronu je udal Němcům, právě když přespávali ve stodole. Po válce přišli vojáci mamce oznámit, že muže jí… muže jí fašisti oběsili jako banditu.

Porazilo ji to, chuděru, a už nevstala. Do měsíce jsme ji pochovali. Osm dětí nás zůstalo, já jsem byl nejmladší. Naštěstí mě bratři vychovali, nemusel jsem se toulat po sirotčincích,“ bez vzrušení vyprávěl řidič. „Po slovenské zemi teklo mnoho krve, kamaráde, ojojoj!“

„A zrádce chytili?“

„Měl si raději nohy uřezat a oči vypíchat, než se vydal za nejbližším Němčourem. Bůhví kde je mu ve světě konec! Nestarám se o to, jako kdyby ani nežil; nemá právo žít.“

„A jeho děti?“

„Počkej, jak to myslíš?“

„Co s nimi bude, až ho chytí?“

„Co by bylo?“ křičel řidič do hukotu motoru. „Jsou to chudáci. Třeba je litovat, nejvíc ze všeho litovat. Ojojoj, kamaráde, jen litovat, ubožátka.“

Mne nesmí nikdo litovat! pomyslil si trpce Ivan. Mne ne! Mrkl na palubní desku auta; ručička na tachometru poskakovala okolo osmdesátky. Při náhlém otevření dveří a skoku do tmy by snad měl štěstí a narazil by hlavou na jeden z míhajících se patníků na okraji silnice. Stiskl rty. Osud mu určil jiné místo!

Oslňující světlo ho udeřilo do očí, zaplavilo kabinu jasem. Ivan viděl, jak řidič sevřel rty a naklonil se nad volant.

„Hrom do něho! Ne mní ztlumit…,“ zaslechl zlověstný výkřik. Prudká síla ho chytila a hodila ho směrem na volant, ucítil úder do hlavy. Stromy na okraji silnice, osvětlené reflektory tatrovky, se roztancovaly a padly na kabinu. Zazněl skřípavý zvuk praskajícího kovu, hvizd, který přicházel jakoby z neskutečné dálky, potom nějaký tvrdý předmět, kmen stromu nebo silný trám, dopadl na čelní stěnu, sklo se rozsypalo a motor utichl. Ivan se propadl do hluboké tmy.

Měl pocit, jako by mu teplá, vlhká ruka otírala čelo. Otevřel oči, ale před sebou viděl jen horu z krystalů; rozestupovala se a odkrývala temný vchod do jeskyně. Něco těžkého mu leželo na ruce. Chvilku civěl do tmy a pokoušel si uvědomit, co se stalo. Křišťálová hora se rozplynula jako obláček dýmu, rozbitým oknem proudil do kabiny chladný vzduch. Pochopil, že břemeno, které mu tlačí na levou ruku, je řidičovo bezvládné tělo. Zaťal zuby, lomcoval rukou, až se mu podařilo ji vyprostit. Silné chlapecké tělo se svezlo na sedadlo. Pokoušel se otevřít dveře. Kopal do nich nohama, až ho napadlo, že neotočil pojistkou. Potom vyklouzl a vkročil do propasti.

Nevšímal si bolesti v levém koleni, postavil se na roztřesené nohy a opřel se o kapotu. Kola na pravé straně tatrovky spočívala v hlubokém příkopu, nárazník se dotýkal silného kmene stromu. Ve tmě zahlédl prosvítat bílý předmět; když se k němu dopotácel, poznal betonový milník. Na světlém podkladu se jasně rýsovala tmavá písmena: 160 km.

Těžké auto odhodilo kamenný patník jako tyčku dřevěného plotu, přitom kromě zkřiveného předního nárazníku a od větve stromu rozbitého okna na něm nebylo vidět větší škodu. Tank! Skutečně tank, jak řekl řidič Ojojoj. Ze zatáčky se vynořila světla reflektorů. Ivan začal křičet, vyběhl doprostřed vozovky a divoce mával rukama nad hlavou.

Tmavé osobní auto zastavilo necelých pět metrů od něho. Ivan až v mozku ucítil palčivou bolest ze zvuku skřípajících brzd.

„Zmizni z cesty, fakane!“ vykřikl chraplavý hlas. Bouchla dvířka. Ivan přiskočili k autu a pěstmi zabubnoval na přední sklo.

„Pomozte! Havárie. Vyhodilo nás…,“ mumlal. Tehdy i řidič tmavé simky zřejmě zahlédl stojedenáctku s koly v příkopě. Otevřením dveří odstrčil chlapce a vyběhl ven. Z druhé strany pospíchala k tatrovce další postava.

„Je mrtvý… Dostali jsme smyk,“ drmolil Ivan.

„Šok,“ slyšel z velké dálky ženský hlas. „No tak, chlapče, no!“ voňavá ruka mu přejela po tváři a škubla sebou, jako by se popálila.

„Kde máš lékárničku, Fedore?“

„Vzadu,“ ozval se mužský hlas. „Postarej se o něho, Gitko, my vytáhneme toho druhého z kabiny…“

„Řekněte mi, řekněte, je mrtvý?“ horečně opakoval, Ivan. U tatrovky se pohybovaly tři stíny, jeden z nich svítil baterkou, dva se snažili vytáhnout z kabiny těžké tělo. Ze tmy se vynořila další světla a okolí se zaplnilo novými postavami. Jejich hemžení a pobíhání kolem nákladního auta vnímal Ivan jako scénu nočního boje z dobrodružného filmu. Ozývaly se úsečné povely i výkřiky zděšení, z nichž vynikal zvlášť ostrý ženský hlas. Potom všechno splynulo do jednotvárného hukotu, světla se slila do jediného, oslnivého reflektoru namířeného přímo do očí. Ještě stačil zahlédnout, jak ukládají bezvládné tělo na zadní sedadlo světlého auta, a potom ztratil vědomí.

Probudil ho ostrý zápach deroucí se do nosu.

„Nebolí tě hlava?“ ptala se starostlivě starší žena, nakloněná nad ním. Ivan nejvíc vnímal její ustrašený úsměv. Posadil se na měkkém čalounění – a kupodivu, myšlenky se náhle staly jasnější. Řidiče Ojojoj oslnilo protijedoucí aulo, zabrzdil, ale v zatáčce dostal smyk a, naštěstí ve snížené rychlosti, narazil do patníku a potom do stromu.

„Co se stalo s Ojojoj,“ vyhrkl.

„S kým?“ zajímal se pomenší drobný muž. Tvář měl odvrácenou, jak se potichu s někým ve tmě domlouval.

„Se šoférem…“

„Odvezli ho do nemocnice. Vrátilo se mu vědomí a ptal se na tebe,“ odpovídal muž. „Měl by tu počkat na dopraváky, Gitko, bude moci počkat, neměli bychom ho..?“

„Raděj hned na rentgen, nevylučuji frakturo nebo vnitřní zranění,“ řekla žena s takovým profesionálním tónem, že Ivan ani na okamžik nepochyboval, že ho ošetřovala kvalifikovaná osoba, pravděpodobně lékařka.

„Dobře, dobře, obrátíme,“ rychle souhlasil muž. „To by! tvůj otec nebo jen známý?“

„Jel jsem stopem…“

„Ach tak. Kam jsi jel tak pozdě v noci?“

Ivan ani nevěděl, proč odpovídá pravdivě.

„Do Drieně… Vlastně na Kamenec.“

Muž se prudce otočil od volantu.

„Co ty máš společného s Kamencem?“

„Chrústa. Hledám Chrústa,“ zadrmolil Ivan.

Světlo u řidičových dveří se rozsvítilo a užaslý Ivan se díval do tváře – hledaného Chrústa. Nemohl o tom pochybovat. Obličej se podobal otcovu, ale nebyl široký, spíž úzký, končící delší špičatou bradou. Pod širokým čelem s hlubokou vráskou mezi obočím se na něho dívaly pichlavé, pronikavé oči. Muž si se zřejmými rozpaky hrábl do prošedivělé hřívy vlasů, úzkými prsty si nervózně přihladil jeden z neposlušných praménků, které mu padaly do čela.

„Za Chrústem? Kamarádem?“ ptal se chraplavě.

Ivan si střásl z ramen ženskou ruku.

„Mám…,“ zajikal se, „mám… svoje věci v kabině…“

„Přinesu ti je,“ nabídla se žena, ale dřív než mohla otevřít dveře, sám sáhl po klice a vypotácel se do mrazivého večera.

Pryč! Rychle pryč! Otřesený nečekaným zážitkem by nebyl schopen odolávat vyzvídání toho podivného mužíka. Odvezli by ho na neznámé místo – a pokusili by se ho zbavit. Člověk, který se úspěšně třicet let skrývá před soudem bývalých přátel, nebude váhat nad životem nezletilého chlapce.

„Kde jsi?“ ozval se mužův netrpělivý hlas.

Chrúst žije – a není to Jozef Kremeň.

Otevřel dveře stojedenáctky, nahmatal svůj pilný vak a uštvaně se rozhlédl kolem. V dálce, v husté tmě zpozoroval několik blikotavých světel. Po silnici se už blížila další auta; přikrčil se ke kmeni silného dubu a vyčkal, dokud světla nezmizela. Ani se neodvážil rozhlédnout, zda z druhé strany Chrústovy simky nevede cesta. Rozběhl se směrem ke vzdáleným světlům. Zaslechl útržky udivených a podrážděných hlasů, klopýtal po zmrzlé oranici, padal, otíral si zasněženýma rukama tváře, vstával a utíkal, aby se dostal co nejdál od nebezpečí.

Zastavil se, až když mu mrazivý vzduch přeplnil plíce k prasknutí a před očima mu začaly poskakovat světlé kruhy.

Tehdy si uvědomil obrovskou chybu, které se dopustil. Měl si nejdříve vštípit do paměti číslo simky. Neodvažoval se však vrátit, kromě toho se mu zdálo, že ze silnice zmizela už všechna světla. Potácel se uprostřed hluboké tmy a vzdálená světla začala výsměšně blikat a jedno za druhým zhasínat.

VIII. OKAMŽIK ÚČTOVÁNI

Zazvonil telefon. Nadporučík Gazdík šálil po sluchátku. Svaly kolem úst mu ztuhly očekáváním. Nevnímajícíma očima chvilku klouzal po přítomných v kanceláři; Ďufy si nervózně cumlal palec v ústech a špičkami bot kreslil kruhy po linoleu, Šprtoun se pokouše! vyloudit na tváři shovívavě skeptický výraz středověkého astrologa, jako by měl užuž vyhrknout: Zbytečné obavy, vážení, moje výpočty zaručují šťastné seskupení hvězd: Japonka, schoulená v křesle do klubíčka, zamhouřila oči, a zřejmě si v duchu odříkávala nějaké zaklínadlo: Petr… Petr celým svým výrazem dával najevo, že si je dobře vědom toho, jakou kolosální hloupost udělal. Nechtě přinutil kamaráda, aby si sbalil svých pět švestek, a jak se zpívá v jedné písni, utekl, hnán života nevůlí.

Učitel matematiky Albert Kolník-Cosinus se přestal tlumeně domlouvat se sklářským mistrem, sklonil se nad skleněnou deskou konferenčního stolku a zabubnoval na ni prsty. Jediný, kdo navenek zachoval dokonalý, až neskutečný klid, byl, kromě nejméně zainteresovaného a po pravdě řečeno i nejméně chápajícího mladého rotného VB, Ivanův otec. Když si však Ďufy, kterému oči běhaly po místnosti jako myš vyplašená od kůrky sýra, všiml velké ruky sklářského mi9tra, zarazil se: Byla úplně bílá, jako kdyby do ní přestala proudit krev.

Nadporučík pronesl několik stručných vět a položil sluchátko.

„Pokud vás může uspokojit dílčí výsledek pátrání, nemáme zatím důvod znepokojovat se víc, než je únosné. V považskobystrické nemocnici se probral z bezvědomí řidič tatrovky, který vezl Ivana ze Sklenné. Tvrdí, že ve chvíli havárie s ním byl v kabině chlapec, a když ho – řidiče Dvorského – odváželi do nemocnice, ubezpečili ho, že nebyl zraněn.“

„Když s ním není v nemocnici, proč tedy…?“ vyhrkl Ďufy.

„Proč nepočkal na příchod členů dopravního inspektorátu?“ obrátil se k němu nadporučík. Téměř neznatelně pokrčil rameny. „V dnešním Ivanově extempore je mnohem víc nejasností, než by se na první pohled zdálo. Tak především: Členové dopravní služby nenašli u havarovaného vozidla nikoho, ačkoli občan, který přivezl řidiče Dvorského do nemocnice a ohlásil na Bezpečnosti místo havárie, tvrdil, že tam čeká automobil znáčky Simca a řidičův nezraněný spolujezdec. Dále: Několik minut po osmnácté hodině se na stanici VB přihlásila osádka uvedené simky. Řidič, inženýr Droppa, oznámil, že jeho manželka, lékařka, ošetřila lehkou tržnou ránu na hlavě asi patnáctiletého chlapce, účastníka dopravní nehody, ale chlapec vzápětí utekl. V noci, oznámil inženýr Droppa, si netroufali ho po okolí hledat.“

„To je celý Ivan,“ zamumlal Peter. „Utekl a bůhvíkde se potlouká. Můžou si ho hledat, frajera!“

„I Dvorský, l Droppa,“ pokračoval nadporučík Gazdík, „vypovídali shodně. Chlapec, můžeme ho přesně pojmenovat – Ivan Kremeň – udával jako cíl své cesty Velký Drieň.“

Členové Kvinteta se na sebe podívali. Bezdrátový telegraf oznámil stručnou, poplašnou zprávu: NASTÁVÁ OKAMŽIK ÚČTOVÁNÍ.

„Velký Drieň,“ rozváděl nadporučík, úmyslně se vyhýbaje pohledu na strnulé členy spolku, „je oblast, v níž leží Kamenec a Černá skála. Moje slova, která jste vyslechli, byla potvrzením toho, že jsem vzal na vědomí pátrání po Ivanovi v okrese Velký Drieň. Zatím není jasné, kdy se tam dostane. Možná že se pokusí stopovat jiné motorové vozidlo, možná že se tam vypraví vlakem…, pokud ovšem nezmění úmysl. V této chvíli nemůžeme dělat nic jiného než čekat na zprávu kolegů z Drieně. Nebo…,“ zpytavě se rozhlédl po přítomných.

Jediná Dana vydržela jeho pronikavý pohled.

„Chlapci,“ prohlásila rozhodně, „budeme muset promluvit, nedá se nic jiného dělat. Fakt. Je tu soudruh Kremeň i soudruh učitel. Vlastně jsou tu všichni, kterých se to týká. Co jsi prozradil ty, Petře?“

„Peter neprozradil vůbec nic,“ usmál se nadporučík. „Přiznám se. že jsem v jeho případě litoval, že naše společnost zakazuje používat středověkých metod výslechu.“

„Totiž,“ Šprtoun si způsobně odkašlal, „o co vám konkrétně, jde, soudruhu nadporučíku?“

„O všecko,“ řekl nadporučík.

„Byli bychom rádi, kdybyste neužíval takový abstraktní výraz, jako je pojem všecko. Všecko vám totiž, nezlobte se pro naši upřímnost, nebudeme moci říci nikdy.“

„Botko!“ káravě se ozval Cosinus. „Myslím, že zapomínáš… ehm…, komu odepíráš výpověď.“

„Řekněte tedy tolik, kolik uznáte za vhodné,“ ustoupil nadporučík.

Šprtoun spokojeně přikývl.

„Myslím, že to jsou celkem přijatelné podmínky.“

„Aby nebyly!“ neudržel se rotný.

Budoucí vědec se však nenechal zmást zlověstným tónem v jeho hlase.

„Dovolíte, abych se nejdřív poradil se členy Kvinteta?“

Nadporučík obrátil palec pravé ruky ke stropu.

„Minutu na dohovor,“ namířil palec ke dveřím vedlejší kanceláře. Čtyři členové Kvinteta za nimi zmizeli. Z místnosti se ozývaly střídavě Danin alt, Ďufyho tenor a uklidňující Petrův bas. Nadporučík zůstal sedět za stolem a sledoval vteřinovou ručičku na hodinkách. Potom pokynul rotnému.

„Za prvé.“ začal Šprtoun, když se zase pohodlně usadili na židlích, „dohodli jsme se, že neprozradíme důvod, proč se nám jméno Kamenec a Černá skála staly známými. Vysvětlení přenecháme povolanějším,“ mírně se uklonil směrem k učitelovi. „Za druhé: Připouštíme, že Ivan Kremeň utekl z domova pro jisté nevysvětlitelné záhady, týkající se partyzánského zrádce Chrustá, který bojoval – pokud slovo bojoval je ten správný výraz – v partyzánském oddílu Odplata fašismu…“

„Botko!“ rozzlobeně ho přerušil Cosinus, „tohle není komedie, ani nějaký… ehm… soudní tribunál. Obávám se, že jsem se v tobě trochu zmýlil.“

„Já sám, soudruhu učiteli,“ rozhodil bezradně rukama Šprtoun, „se někdy nepoznávám. Čestné slovo! Všecko, co chci říct, by se vlastně dalo vyjádřit několika slovy…“

„Nechtěli jsme udělat nic nečestného,“ zaduněl Petrův těžký bas. Nadporučík netrpělivým posunkem vrátil slovo Šprtounovi.

„Za třetí: Protože si uvědomujeme, že nejsme takoví důvtipní detektivové, jako byli například Nero Wolfe nebo Hercule Poirot, netroufáme si pustit se do rekonstrukce případu Černé skály, zejména když jsme odmítli o tom podrobně hovořit. Ale soudruh nadporučík nemusí litovat oné minuty, kterou nám tak velkoryse poskytl. Dovolujeme si ho upozornit, že všechno o Kamenci… o obětech, které byly připomenuty v onom výhrůžném dopisu, nám může prozradit bývalý partyzán Topas.“

Zraky členů Kvinteta se obrátily na dosud mlčícího sklářského mistra. Jen příslušníci Veřejné bezpečnosti se zatvářili nadmíru udiveně;

„Tak. Doufám, že partyzána nevytáhneš odněkud z rukávu,“ potutelně se usmál nadporučík.

„Partyzán z oddílu Odplata fašismu Jozef Topas je přítomen zde,“ opakoval Šprtoun. Jen nervózně poskakující ohryzek svědčil o jeho vnitřním napětí.

Učitel Cosinus se omluvně usmál.

„Nedomnívám se, Jožko, že bys měl důvod se hněvat! Nadešel čas odložit ohledy… Syn ti pospíchá na Kamenec a… ehm…, dřív než vyvede další nepřístojnost, bylo by dobré, kdybys všecko objasnil. Přiznám se, že já jsem inspirátorem toho pátrání…, chtěli jsme tě překvapit a jsem přesvědčen, že příjemně, k tvým padesátinám. Trochu jsem podcenil své žáky. Nebo snad přecenil? Mluv, Jožko Topasi!“

Sklářský mistr přikývl.

„Ivana budou hledat na Kamenci?“

„V celé oblasti,“ zdůraznil nadporučík. „Nebojte se o něho!“

„Hm… vlastně, nebojím se,“ slabě se usmál Jozef Kremeň. „Když se Ivan setká s Janíkem, všecko se vysvětlí. Ale…,“ obrátil se na členy Kvinteta, „musíte být trochu trpěliví; moje vysvětlení bude patřit právě tak vám jako Ivanovi. Zítra je sobota. Zvu vás všechny na Kamenec, kde si ověříte výsledek vašeho pátrání i to, jaký osud stihl, podle vás, zrádce – Chrústa.“

„Teda, lidi!“ vydechl Ďufy, „jako kdyby znal celou naši práci!“

„Řekl jsem pátráni,“ opravil ho sklářský mistr. „Věděl jsme o něm hned od začátku. Prozradila mi to moje matka. Ivanova babička, jakož i někdo z vás…“

„Nechápu, proč jste mu to všechno hned neřekl? Trápil…,“ začala Japonka, ale místo obžaloby stáhla tvář do plačtivé grimasy. Sklářský mistr dlouho mlčel.

„Můj syn ztratil ke mně důvěru. A důvěru k člověku musí člověk znovu pocítit pouze sám. Srdcem, i rozumem.“

Odmlčel se; vráska mezi obočím se mu prohloubila.

„Zítra tedy na Kamenci,“ vmísil se Cosinus. „Věděl jsem, Jozefe, že to uděláš. Ještě odpoledne jsem telefonicky pozval i redaktora Turína. Těší se na další pokračování seriálu.“

Kvinteto se odebralo do mrazivé noci, každý šel mlčky, jako by se obával přiznat to, co vyjádřil Ďufy při odchodu.

„Nikdy jsem si nedovedl představit, jak vypadá pořádný zabedněnec, vážení! Doma se podívám do zrcadla. Pokud poslechnete radu největšího trulanta Kvinteta, tak udělejte to samé!“

ČÁST TŘETÍ

NÁLEZ VE SKALÁCH

I. V PASTI

Tmavý stín se s hrozivým vrčením vrhl na chlapce. Útok přišel neočekávaně; Ivan si ani nestačil chránit prsa vakem, jen mimovolně zvedl ruku a pokusil se zakrýt si tvář. Do nosu ho udeřil teplý, zapáchající dech, na krku pocítil bolestivé škrábnutí a potom ho něco velkého a měkkého uhodilo pod kolena, až ztratil rovnováhu a svalil se do řídkého křoví.

„Rino! Necháš ho, bestie!“ ozval se blízký hlas. „Kino, k noze!“

Ivan se neodvažoval pohnout. Tmavý stín se mu krčil ani ne metr od jeho hlavy a nepřestával vrčet.

„Alou! Nebo tě…!“

Pes tiše zaskučel a ztratil se v křoví.

Světlo baterky ozářilo vylekanou chlapcovu tvář.

„Ne… Já… já…,“ drmolil Ivan.

„Chválabohu! Nevím, co to někdy do toho zvířete vjede,“ oddechl si starý muž. Ještě jednou si prohlédl chlapcovu postavu od hlavy k patě a potom světlo zhaslo.

„Co se tu máš co potloukat?“ mumlal vyčítavě, ale v hlase zřetelně zazníval omluvný tón. „Vstup do střeženého objektu je přísně zakázán, proč si nejdřív nepředeš tabulku?“

„Ve tmě?“ vykoktal Ivan.

„Ve tmě, ve tmě!“ nepřestával se durdit stařec. „Ve tmě máš sedět doma a natahovat uši, kdy ti otec přikáže, abys mu přinesl bačkory! Kdyby tě Rina pokousala, měl bych z toho ještě oplétačky s úřady… Jako kdyby to zvíře mohlo vědět, kdo tu jen zabloudí a kdo se u ochomýtá se zlodějskými úmysly. Jak jsi se vlastně dostal přes plot?“

„Ne… nepřelezl jsem plot,“ zajíkal se Ivan. „Jdu stále rovně – od silnice.“

„Samozřejmě, to jsou naši mistři! Mistři nad mistry! Stavějí plot, padne fajrunk – a nechají sklad bez ochrany. Ach! Ve světě už chybí poctivá řemeslnická hrdost, opravdu chybí. Rino, lehni!“ vykřikl, když zpozoroval, jak se tmavý stín psa zdvihl ze země při bezděčném pohybu chlapcově. „A ty hybaj za mnou, na strážnici! Ukážu ti cestu,“ dodal a bez ohlédnutí vykročil k jedinému slaboučkému světlu ve tmě. Ivan mu šel v patách; až teď si všiml, že zabloudil mezi dřevěnými domy se zavřenými okenicemi, hromadami cihel, betonových překladů a panelů, do výšky navršených dřevěných desek a kovových trubek. Vítr na chvilku poodhrnul závoj mračen a studený měsíční svit se rozlil po krajině. Ohromné skladiště se podobalo nádvoří starého hradu s pobořenými hradbami, za kterými může číhat zákeřná propast.

Budka, kterou stařec nazval strážnicí, stála u širokých vrat z drátěného pletiva. Z otevřených dveří zavál příjemný proud teplého vzduchu. Do místnosti nejprve vklouzl pes a uvelebil se na potrhané dece pod stolem, odkud se rozhodl vetřelce nedůvěřivě pozorovat a čas od času zavrčením – i když už méně hrozivým – upozornit na svou přítomnost. Stařec si svlékl promaštěný kožich a hodil ho přes pelest železné postele, pokryté zelenou dekou. Až potom jako by si všiml nerozhodně postávajícího chlapce.

„No teda, ty vypadáš, jako by ses rval a nemyl od narození,“ ušklíbl se. Děda se choval jako skutečný zachránce. Odněkud přinesl umyvadlo s vodou, ze skříně vylovil kousek mýdla a přinutil hosta, aby dodal svému zevnějšku trochu civilizovaný vzhled. Až potom si vyslechl Ivanovo bájení o cestě za babičkou do Velkého Drieně a pravdivé vyprávění o havárii na nedaleké silnici.

„Vlastně,“ uhodil se do kolen, „jsi měl štěstí v neštěstí a neštěstí ve štěstí, chlapče, jak se říká.“

„Ani jsem nevěděl, co dělám,“ přiznal se Ivan.

„To věřím, taková havárie člověku pořádně zamotá hlavu,“ rozvíjel děda svoje úvahy. „Jenže…,“ potutelně ukázal na Ivanovu hlavu, „sám sis ten flastr na čelo nenalepil, to znamená, že jsi měl štěstí. Šoféra odvezli do nemocnice a ty, přiznej se, jsi odtamtud vzal nohy na ramena. Že je to tak? Že ses, chlapče, nechtěl setkat s policií?“

Ivan pokrčením ramen připustil tuto možnost. Teplo v místnůstce mu svazovalo údy k malátnosti, stále víc mu zatemňovalo hlavu. Pohled na polní lůžko zaháněl každou jasnější myšlenku a do mozku se mu vtíralo jediné přání: zavřít oči a myslet na Sklennou, na otce, na Chrásta, který není jeho otcem a kterého náhodně potkal a neprozíravě si ho nechal proklouznout mezi prsty!

„Neštěstí,“ dokončil děda, „je v tom, že jsi nepočkal na esenbáky. Budou tě hledat… Když už jsme v takovém sousedském povídání – nemáš u nich nějaký vroubek?“

„Vypadám snad na to?“ ohradil se Ivan.

„Vypadáš nevypadáš, podle obličeje člověka nesuď!“ děda si ukroutil cigaretu silnou jako palec. „Do svědomí ti nepolezu, ale… ono…, co budeš teď dělat. V takovém stavu jít dál nemůžeš.“

„Nevím,“ přiznali se Ivan. „Asi se vrátím na silnici a začnu stopovat auta do Žiliny.“

„Starou belu! Nejdřív se vyspíš, a pak se ti všecko rozleží v hlavě. Ráno opravdu bývá moudřejší večera. Snad tě třeba napadne něco chytřejšího,“ úkosem se podíval na chlapce. „Šup do postele!“

Za jiné situace by byl Ivan protestoval, pokoušel by se vyzvědět, co může mít stařec v úmyslu; únava však přemohla jeho vůli. Buď jak buď, několik hodin, které stráví v teple vytopené místnosti na strážnici, mu přinese chvilkovou úlevu a zapomenutí. Těžko je člověku v cizím světě – ještě že jsou všude dobří lidé! Protože děda je na první pohled dobrosrdečný; má podezření, ale nevyptává se víc, než je příjemné, ale naleje teplý čaj z termosky, upraví mu i podušku pod hlavou, dokonce pomůže vyzout promočené boty.

Zamhouřil oči a pokoušel se usnout.

Vybičované nervy mu dlouho zachvívaly tělem a nedopřávaly mu spánek. Před očima měl stále obraz, na který dlouho nezapomene: – strom, naklánějící se ke kabině stojedenáctky tatry. Vždy, když už ztrácel pocit přítomnosti v teplé místnosti, kmen stromu padl na sklo, břinkot úlomků na plechu ho surově probudil. Aby zahnal děsivý obraz, rozhodl se nezavírat oči. Díval se na flekatou, špinavou stěnu před sebou.

Omítka opadala jako suché listí z javoru v podzimním větru. Místo světlejší skvrny uviděl vážnou, trochu nazlobeno tvář muže za volantem simky. Teď ji viděl jasně před sebou: čistou, klidnou tvář bez vrásky mezi obočím, s pevným, trochu zahnutým nosem, jen s chorobnou dávkou představivosti podobnou kresbě Chrásta, založené v otcově bledě modré obálce. Jak se tak mohl mýlit? Tak úporně myslel na partyzánského zrádce, že ve slabě osvětleném autě by si byl spletl jeho podobu třeba s hlavou čistokrevného hřebce. Ne, ne, muž ze simky nemohl být Chrústem; mátohy a příšery se mu tehdy vynořily před očima!

Na chvilku byl jasný obraz Jozefa Kremeně opět zastíněn podezřením. Plíží se temným náměstím Velkého Drieně, zastaví před jediným honosným domem se železnou branou. Strážným v hranatých přílbách stačí jediný pohled na obličej se širokým čelem a rýhou u kořene nosu, aby mu otevřeli dveře. Otec se ocitá před esesáckým důstojníkem, sráží podpatky partyzánských bot a vystrčí ruku k fašistickému pozdravu. Se zkřiveným, podlézavým úsměvem hlásí, kde a kdy přenocuje zásobovací skupina.

Esesák poplácává donášeče, hází mu velkou bankovku…

Při výjevu, jak oteč s poníženou poklonou odchází z Němcovy kanceláře, Ivan usnul.

Probudilo ho vzdálené houkání sirény. Posadil se na tvrdé posteli a dlouho se rozhlížel po místnosti, než si vzpomněl na dědu strážného, na německého ovčáka Rinu a na naléhavý příkaz, aby si lehl.

V místnosti nebyl nikdo. Šel ke dveřím, vzal za kliku a ke svému zděšení zjistil, že ho děda zamkl. Určitě šel telefonovat, jakého podivného ptáčka chytil do sítě.

Ivana polil pot; takhle hloupě se nechat chytit, ukolébat se starostlivými řečmi, usnout jako nejnevinnější ze spravedlivých – a zůstat v pasti jako živočich s kuřecím mozkem.

Zlost ustoupila střízlivému uvažování, jestliže se mu podařilo utéci od havarovaného vozidla, musí se to podařit i teď. Starý sice zamkl dveře, ale zapomněl na okno. Otvor ve stěně nebyl velký, sotva sedmdesát centimetrů vysoký a půl metru široký, postačující pouze k větrání místnosti, kde není třeba denní světlo. Dostal se už přes jiné, napohled nepřekonatelné překážky: naštěstí nemá hromotluckou Petrovu postavu, ani Ďufyho objem v pasu. Zvedl ze země svůj vak, otevřel okno – a když zjistil, že strážný ani nevlídný pes nejsou nablízku, sevřel vak a vyskočil do tmy.

II. NÁLEZ VE STARÉM SPÁLENIŠTI

Recepční hotelu Na Kamenci si nevraživě přeměřoval malou, ale různorodou společnost nových hostů ve vestibulu: čtyři muže, tři chlapce, jedno křehké děvče a starou ženu v tmavém kožichu, ohromné beranici a vysokých šněrovacích botách. Společnost ji poslouchá na slovo a není daleko chvíle, kdy ji začne poslouchat i on, recepční, první vizitka reprezentace hotelu.

„Nemáme tolik volných pokojů, milostivá,“ pokoušel se zdvořile chladným úsměvem dodat svému tvrzení pečeť věrohodnosti.

„Milostivou si odpusťte,“ zavrčela babička Kremeňová, „a hledejte pokoje, mladý muži! Jinak vám sama zalistuji v té vaší knize.“ Vyzývavě poklepala prstem na silný svazek seznamu hotelových hostů. „Šup šup, máme za sebou osm hodin v autě, v mých letech to není žádná rekreace.“

„Mami!“ vyčítavě se ozval v pozadí sklářský mistr.

Učitel matematiky mu položil ruku na rameno: „Jen ji nech, Jozefe, ať trochu přistřihne hřebínek tomu vykukovi! Vždyť se to pomalu stává národní hanbou – tito hoteloví králové. Před každým bavorským továrníkem divže nenatahují perský koberec až do pokoje a před lidmi, kteří bojovali, aby takový hotel u nás vůbec mohl stát, zavírají dveře.“

„Stačí, když se ohlásím Lojzovi…“

Ale i nadporučík Gazdík, oblečený tentokrát v civilním obleku, a Cyril Kováč, strýc Japonky a Ďufyho, který se ujal role druhého taxikáře, souhlasili s názorem starého matematika. Nejvíce se komandováním staré paní bavili členové Kvinteta; Ďufymu svítily oči a svrběl jazyk.

„Jedno musíte uznat, milostivá, že volné pokoje pro vás nenakreslím,“ ohražoval se zrudlý recepční.

„Když nenakreslíte, tak je budete muset přistavět – ačkoli pochybuji, že byste těma vašima ručičkama dokázal zvednout jedinou cihlu! Milostivou vám teda odpustím, ale víc už neslevím. Knihu!“

Vytrhla silný svazek z pěstěných prstů muže a začala v něm listovat. „Danuško, pojď mi přečíst ty čmáranice!“

„Skandál!“ vykřikl recepční.

„Slyšela jsem dobře?“ přísně se na něho podívala stará paní.

„Pochopte, milostivá, v žádném případě…“

„Pochopím, až se přesvědčím, mladý muži. Tady i bez brýlí vidím volná místa!“

„Je tu něco poznačeno tužkou,“ zašeptala zmatená Dana. Recepční rychle přikývl.

„Objednávky, prosím. Všecko zadané, kdybyste se byli ráčili obtěžovat uprostřed týdne, ale na sobotu a neděli…?“ vítězoslavně krčil rameny. Rozhorlenou babičku však nemohl zastrašit.

„Neráčili jsme se, mladý muži! Ha! Tady není nic napsáno. Tři kolonky, tři pokoje. Připravte si občanské průkazy, moji drazí. Vrátný si vás po jednom zapíše,“ obrátila se ke své skupince. Degradovaný hodnostář hotelu vypadal, jako by měl začít lomit rukama a změnit si ulízanou černou kštici na šediny nevinně trýzněného. Ale nevzdá se tak snadno; strnul a zabalil se do tógy opovržlivého mlčení.

Ke skupině přistoupil malý ramenatý muž, který z křesla zpovzdáli sledoval výjev ti recepčního pultu.

„Jestli se nemýlím, někdo z vás bude soudruh Kolník.“

„A vy,“ Cosinovi se vyjasnila tvář, „jste, jestli se nemýlím, soudruh Turin.“

Události popohnal k vyvrcholení muž činu – Ďufy Kováč, který ještě před výstupem novináře Turína zmizel v labyrintu chodeb, vyhledal kancelář vedoucího a teď vcházel na scénu provázen menším, šlachovitým mužíkem v tmavém obleku. Na první pohled bylo zřejmé, že chlapík nosí na sobě vlastně nepohodlné brnění; tento typ se obvykle cítí ve své kůži jen v silném vlněném svetru, golfkách a těžkých horolezeckých botách.

„Jozefe!“ zvolal radostně a pospíchal stisknout ruku sklářskému mistrovi. „Od rána tě čekám.“

„To vidíme,“ jedovatě poznamenala babička. „To všichni vidíme, jak nás čekáte, soudruhu. Nechcete nám doporučit, abychom si ve sněhu postavili stany na přenocování?“

Hotelový šéf se významně podíval na recepčního.

„Nerozumím, soudruhu vedoucí,“ mumlal postižený, „přikázal jste mi rezervovat tři pokoje pro, jak jste to přesně říkal? – historiky partyzánského hnutí. Nemohl jsem, prosím, tušit, že milostivá a tato… děcka… jsou oni, přesněji, jsou histo…“

„Všecko je v pořádku,“ ujal se slova Šprtoun. „My jsme,“ ukázal na rozpačitě přešlapující členy Kvinteta, „ti historici, přesněji řečeno – pátrači. Ostatní soudruzi dospělí jsou, abych tuk řekl, náš doprovod, protože ve světě vládne mylný názor, že my mladší nejsme způsobilí jednat samostatně. Vy, jako světaznalý člověk však víte, že to není celkem pravda, a rychle nás ubytujete.“

Recepčnímu tak poskytl milosrdenství důstojného ústupu. Nic už nebránilo, aby se vyřídily formality a skupina se po krátkém oddechu na pokojích sešla v kanceláři Janegy-Janíka.

Nadporučík Gazdík oznámil, že okresní oddělení VB ve Velké Drieni zatím nemá zprávy o Ivanovi Kremeňovi, a tak nezbývá než čekat. Mrzutost babičky rostla a i ostatní, třebaže se pokoušeli tvářit optimisticky, neměli mnoho chuti na dlouhé úvahy. Dokonce lákavá představa vidět místa, která si každý představoval jen podle Turinova popisu, začala zastiňovat tušení o nevysvětlitelném Ivanově neštěstí.

Jen Šprtoun neztrácel naději.

Přijali s velkým nadšením návrh bývalého horolezce, aby si šli společně prohlédnout místa nedávných tragédií a s výjimkou mistra, redaktora Tmi na a nadporučíka Gazdíka, kteří si měli co vyprávět, se mu podařilo všechny vylákat před hotel.

Skupina sledovala pomalu kráčejícího Alojze Janegu-Janíka v hlubokém mlčení. Všechny krásy zimní romance rozplynuly přeci zrakem; touto stezkou, kroutící se mezi kameny, utíkali čtyři muži a každým krokem se přibližovali k svému hrobu, možná že právě za tímhle balvanem, který se zdálky podobal odkutálenému kopacímu míči, ležel fašistický horský myslivec a obracel hlaveň samopalu k vrcholku. Možná že právě za tímto kamenem ležel poručík, velitel přepadové čety, a vydával rozkazy k útoku. Pod půlmetrovou vrstvou sněhu se určitě ještě najde zrezivělá nábojnice, kdoví, zda ne právě ta, která vymrštila ocelový hrot do krku četaře Petra. V prohlubině za plochým kamenem se jistě zahnízdil fašista, odjistil ruční granát a vrhl ho na Moskalův kulomet. Jaká tráva vypučela v létě na místech zalitých krví?

Zastavili necelých deset metrů pod vrcholem. Za hradbou navátého sněhu se propadá strmá skalní stěna. Kratičké stíny členů Kvinteta se dotkly dřevěného kříže, dvou prostých, hřebíkem sbitých popukaných desek.

„Na tomto místě jsme našli zbytky kulometu,“ řekl horolezec.

Mělká prohlubeň, která jen skoupě chránila před nepřátelskou palbou. Vítr ji cudně přikryl plachtičkou sněhu. Za výčnělky šedivé skály tehdy leželi zbývající dva členové zásobovací skupiny – velitel Marek a Četař Peter. Proč jim rodná zem neposkytla aspoň takovou ochranu jako vetřelcům?

Ďufy se rozhlédl po zadumaných tvářích. Babička Kremeňová se přiblížila k prohlubni, sklonila se nad ní a otírala si oči bílým šátkem.

„Tam měl vlastně ležet její syn,“ zašeptal Šprtoun. Dufymu klesla čelist; ctiteli iracionálních čísel se pod brýlemi podivně leskly oči.

„Cože…?“

„Mlč! Mlč! Teď mlč!“

Zadul silnější vítr a rozprášil mezi kameny bílý oblak.

„Půjdeme,“ přetrhl mlčení horolezec. „K převisu ať se nikdo nepřibližuje,“ odehnal Petra, který váhavě přistoupil k sněhové hradbě. „Propast uvidíme z údolí.“

Od úžlabiny s horskou bystřinou, která šuměla v úzké stružce mezi chuchvalci ledu, se naskytl jiný pohled na Černou skálu: převis se podobal čelisti dravého zvířete. Nahromaděný led visel ze skály jako prodloužené tesáky šelmy, chystající se právě zakousnout se do kořisti. Pod ledem se rýsovala velká plocha obnaženého tmavého kamene. Není divu, že osamělý poutník, který sem v dávných dobách zabloudil, se zachvěl; vrch jako by měl každým okamžikem ožít a vrhnout se na bezbrannou oběť.

Janega-Janík vedl skupinu zkratkou zpět k hotelu. Cestou potkávali hloučky lyžařů i pěších výletníků. Okolí hotelu bylo poseto tmavými zrnky – postavami hostí. Jenže průvodce náhle odbočil ze široké stezky a zamířil ke třem vysokým smrkům, které jako by do dálky signalizovaly lidské obydlí, plné bezstarostné zábavy a oddechu. U prvního kmene se zastavil. Rozhlédl se, potom začal holí ve sněhu rýsovat čtverec s délkou stran přibližně šest sedm kroků.

„Předpokládám, že Cosinus se chystá vypočítat plochu,“ posměšně poznamenal Ďufy. „Podívejte se, jak zaníceně kouká!“

Učitel matematiky se skutečně díval – na tři smrky, jejichž všechny větve rostly směrem k Černé skále – a ani jedna směrem k hotelu, jako by je někdo kdysi úmyslně ulámal; zůstaly po nich jen náznaky pahýlů.

„Myslím, že rozumím,“ zašeptal Petr. „Oheň.“

„Ale kde. Do takové výšky?“ namítl Ďufy.

Horolezec dokončil kresbu. Zaslechl Petrova slova. „Na tomto místě stála lovecká bouda,“ řekl. Holí naznačil otvor na jedné straně čtverce.

Po chvíli ukázal na načrtnuté dveře do lovecké boudy.

„Zde je také hrob mladého partyzána, kterému říkali Chrúst. Dnes mohu říct hrob mého dobrého přítele.“

Kdyby se z mírného, neškodného svahu blízké Čertovy Pece právě spustila lavina a nenasytně pohlcovala těch několik lyžařů vytrvalců, nestálí by přítomni ve větším úžasu. Dokonce krátkozraký učitel se sklonil, jako by měl v úmyslu nahmatat rov, jako nezvratný důkaz existence hrobu.

„Po smrti recepčního Sninčáka,“ začal vyprávět správce hotelu, „jsem začal důkladněji rozebírat příčiny neúspěchu svého pátrání po Chrústovi. Musím se přiznat, že až do té doby jsem pokládal Chrustá za zrádce – za nic jiného, jen za zrádce, který v temné noci opustil spící soudruhy. Jenže po Sninčákově přiznání jsem začal připouštět i jinou možnost: Chrást zahynul právě téhož dne, ba možná ještě dřív než Moskal, Juro Halahlja, četař Peter i velitel Marek. Řekl jsem si: Nejdřív vyloučím tu i o možnost. Začnu věřit v Chrústovu nevinu.

Kde mohl umřít mládenec na stráži, když opravdu neodešel ze stojky? Jen v blízkosti boudy. Pokud jste pozorně četli Turinův seriál o kletbě Černé skály, jistě jste si všimli, že novinář se pouze pokouší o rekonstrukci příhody, která se stala v lovecké boudě. Podle čeho ji rekonstruoval? Podle vzpomínek partyzánů z oddílu. Hledali své druhy a našli – čtyři. Po pátém se ztrácela každá stopa, ani v německých dokumentech, a v záznamech byli fašisti velmi důslední, se neuvádí zajetí partyzána z této oblasti. Dovedete si představit, jak začnou lidé uvažovat? Někdo nadhodil, že mládenec odešel (jeho mrtvolu nenašli ani později), a tím zradil. Vznikla pověst o mladém dezertérovi. V chaotických poválečných dnech se nikdo nestaral o to, kolik je na ní pravdy a kolik ne. Nešťastné náhody a Sninčákovy vraždy označili jako kletbu Černé skály a navenek všechno vypadalo, jako by všudypřítomný Chrúst nadále krvavě střežil své tajemství.

Na člověka se můžeme dívat dvojím způsobem: důvěřovat mu nebo nedůvěřovat. Zbytečná nedůvěra může přinést jen neštěstí a neúspěch. Důvěra v čest člověka zase jako by vlévala do žil čerstvou krev, okysličenou naším horským ozónem. Když jsem začal věřit v Chrústovu nevinu, jako by ze mne spadla všechna dosavadní únava. Už jsem si uvědomoval: Chrúst musel zemřít v samé blízkosti lovecké chaty. Zda ho ještě jeho čtyři společníci viděli, nebo ne, na to už nikdo nikdy neodpoví.

Prohlédl jsme si zbytky vyhořelé boudy. Němci totiž nezakopávali mrtvoly partyzánů – svých nepřátel. Když naši nenašli páté tělo, musí se najít aspoň jeho část, a to pod popelem. Před třemi roky, na jaře jsem začal kopat v těchto místech. Pod vrstvou hlíny, promíchané zuhelnatělým dřevem, jsem našel několik ohořelých kostí – a kovové knoflíky ze starého vojenského pláště, jaký nosil Chrúst. Ze zbytků kostí by ani nejlepší patolog už asi mnoho nezjistil, ale knoflíčky z uniformy rakousko-uherské armády jsou nejlepším důkazem. Potvrdil mi ho, kromě jiných, i Jozef Topas, skutečným jménem Kremeň.“

Učitel matematiky zdvihl dva prsty, jak sám vyžadoval od svých žáků. „Jestli dobře rozumím, jde spíš o jakousi… ehm… morální rehabilitaci. Mládenec podle všeho usnul na stráži a zmrzl, protože jinak by zásobovači pokračovali v cestě do tábora ještě za svítání, jako to dělali dřív. Podle vojenských a partyzánských zákonů usnout ve stráži znamenalo zločin, zradu de facto.“

„Zpočátku jsem také tak uvažoval,“ přikývl Janega-Janík. „Zjistil jsem však další důkaz Chrústovy neviny, přesněji – nepřímé viny. Stále mi nebylo jasné, proč se jistý horal z Hrabiny, kterého Alexej Turín přejmenoval na Lovosíka, tak tvrdošíjně vyhýbá pátrání po Chrústovi. Dnes už je, jak se lidově říká, na pravdě boží, proto mu nijak neukřivdím: Lovosík se podřekl, když přiznal, že jediný, kdo u něho pil horký čaj ve větším množství – byl Chrúst. Bylo mu líto drobného mládence, zuboženého a roztřeseného, a tak mu do hrníčku nalil pořádnou dávku rumu. Na povzbuzení. Vlastně na klidný věčný spánek. Po válce si snadno domyslel, proč se asi mládenec ztratil a dostal strach. Zatajil to. Mne se přiznal až potom, když jsem ho ujistil o promlčení jeho činu ve smyslu našich zákonů.

Můžeme se už jen domýšlet, co se událo ráno na Kamenci: Někdo z partyzánů našel zmrzlého Chrustá, přinesli ho do boudy a marně se pokoušeli přivést ho k životu. Tehdy je překvapili horští myslivci, čtyři ustoupili na Černou skálu a mrtvolu nechali v chatě. Fašisti se do ní báli vstoupit a plamenometem ji podpálili.“

„Ještě jeho pravé jméno!“ připomenul Šprtoun.

„Ostatní fakta,“ smutně se usmál Janega-Janík, „uvede můj spolubojovník Topas, promiňte, že ho tak stále jmenuji. Plnil slib, který jsme si po válce dali, a pátral po Chrústovi. Nebylo by ode mne slušné, kdybych neustále prozrazoval to, co on vysvětlí, myslím, k úplné spokojeností redaktora i našich důvtipných pátračů. Prosím, neurážejte se. I tak jste, jak mi telefonem řekl váš přítel Botka, zjistili velmi mnoho. Ostatní se dozvíte večer.“

Slunce se už chystalo zapadnout za hřebeny hor, do soumraku nezbývalo už příliš času, takže i netrpělivý Ďufy přijal Janegova slova klidným přikývnutím.

Skupina postála několik minut pod třemi smrky. Kdyby tak živé, mízoví té dřevo umělo vyprávět!

Od borového lesíku se přibližovaly dvě postavy: vysoký mladík a mladé děvče v lyžařském úboru. Zvědavě se ohlíželi po zamlklých lidech, stojících na místě bez úchvatné vyhlídky.

„Was Ist los?“ zvolal mladík. Janega se k němu obrátil a německy mu začal něco vysvětlovat. Mladík byl zvědavý. Zatahal společnici za ruku a popošel blíž. Neustále se něco vyptával, nevěřícně kroutil hlavou a ušklíbal se pod řídkými vousky. Janegovy odpovědi se stávaly kusé, nevlídné, přitom však zachovával profesionální zdvořilost správce hotelu.

„Co říká?“ drcl Ďufy loktem do Šprtouna.

„Chlapík ze západního Německa,“ šeptem vysvětloval Šprtoun. „Ptal se, co se stalo, zda něco nepotřebujeme. Janega mu řekl, že jsme na místě, kde Němci postříleli partyzány. No – a on tomu nevěří.“

„Jak to – nevěří?“

„Zeptej se ho, ty chytráku! Mele stále o tom, že jeho krajané nestříleli bez soudu, a když, tak jen bandity. Co já vím, možná že je mu nepříjemné poslouchat takové věci,“ zabručel Šprtoun.

Dívka cosi důrazně šeptala mladíkovi, ale ten jí zlehka odtlačil a spustil nový příval otázek na správce hotelu. Gestikuloval, ukazoval na zem a rukou kreslil dokola oblouk, potom si několikrát poklepal na prsa.

„Překládej, anciáši, na co jsi vědec?“ zavrčel Ďufy.

„Ptá se, proč tu nestojí pomník a proč, přestože se tu prý bojovalo, nikde neviděl ani jeden hrob německého vojáka. Museli tu padnout i jeho krajani, takoví jako on.“

„To řekl dobře: Jako on!“ z dojaté babičky se opět stával zlostný kyrysník. „Pošlete ho do háje, usmrkance, pane Janíku!“

Správce se odvrátil a nevšímal si rozpačitého Němce. Jenže mladík v elegantní péřové větrovce nechtěl odejít bez odpovědi. Znovu zahrčel několik hrdelních vět.

„Wolfgang,“ káravě se ozvalo děvče.

„No tak překládej!“ téměř zavřískl Ďufy.

„Já nerozumím,“ řekl Šprtoun, „to je blázen nebo co… Stále mele o hrobech. Aha, dědečka mu tu… zabili. Proč prý mu nepostavíme mohylu?“

„Zmizni!“ hrubým, skoro nelidským hlasem zařval Peter. Vždy klidný, flegmatický pátrač sám sebe nepoznával; ústa se mu zkřivila do zuřivé grimasy, nejblíže stojícímu strýčkovi Cyrilovi vytrhl z ruky turistickou, plechovými značkami pobitou hůl a rozehnal se.

„Zmizni, smradě! Zmizni!“

Jediný, kdo neztratil hlavu, byl správce hotelu. Bleskurychlým pohybem vytrhl Petrovi hůl z rukou, dřív než mohla dopadnout na hlavu strnulého Wolfganga. Volnou rukou chlácholivě objal vysokého chlapce kolem ramen, a aniž se na něho podíval, klidně něco říkal:

„Povídá,“ Šprtoun zapomněl na decentní šepot, a téměř křičel, „že my Slováci nechceme kopat hroby ani stavět pomníky. Ale jestli ještě jednou přijdou takoví, jako byl jeho děd, dočkají se jen chladné hlíny, bez slávy… A doporučuje mu, aby se hned pakoval z hotelu, může si prý stěžovat na svém vyslanectví.“

Dvojice se rychle vzdalovala, děvče se na chvilku zastavilo, ohlédlo se a omluvně rozhodilo rukama.

„Pěkně mu to řekl,“ tiše zašeptala Dana. „Petře, máš u mne… prostě…“

„Zmrzlinu na zchlazení,“ nervózně se zasmál Ďufy. „Lidi, co se to stalo s naším ledovcem, viděli jste?“ Všiml si zamračených pohledů a rozpačitě si odkašlal. „Měl jsem to udělat já. Ale já bych asi nevystihl…“

„Dost, chlapci,“ přísně řekl učitel. Přistoupil k Petrovi, dlouho se na něho díval, potom zdvihl ruku a – nesměle ho pohladil po tváři. Rozhořčený pátrač zahanbeně sklopil oči do sněhu.

„Mladý muž“ recepční se prozíravě stáhl za falešnou palmu ve vestibulu, odkud pozoroval tu hroznou ženskou, která vedla zlověstně se tvářící skupinku. Jak to tak vypadá, usoudil malomyslně, začne rozkazovat i šéfovi. Naštěstí mu dnes služba končí a po návratu zavane v hotelu opět čerstvý větřík; pokoje pro tu podivnou společnost jsou objednány pouze na jedinou noc.

Na betonovém parkovišti před hotelem zahučel motor Kremeňová embéčka. Pátrači v čele se starou paní se vyřítili do vestibulu. Nadporučík Gazdík se netvářil ani příliš nadšeně, ani zneklidněně.

„Drieň už má zprávu o našem tulákovi. Včera přenocoval v dědině Ompita u Považské Bystrice, nedaleko místa havárie tatrovky. Zadržel ho noční vrátný ze skladiště Pozemních staveb. K ránu však zmizel. Strážnému to začalo být podezřelé a oznámil útěk na stanici Veřejné bezpečnosti, ale…,“ nadporučík jen pokrčil rameny, „mezitím Ivan už pravděpodobně stačil stopnout nějaké auto.“

Po setmění se společnost sešla v kanceláři vedoucího hotelu. Neúplné Kvinteto se způsobně usadilo do pozadí a Šprtoun, podobně jako novinář Turin, si připravil velký čistý blok a ořezané tužky. Ďufy mínil, že papír ani nebude stačit, přičemž – jako každý, kdo se jen těžko dokáže přetvařovat, dával najevo pocit držitele tajemství, které v příhodném okamžiku má popohnat události žádoucím směrem.

Sklářský mistr si vyhradil právo mluvit.

III. CO NEMOHL OBSAHOVAT ŽLUTÝ SEŠIT. VYPRÁVĚNÍ JOZEFA KREMENĚ

Následky nočního mrazu se staly pro půldruhého tuctu unavených a promáčených mužů téměř tak osudné jako zranění zbloudilou kulkou, po které se neodborně ošetřená rána začíná zapalovat a vyvolává horečku. Opožděný lékařský zásah obyčejně přináší nové a nové palčivé bolesti, prudké až k omdlení. Tehdy nepoznáváš přátele ustaraně se sklánějící nad lůžkem z chvojí, úzkostlivě voláš mámu, protože jen její ruka tě vyvede z krvavě červeného bludiště.

Viděl jsem, že nadporučík Pleško, který nás tři dny vedl z obklíčení, pochopil: Je zle. Hůř než zle. Ani kdyby se z kořenů vyvrátily všechny stromy tohoto nepřehledného lesa a pochovaly nás pod svými mohutnými kmeny, nebylo by hůř. Bloudění, tápání v obklíčení, kdy záblesk vatry by mohl přilákat fašisty, musí ubít i odpočinuté, tvrdé chlapy, natož ty zbídačené otrhance, kteří už zapomněli, jakou chuť má měkký chleba a teplá postel.

Navíc mráz. Dvacetistupňový mráz poslední říjnové noci roku tisícího devítistého čtyřicátého čtvrtého! Někteří mezi námi se považovali za ostřílené bojovníky. Teď by na ně stačilo družstvo deseti volksšturmáků, dědů, které Hitler přinutil umírat za Evropu bez bolševiků. Muži v zledovatělých pláštích, jen s námahou potlačující zimničné chvění, by snad nedokázali trefit ani vrata stodoly, padli by dřív, než by pochopili, z které strany přichází nepřítel.

„Co budeme dělat, Revický?“ zaslechl jsem, jak se nadporučík Pleško obrací k vyzáblému muži v prošívaném kabátu.

„Utáboříme se.“

„Čím vyhloubíme zemljanky? Holýma rukama?“

„Když bude třeba, i holýma rukama,“ suše odvětil Revický. „Není pro nás jiná možnost.“

„Pro nás ne, Palo, ale pro některé…,“ Pleško ukázal na nás, mládence v civilních kabátech, apaticky se opírají o kmeny borovic, „by snad bylo lepší dostat se do doliny a pokusit se proklouznout.“

„Eh, takhle mluví důstojník parabrigády?“ zlostně zamručel Revický. Nenápadně jsem popošel blíž. Rozhoduje se o naší budoucnosti. I kdyby se z oblohy spustil olověný déšť, do doliny, blíž k Němcům, mě nikdo nedostane!

„Nevycvičení nevydrží ani týden. Podle mapy je odtud nejbližší osada Hrabina vzdálená asi dvacet kilometrů. V Drieni už jsou určitě Němci.“

„Přijde čas, kdy je odtud poženeme sviňským krokem.“ klidně odsekl Revický. Nejen nadporučíka Imricha Pleska. ale i ostatní přiváděl tento vyzáblý, nenápadný muž do rozpaků. Proti všem zákonům přírody šel tři dny v čele nevelkého zástupu, vzdoroval mrazivému větru, který by dokázal podrazit nohy i mohutnému chlapovi, nezmírnil krok ani při naříkavých prosbách o chvilku odpočinku, a přitom očividně kráčel za pevným cílem. Nadporučíkovi, hodností nejvyššímu, se tak vymklo velení z rukou – a, zdá se, že byl za to Revickému vděčný. Nás znepokojovala předtucha marného bloudění v hlubokých lesích. Revický však vedl zástup neomylně; kilometr za kilometrem na východ, ani jednou jsme se nedostali zpět na týž vrch nebo do téže doliny.

„Pojďte, chlapci, blíž!“ vyzval nás. Zimou zčervenalý ukazováček posouval po mapě – speciálce. „Nacházíme se tady…,“ dotkl se průsečíku souřadnic a tenoučké nitky, která označovala nedaleký potok. „Naše místo je jako stvořené pro tábořiště. Ze západu i z východu nás chrání Králová, Čertova Pec, Kamenec a Černá skála. Němci, pokud by zjistili naši polohu, nepůjdou na východ přes hřebeny hor. Jediná nebezpečná strana je severozápadní, kudy vede přístupová cesta z Velkého Drieně. Ale pomůže nám val nad loukou…,“ zdvihl prst od mapy a namířil ho na klesající návrší za svahem, na louku, vroubenou menším jedlovým porostem. V případě útoku by nepřítel musel překonat téměř třísetmetrový úsek v palbě dobře ukrytých obránců.

„Jako by to tu příroda stvořila jen pro nás,“ trochu se usmál nadporučík Plesko. „Přiznej se, Palo, že jsi nás sem zavedl záměrně.“

Revický zakroutil hlavou.

„Jiný kozák usekl Turkovi hlavu,“ řekl dvojsmyslně. Ukázal na menšího šlachovitého mládence s obličejem ostrých rysů, na rozdíl od nás oblečeného velmi svérázně: v dlouhé, téměř ke kolenům sahající větrovce s kapuci na hlavě, v úzkých pumpkách a světlých vlněných ponožkách. Ještě mu chyběl čakan, abych si ho spletl s tyrolským horolezcem ze starých kalendářů, které si moje matka tak pečlivě schovávala.

„Před třemi roky jsem tu tábořil se Spartakovými skauty,“ vysvětlil mládenec.

„Dobře. Ve svahu vyhloubíme zemljanky, nahoře postavíme kulometné hnízdo a střílny pro obranu,“ rozhodl se nadporučík. Polozmrzlé muže přinutil, aby opustili svah, na kterém žádostivě chytali skoupé sluneční paprsky. Z podmračených, ztrhaných tváří jsem četl jedinou touhu: Nech nás, nadporučíku, na pokoji! Když už má člověk zkapal, ať smrt přijde v sladkých dřímotách, při doteku tepla na tvářích. Vždyť nemáme strach z boje, fašistům na palbu odpovíme palbou. Ale budeme moci žít v pralese bez jediné kůrky v ústech? Má snad smysl utýrat se k umrznutí?

Mládenec v horolezeckém oblečeni sáhl po své polní lopatce a dal se první do rýpání v zemi zmrzlé na kost. Pět jich mělo lopatky; střídali jsme se v namáhavé práci, ale k poledni se na zasněženém svahu černaly jen tři ubohé mělké díry. Zima a hlad vyrážely nástroje ze zkřehlých rukou.

„Bylo by třeba něco zakousnout,“ reptali chlapi. „Proč nikdo nedá rozkaz k doplnění zásob?“

„Už dal – dokonce kolkovaný,“ ujistil drobný, slabý mládeneček, možná že slabší ještě než já. Čtyři muži a Revický chyběli; odešli do nejbližší osady – dvacet kilometrů tam, dvacet naspět, všechna čest! Jen jestli vydrží?

„Jak se jmenuješ?“ zeptal jsem se mládence. Podíval se na mne.

„Partyzán jako ty. Není příhodná doba pro jména.“

„Pročpak? K smrti máme ještě daleko.“

„Naše jsem nechal doma,“ zavrčel. „Když Němci zjistí, kde jsem…, raději nemluvit!“ Nevypadal na nějakého mluvku, všechno vyjádřil beznadějným mávnutím rukou, potom se schoulil do sebe a tmavé oči upřel na vrcholky borovic.

Navečer se hlouček u vatry díval na Revického přicházejícího s větší skupinou mužů jako na zjevení z pekelné říše. Dokázali skutečně ujít takovou vzdálenost? Hladové žaludky se o tom za chvíli přesvědčily; skupina přinesla několik batohů potravin, které, jak řekli, dostali od chudých horalů z Hrabiny. Taková štědrost! Ale víc potěšilo, že jsme se rozrostli o další desítku pořádných chlapů. Mezi nováčky mě upoutali dva: rozložitý, napohled nemotorný Rus s úlomky zubů v ústech. Za několik minut už každý znal název koncentračního tábora v Německu, odkud před časem utekl, jméno? Jméno neprozradil. Pojmenovali jsme ho Moskalem.

Méně důvěryhodně na mne zapůsobil starší člověk v zimníku, takovém dlouhém a zánovním, že bylo až nepochopitelné, jak mohl projít z Hrabiny do tábora, přičemž, jak tvrdil, celé dny se sám potuloval v horách. Zaostal prý za svou brigádou a zabloudil.

Na tomto starším muži mi bylo podezřelé téměř všechno; nemohl jsem se však ozvat. Sám jsem neměl doklady a nadporučík Pleško, když mě nedaleko Prašivé přijímal do skupiny, dlouho váhavě přešlapoval. Neodvážil jsem se přiznat, jak jsem po celé dny bloudil po Bystrici, než mě bez dokumentů přijali na mytí nádobí a vynášení odpadků z velké umývárny. Tehdy jsem bezmyšlenkovitě vyhrkl své nové jméno: Topas. Nevím, proč jsem si vzpomněl právě na název otcovy likérové soupravy. Snad proto, že někteří z pánů, kteří přicházívali do sklárny, si nemohli vzpomenout na otcovo poctivé jméno Kremeň a oslovovali ho: mistr Topas.

Musím se přiznat, že jsem byl vděčný za toto chvilkové zaváhání. Hned druhého cíne. Nadporučík Pleško rozkázal mužovi v dlouhém kabalu vypracoval seznam členů skupiny; nezbývalo mi nic jiného než se představit novým jménem.

„Drahé jméno,“ přátelsky se usmál mládenec-horolezec. „já jsem Lojzo Janík. Odkud jsi?“

„Až z Pováží,“ zamumlal jsem neurčitě. Asi pochopil a víc už se neptal. Nikdy nedal najevo, zda mi věří, nebo ne. První dny utekly v očekávání překvapujícího fašistického přepadu, ale Němci, o kterých jsme měli zprávy z Velkého Drieně, zřejmě ještě neměli tušení o existenci tábora. Nadporučík Pleško nechával muže, aby nasbírali síly, a připravoval plán první akce. Rota horských myslivců ve Velkém Drieni se o nás měla co nejdříve dozvědět.

Nepřestal jsem si všímat muže v dlouhém kabátě, „jmenuje se Marek,“ vysvětlil mi horolezec Lojzo. „Revický ho zná ještě z doby před válkou, je jako on komunista. Ručí za něho vlastní hlavou.“

Nedůvěra je nakažlivá choroba. Šíří se, marně se jí bráníš, přepadne tě, zákeřná, rozleptá ti pokožku, pronikne do krve, zachvátí mozek. Když se jí někoho dotkneš, jako bys ho potrestal prašivinou.

Marek často rozmlouval s Chrústem, ze kterého si navzdory jeho mlčenlivosti a věčně tklivému pohledu v táboře trochu utahovali. Bledý chlapec snášel čtverácké řeči kostnatého chlapíka, posměváčka četaře Petra, i vždy záhadně nazlobeného Jura Halahiji klidně a odevzdaně. Každou chvilku utrousil někdo poznámku, která vyvolala novou vlnu smíchu. Nikdo Chrústa nebránil; v takové zimě a s poloprázdnými kručícími žaludky se hodil aspoň skoupý úsměv.

Zjistil jsem, že mládeneček se často vzdaluje z tábora.

„To je v pořádku,“ ujistil mě Janík, když jsem před ním jednou mluvil o záhadných odchodech. Velitel i komisař Revický mu dávají požehnání na cestu. „Něco visí ve vzduchu. Neptej se, Jozefe! Sám víc nevím, ale v kostech mi loupe, a to znamená, že si zanedlouho pořádně zastřílíme.“

„Dotkl se mého citlivého místa. Měl jsem zbraň, starou loveckou kulovnici; nepřiznal jsem se, že nedovedu ani natáhnout závěr samopalu. Jak rád bych prstem zkoušel pojistku, něžně čistil hlaveň, olejoval jeho mechanismus. Zbraní bylo málo a na mne zbyla ta nejposlednější. Můžeš si vybírat, když ses připojil s holýma rukama?“

Jenže – nedostat zbraň, to znamená též určitý projev nedůvěry. Jak jsem se dozvěděl, o mé lovecké pušce rozhodl Marek – on měl na starosti proviant a zbraně. Nedůvěra vládla tedy i z jeho strany. Stávalo se, že mě v zemljance nebo u ohně, zamyšleného, znenadání oslovil jménem Topas. Zpočátku jsem reagoval opožděně; to jen prohloubilo jeho nedůvěru, moji zase jeho divné otázky, jakoby bez souvislosti. Přál jsem si, aby se Marek ztratil do nejhlubšího pekla. Vybral si mě do své zásobovací skupiny. Třikrát čtyřikrát do měsíce chodíval s Chrústem, četařem Petrem, Jurem Halahijou a Moskalem do Hrabiny pro proviant. Vycházeli časně ráno a vraceli se až druhého dne; o těchto cestách kolovaly v oddíle nejrůznější dohady. Marek prý platí horalům tisícikorunovými bankovkami, které má bůhvíodkud a nosí je v napěchované prkenici; jiní zase tvrdili, že Marek je spřízněný s celými horskými osadami, které partyzánům posílají jídlo za pouhé děkujeme.

Pravda byla nejspíš někde uprostřed.

Jednotvárný život se mi najednou změnil. Toužil jsem bojovat, střílet fašisty, jenže až dosud se nic nedělo. I když cesty do Hrabiny byly únavné a každý návrat s plným batohem na zádech mi připadal jako křížová cesta Spasitele, o níž jsme se učili v obecné škole a kterou brýlatý katecheta zkoušel s rákoskou v ruce, počítal jsem dny dělící nás od nové strastiplné pouti.

V domě horala Hadžaby čekávala černooká Veronika. Zpočátku se mi zdálo, že všem věnuje stejnou pozornost. Zvykli jsme si hodinku tam posedět, vypít horký čaj a něco prohodit o ruských dělech. Z hor přinášela ozvěna jejich tlumené dunění.

Hadžaba vozil z Verkého Drieně léky a cukr, čaj, všechno, co jsme si sami nemohli dovolit jí nakoupit. Jeho dcera nám je ukládala do batohů a přitom blýskala velkými kukadly. Prý po mně, posmívali se Juro s Petrem. Při oddechu ve staré, polorozpadlé lovecké boudě na Kamenci si mě dobírali: Bude partyzánská svatba? Chrúst tehdy mlčel, jen mě spaloval vyčítavými pohledy.

Copak jsem za to mohl? Nikdy jsme nezůstali s Veronou o samotě; jen jednou jsem pocítil tajný stisk horoucí dlaně, na tváři ucítil mlékem vonící dech.

Chrúst nás uviděl a posmutněl ještě víc.

„Žárlí!“ pokřikovali na sebe Peter s Jurou. „Měl bys jí, Topasi, nechat po sobě památku. Fotografii, například.“

Všimli si, jak mi Verona zapomněla vrátit jediný můj „dokument“ – poslední fotografii matky a otce z minulého roku. „Kdybys ty, Chruste,“ říkali mu, „aspoň zobák, otevřel, možná že by se zakoukala právě do tebe.“

„Že by jí Topas učaroval svými řečmi?“ odsekl jim. Vybuchli smíchem; v Hadžabově chalupě jsme mlčívali oba, Chrúst i já. Kdo se vyzná v klikatých cestičkách lásky?

Marek si všiml Chrústovy nevraživosti ke mně a rozhodl nebrat mě nadále se zásobovací skupinou.

„Pět nás stačí, v táboře je potřebný každý, kdo dovede zacílit. Horští myslivci se dostávají stále hlouběji do lesa, nedávno je dřevorubci viděli až u Králové.“

Akorát se svou zrezivělou kulovnicí je zaženu, chtělo se mi hodit mu do tváře. Protežuje svého oblíbence. Nu, co si pomůžu? Neutíkal jsem ze Sklenné, abych si v horách vyhledal nevěstu; i když se mi děvče líbilo, dokázal jsem od sebe zaplašit její obraz.

Konečně, ani Chrústa nevzali jednou zásobovači s sebou. V noci před odchodem vběhl do zemljanky rozrušený Janík.

„Utekl!“ křičel zlostně.

„Kdo?“ rázem byli všichni na nohou.

„Chrúst. Velitel mě, nevím proč, poslal vystřídat ho na stojce. Pušku jsem našel opřenou o strom a chlapík…, hledej stopy v té tmě!“

„Teď ho nenajdeme,“ nadávali muži. „A přitom – vždycky byl takový nenápadný, aby ho…!“

Jaképak nenápadný. Spíš každý z nás byl slepý.

„Stráže, na místa!“ kupodivu klidně reagoval nadporučík Pleško. „A až se bude Chrúst vracet, ne aby do něho někdo pustil dávku!“

Vrátil se až třetího dne, zubožený, sotva nohy vlekl a hned za Markem a s ním k veliteli. V poledne byla vyhlášena pohotovost všech družstev. Vykročili jsme směrem na Velký Drieň.

Jestliže má pohled na zasněžený les vyjadřovat ten klidný všehomír, který se rozhostí v srdci každého, kdo si jen trochu citlivě všímá krajiny kolem sebe, tak ono prosincové odpoledne v horách nijak nesplňovalo očekávání. Sníh sice pokrýval jehličnatý porost idylickou pokrývkou, na stezce vrzal jako pod válenkami koledníků, povětří jako by stále zvonilo cinkotem mosazných zvonců, ale ozvěna z hor na východě donesla k uchu temné burácení kanonády a vpodvečer se nad dolinou před námi začala rozsvěcovat neklidná světla raket.

Čtyři desítky mužů, ověšených granáty a výbušninami, táhly v zamlklém zástupu. Ve snášející se tmě skupina často zastavovala a v napjatém tichu očekávala zvuk tichého kančího chrochtání, tak neobvyklého v této době Až po zjištění, že nehrozí nebezpečí, pobízel velitel Pleško k další chůzi.

Cestou panoval přísný zákaz mluveni a každého pronikavějšího zvuku. Proto každý musel nést za opaskem své granáty zabalené v hadrech, držet zbraň tak, aby ani při náhodném dotyku o kmen stromu nezaznělo zazvonění kovu. Na první pohled samozřejmost; kdo však musí takhle jít osm hodin, stává se strojem, neschopným myslet na nic jiného než na odpočinek, třeba jen v díře, vyhrabané pod kúrou zmrzlého sněhu.

Velitel nám mohl zakázat mluvit, ale nemohl zakázat zneklidňující myšlenky. Proč téměř celý oddíl schází z cesty, po které ještě fašisté určitě nešli, proč směřují k železniční trati hluboko v údolí, když cíl už zná každý: Přepadnout fašisty ve Velkém Drieni. Čtyřicet unavených chlapů musí podél železniční trati ujít téměř dvojnásobně dlouhou cestu, a kdo může vědět, zda právě tam nebudou německé stráže stejně tak ostražité, jako bývají na stanovištích s výhledem na Královou a chmurnou Černou skálu v pozadí?

Informovanější přemýšleli o tajemné Chrústově cestě. Kdo ví, kolik toho chlapec vyzvěděl? Nevypadá právě na zvlášť důvtipného!

Za šera jsme přešli jednokolejku v údolí, ale nadporučík Pleško se stále držel příčného směru. Až později jsme v dálce zpozorovali několik blikotavých světel. Tam se ve slovenských domech rozvalují nepřátelé. Velký Drieň.

Průzkumná skupina se odpoutala od čela zástupu. Na jejich zásahu bude záviset úspěch akce; když se jim podaří zjistit stanoviště stráží a nepozorovaně je obejít, bude moci třicet mužů projít bez větších překážek na náměstí a nečekaně zaútočit na školu, kterou rota horských myslivců přeměnila ve svá kasárna.

Zástupce velitele Zverec, téměř dvoumetrový chlapík, známý jako Michal, dal povel i naší skupince. S klidným zadostiučiněním jsem se díval, jak se drobný, jako úhoř mrštný Janík přikrádá za záda německého strážného. Za fašistou, oblečeným do silného kožichu, se Lojzův stín úplně ztrácel, ale sotva jsem stačil postřehnout jeho prudký pohyb ruky a těžké tělo se pomalu překotilo dopředu.

Lojzo skočil ke dveřím strážného domku a udeřil do nich pěstí. Podle příkazu jsem přiskočil k oknu. Jestli se kamarádovi nepodaří chystaný záměr, budu muset hodit do okna granát.

Ozval se nesrozumitelný štěkavý hovor, potom se dveře pomalu otevřely. A to už Němec couval dovnitř před hlavní Lojzova samopalu. V okamžiku jsem vběhl dovnitř, za mnou obrovitý Michal.

Namířil jsem svůj samopal. Svůj! Poprvé jsem měl skutečnou zbraň, ze které jsem dokonce už při výcviku několikrát vystřelil. Najednou jsem se cítil silný, neskutečně veliký.

U stolu stáli dva vojáci v šedozelených rozepnutých blůzách a vyvalovali zděšené, naprosto nic nechápající oči. Třetí se tiskl ke stěně a tvářil se, jako kdyby měl ihned padnout do mdlob.

„Překládej,“ obrátil se Michal k Lojzovi. „Kolik mužů mají ve škole?“ Ten vychrlil příval slov. Tři Němci mlčeli. Těm asi nějakou chvíli bude trvat, než si uvědomí své bezvýchodné postavení! Dokážou být silní za podpory tanků a minometů. Teď člověk vidí jen strachem znetvořené tváře.

„Řekni jim,“ pokračoval Michal, „že když nám řeknou pravdu, darujeme jim život.“ Lojzo překládal. Podle slov jim opravdu líčil neblahý osud. Dva začali něco breptat.

„Prý jaký výběr? Když něco prozradí, tak je čeká vojenský soud.“

„Kašlu jim na vojenský soud,“ zahučel Michal. Tři v Němci se ustrašeně dívali na zlostného, vysokánského chlapa. „Čekám pět vteřin,“ dodal a na důkaz, že nemá náladu vyjednávat, vytáhl holínky finský nůž. Lojzo sotva stačil domluvit a už se rychle ozval hubený, pihatý Němec s výložkami svobodníka.

„Ve škole je ubytovánu šest družstev a spojovací četa, kolem osmdesáti vojáků. U vládního komisaře bydlí velitel se štábem, na střeše toho domu mají umístěný i těžký kulomet. Na konci městečka, u nádraží, je minometná četa,“ překládal Lojzo.

Ulevilo se nám. Šlo právě o ten těžký kulomet. Fašisté ho, podle Chrústa, měli umístit na střeše komisařova domu, aby měli pod palbou celé náměstí.

„Kolik jich odešlo včera v poledne?“

Němci byli překvapeni znalostí situace téměř zrovna tak, jako když se ocitli před našimi hlavněmi.

„Asi polovina druhé roty.“

„Kdy má za ně přijít náhrada?“

„Nevědí,“ překládal Lojzo. „Prý to neví ani lajtnant, jejich velitel. Ale mohou dorazit co nevidět, u friců nikdy jeden neví, co se jim v hlavách vyklube,“ dodal.

Michal nám přikázal, abychom se vrátili; za chvíli byli strážní svázáni jako balíky.

Ve tmě se ozvalo kančí chrochtání a muži začali vybíhat na silnici a mizet směrem na náměstí. Mně s Lojzou zůstala úloha chránit příjezdovou silnici do městečka.

Noční ovzduší roztály ostré výstřely; odstřelovač Konečný poslal dozajista stráž před školou k onomu druhovi, kterého probodl Janík. Zazněly štěkotavé výstřely samopalů, rachot Moskalova lehkého kulometu a bušení pušek, všechno to znásobené ozvěnou blízkých hor. K nebi vyletěla červená světlice.

V popředí, snad jen dvě stě tři sta metrů přede mnou začínal zuřit boj; co může být těžšího než ležet ve sněhu a sledovat mrtvou zatáčku sněhem zaváté silnice, když přátelé těžce dobývají metr za metrem? Horští myslivci patří k elitním hitlerovským jednotkám, nepolekají se nenadálého přepadu, budou pozorně mířit a každou kulku poctivě vrátí. Zalomcovala mnou křeč zimničné nedočkavosti. Snad bych měl…

„Zvládnou to i bez tebe. Máš svůj úkol,“ zavrčel Lojzo.

Výstřely a výbuchy na náměstí se mísily. Bylo těžké rozeznat dunivější bas ruského bubínkového automatu od tenoru německých samopalů. Kupodivu ze vzdálených domů pronikal až k našemu opuštěnému stanovišti pronikavý ženský křik; takto dokáže křičet jen k smrti vyděšený lidský tvor. Všiml jsem si, že Lojzo sebou nervózně trhl. Do hluku výstřelů zazněl náhle tlukot, jako když do dětského rozpustilého smíchu se ozve matčin šicí stroj.

„U čerta! Těžký!“ zachroptěl. „Copak ho naši neumlčeli hned na začátku?“ Představil jsem si situaci na náměstí. Postavy soudruhů na bílém sněhu poskytnou těžkému kulometu dost výhodných terčů. Noc protínaly světelné střely, dopadající kamsi za střechy domů.

„Musejí ho dostat!“ Nedostali; těžký kulomet nepřestal vyšívat ani tehdy, když jsme od prvních domů uviděli utíkat temné postavy našich. Potáceli se, poslední podpírali raněné.

„Michale! Je tu Michal?“ poznal jsem Marka v dlouhém kabátu. „Ať převezme velení!“

„Kde je velitel?“

„Dostal to kulometem…“

„Proč jste ho nezničili granáty?“

„Nebyl na střeše. Z obchodu, z podkroví, spustil, ničema.“

Poručík Pleško už nedovede svoje k první sovětské jednotce. Ležel na sněhu bez známky života, na prsou se mu černala obrovská skrvna.

„Komisař…?“ téměř bázlivě se ozvalo z pozadí.

„Mrtvý?“

„Jako by už byl…,“ nevzrušeně odpovídal bradatý lékař. Skláněl se nad Revickým, pomalu, jako by čas ani nespěchal, prohlížel si ránu na komisařově břichu.

„Kdyby to byl aspoň čistý průstřel, ale je to dum-dum! Úplně roztrhaný. Takhle by nepomohla ani operace, i kdybych ji měl kde udělat.“

Michal se rozhlédl kolem. Ve tmě ho obklopovaly téměř čtyři desítky mužů; na bílém sněhu se matně černala tři těla.

„Odchod,“ zavelel rázně. „Zajatce vezměte s sebou; musíme zjistit, kde byl ten kulomet včera!“

Chlapci se rychle seřadili do zástupu, první už vykročili. Podařil se záměr mrtvého velitele, nebo ne? Na tuto otázku by nejlépe mohli odpovědět Němci, až spočítají svoje ztráty. Jedno je však nepochybné: nezneškodnili jsme jejich kulometné stanoviště a zahnali nás od nedokončené práce!

Dunivý výbuch granátu nás přinutil zalehnout.

„Kdo to…?“ zakřičel Michal.

Těžko určíš ve tmě viníka. Kdosi hodil do strážního domku se zajatci granát. Snad proto, aby nemohli usvědčit Chrústa z hrozného omylu, nebo… ze zrady?

Cesta korytem širokého potoka byla kratší. Ačkoli byla hluboká noc, postupovali jsme dost rychle. Obrovitý Michal sám nesl Revického v náručí, a byl by určitě rád nesl třeba tři metráky těžké břemeno, jen kdyby to nebylo marné. Už nebude komisař Revický u ohně vyprávět o tom, jakou republiku si po válce vybudujeme. Nebude už připomínat vítězství malověrným, hladovým a zavšiveným, které při pohledu na mrtvé přátele napadá neodbytná myšlenka na vlastní brzký konec. Komisař oddílu Odplata fašismu Pavol Revický zemřel v prosincové, od výbuchů unavené noci. Mezi bojovníky bývá smrt blízkým, důvěrným hostem. Přichází nevolána, skromně se posadí do kouta a čeká. Marně ji nechtějí vidět, marně ji urážejí, i se jí vysmívají. Časem si každý zvykne ji vidět; tady u ohně, tady na palandě zemljanky, tam za nejbližším kmenem borovice, když stojíš na stráži, dokonce tě i podpírá, když už jsi vyčerpaný po hodinách úmorného pochodu. Naučíš se dokonce nabízet jí i poslední lžíci jídla, na lůžku se uskromníš, aby měla místo. Zvykneš si. A když už zákeřně hrábne po příteli, ani jí to nezazlíváš. Plní, hrozná a důvěrná, jen svou únavnou povinnost.

Pravda, ptáš se: Kdo tě poslal, kdo ti ukázal na toho nešťastníka?

Nový velitel s novým komisařem Karpenkem si hned po příchodu zavolali Chrústa do zemljanky. Vrátil se až po několika hodinách bledý jako sníh, se vzdorovitě sevřenými rty. Nereagoval na vyčítavé pohledy, jen se stáhl co nejdál od ostatních, jako vždy sice zahloubaný do sebe, mlčenlivý, ale tentokrát navíc i velmi smutný, k politování. A když se po ostrých výčitkách odstřelovače Konečného rozplakal, v duchu jsem poprvé souhlasil s Markem.

„Nezapomínejte, chlapci, že při průzkumu ve Velkém Drieni riskoval víc než kterýkoli z nás při přepadu. Kdyby ho byli fricové chytili, čekalo by ho umíráni, jaké si nedovedete představit. V tom jsou oni vyhlášení umělci. Velitel i komisař sami uznali, že nemohl vyzvědět víc, než dokázal. Těžký kulomet mohli Němci přemístit až v poslední chvíli, proti tomu, doufám, nikdo nic nenamítá. Jestli tedy ještě jednou někdo chlapce obviní, bude mít co dělat se mnou.“

Proti rozumnému slovu skutečně těžko něco namítat; přestali vyčítat, ale nezapomněli. Po dalších přepadech, kdy jsem na vlastní oči viděl, jak Chrúst bez mrknutí oka skolil čtyři vojáky v šedozelených uniformách (střílel výborně, fricka nepomohly před jeho zraky ani bílé maskovací pláště, zatímco mně před očima splývali se sněhem, takže jsem úplně zbytečně vyprázdnil celý zásobník), ho vzal na milost sám posměváček četař, ale většina lhostejným úsměškem dávala najevo:

Ani kdybys dostal na mušku čtyři generály, nenahradíš nám velitele a Pala Revického!

Mně bylo Chrústa naneštěstí líto.

Trápí se, chudák: snad ani neměl v životě špetku štěstí, nemá na koho vzpomínat a těšit se na setkání s někým. Opravdu asi nikoho nemá, věřil v přátelství – a náhle ho místo dobromyslných posměšků obklopuje opovržlivé mlčení. Pokoušel jsem se s ním promluvit, ale vždy na mě vrhl, dlouhý, podivně temný pohled a odsunul se ode mne. Ano, styděl jsem se za chvíle, kdy jsem ho podezíral z něčeho nekalého.

Jak mu dokážeš dobrou vůli? Mládenec není dívka, které stačí kradmé pohlazení pohledem, delší stisk ruky, jediné kratičké slůvko? Rozhodl jsem se čekat na vhodnou příležitost.

Za horami se stále neodbytněji ozývaly salvy sovětského dělostřelectva. Po skromných oslavách Nového roku 1945 jsme každý den čekali na první jednotky průzkumníků s červenými hvězdičkami na ušankách; rozneslo se rychlostí blesku, že sousední oddíl, s nímž jsme udržovali pravidelné spojení, už přešel hory a uvítal se s osvoboditeli. Ale pověsti se ukázaly plané. V tiché noci se zvuk kanonády rozléhá na dvacet třicet kilometrů, ale právě tuto vzdálenost hitlerovci zuřivě bránili. Život v oddílu plynul podle rozkazů velitele majora Michala: Příprava na akci, akce – přepad, výcvik, akce. A jako přívažek hlad, krutá zima a vši pod košilí.

Jednoho lednového rána mě vyhledal Chrúst. Nejprve se bázlivě ochomýtal kolem, dokud se Lojzo Janík nevzdálil, potom ke mně přistoupil a dlouho se na mne díval. Jak už bylo jeho zvykem – mlčel.

„No?“ pokoušel jsem se ho povzbudit.

„Už to dlouho nebude trvat!“ pohledem ukázal na tábor.

„Kéž by to už bylo!“ vzdychl jsem si upřímně. V noci jsem míval stále týž sen: Přicházím do Sklenné, seskakuji z nákladního auta plného soudruhů, utíkám mezi zahradami Na Pernici, prudce otvírám dveře, vztahuji ruce k matce a… V tomto okamžiku jsem se probouzel.

„Nevrátíme se sem už.“

Když to přežiju, chtělo se mi odpovědět, přijdu každé léto a položím květiny na hrob Pala Revického. Vzápětí jsem se zarazil; vzpomínka na komisaře by Chrústa ode mne odvrátila načisto.

„V poledne jdeš do Hrabiny,“ pokračoval zadrhávaje.

„Jdeme spolu?“

„Já ne. Marek vybral Moskala, Juru, Četaře a tebe. Tebe Topasi,“ dodal se zvláštním zoufalstvím v hlase.

„A?“

„Vlastně nic…,“ pokrčil rameny, ale neodcházel.

„Proč právě mne?“

„No právě! Proč?“ vzdychl.

Jde mu o Veronu Hadžabovou. Už dlouho na ni neupíral svůj tklivý pohled, nepokoušel se dychtivě uchvátit aspoň náznak úsměvu, který by patřil jen a jen jemu. V prvním okamžiku jsem ho chtěl zakřiknout; co máš vlastně za lubem, Chruste, to je chlapská věc, nebudeme se dohadovat o děvčeti jako na koňském trhu. Konečně. když. si Marek po tolika týdnech vybral mne, jistě měl k tomu důvod, co mi je po tom? A… hm… Uvidím Veronu já.

Tehdy mi prolétlo hlavou, jak jsem po celé týdny podezíral tichoučkého, bázlivého chlapce, jak jsem ho v duchu častoval nevybíravými slovy, koupal v kalném bahně. Teď mám možnost podat ruku k tichému usmíření. Ať si jde, když už mu má puknout srdce! Až skončí tato hrozná, nervy bičující doba, zajedu do Hrabiny sám a – uvidím, komu dá černooká krasavice přednost.

„Sakra,“ zaklel jsem upřímně. „Moje palce…“

„Copak?“ zazněla mu v hlase jiskřička naděje.

„Mám omrzlé palce na nohách.“ S takovou maličkostí jsem se dosud nezabýval, nestála za pozornost kromě zatínání zubů po nepříjemném svědění v propocených onucích. Nic vhodnějšího jsem si nevymyslel.

„Ohlásím se k doktorovi.“

Poprvé jsem ho viděl usmát se.

„Pozdravím ji od tebe,“ zašeptal.

„Nemusíš,“ odsekl jsem. Ach, Chrúste, kdybys jen tušil, jak těžce se mi vyslovovalo toto jediné slovo, neodběhl bys ode mne jako pejsek odvázaný po dlouhých dnech ze řetězu! Myslím však, že člověk k člověku nemá zůstat provinilcem ani tehdy, když mu ublížil jen v myšlenkách.

V poledne jsem viděl, jak se z tábora vzdaluje pětičlenná skupina. Chrúst ve svém starém, čert sám ví, kde přivlastněném plášti rakousko-uherského infanteristy kráčel poslední. Obrátil se a zahlédl mě stát na okraji tábora; zamával mi, vesele pohazoval rukama nad hlavou. Jaká podivná změna se stala s ušlá pnutým bázlivcem. Tehdy se mi sevřelo srdce.

Juro Halahija onehdy po návratu z poslední výpravy říkal, že starý Hadžaba zřejmě dostal strach. Prý si ho ve Velkém Drieni obchodníci podezíravě přeměřují, minule dokonce těžko přesvědčil frice, patrolující na silnici, aby nemusel shazovat celý náklad z formanských saní. Horal sám nevypadal ustrašeně, ale prozíravě poslal ženu s dětmi k příbuzným. Ve chvíli rozjímání nad Chrástem jsem na to zapomněl. Ale Chrúst o tom dobře věděl!

Nebo se s Veronou na něčem domluvili? Pocit žárlivosti jsem rychle odehnal; jiné tušení mi začalo hryzat útroby. Nohy mi vrostly do země. Nemohl jsem se pohnout, vyběhnout a zavolat na Marka.

Svědectví č. 4 bude tvořil předposlední část črt Alexeje Turína o záhadných událostech v okolí Cerné skaly.

IV. ZJEVENÍ Z DOBY PŘED TŘICETI LETY

Ivana roztřásla zima, prokřehlým údům nedodala teplo ani ostrá chůze po opuštěné, ztmavlé silnici. Mráz se mu vetřel pod větrovku i pod teplé spodní prádlo, do kterého se před útěkem oblékl. Uvědomil si, že od včerejšího oběda neměl nic v žaludku, pokud nepočítá několik hltů teplého čaje z termosky strážného. Přepadl ho zákeřný nepřítel – tuhý mráz. Nedovoloval utíkat rychleji, znemožňoval schoulit se někde v závětří, vyčkat svítání a načerpat tak nové síly.

Hlavní věc, zauvažoval nahlas, když kráčel po silnici, že jsem se dostal z dědovy pasti. Jak to říkává Ďufy? Nikdy Ještě nebylo, aby nějak nebylo! Natáhl krok a zanedlouho nechal za zády poslední tmavé vesnické stavení s tabulkou obce: OMPITA.

Šel už asi hodinu, když v dálce spatřil světlo. Přibližovalo se; tmu proťaly reflektory auta a osvětlily řídké stromořadí u silnice. Ať se děje, co chce, rozhodl se. Otázky budou dotěrné a k úplné spokojenosti zvědavého je stejně nezodpoví, ani kdyby mu tekl z úst med, ale být déle na mrazu by se rovnalo sebevraždě. Postavil se do středu a zdvihl ruku. Brzdy zaskřípaly.

„Kam?“ ozval se dunivý mužský hlas.

„Do města,“ opatrně odpověděl Ivan. V autě podřimovali další dva muži, a tak se řidič spokojil se stručnou otázkou, zda chlapec nemá náhodou namířeno až do Žiliny. V takovou šťastnou náhodu Ivan ani nedoufal; za mumlal cosi o návštěvě dědečka a babičky a za chvíli ho slabé natřásání ukolébalo do dřímoty.

Slabé ranní slunce ho našlo dřímat ve vytopeném kupé osobního vlaku. Podle jízdního řádu měl osobák dorazit do Drieni až za osm hodin, ale čekat na rychlík a budit tak pozornost na žilinském nádraží si netroufal. Nakonec byl vděčný své netrpělivosti. V téměř prázdném vagónu si nikdo nevšiml chlapce spícího na lavici s napěchovaným vakem pod hlavou.

Nádraží v Drieni zahaloval soumrak; slabě osvětlená čekárna sice vábila pokračovat ve spánku, Ivan však volil raději obezřetný průzkum možností, jak se co nejdříve dostat k hotelu Na Kamenci. Vyptávat se v nádražní kanceláři by byl zbytečný kotrmelec několik kroků před vytouženým cílem. Raději obcházel autobusové zastávky a v přítmí dlouho luštil doby odjezdů. Zjištěná skutečnost jím hluboce otřásla: autobus k hotelu Na Kamenci odjíždí až po jedenácté hodině večer.

Co si počne v noci uprostřed hlubokých hor?

Skličující myšlenky zahnaly tři obložené žemle z bufetu. Bez pocitu hladu je pohled na svět o nějaký ten paprsek jasnější, uvažoval. Když chvilkovou pohodu znásobí objevováním něčeho neznámého, nijak se tím už nemůže prohřešit proti rozhodnutí, které v něm dozrálo v strážném domku skladiště.

Vydal se na obhlídku ztemnělého města.

Podivil se upravenému náměstí s množstvím výbojek na vysokých sloupech. Namodralé světlo ozařovalo nevelký, sněhem zasypaný parčík. Uprostřed něho stála ohrada z desek, kterými pronikaly paprsky světla a ozývaly se rány kladiv a polohlasný zpěv.

Pomník, okamžitě si vzpomněl na řidiče Ojojoj.

Popošel k ohradě a po chvilce váhání otevřel dveře mezi deskami. Oslnivý záblesk světla svářečky ho udeřil do očí. V úzkém prostranství se pohybovali dva muži. jeden z nich, s ochrannou maskou na obličeji, odložil nářadí a narovnal se. Druhý, s bradkou a ve svetru s rukávy navzdory tuhé zimě vyhrnutými, bušil dřevěnou palicí do mosazných plechů.

Pomník se zdál téměř dokončený; na nakloněné rovině mosazných tabulí stály tři postavy v nadživotní velikosti, rameny se opírala jedna o druhou, velké ruce jim strnule visely podél těla a obličeje měly obráceny k pravému rameni. Za postavami se rýsovala sténá, či spíše náznak hory, která v hyperbolických křivkách měla čnít kdesi vysoko nad hlavami tří postav.

Svářeč si sundal masku z hlavy a všiml si nerozhodně postávajícího Ivana. Poklepal na záda vousáče.

„Koukej, Tubus!“ odkašlal si. „Avízo na kolaudaci?“

Vousáč si rukávem svetru důkladně utřel obličej, či přesněji jediná nezarostlá místa – čelo a nos, a usmál se.

„Čas radosti, veselosti!“ zaburácel. „Večeře?“

„Prosím?“ nechápal Ivan.

„Posílá tě Holcová, ne? Čááás rááádosti véééselosti…“

„Náhodou jsem nahlédl…,“ lekl se Ivan a zacouval ke dveřím.

„Tubus si myslí, že tě poslala Holcová, kuchařka z Koruny. Chodíváme tam na večeři a… zkrátka, my neznáme fajrunt, makali bysme tu i do půlnoci, tak si kuchařka zvykla pro nás vždycky někoho poslat…, kohokoli, kdo má tu smůlu a dostane se jí na dohled,“ vysvětloval svářeč.

„Co jsem říkal, Tubusi? Nakonec to bude kolaudace.“

„Hahaha,“ zaburácel bas, který by hravě mohl soupeřit s výstřely kanónů. „Raději poslouchám o čase radosti, veselosti. Co bys rád, příteli?“

K tomuto muži pocítil Ivan důvěru.

„Slyšel jsem o vašich sochách,“ zamumlal. „Chtěl jsem je vidět. Nezlobte se.“

„U čerta!“ zaburácel bas. „Zlobit se? Jen jestli mě netaháš za nos…, ale na takového nevypadáš, co? Hahaha. Jen se podívej, beztak mi tu dělají lidi ve dne jeviště.“

„Nejsem odtud,“ osmělil se Ivan.

„Ba. A slyšel jsi o pomníku? To už je, panebože, reklama, slyšíš, Grizzly?“

Grizzly, neznámo proč takto pojmenovaný, mlčky přikývl a začal ukládat nástroje do bedny.

„Odkud jsi?“ zajímal se vousatý.

„Až od Bratislavy,“ zabručel Ivan. Ukázal na sousoší. „To za nimi je Černá skála?“

Vousáč spustil hromobití, to znamená – rozkašlal se. Až potom ukázal na svoje dílo. „Symbol hornaté krajiny, příteli. Ale raději se neptej, dost jsem se už navysvětloval těm utřinosům z různých komisí. Zkrátka, přečetl jsem si všecko o odboji v Driení, a to je – nu, moje představa. Jiný výtvarník by to viděl jinak. Hahaha! Černá skála? Příteli, já nejsem alegorisía, opravdu ne.“

„Mne…,“ Ivan zrozpačitěl ještě víc: pronikavý, divně pozorný pohled vousáče ho nutil uhýbat očima.

„Mne to zajímá proto, že o vás mluvil jeden šofér. Vezl vám pláty…“

„Ojojoj!“ zahučel vousáč.

„No… takový! Samé ojojoj.“

„Ojojoj!“ uhodil Ivana po zádech. Vzpomínka ho očividně potěšila. „Ojojoj! Slovensko, rodná zemi moje, malá jsi, všude potkáš známého. Ojojoj! Panebože, přísahám – dobrý chlap. Znáš ho?“

„Svezl mě stopem,“ vyhýbavě odpověděl Ivan. Grizzly zavěsil na bednu zámek jako pěst a odešel ke dveřím.

„Nandáme si do krku, Tubusi!“

„Čas radosti, veselosti! Kam máš namířeno, příteli?“

„Na Kamenec, autobus mi jede…“

„Před půlnocí! Všecko znám, už se v tomhle místě potloukám tři týdny. Nuže pojď na pečínku, jestli nemáš nic lepšího na práci!“ Pořádně rozveselený strčil do svářeče.

„Tenhle mi tu chyběl. Holcová bude naměkko.“

„Ale jdi, Tubusi!“ zarazil ho Grizzly. „Myslíš, že dojetím rozšíří svůj objem?“

„Hahaha! Tys tomu dal. Hahaha,“ burácel bas bez ohledu na to, že několik kolemjdoucích se za nimi pohoršeně ohlíželo. Ivan, načisto popletený, šel, spíš se nechal vléci vousatým obrem.

„Pří tel íčku, ty máš obličej jako otevřenou knihu, jakmile se naskytne příležitost, tak si ji vymodeluju. Chceš?“

„Nemám tolik času…“

„Tak pojď s námi. Hahaha. Holcová vyvalí oči… Ej, pokud si je už neutopila v tuku, naše živitelka dobrá.“

Zpočátku se Ivanovi zdálo, že se dostal do zajetí dvou potrhlých umělců, na které občas slyšel hubovat babičku. Ale když se dostali do hostince Koruna, tak se uklidnil. Zjistil, že oba umělci jsou přátelští a s náhodným známým mají pouze jediný nekalý úmysl: překvapit kuchařku Holcovou.

Přílišné množství událostí za posledních čtyřiadvacet hodin otupilo Ivanovu ostražitost i vypěstovanou nedůvěru. Poddal se, nic horšího ho už stihnout nemůže, než že ho odhalí a zavolají prvního esenbáka, který se ukáže na ulici. Podvědomě zatoužil i po takovémto rozuzlení.

Vousatý sochař zavolal číšnici a šeptem jí něco vysvětloval. Děvče se úkosem podívalo na Ivana, mrklo na něho a vyšlo z jídelny.

„Teďka,“ přikázal vousáč, „na chvilku ukryj svou výraznou tvář. Ne pod stůl, přítelíčku, založ si ji do dlaní a dělej, jako by se tě nic netýkalo. Ostatní nech na mně!“ znovu se rozburácel smíchem.

„Tubusi!“ vyčítavě připomenul Grizzly.

„Demižon červeného!“ připomenul sochař.

„Po kolaudaci.“

„Třeba. Ale tohle si nenechám ujít.“ Ivanovi docela vyhovovalo opřít §e lokty o stůl a zakrýt si obličej dlaněmi. V okamžiku usnul, ale zadunění mocného basu ho opět probudilo.

„Věříte na duchy, paní Holcová?“

Sytý ženský hlas pichlavě odpověděl:

„Od té doby, co vás znám, mistře, věřím už jen na čerta.“

„Mně se zase,“ posměšně protahoval bas, „od vašeho kulinářského umění vrací vnitřní zrak. Vidím až do podstaty tvarů. Všímám si obsahu živé i mrtvé hmoty. A, určitě zase jen díky vašemu guláši, začínám být spiritistou. Milá paní Holcová, máte silné srdce?“

Ivan cítil, jak mu pevná ruka brání odtrhnout dlaně z tváře a zdvihnout hlavu. Nezbývalo nic jiného než se podřídit.

„Mistře!“ výčitka v ženině hlasu se zněkolikanásobila. „Na plotně mám řízky!“

„Počkají!“ zaduněl hlas. „Pamatujete se, jak jste mi ukazovala tu momentku, podle které jsem vám mě! vymalovat pěkný portrét?“

„Panebože, ano. Nabídka platí dál!“

„Demižon červeného vína?“

„Samozřejmě..“

„Portrét vám může udělat kdejaký mazal,“ opovržlivě se ozval bas. „Já jsem umělec, milá paní Holcová. Rh! Konečně, možná že ani ne dobrý umělec… Ale co! Zkrátka, udělám vám bustu, panebože přísahám, bustu.“

„Podle fotografie?“ zašvitořil ženský hlas.

„Čerta, paní Holcová. Ne bustu čerta, jak si myslíte. Tu tvář podle modelu. Originálního.“

Sejmul Ivanovi ruce z obličeje. Chlapec zdvihl hlavu a podíval se na ženu před sebou.

Rozložitá žena v bílé zástěře, s malým čepečkem nad hustými černými vlasy, s dobráckou tučnou tváří se zapotácela a přiložila si ruce k prsům. „Topas!“ vykřikla.

Ivan si olízl rty. Jakým podivným jménem ho to oslovuje?

Na ženě bylo zřetelně viděl, že se jen stěží drží na nohou. Grizzly vyskočil a přisunul jí k nohám židli a zlostně se podíval na zaraženého vousáče. Žena se posadila a bezmyšlenkovitě hleděla na pobledlého chlapce. „Ty jsi Jožka Topas…,“ opakovala.

„Jmenuji se Kremeň,“ vzpamatoval se Ivan. První myšlenka, která mu proletěla hlavou – chytit vak a vyskočit ke dveřím, utíkat, utíkat! Snad by to i udělal, kdyby ze ženiných úst vyklouzlo jméno Chrúst. Takto jen naprázdno polykal a zpytavě bloudil očima po udivených umělcích.

„Ne, ne! Jsi Topas!“ trvala žena na svém.

Po chvíli se uklidnila, červeň se jí vrátila na tváře, pohodlněji se usadila na židli a silné ruce položila přeci sebe. Dokonce se i usmála, mateřským zrakem pohladila rozpačitého chlapce.

„Panebože, kdo by si to jen pomyslel? Taková podobni Taková podoba, jako bych ho skutečně viděla.“

„Že ano?“ vmísil se Tubus. „Hned jak k nám vešel do ohrady – tvrdí, že není zdejší, paní Holcová – i slepý by si musel všimnout shodných rysů.“ Mozolnatou rukou přejížděl Ivanovi po tváři. „Slovanské čelo, nos… Všimněte si té lícní partie, i té klasické rýhy mezi obočím! Matka příroda si s námi někdy zažertuje, paní Holcová, a my, ubožáci, se nestačíme divit.“

Oba sochaři si Ivana prohlíželi jako výstavní exponát; pozornost, kterou Ivan nenáviděl ze všeho nejvíc. Kdyby tak mohl vykřiknout: Raději bych se podobal orangutánovi!

„Jmenuji se Ivan Kremeň,“ ohradil se nazlobeně. „Topas, takové jméno jsem nikdy neslyšel, fakt.“

„Pravda, pravda,“ bezmyšlenkovitě vzdychala kuchařka Vzápětí zdvihla hlavu a znovu se pozorně zahleděla na chlapce. „Čím je tvůj otec, jak se jmenuješ? Ivan?“

„Soustružnike…,“ zajíkl se Ivan. „Totiž…, on už není“

„Není? Jak to myslíš?“

„Tak!“ vzdorovitě pohodil hlavou. Oba umělci si vyložili jeho odpověď po svém. Vousatý mu povzbudivě stiskl loket. „Velmi se podobáš jednomu… ehm… dobrému známému naší drahé živitelky, příteli. Chtěl jsem ji překvapit, proto jsem tě sem pozval, to jsi už jistě pochopil z našeho rozhovoru! Ale tvou skicu si udělám, nenechám tě uletět jako ptáčka z klece. Přiznej se, že přemýšlíš, jak vzít roha! Hahaha! Konec představení, paní Holcová. Nezlobte se…,“ rukou si rozpačitě hrábl do husté bradky a pořádně se za ni zatahal.

Kuchařka však nemínila jen tak odejít.

„Pravda…, Topasovi by dnes táhlo k padesátce…, ale taková podoba.“

„Tubus ji pokládá za hříčku přírody,“ zamumlal Grizzly.

Tím zase povzbudil kuchařku. „Ivane! Nebyl někdo z tvých příbuzných v těchhle horách? Za povstání myslím, jako partyzán.“

„Ne,“ prodralo se Ivanovi sevřeným hrdlem. „Aspoň o tom nevím.“

„Přitom zná pověst o Černé skále,“ připomenul bradatý Tubus. Kuchařka vyskočila a vyběhla z jídelny.

„Kdo může být ten Topas?“ zašeptal Ivan. Vousáč se dobrácky ušklíbl. Než se stačila Holcová vrátit, stručně vylíčil, jak ho po jejich příchodu poprosila, aby jí podle rodinného snímku namaloval portrét mladíka. Čím jí byl, to mohl sochař jen tušit: zřejmě jí v mládí velmi přirostl k srdci. Dozvěděl se jen, že mládenec bojoval v partyzánském oddílu Odplata fašismu a, podle kuchařčina smutku, se pravděpodobně nikdy nevrátil do doliny, v níž ležela rodná ves Holcové – Hrabina. Nejspíš zahynul na Černé skále u Kamence.

„Podívej se!“ kuchařka položila před Ivana zažloutlou, trochu ohmatanou fotografii. O totožnosti jmen Topas a Kremeň nemusel mít Ivan pochybnosti: na parádní židli sedí důstojný sklářský mistr, vedle něho stojí nemladá, nestará Terezie Kremeňová, s rukou položenou na rameni útlého synka Jozefa. V pravém dolním rohu je vepsáno kostrbatým babiččiným písmem: Listopad 1943.

„Jako bych to byl já…,“ pokusil se o úsměv Ivan. Uvědomil si, že místo přirozeného úsměvu mu zaškubala rty nervózní křeč.

„Ta podoba! Ta podoba!“ opět vzdychla kuchařka.

„Řekne mi konečně někdo, kdo vlastně byl ten… Topas?“ Ivan překonal úlek, ale fotografii si nevzal, roztřesenou rukou by ji nedokázal zvednout z ubrusu.

„Dobrý člověk. Partyzán. Nadarmo se neříká, že nejlepší lidé umírají nejdřív…“

„Umřel tedy?“

„A ani o hrobu nevíme.“

„Chodíval do Hrabiny… se zásobovači?“ vyhrkl Ivan. Kuchařčiny oči se podivně zajiskřily. Znovu se pozorně, nevěřícně zahleděla na chlapce.

„Ano, chodíval. Odkud víš o Hrabině?“

„Zná historii Černé skály,“ připomenul sochař.

„Četl jsem o tom,“ zamumlal Ivan. Pozor na jazyk, takhle se nejspíš prozradíš! „Co se toho všude napsalo!“

„Má namířeno na Kamenec,“ dodal Grizzly. Něco tuší, blesklo Ivanovi hlavou a rozhlédl se po svém vaku.

V temném téměř prázdném autobuse ho naplno přepadaly truchlivé myšlenky. Ještě se podívá na dějiště otcovy zrady a potom… Ne-mys-let! Ne-mys-let! Pokoušel se rozeznat temné zasněžené hory za oknem, ale obraz se mu sléval do rozmazané skvrny. Nad vrcholky se rozpoutala vichřice.

V. ROZRUCH V HOTELU

V pokoji číslo 218 zhaslo světlo. Venku kvílela vzdálená vichřice; kdesi lámala vrcholky borovic a smrků a zanášela k hotelu zvuky podobné slaboučkým výstřelům i škrábání kovu po skle. Ďufy obrátil hlavu do tmy. Pokoušel se na černé obloze rozeznat hvězdy, ale byla hustě zatažena mraky, a tak kromě temné plochy neviděl vůbec nic. Kam se zatoulal tulák Ivan? Zřejmě už na Kamenec nedorazí.

Rekonstrukci případu Černá skála tedy udělají bez Ivana. Škoda. Pohled na dočista zpitomělého přítele by vynahradil všechna zklamání, která se činorodému individuu přihodila za dnešní den. Eh! Smutně se převalil na posteli. „Spi!“ zamumlal Peter.

„Nemůžu, aby do něho hrom bacil,“ vzdychl si upřímně. „Slyšíš ten Šprtounův koncert?“ Botka na druhé straně pokoje pochrupoval jako člověk čistého svědomí, vyrovnaný se se všemi problémy trápícími jiné, méně důvtipné mozky.

„Nevymlouvej se na Jana, když tě žere pocit, že jsi plácal hlouposti,“ Petrův jasný hlas prozrazoval, že i jemu jsou zatím odepřeny požitky snů.

„Nic určitého jsem přece netvrdil, nemohl jsem proto…,“ ohradil se.

„Nevykládej, Dufy. Známe se už asi deset let.“

„Dvanáct; ještě z materské školy. Co to má s tím ale společného? Mne ti, člověče, neštve to, že mistr Kremeň není Chrúst; jestli si něco takového myslíš, tak si dej do novin inzerát na výměnu hlavy. Zkrátka, nevyšlo to, jak jsem očekával…, a teď ještě ke všemu i Ivan…“

V pokoji na chvilku zavládlo ticho, dokonce i Šprtoun chrápal o stupínek slaběji.

„Tobě tečou nervy jen při setkání s nějakým blbým fašounem, co?“ zamumlal Ďufy po chvíli.

„Tekly,“ klidně připustil Peter. „Udělal jsem volovinu.“

„Ale vůbec ne, Petře. Kdyby sem ale zase zabloudili, tak jim dát po hlavě…“

„Ale ano. Těchhle těch si člověk nemá vůbec všímat.“

„Tak proč jsi…?“

„Co já vím? Přišlo mi líto… Chrústa. My jsme mrtvému křivdili. Říkali jsme – Chrúst, a mysleli jsme vždycky – zrádce.“

„Zpočátku i Ivanovi…“

„Ano, jenže tomu se můžeme omluvit, jak se ale omluvíme mrtvému? Novinář napíše článek, napíše, že zrádce nebyl zrádcem, ale pořádným partyzánem. Kamarádi uctí jeho památku, budou na něho vzpomínat jen v dobrém, přijdou i za jeho blízkými a budou o něm vyprávět. A my? No, co my?“

„Ach maminko!“ ozvalo se z druhého konce pokoje. „Kdybys věděla, mezi jakými cvoky musí bdít tvůj milovaný syn!“ Přes určitou rozmrzelost v hlasu se nezdálo, že by nesouhlasil s Petrem. Zazněly cupitavé kroky. Šprtoun se přišoural blíž a sedl si na pelest Petrovy postele.

„Teď tě všechno znovu začíná mrzet, co?“

„Jo,“ drsně odsekl Peter.

„Chceš říct, že jsme stále něco dlužni?“

„Chci říci, že se vyplnilo to, čeho jsem se nejvíce obávala. Ubližovali jsme čestným lidem. K čertu, jaké my na to máme právo? Snad proto za nás bojovali a umírali, abychom jim jednoduše nevěřili? Chlapci, nechápete?“

„No, kvinteto se opravdu nějak zvlášť nevyznamenalo.“ připustil Ďufy. „Nejhůř se zachoval Ivan; to neříkám proto, že bych chtěl všechnu špínu vylít na kamaráda. Co se týká Chrústa, mám návrh.“

„Poslouchám,“ se zájmem poznamenal Šprtoun.

„Musíme to ještě prodebatovat se správcem Janíkem,“ trochu se ošíval lovec náhlých nápadů. „O prázdninách by nám mohl pomoct najít nějakou brigádičku. Pro celé Kvinteto. Dva tři týdny budeme makat, a za to, co vyděláme, můžeme dát postavit Chrústovi pomník. Pravda, pokud někomu nezaťukalo na čelo něco moudřejšího,“ dodal opatrně.

Petr se Šprtounem mlčeli.

„Tak co je?“ znepokojil se Ďufy. „Shnily vám jazyky, nebo ctěný Šprtoun má strach, že mu od lopaty ztvrdnou ruce a změkne mozek?“

„Ne,“ ozval se Šprtoun. „Jen přemýšlím, odkdy jsi ty začla dostávat celkem solidní nápady. Za předpokladu, že všechno vzniklo v tvém vlastním planetáriu, souhlasím. Zatím ještě neblahopřeji, protože si musím ověřit, zda jsi někde nekradl myšlenky.“

„Dost,“ zahnal Peter další hádku. „Ďufyho návrh předložím na první poradě Kvinteta po návratu do Sklenné. Hlasuji samozřejmě pro. A zítra se jménem spolku omluvím mistrovi Kremeňovi.“

Ďufy ve tmě zoufale zalomil rukama.

„Pošli mi doporučený dopis, až tě konečně přejdou výčitky svědomí! Do té doby s tebou už nebudu rokovat na nejvyšší úrovni.“ Vstal z postele, otevřel okno a zahleděl se na slabě osvětlené prostranství před hotelem. Rozhodl se neposlouchat tichý šepot mezi Petrem a Šprtounem. Sekli jsme se. Dobře! Ale Peter by už s takovou starobabskou lamentací mohl opravdu přestat! Není divu, že si s ufňukanou Danou tak dobře rozumějí!

Hukotem větru pronikl k hotelu monotónní rachot motoru drápajícího se zasněženou silnicí na nejvyšší obrátky. Kužel světla reflektorů dopadl na betonové parkoviště, vzápětí se ze tmy vynořil chrčící autobus a zastavil na křižovatce, vzdálené asi sto metrů. Motor ještě několikrát zakašlal, ztichl a světlo reflektorů přeťaly čtyři stíny choulící se do kabátů před vichrem. Rychle pospíchaly k budově. Poslední, už půlnoční návštěvníci hotelu Na Kamenci.

„Ivane!“ vykřikl bezděky.

Vítr mu odtrhl slovo od úst a jako útržek ho odnesl do trny k vrávorajícím postavám. Jedna z nich se zarazila a bleskově skočila do tmy.

Peter se znepokojeně posadil na posteli.

„Nech ho být!“ uklidňoval ho Šprtoun. „Další Ďufyho extrafór. Ale to je celkem naivní, Ďufynko! Ivan nepřijede pravidelným spojem.“

„Krk dám za to, že to byl on,“ zlostně křičel Ďufy.

„Extrafór číslo tři? Vymysli si něco chytřejšího. Kremeň sem přijede stopem až zítra ráno…, pokud už nedrkotá zubama pod peřinou na Pernici.“

Ďufy si ho nevšímal. Upřeně se díval do tmy. Nemohl se mýlit. Místo čtyř postav přicházely k osvětlené bráně hotelu jen tři. Kdyby aspoň tma nebyla tak hustá. Na tvář mu padly drobné vločky sněhu.

„Ivane! Hej!“ zakřičel z plných plic.

„Panebože,“ nervózně vzdychl Šprtoun, „jestli mě už chceš opravdu vyhecovat, udělám ti radost, ale nemusíš kvůli tomu vzbudit celý hotel. Kde jsi ho vlastně viděl?“

„Musel to být on, namouduši.“

„Právě proto, chytrá hlavo! Před kým utíkal ze Sklenné? Před námi, chápeš? Víš co on teďka udělá? Můžeš si ho hledat o půlnocí…, pokud jsi neměl před očima fatamorgánu.“

„Nejsem slepý!“ rozzuřil se Ďufy. Všiml si, že se Petr chvatně obléká; vynechal zbytečné otázky a sáhl po kalhotách. Oblečeni se vyřítili z pokoje.

„Utíkej do vestibulu!“ přikázal Peter.

„Nejdřív snad…“

„Já půjdu za správcem, ty bys jen vzbouřil celé poschodí.“

Zaklepal na dveře správcova pokoje. Otevřeli mu okamžitě. Alois Janík s ostatními dospělými seděli kolem stolu nad kupou fotografií a tvářili se jako srdečnost, která půjde odpočívat hodně pozdě. Několika větami jim řekl o Ďufyho objevu.

Jediný, kdo nebyl překvapen, byl – Ivanův otec. Vyměnili si s Janíkem chápavé pohledy, a to už správce hotelu sáhl do skříně a dával na stůl elektrické lampy. Pohyby a jednání dospělých Petra zarážely; zejména bývalý horolezec, který na chvilku zůstal v pokoji s chlapcem sám, nepodlehl zbytečnému chvatu. Rozvážně si zašněroval vysoké boty, oblékl si větrovku a vzal do ruky hůl. Přes ramena si uvázal stočené silonové lano a upevnil si kožený opasek se skobami kolem pasu. Potom s plnou náručí lamp zamířil k vestibulu.

„Myslíte, že to všechno bude třeba..?“ Peter nedopověděl, jen se nesměle dotkl výstroje.

„Kdoví,“ suše odtušil Janík. „V horách musíš mít všechno s sebou. Zbytečný návrat může znamenat víc než neúspěch,“ zarazil se, potom se povzbudivě usmál. „Nemůže být ještě daleko.“

U recepčního pultu přešlapoval netrpělivý Ďufy; místo rozjasněného obličeje, který by měl signalizovat hrdost nad sokolím zrakem, se ve svědě zářivky rýsovaly bledé tváře, náhle propadlé úzkosti.

„Měl jsem přece jen pravdu,“ ukázal na trojici s plnými kufry. „V autobusu…,“ těžce polkl. Slova se ujal muž, podle vzhledu otec asi sedmnáctiletých zvědavých dcer – dvojčat.

„Ve Velkém Drieni k nám přistoupil do autobusu chlapec, asi patnáctiletý. Cestujeme celý den až z jižních Čech, rychlík měl zpoždění, byli jsme unavení, takže jsme si chlapce nijak zvlášť nevšímali. Ale když sem nepřišel, nevím, nevím, snad zamířil k nějakému jinému objektu.“

„Žádný jiný tu není,“ zasáhl Janík. „Nevšiml jste si, kterým směrem vyběhl?“

Ani otec, ani dcery si v prudkém, do očí šlehajícím větru nevšimli ničeho, jen stavení hotelu, janík se rozhlédl po přítomných. Kromě Petra a Ďufyho přišli ještě Jozef Kremeň, nadporučík Gazdík, Cyril Kováč, novinář Turin a učitel matematiky. Poslední dostal i první úkol: postarat se o to, aby náhodou nevyšla do noci babička.

Správce hotelu rozdělil lampy. Po krátkém váhání přibral ke skupince dospělých i Ďufyho s Petrem; půjdou v jeho stopách. Sklářský mistr s Cyrilem Kováčem a s nadporučíkem se vydají směrem na Královou. Možno předpokládat, že terénu neznalý utečenec se vydá právě tam. Horolezec se dvěma chlapci a s novinářem odejdou na jihovýchodní svah Černé skály. Recepční oznámí horské službě žádost o pohotovost a po hodině případného neúspěšného hledání okamžitý zásah v okolí Kamence.

Venku začalo hustě sněžit. Dvě trojice vyšly do tmy; chvilku se ještě rýsovaly siluety jejich postav, potom jen blikotavá světla lamp. Nad bílými svahy se neslo volání Ivanova jména, až zvuky zanikly ve vytí větru…

Šprtoun krátkozrakýma očima civěl do tmy a pokoušel se zahlédnout aspoň záblesk světla. Úzkost mu stahovala hruď. Jestli se tato dětská, ano, ubohá dětská hra změní v tragédii, bude se pokládat za jednoho z viníků. Krucinál, bylo třeba napodobovat Nera Wolfa nebo Hercula Polrota a blýskat se před Kvintetem výsledky vlastních dedukcí? Měl rovnou zajít za Ivanem Kremeněni, všechno vyklopit na rovinu a nenechat ho vyvádět jako zbaveného rozumu.

Pocítil na rameni ruku. Starý učitel se zřejmě užíral stejnými výčitkami. „Doufejme, Janko…,“ řekl tiše. „Jistě všechno dobře dopadne. Jestli najdou jeho stopu, začnou hvízdat na píšťalky.“

Namísto slabých očí aspoň napínat sluch! Sprtoun si s hrůzou uvědomil, že naslouchá vlastnímu šepotu: – První obětí Černé skály se stal tehdejší správce hotelu Šťovčík. Neznámo proč vyšel za nevlídné zimní noci ze svého služebního bytu a vydal se po stezce na jihovýchodní straně. Pravděpodobně se mu zdálo, že odtud slyší volání zbloudilého turisty o pomoc. Nestalo se prvně, že noc zastihla opozdilce mezi balvany a nezkušený človíček se bál pohnout z místa, aby se někde nezřítil… bál se pohnout z místa, aby se někde nezřítil… bál se pohnout z místa, aby se někde nezřítil… – Zdálo se mu, že zdálky slyší hvízdání. Vítr, nebo…?

VI. KLETBA ČERNÉ SKÁLY

Zděšení, které Ivana zachvátilo, když zaslechl tak dobře známý hlas, umocněný obrysem Ďufyho postavy v o světleném okně, způsobilo, že se poslední plán rozsypal jako křehké sklo žárovky při nárazu na kámen. Po výkřiku se na okamžik rozhostilo ticho. Ivan těžce dýchal, plíce se mu draly do hrdla, jen vyskočit. Podvědomě uskočil do stínu lesa a několik minut, zabořen po kolena ve sněhu, se neodvážil ani pohnout, až se konečně přinutil klidněji uvažovat.

Cestou k autobusu se rozhodl navštívit nejdříve správce Janegu. Pokud by mu štěstí přálo a onen muž by ještě pracoval v hotelu, chtěl se vyptat na cestu k Černé skále a na mnohé nejasnosti, které ho v posledních dnech nepřestávaly sužovat. Za bílého dne chtěl vystoupit jihovýchodním svahem až k propasti.

Kvinteto ho tedy předběhlo. Na nešťastném místě si chtějí zopakovat celý případ a oznámit skutečné jméno zrádného partyzána. Na tento výlet se určitě dlouho připravovali – a před ním to dokonce tajili. Co jiného mohl očekávat?

Člověk má věřit jen sobě samému.

Ze všech stran ho obklopovala tma. Rozeznal bílý pás testy, vysekaný napříč lesem; nerozhodně se pustil k ní a při chůzi se snažil zorientovat. Dokázal pouze to, že ho napadly myšlenky na dlouhé, smrtí končící bloudění v nekonečném lese daleko od skály. Zapadl až po pás do sněhu, tváře si poškrábal o rampouchy visící z větví jedlí a do bot si nabral sníh. Konečně se mu podařilo postavit se na udupané cestě.

Zapraskaly větvičky, zaznělo divné, zlostné zafunění a dva tři kroky před Ivanem se mihl po cestě mohutný stín. Chlapec uskočil a až po chvíli si uvědomil, že asi vyrušil jelena – samotáře. Ale kde by se v blízkosti lidského obydlí pohyboval jelen? Spíš to byl divočák, nebo… vlk? Co když nablízku bloudí smečka vyhladovělých vlků? Napadly ho všechny hrůzostrašné příběhy facka Londona o pronásledování osamělého lovce. Obrátil se a popošel několik kroků směrem k rozsvíceným oknům hotelu. Pokusí se nenápadně vklouznout pod přístřeší a vyčkat do svítání.

V okolí stavení se roztancovaly malé světlé body jako svatojánské mušky za teplého srpnového večera. Ztrácely se za stromy a vzápětí se objevovaly, půlnoční ticho proťaly výkřiky. Ze shluku hlasů jasně rozeznal své jméno. Přece jenom ho zpozoroval ten otrapa Ďufy a jistě na něho vyhnal každého, komu se zachce chytit syna zrádce!

Zapomněl na zimu, na sníh v botách i za límcem košile, na těžkou únavu, která mu stále víc svazovala nohy a zamlžovala zrak. Rozběhl se vzhůru po cestě, nedbal na pády, vztyčil se opět a dral se dopředu.

Na okamžik zaslechl volání hlasů, ale když se zastavil. zněly už blíže, neuvěřitelně blízko.

Cesta se rozšiřovala; pokud mohl usoudit, byla před ním široká planina. Pokusil se uhnout doprava, ale nohy mu propadly do jámy, vak mu vypadl z rukou. Ocitl se v hluboké závěji a měl co dělat, aby se stačil zachytit výčnělku skály a doplazit zpět na cestu. Hlasy pronásledovatelů se stále přibližovaly; slyšel pronikavé hvízdání píšťalky, Petrův a Ďufyho křik. Do něho se mísil neznámý hlas, patřící pravděpodobně někomu dospělému.

Nemá jiné východisko: jistě narazili na jeho stopu ve sněhu a už ji neztratí. Zbývá mu pouze udržet si náskok. Třebaže už téměř necítil zdřevěnělé nohy, přinutil se k poklusu. Kolenem narazil na překážku. Kámen, vlastně velký balvan. Sotva se stačil odvrávorat dalších pět šest kroků, narazil do dalšího.

Hrou náhody se ocitl na mírném svahu Černé skály.

Už ani nevnímal pády, ani palčivou bolest na čele ze zranění při havárii. Mysl se mu upřela k jedinému cíli: Dosáhnout vrcholu skály dřív, než ho chytí! Do těla se mu opřel prudký vítr, pokoušel se ho porazit dozadu. Každým krokem ho stále bolestivěji píchalo v hrudi. Hukot vichru zdálky zesílil; připomínal temnou, všechno pohlcující pec ve sklárně. Živel sevřel drobnou lidskou figurku do náručí a začal si s ní pohrávat.

Ivanovi se opět smekla noha. Ostrá bolest mu pronikla až do mozku, přestal vnímat bělobu s černí kolem sebe, před očima mu vzplanula obrovská vatra. Černožlutý plamen mu ožehl vlasy. Pokusil se postavit na nohy, ale bolest ho znovu srazila do sněhu. V kotníku pravé nohy cítil bodání žhavých jehel. Píchání postupovalo až k bedrům. Zlomenina, v nejlepším případě výron, uvědomil si vzápětí. K vrcholu se už asi nedostane.

Vzlykl, zaťal zuby a začal se plazit dopředu. Bolest se změnila v tupé svírání kloubu. Hlasy, rozmetané vichřicí, se staly zřetelnější. Ďufyho vysoký, pronikavý tenor všechny překřičel, ale rozumět bylo jen jednomu: jménu Ivan.

Plazil se stále kupředu, stále výš. Černá skála volá: kletba se musí vyplnit do posledního písmene. Nepovolané vábí a zahubí.

Petrův dunivý bas se ozval docela blízko. Přehlušil ho vítězoslavný výkřik Ďufyho. Po sněhu začaly klouzat pásy světla; kroutily se jako červi v plamenech. Kdyby aspoň píšťalka umlkla; zařezává se do mozku, lebeční kost se bortí pod tlakem toho nebozezu.

Našli ho ležet sotva deset metrů před propastí, na místě, kde před třiceti lety přervala ocel život prvního z odvážné čtveřice – velitele Marka.

Ve slabém světle baterek si Ďufy poprvé pořádně všiml správce hotelu; do této chvíle byl pro něho drobounkým, vysušeným mužíčkem, pírkem, který se dal na horolezectví zřejmě jen proto, že ho na skále musel udržet i obyčejný motouz. Pokud měl v očích rozložitého pátrače cenu muže, tak jen jako svědek dávných událostí. Teď si uvědomil, jak zdání klame.

Janík se sklonil nad ležícím tělem, chvilku mu zkoumal puls, potom si ho opatrně přehodil přes rameno a začal sestupovat po stezce. Nezdálo se ani, že by potřeboval světlo. Kilometr, který skupinu odděloval od hotelu, přešel rázným rovnoměrným krokem, sotva mu novinář s oběma chlapci stačil.

Od hotelu se odpoutala osamělá postava a šla jim vstříc. Šla zrovna tak klidně, rozvážně, jako by nenesli tělo jeho bezduchého syna. Až ve vestibulu si Ďufy všiml podivné změny v tváři sklářského mistra. Cosi jako dojetí se usadilo kolem kremeňovských tvrdých úst a oči se mu podezřele leskly.

V oslnivém světle Ivan procitl. Viděl známé tváře, sklánějící se nad ním. Zatoužil, aby to všechno nebyla pravda, jen halucinace, které se mu zjevovaly na posledním úseku těžké cesty. Vnímal tlumené hlasy, cítil, jak mu někdo citlivýma rukama vyzouvá boty a bolest v kotníku ho opět ponořila do lehkého bezvědomí. Poslední, čeho si ještě stačil všimnout, byly horečně se lesknoucí oči Dany Matejovové; viděl v nich tolik strachu, že se téměř pokusil o úsměv.

Procitl uprostřed tmy a ticha. Zdálky k němu doléhaly hlasy, ale nepokoušel se jim rozumět. Dlouho se díval před sebe až si uvědomil, že upírá oči na strop, rozdělený proužkem světla, deroucím se roletou na okně.

Nu, dostali ho. Nadzvedl se na loktech. Trhavá bolest v kotníku se znovu ozvala. Vystrčil nohu zpod pokrývky a všiml si, že má na ní silnou vrstvu obvazu. Na nočním stolku u hlavy zahlédl několik lahviček, misku a odloženou injekční stříkačku. S pocitem hlubokého zahanbení poznal, že ho stačili i převléci do hedvábného proužkovaného pyžama.

Sáhl si na čelo. Bylo rozpálené. Při hlubším nadechnutí ho v hrudi bolestivě píchalo. V ramenou cítil slabost, nesmírnou slabost až k pláči.

Zamhouřil oči. Tlumené hlasy se staly srozumitelnější. Ozývaly se ze sousedního pokoje. Nezajímaly ho, nezajímalo ho nic jiného na světě než předtucha hanby, kterou bude muset podstoupit, když se mu kolem postele shromáždí celé Kvinteto. Jak se sem dostal otec s babičkou? Při návratu ji neviděl, ale z vedlejší místnosti pronikl hlas, který nemohl patřit nikomu jinému na světě. Zřejmě uplynula dlouhá doba, než se probral a… zatím… přijela, nebo…?

„Když se na tebe tak cize díval, jako bys ani nebyl jeho otec… Tehdy sis toho měl všimnout, Jozefe!“ zněl přísný hlas babičky. Ivan zbystřil pozornost. Někdo, zřejmě otec něco tiše namítal.

„Děti objevují svět ve svých rodičích. A když oni zklamou, svět se jim rozbije na střepiny…,“ pokračoval hlas staré ženy.

„Udělal jsem chybu,“ zazněl Kremeňův hlas.

„V čem?“ téměř vykřikl Ivan na posteli.

Otcův hlas pronikl stěnou:

„Chtěl jsem, aby nikdy nepoznali takové šílenství, jako je válka. Čím jsem se měl před ním… chlubit?“

„Nezapomínejte, že podvědomě touží poznat pravdu,“ slova patřila někomu, koho si Ivan nedovedl představit. Jen ať se nyní neotevřou dveře!

„Mají na ni právo,“ temperamentní hlas ještě zesílil. „Vy jste jim to právo vybojovali tady v horách, na těchto místech, soudruhu Kremeni.“

Ivanovi se prudce rozbušilo srdce. Přitiskl se ke stěně: slyšel lépe. Téměř přestával dýchat.

„Vybojovali jsme jim právo jen na pravdu?“ řekl otec.

„Jen na pravdu.“

„Mrzí mě, jak někdy lidé mluví a píšou o tomto období. Jen heroický boj! Nadšeně jsme bili nepřítele, s písní na rtech jsme táhli do dolin a vyháněli fašisty. Ano, tak bylo… Ale často jen vši, hlad a nemoci, jediná touha – přežít. Partyzánů bylo na tisíce, komunistů na stovky… do omrzení museli vyhánět z lidí strach. Lidé nebyli zbabělí, aspoň drtivá většina ne, byli jednoduše unavenými a vysílenými lidmi s obyčejným strachem. I já jsem se bál, ukrutně jsem se bál až do konce, ještě když přijížděli rudoarmejci na saních, jsme se opatrně rozhlíželi, zda odněkud nevylezou Němci. Den či dva předtím naši zajali poručíka horských myslivců; granát ho omráčil, jinak by ho živého nedostali. Fašista na první pohled, ale nebojácný. Velitel ho vyslýchal před celým oddílem, Lojzo Janík překládal. Vím, že mě zabijete, řekl, a smál se. Smál, fanatik! Není prý v tomto lese strom, na kterém jednou nebude viset jeden z nás, tak mluvil. Smáli jsme se mu, ale někteří jen proto, aby přehlušili vlastní strach. Proto jsem vždycky obdivoval komunisty, že právě takovýhle strach z nás dokázali vyhnat…, aspoň v pravou chvíli. Ale definitivně jsme se ho zbavili až potom, až když bylo po všem.“

„Překonat strach, v tom je největší hrdinství,“ poznamenal neznámý hlas.

„Snad je to tak, soudruhu redaktore,“ otec se na chvíli odmlčel, „jenom… nevím, zda by to Ivan pochopil.“

„Je to tvůj syn,“ zazněl tvrdý hlas babičky.

„Vím, jak jsem smýšlel v patnácti letech. Později bych mu, pochopitelně…“

„Jsou jiní, než jsme byli my,“ tiše promluvil cizí hlas. „V něčem možná pohodlnější, zhýčkanější – a v něčem pevnější než my, náročnější. Díky jim se vývoj světa ubírá stále rychleji k spravedlnosti. To není jen výchova, to jsou výsledky vašeho boje, vaší práce…“ Hlas se stával nesrozumitelnější, zazněl jeho tichý smích a potom svárlivá poznámka:

„Co byste udělal vy na jeho místě, soudruhu Kremeni?“

„Já?“ Nastalo dlouhé ticho, potom se otec ozval – trochu veseleji.

„Totéž co on, tvrdohlavec. Nevím, nevím, jak by to se mnou skončilo…“

„Promluvil skutečný, nefalšovaný Kremeň,“ poznamenala babička.

VII. CO NEMOHL OBSAHOVAT ŽLUTÝ SEŠIT. SVĚDECTVÍ Č. 5

Úzkým náměstím Velkého Drieně, zataraseným nákladními auty, koňskými spřeženími k dělovým lafetám a hloučky rudoarmejců, by se jen s pořádnou dávkou námahy prodral silnější chlap. Když se početná skupina partyzánského oddílu Odplata fašismu dostala k budově školy, ve které bylo umístěno velitelství sovětské jednotky a odvodní komise pro vstup do československé armády, rozpadla se na skupinky reptajících netrpělivých mužů. Druhý den svobody – a KDOSI ve vyžehlené vojenské uniformě dostal právo vyhlásit jim ortel: koho bude armáda potřebovat, koho s poděkováním pošlou domů.

Uznejte, je v tom nějaká spravedlnost?

Dnešní den si po třech měsících zimování v táboře vymaloval každý co nejrůžovějšími barvami: Stisk ruky s přáteli – a domů! Ale když včera vešli do prázdného města a zneškodnili ustupující fašisty, roznesla se mezi křivolakými uličkami strašlivá zvěst: V údolí s úchvatným výhledem na nebetyčnou Kráfovou objevili sovětští průzkumníci hrob.

Válka je ohyzdná rozsévačka, sype na zem přehršle železa a ohně, smrtelné semeno zapustí kořeny do hrobů. Ale před takovouto úrodou by i ona určitě couvla, zarazila se. V nehluboké, vápnem pokryté jámě ležely desítky těl mužů, žen i malých, neduživých batolat. Ať vyprávěli chlapi v táboře cokoli úděsného o fašistech, nikdo, s výjimkou Moskaia, který ponejvíce mlčel, nikdo by neuvěřil takovému zvěrstvu, kdyby je neviděl na vlastní oči. Ano, umírat při přestřelce, umírat jako zajatec, to bylo něco samozřejmého, jako litera v nepsaném partyzánském zákoně. Řekněte ale – copak je možné zabíjet děti?

Z myslí rázem vyprchaly představy o urychleném odchodu domů. Je třeba vzít pušku nebo samopal a střílet, bít utíkající divou zvěř až do jejího brlohu! Partyzánský oddíl Odplata fašismu se jako jeden muž přihlásil k boji ve vojenské jednotce.

Konečně se všem podařilo dostat ke škole. Z brány vyšel velitel Zverec s listinou v ruce.

„Sakra,“ řekl celkem nevojensky, „s lékařem je ještě horší domluva než s tím nafoukaným nacistickým poručíkem. Odvedli sotva polovinu.“

„Jak to?“ zahučely kolem rozhořčené hlasy. „V horách jsme byli dobří a najednou patříme do starého železa?“

„Někteří snad ano,“ ušklíbl se nadporučík Zverec bez respektu k odvodní komisi a začal číst jména budoucích příslušníků československé armády. Vyvolaní odcházeli do školní zahrady. Ve zbývající skupině starších mužů rozpačitě přešlapoval i útlý mládenec v chatrném zimníku.

„Odevzdejte zbraně a zajděte si pro potvrzení o bojové účasti v oddílu,“ vysvětlil jim Zverec. Obrátil s k mládenci. Trochu zrozpačitěl.

„Vás, Topasi, neodvedli. Nedostatečná fyzická kondice,“ nahlédl do papírů. „Lékař tvrdí, že podle včerejší zdravotní, prohlídky byste výcvik už nevydržel. Vrátíte se k mámě a později… hm, později na vás armáda nezapomene,“ zasmál se. „Armáda nikdy nezapomíná na své spolubojovníky. Hlavu vzhůru, Topasi!“

„Neměli jste se mnou nikdy žádné těžkosti… tam…,“ mládenec hodil hlavou k horám rozprostírajícím se v dálce.

„Vím, Topasi, sám jsem lékaře přesvědčoval, aby podepsal. Říkal jsem už, že je s ním těžší řeč než s fricem Meissingerem. Svoje jste vlasti odevzdal, na to můžete být oprávněně hrdý. Koneckonců, buďte i trochu rád. Kdo ví, kdo z nás válku přežije. Sověti sice bojují už v Německu, ale kdo ví, kolik krve to bude ještě stát.“

„Chápu,“ zamračeně přikývl Topas. „Ale… mám dluh. Za Kamenec.“

„Ten máme všichni, Topasi. Slibuji, že je pomstíme i za vás.“

K rozmlouvajícím přistoupil Lojzo Janík s odstřelovačem Konečným.

„Veliteli, opravdu by se nedalo něco podniknout?“ přimlouval se Lojzo, budoucí voják. „S Jožkou Topasem jsme si na sebe zvykli jako dvojčata.“

„Ne!“ rozhodně prohlásil Zverec. Najednou měl naspěch. Podal Topasoví ruku a pevně ji stiskl. „Hodně štěstí, soudruhu.“ Ztratil se v budově.

„Nerad slyší o Kamenci,“ prones! odstřelovač Konečný.

„Který velitel ti rád přizná, že měl v jednotce zrádce?“ řekl Lojzo Janík. „Chrúst zběhl, to je jasné, i kdybychom chtěli být úplně slepí.“

„Prohledali jste okolí?“ zeptal se Topas.

„Pokud se sám nezahrabal do země jako krtek, nemohli jsme si ho nevšimnout,“ odpověděl Lojzo, který už druhý den po přestřelce šel na Kamenec. „Víte, chlapci, je to až úděsné, jak jsem si přál, abych našel jeho mrtvolu. Už bych byl snad rozhrabal všechen sníh na Kamenci. Nic; prostě utekl, zbabělec. Ale, přísahám při památce těch čtyř, že po válce ho najdu, i kdybych ho měl honit po celém světě. Zrádce nemá právo klidně žít ze své podlosti.“

Jozef Topas mlčky natáhl ruku a pevně stiskl přítelovu šlachovitou dlaň. V duchu pronesl svou velkou přísahu, kterou si bude denně připomínat celé čtvrtstoletí: I mou vinou zemřeli ti čtyři na Kamenci. Nemám právo na ospravedlnění. Dokud nebude zrada potrestána, nemám dokonce právo počítat se k těmto čestným mužům. A až vyjde pravda najevo, přijmu třeba trest za to, že v době, kdy jsme měli být především ostražití, jsem zakolísal sentimentálním soucitem.

Janík úkosem pohlédl na zadumanou tvář se širokým čelem a hlubokou vráskou mezi očima. Hned po hrozné zprávě se mu Topas přiznal, jak podlehl Chrústově prosbě. Zašli spolu i za komisařem Karpenkem, který mlčky vyslechl Topasovo vyprávění a jen zavrčel: „Máš omrzliny? Máš! Nemohl jsi tušit, co se stane; to konečně netušil ani Marek, nechť je mu země lehká. Zbytečně se nesužuj, moloděc, vždyť ani nevíme, co se přesně stalo“

Tak mluvil drsný komisař, tak mluvili ostatní. Všední příhoda. A Lojzo Janík nemohl vědět, co se zhroutilo v jeho příteli. Nebyl čas si domyslet, že Jozef Topas – Kremeň bude žít dvacet pět roků tak, jako by jeho život začal teprve ve chvíli, kdy v dubnu čtyřicátého pátého roku vystoupil z vlaku na nádraží ve Sklenné.

Zazněl zpěv; odvedení naskákali na nákladní auto. Nesmělé chlapské zamávání rukou. Kdo ví, kdy se ještě setkají? Kolik se jich ještě setká? Sovětské jednotky na úzkém náměstí dostaly rozkaz k odchodu, v hluku hučících motorů a ržání koní se ztratila poslední slova na rozloučenou. Partyzánský oddíl Odplata fašismu patřil minulosti. Přítomnosti patří už jen opuštěný tábor uprostřed nedohledných lesů, vlhké díry zemljanek jako svědectví života, snů i umírání.

Za půl hodiny se na prázdném náměstí rozléhaly jen kroky vojenské hlídky a poslední nabručená slova rozcházejících se bývalých partyzánů. Potrvá ještě týdny, měsíce, než se všichni vrátí mezi nejbližší a Velký Drieň se rozpulsuje všedním denním životem.

Kdo sem bude pravidelně chodit, je Jozef Topaz. Každý rok v předposlední lednový večer přijde na hřbitov. Na hrob se čtyřmi jmény položí kytici květin a ztratí se v temném šeru. Mlčenlivý neznámý, kterého si místní obyvatelé ani nevšimnou.

Po letech Lojzo Janík zarazí na vrcholu Černé skály neohoblovaný dřevěný kříž. Na Kamenci bude postaven hotel; kraj kolem se stane krajem pohody a oddechu. A potom začnou záhadně umírat lidé. O kletbě Černé skály nemá mladý sklář ani potuchy. S celou silou tvrdé nátury se zahryzne do práce. Roste mu pod rukama, kupí se nová, denně ho spaluje a jako bájného ptáka fénixe znovu modeluje z popela. Nedopřeje si oddechu, nevidí, neslyší, žije přece krátký život – jen od onoho slunečného dubnového dne. Vždy, když se má ohlédnout a pousmát spokojeným úsměvem nad dosaženými výsledky, připomíná si přísahu:

Nemám právo na ospravedlnění, dokud zrada nebude potrestána, dokonce ani nemám právo počítat se k těmto čestným mužům. V Jozefu Kremeňovi sídlí duch jeho mlčenlivého předka Gašpara.

„Případ Černé skály bychom tedy měli mít dávno za sebou,“ začal rozhovor podplukovník VB s nadporučíkem Veporem. Za okny kanceláře šumělo májové odpoledne, čas, kdy první odvážlivci začínají vážně uvažovat o koupání v jednom z klidných ramen Dunaje. Od nadporučíkovy návštěvy v hotelu Na Kamenci uplynulo víc než čtyři roky. Příběh správce hotelu a recepčního Sninčáka každý den zaplavoval tenkou vrstvou bahna zapomnění. Zapomnění jen pro náhodného pozorovatele nebo čtenáře Tuři nový črt. Nadporučíkovi z kriminální ústředny stačila jen zmínka, aby si podrobně vybavil obraz oněch dní.

„Případ Černá skála jsme uzavřeli,“ přikývl opatrně. „Případ Chrúst ještě ne.“

„Výborně,“ zaradoval se podplukovník. „Tak mi o něm něco povězte. Spoléhám pouze na vaši paměť, proto jsem nežádal podrobnou zprávu dřív, než jsem vás sem pozval.“

Nadporučík opět opatrně přikývl. Nepokládal za potřebné připomínat, jak se v každé vzácné chvilce oddechu mezi jednotlivými případy vrací k záhadnému útěku mládence z partyzánské stráže. Za celé čtvrtstoletí dokázal nezanechat za sebou jedinou stopu! Klobouk dolů před takovou obezřetností.

Reprodukci kresby hotelového správce odeslal na všechna obvodní oddělení VB: sám s papírem v ruce navštívil desítky osob, bývalými partyzány počínaje a uvězněnými či dávno amnestovanými zločinci a špióny konče. Tuto výraznou tvář nikdo nepotkal. Ani na území republiky, ani ve sběrných táborech utečenců v Rakousku nebo Německu. Pokud se i někdo rozpomenul na podobnou osobu, postupné ověřování totožnosti přineslo jen zklamáni. Po Chrústovi jako by se slehla zem.

„Novináře Turina jsem požádal,“ vykládal nadporučík, „aby v závěrečné kapitole uvedl, že Bezpečnost už nepátrá po tom mužovi, respektive aby u čtenáře vznikl dojem, že ani vážně nevěříme v jeho existenci. Pokud Chrúst žije, předpokládám jedno: Neskočí nám sice na takovou naivní a průhlednou lest, ale přece jen může slevit ze své opatrnosti. Více jsem se chtěl vyhnout přílišnému zájmu veřejnosti.“

„Hm! Hm…!“ nespokojeně zamručel podplukovník.

„Nesouhlasíte?“

„Proč vylučovat veřejnost?“

„Okruh lidí, kteří Chrustá znali, je obeznámen s naším pátráním. V případě potřeby se můžeme na ně spolehnout. Ale účinnosti Janíkovy kresby příliš nevěřím. Pochopitelně, na kriminálce často pracujeme s mnohem skromnějším popisem pachatele, ale dvacet pět let je dvacet pět let, to je marné. Podívejte se!“

Z průhledného pouzdra vytáhl několik obrázků. Každý představoval mládence se širokým čelem, s výraznou kolmou vráskou nad kořenem nosu, se slabošskými ústy a s plnými vykrojenými rty v něžném dívčím úsměvu. Každá se však lišila od druhé. Na jedné byl mládenec s vousky pod nosem, na druhé s bradkou, na další s výraznou plešinou, na jiné s hustou hřívou vlasů a s dlouhými pejzy.

„Kresba by něco znamenala jen pro dobrého známého Chrustá z těch dob. Partyzána nebo přítele, pokud nějaké měl a od války nepotkal.“

„Vyřešení odevzdáte náhodě?“ zkoumavě se zeptal podplukovník. Vepor dlouho mlčel, nakonec pokrčil širokými rameny.

„V této situaci – ponejvíc.“

„Spoléhat na náhodu! Třpytivá vizitka kriminálky!“ Ironicky se pousmál podplukovník.

„Pracuji na případu jen ve volném čase a úplně sám,“ vyčítavě poznamenal nadporučík. V podplukovníkově hlase však zkušené ucho rozeznalo udobřující tón.

„Dostanete tento případ znovu. S vaším velitelem jsem všecko prodiskutovali, uvolní vám na pomoc členy vaší vyšetřovací skupiny. Pravda, jen pokud nebudete všichni pracovně zaneprázdněni něčím mimořádným. No, i tak nám půjde o zjištění skutečného Chrústova jména. Už jen jména, nadporučíku!“

Podplukovník otevřel zásuvku stolu, vybral z ní dvě listiny a chvíli jako by v rukou potěžkával jejich hodnotu.

„Místo Chrústova pobytu známe.“

„Tak?“ Nadporučík si až teď plně uvědomil, že právě toto sdělení je hlavním důvodem, proč se měl hlásit v kanceláři.

Pohroužil se do četby obou listin. První byl dopis Anise Janíka, správce hotelu Na Kamenci. Stručně v něm psal o tom, jak dospěl k závěru, že Chrúst se onoho dne vůbec nevzdálil z Kamence. Na potvrzení své domněnky přikládá nález ze zbytků spáleniště lovecké boudy na Kamenci – tři mosazné knoflíky z pláště uniformy infanteristy c. k. rakousko-uherské armády, který v táboře prokazatelně nosil Chrúst na sobě, a potvrzení patologického ústavu v Praze, kam odnesl pozůstatky nalezených kostí.

Papír s úřední hlavičkou patologického ústavu potvrzoval, že expertízou zbytků vřetenové a bederní kosti bylo zjištěno, že jde o pozůstatky člověka mužského pohlaví, v době smrtí asi dvacetiletého, slabší kostry, v dětství trpícího rachitidou. Smrt identifikovaného muže nastala asi před pětadvaceti lety.

Janík se ještě rozepsal o Lovosíkově posilňujícím čaji, který, jak se zdá, měl mimořádně nepříznivý vliv na oslabený organismus. V závěru dopisu děkoval podplukovníkovi za pomoc Bezpečnosti a zval nadporučíka Vepora na skutečný, nepracovní výlet na Kamenec.

„Tyhle knoflíčky,“ podplukovník odevzdal Veporovi tři neforemné, od prudkého ohně téměř rozlité hrudky kovu, „mají pro vás cenu zlata. Co by z nich usuzovalo ‚eso‘ kriminálky?“

Nadporučík si pohrával s kousky kovu na dlani.

„Nechám si ověřit, zda skutečně pocházejí z pláště infnateristy, pěšáka c. k. armády. Kdyby byly kdysi přišity na uniformě méně početné zbraně, bylo by to pro nás ještě lepší…, pěšáci zřejmě tvořili nejpočetnější část armády starého Rakouska-Uherska.

Předpokládám, že majitel pláště pocházel z historických zemí; branci ze Slovenska sloužili většinou v honvédských regimentech. Vrátil se z fronty živ, pochopitelně. Buď si velmi potrpěl na vzpomínky, nebo ho nouze, občas přinutila používat odložený plášť. Přikláním se k druhé alternativě; knoflíčky jsou prosté, pocházejí z pláště obyčejného pěšáka, tedy chudého člověka, rolníka či dělníka. Chudý člověk nemá kdy na vzpomínky, na to se příliš musí rvát se životem, Janík vzpomíná, že Chrúst chodíval v dost obnošeném, odřeném plášti. Kdyby byl měl dobrý zimník, byl by si do hor vzal pravděpodobně ten. – Pocházel tedy z velmi chudobných poměrů. Potvrzuje to i jeho dětská rachitida, nemoc z podvýživy, nemoc proletářských dětí.

Jak nám Janík i plukovník Zverec popsali Chrústa? Jako mlčenlivého, zahloubaného do sebe, stranícího se společnosti, jako člověka, který očividně nechce budit pozornost. V takovém plášti však musel chtě nechtě pozornost jen vzbuzovat, šedá barva mohla zdálky trochu připomínat barvu uniformy wehrmachtu. Kabát byl pro Chrústa víc než ochranou proti zimě, byla to pro něho památka. Řekl bych, že jím chtěl něco vyjádřit, demonstrovat. Ten plášť je symbol.“

„Nu,“ uznale řekl podplukovník, „vzhledem k tomu, že máte konkrétní důkazy v rukou sotva pět minut, jdete na to pěkně zostra.“

„Mohu se i mýlit,“ suše odtušil Vepor.

„Přeji vám, abyste se nemýlil,“ usmál se podplukovník. „Věc totiž spěchá.“

„Identita jména?“

„Ano, jména.“

„Mohu znát důvod, soudruhu podplukovníku?“

„Řekl bych: morální. Dvacet pět let přímí svědkové tragédie na Kamenci a na Černé skále pokládali Chrústa za zrádce. Přitom, odložme stranou nešťastné okolnosti, šlo o statečného partyzána. Naším úkolem bude pomoci očistit jeho pověst. Částečně se o to pokusil Janík, část přenecháme našemu dobrému známému redaktorovi Turinovi za to, že jsme ho doposud tak štědře zásobovali informacemi. Po Chrústovi mohli zůstat příbuzní; možná že ještě žijí jeho rodiče. Sám naznačujete, soudruhu nadporučíku, že mládenec asi pocházel z chudých poměrů. Rodiče se nemuseli po válce ozvat ze skromnosti, z pocitu bezpráví, které v nich zakořenilo za buržoazního zřízení. Přitom matka má právo vědět, kde je hrob jejího dítěte, a zároveň má právo na penzi podle zákona 255 o odbojářích proti fašismu. Socialistická společnost nechce a nebude mít dluh vůči těm, kteří se přičinili o její vítězství v naší zemi. Takto by to řekl můj starý učitel Ravas – a takhle mluvím já k vám. Proto pověřuji tímto úkolem pracovníka kriminálky, který v posledních letech vyřešil mnohem spletitější případy.“

„Provedu, soudruhu podplukovníku,“ Vepor vstal a postavil se do pozoru. Starší muž ho poplácal po rameni.

„Zlomte vaz, eso!“ škublo mu koutky úst.

Za stolem, zaplněným papíry, si nadporučík pomyslel, že přezdívka eso ho nikdy tak nemrzela, jako v této chvíli. Případ se lety stal jeho srdeční záležitostí, ale teď začínal cítit znásobenou tíhu odpovědnosti; když hledal zrádce, zřekl se používání pojmu čas. Zvláště vzpomínka na nepodařenou intuici s vrahem na Kamenci ho nutila k opatrnosti a k neustálému prověřování faktů. Díky tomu se úspěšně vyhnul nerozvážnostem: při prověrkách podezřelých osob podle Janíkova obrázku mohl často dát vyšetřovat nevinného člověka a kromě pocitu křivdy mohl dotyčného před známými i uvrhnout do nepříznivého světla. Dvacet pět let! Co už je možné po takové době…, řekl si a nepospíchal.

Dnes je v jiné situaci. Lidé jsou pomíjiví; svíce života Chrústových rodičů dohořívá, pokud už nezhasla. Ano, jsme povinni plnit odkaz mrtvých i tímto způsobem!

Vyšetřovací skupina nadporučíka Vepora se několik týdnů trápila napohled nezáživnou prací: prohrabováním starých archívů. Po skončení této práce měl Vepor k dispozici téměř dvě desítky jmen, z nichž po pečlivém uvážení vybral čtyři:

Fedor Kaššo z Rožmerka

Matěj Ďurniak z Topolce

Jozef Kremeň ze Sklenné

Albín Garnenček z Nitry

Všichni čtyři shodou válečných okolností sloužili po dobu první světové války v c. k. plucích infanterie, ve kterých byla většina mládenců z Čech a Moravy. Tento druh vojska nosil nevýrazné šedé uniformy. Přežili čtyři roky na frontě, vrátili se domů a před rokem 1925 zplodili syna; patřili do chudobnější vrstvy – Garnenček s Kaššem byli námezdními dělníky, Kremeň sklářem a Ďurniak malorolníkem. Nadporučíka Vepora nejvíc upoutala hlášení z Topolce a ze Sklenné: Matěj Ďurniak, topolecký malorolník, v roce 1945 otec dvacetiletého Mateje, byl odsouzen Národním soudem za vraždy zajatých partyzánů z oblasti Horní Nitry. Jeho syn Matěj odešel v době Slovenského národního povstání z Topolce neznámo kam, a po válce se už nevrátil. Jozef Kremeň, sklářský mistr firmy Eugen Schneider a synové, zemřel v roce 1948. Jeho syn, t. č. zaměstnanec n. p. Sklárny ve Sklenné, se koncem druhé světové války v devatenácti letech aktivně zúčastnil boje ve Slovenském národním povstání.

Na příslušném okresním výboru Svazu protifašistických bojovníků nemají v evidenci jméno Jozef Kremeň.

Tolik suchá hlášení.

„Kremeň? Bude asi u pecí,“ starý kulhající vrátný vytočil číslo na telefonním číselníku, zakřičel do sluchátka otázku a potom dlouho poslouchal a mračil se.

„Moment. U stavby van…,“ vytočil druhé číslo, přičemž si znalecky prohlížel klidného návštěvníka. Nadporučík Vepor vypadal víc jako trenér volejbalistů nebo šaramantní automobilový závodník než jako zástupce pojišťovny, za kterého se před vrátným vydával. Kdo bude co starému zkušenému vrátnému vykládat? Za sklářským mistrem přišel tento NĚKDO s nezřetelně zamumlaným jménem z vážnějších důvodů, než jakým může být návrh na pojištění rodinného domku.

„Od van už odešel,“ zakroutil hlavou vrátný. „Nejspíš je na automatické lince…,“ opět telefonoval.

Vrátný neochaboval v úsilí zastihnout sklářského mistra a mezitím se něco dozvědět od fešáka se sportovním výrazem. Nadporučík se omezil na skoupé konstatování:

„Jestli není k zastižení, počkám na příhodnější dobu.“

„Můžete počkat, soudruhu,“ krčil rameny vrátný. „Když budete mít štěstí, projde kolem vrátnice před šestou. Teď není ani deset,“ naznačil, že osm hodin, pokud nemá host jiné naléhavější povinnosti, může strávit procházkou po malé vesnici. Sportovní fešák se nezdál touto vyhlídkou obzvlášť nadšený.

„Podle všeho to je velmi zaneprázdněný člověk,“ zavrčel suše.

Vrátný zdvihl velkou kostnatou ruku a počítal na prstech:

„Vedoucí brigády, tedy jako brigády socialistické práce, hlavní výrobní instruktor učňovského střediska, předseda zet vé eróhá, člen výboru stranické organizace, člen kontrolní komise pro rekonstrukci závodu a nositel metálů. Vyznamenání za vynikající práci, přímo od prezidenta, soudruhu! A to ještě není všechno…“

„Ejha!“ upřímně se vyděsil Vepor. „A… jinak je to člověk, ne stroj, že?“

Pohled vrátného mluvil jasně: Kremeň? Co ty víš, cucá ku?

„Člověk, ale někdy skutečně jako prodavač lístků na kolotoč,“ ozval se za Veporem příjemný baryton. „Zastavíte výrobu, strejdo Surmale. Odevšad vybíhají dělníci a upozorňují mě, jak mě nutně, naléhavě potřebujete.“

V prvním okamžiku Vepor strnul. Díval se na nižšího, podsaditého muže s obličejem jako vytesaným do kamene. Široké, už dost vrásčité čelo mu protínala hluboká vráska, táhnoucí se od kořene nosu téměř ke kořínkům vlasů. Jen brada nepatřila k Janíkově kresbě Chrústa: hranatá, trochu vyčnívající dopředu – znak skryté, cílevědomé energie.

Pocítil pevný stisk mozolnaté pravice.

„Kremeň.“

„Můžeme spolu…, pokud máte nablízku návštěvní místnost…?“ trochu v rozpacích zamumlal Vepor. Jestli tento muž je Chrúst, bude pro vyšetřovatele mimořádně tvrdým oříškem; pak by se ale zhroutila Janíkova hypotéza. Ale na náhlé zvraty si příslušníci Bezpečnosti zvyknou, pokládají je za následek nerovného zápasu čisté logiky a denního života, ozdobeného různými ornamenty náhod. Doprovázeni pojednou nevlídným vrátným přišli do místnosti stroze zařízené konferenčními stolky a židlemi z plastické hmoty.

Vepor se legitimoval služebním průkazem; nevyvolal očekávaný dojem. Sklář se pohodlně opřel o opěradlo židle a přehodil si nohu přes nohu.

„Bojoval jste v povstání,“ začal nadporučík.

„V partyzánském oddílu Odplata fašismu,“ přisvědčil sklář.

„Shodou okolností, které, myslím, není třeba zatím podrobně rozvádět, vyšetřujeme skutečné jméno jistého příslušníka oddílu, známého pod přezdívkou Chrúst.“

„Vyprávěl mi o tom Lojzo Janík z Kamence,“ přikývl Kremeň. „A cosi jsem četl před několika lety i v Pravdě na neděli. Vy jste vyšetřovatel uváděný v reportáži jako nadporučík Vepor?“

„Ano! A vy?“ zaútočil vyšetřovatel.

„Moje skutečné jméno už znáte,“ usmál se Kremeň. „V oddílu mě však znali jen pod jménem Jozef Topas.“ Stručně se zmínil o důvodech, pro které si tak lehkomyslně změnil jméno, jakož i o svém slibu při rozpuštění oddílu na náměstí ve Velkém Drieni. „Nikdy jsem to nikomu neprozradil,“ připomenul. „Jen Lojzovi, příteli z oddílu, když jsem se s ním setkal před pár lety, a teď vám, soudruhu nadporučíku. Musím se přiznat, že se stále cítím vinným. Vinným… hm…, možná že jsem ani nezvolil správný výraz. Kdybych Chrústovi neposkytl příležitost jít se zásobovací skupinou, všech pět mohlo být možná ještě mezí živými.“

„Vážím si vaší důvěry, i když nesouhlasím s vaší přesurapcí viny. Koneckonců – to je vaše osobni věc. Mně jde o Chrústa.“

„Před týdnem mě pozval Lojzo Janík na Kamenec. Našel Chrústův hrob…

„Už nás o tom informoval. Jste přesvědčen, Že jde skutečně o Chrústa?“

„Bezpochyby. Takové knoflíčky měl na plášti mezi všemi pouze on. Podrobně jsem si jich všiml v táboře. Byl jsem sice vyučený foukač skla, ale táhlo mě to i k broušení, k ornamentice a knoflíčky mě zaujaly. Ne vím proč,“ usmál se. „Každý tvar u vzor mi hned padl do očí. Měli jsme hned myslet na zapálenou loveckou boudu, měli jsme hledat zrádce venku, a ne ve vlastních řadách. Nedůvěra se mstí, soudruhu nadporučíku, zbytečně stála život Jana Konečného i vašeho Ravase. Uklidňuje mě jen to, že jsem nevědomky nepomohl zrádci, ale…“

Sklářský mistr nedořekl, spolubesedník si snadno mohl domyslet zbývající slova: – Ale i tak si uvědomuji, že jsem nepřímou příčinou. – Podivně hrdí jsou někteří lidé, podivně přísní k sobě, nepovolní: celému světu odpustí, povznesou se nad pomstu – ale sobě nikdy. Tuhá dělnická nátura, s jistým uznáním uvažoval vyšetřovatel.

„Jsme přesvědčeni, že váš přítel z Kamence se nemýlí. Přesto však máme důvody k tomu, abychom pátrali dál po Chrústově skutečnému jménu. Můžete mi nějak pomoci?“

Sklářský mistr dlouho přemýšlel, konečně zkormouceně potřásl hlavou. „Po celé roky jsem o něm přemýšlel, ještě tehdy, když jsem ho pokládal za zrádce, jsem se pokoušel něco zjistit. Nestojí to za zmínku. Ale řekl bych.“ zaváhal tentokrát a vážil každé slovo s dvojnásobnou opatrností, „řekl bych, že byl rolníkem. Ta zvláštní plachost, až jakýsi strach před lidmi, není znakem odchovance dělnického prostředí. Nás fabrika, stávky i stranické buňky kovaly od dětství, panstvo nás pokládalo za vzpurné, protože jsme nehrbili hřbet a začínali si uvědomovat svou cenu. Rolničtí chasníci, obzvláště ti s proužkem země, byli jiní: Víc dali na faráře a na boží přikázání. Chrúst se modlíval, určitě se modlil, několikrát jsem si všiml, jak neslyšně pohybuje rty.“

„Rodiče…?“

„Nemluvil o nich. Jako by mu dávno umřeli. Pravděpodobně byl sirotek, ubitý sirotek někde ze statku. Je to můj dojem, soudruhu nadporučíku, může být zkreslený, jako například Janíkova představa.“

„Cože?“ vzrušeně vykřikl Vepor.

„Tak dlouho jsem přemýšlel o Chrústovi, že některé jeho rysy i činy se mi začaly ztotožňovat s podobou a činy jiných. Lidem se něco podobného stává. Lojzo Janík si po válce načrtl Chrústovu tvář. Onehdy, když jsme se po dvaceti letech setkali, mi ji ukázal. Nu, abych řekl pravdu, nedohodli jsme se. Podle mne vystihl na něm dolní část obličeje – bradu, ústa, hrdlo. Horní část – to vůbec nebyl Chrúst. Chrúst neměl tak široké čelo, ani tu vrásku.“ Sám se mimoděk dotkl vlastního čela. „Měl krátkou rýhu, dvě čárky mezi obočím. Lojzo se nedal přesvědčit; a přece si zvykl dávat Chrústa do souvislosti se mnou a nechtěně ho obdařil mými rysy.“

„Problém pro psychology,“ poznamenal nadporučík. „Vždycky se mi ta tvář zdála jaksi nesouměrná. Takhle si příroda obvykle nezahrává.“

Vstal. „Děkuji vám, soudruhu Kremeni, ani si nedovedete představit, jak jste mi pomohl.“ Při odchodu se ve dveřích obrátil a aby zvědavý vrátný nezaslechl ani slovo, tlumeně se zeptal: „V srpnu bude mít oddíl Odplata fašismu setkání po pětadvaceti letech. Přijdete?“

Pevná tvář sklářského mistra ztvrdla, jako by ji sochař jen narychlo dlátem vykřesal v hrubém kameni. Potom téměř neznatelně pohnul záporně hlavou.

Nadporučík Vepor ho vyškrtl ze svého seznamu.

Silnice z Prievidzy do vesnice Topolce se vinula mezi lysými pahorky a hustě zalesněnými stráněmi. Údolím protékal potok, Jehož hladina jako by zrcadlila jiskřivé červnové ráno; po obou březích, porostlých hustě vrbami, se pásla celá hejna hus, na vzdálených svazích se bělaly chumáčky ovčích stád.

Nadporučík Vepor nechal auto v dolině mezi vrbami a vykročil po travnatém koberci ke vzdálenému kopci, uprostřed kterého se rozprostíral malý háječek a za korunami stromů stoupal k obloze úzký proužek dýmu. Šel téměř hodinu, polobotky si rozmočil v rose z trávy, ale osvěžující procházka se mu velmi líbila.

V hájku stál nízký dům, na první pohled hájovna. Zeleně natřené dřevěné obložení stěn i okenice nade dveřmi, pod vyčnívající stříškou parohy jelena – dvanácteráka, na pečlivě zameteném dvoře vyřezávané kurníky, jako perníkové chaloupky v pohádce.

Ve dveřích hájovny stál muž v lesnickém krátkém kabátu, šedivý, na první pohled takový rozvážný, že by ho posměváčkové mohli nazvat těžkopádným, ale z těch, kteří dokáží i prudce reagovat. Drobná, trochu zkřivená, asi padesátiletá žena mu stála za zády.

„Dobré zdraví, hajný,“ pozdravil bodře Vepor.

„Dobré i vám,“ přikývl horal. „Proč jste se sem trmácel vzhůru do kopce? Po úbočí sem vede dobrá cesta i pro auta.“ Ukázal na prašnou širší silnici mezi duby. „Pojďte dovnitř, zřídkakdy k nám někdo zajde,“ protahoval slova, zato gestem rychle odmítl nadporučíkovy výmluvy, že pobesedovat možno i na zdravém vzduchu.

V pokoji s čisté vydrhnutou podlahou voněl heřmánek. Úzkostlivá hospodyně přejela zástěrou po dubové židli. Nadporučík v duchu litoval, že přichází za těmito starostlivými pořádnými lidmi jitřit dávno zahojené rány.

„Paní se za svobodna jmenovala Ďurniaková?“ začal opatrně. Žena trochu zbledla a kousla se do spodního rtu. Po chvíli rozpačitě přikývla.

„Ano…, před…, před dvaceti…“

„Dvaceti pěti roky,“ zahučel hajný a chlácholivě chytil ženu kolem ramen Oči mu znatelně ztvrdly. Vepor mu ukázal průkaz. Nezdálo se, že by manželé do něho byli pozorněji nahlédli. „No tak. Marko, uklidni se!“ řekl horal. „O co vám jde, pane tajný?“

Toto oslovení použil schválně, cosi jako zlostný výsměch mu blýsklo v očích. Pocit ranní pohody začal vyprchávat.

„Jméno Ďurniak se stalo Marčiným prokletím,“ pokračoval, nevšímaje si nadporučíkovy snahy něco namítat. „Prokletím, opravdu. Ale když dítě přijde na svět, nemůže si vybrat rodiče, a když je něco zaznamenáno do matriky, jako bys zpečetil jeho osud. jenže vy, pane tajný, nezapomínejte, že Marka už dvacet pět let není Ďurniaková.“

Krátce po tom, co ve vesnici vybubnovali zprávu o vytouženém konci války, začátkem listopadu roku 1918, se do Topolce vrátil pěšák c. k. infanterie Matěj Ďurniak. Pustil se do práce na otcově majetečku, pokud se polorozpadlá dřevěná chalupa, kravka s vystouplými žebry a kousek pole pod lesem dá vůbec nazvat majetkem. Bylo třeba jíst, žít, živořit.

Chudák si většinou bere bídu za družku. Matěj Ďurniak, jako každý člověk, zatoužil po lásce; oženil se, vzal si dobré stvoření, jenže…, jenže kromě svých dvou rukou a dvou dětí mu nemohla dát víc.

Topolci se vyhýbala politika, ale nevyhnula se mu krize a drahota. Zůstala jen prázdná komora v zchátralé chalupě a kříž na stěně. Matěj Ďurniak ho nesundal ani tehdy, když po deseti letech pochoval sedřenou, k smrti umořenou ženu. Hluboko zařezával pluh za kostnatou kravičkou a ještě hlouběji zařezával svou nenávist ke všemu živému. Mohl šlehat dobytče, mohl s rozmyslem bít dceru Manku, mohl zuřivě mlátit syna Mařka, ale sobě pomoci nemohl. Život ho bil neustále, neúprosně.

Kdo je vinen?

Mladý rychtářův syn v krčmě tvrdil, že jen Češi. Právě tehdy do dědiny pod horami začaly přicházet zvěsti, že republiku bude třeba rozdělit, i Němec to říká. Němec Adolf s černými vousky. Rychtářův syn začal chlapy vyzývat, aby vstupovali do Hlinkový gardy. Zatím budou mít jen čepice a hole, ale později dostanou i uniformy.

Uniformy! Oblečení zdarma pro Mateje Ďurniaka.

„Otec snad nebyl v srdci zlý,“ tiše vyprávěla žena hajného, „bída ho zkazila. Dovedete si představit, že jsme se tehdy za celý život s Málkem ani jednou dosyta nenajedli? Ne proto, že by otec byl skrblík, určitě by rád dál, ale – nebylo co. Po matčině smrti jsme už ani vánoce neslavili. Pár drobných, co bylo v chalupě, otec odnesl do krčmy, aspoň jednou do roka chtěl zapomenout na bídu. O vánočním stromečku jsme si jen vyprávěli… Až pak, když začal o nedělích chodit v černé uniformě, potom… Ale to se nám už lidé vyhýbali, už jsme i příliš zatrpkli…,“ rozvzlykala se horalka.

Muž ji znovu něžně objal a sám se ujal slova.

„Ďurniak byl zprvu gardistou, takovým úplně nanic. Oficírem, či jaké pohlaváry tam měli, ho neudělali, to dá zdravý rozum. Epolety jsou určeny pro jinší pány. Ale když začalo povstání a Němci zajali první partyzány na Vtáčníku a pozavírali různé ubožáky, vzpomněl si kdosi na Ďurniaka a odvezli ho do města, já jsem tehdy chodil za Markou na námluvy. Nu co, pochopil jsem, jakého lotra dostanu za tchána, ale… děvče jsem měl rád, dodnes ji mám rád. Řekl jsem jí, odejdi, Marko, z domova, dokud je čas, ať si lidé na nás třeba ukazují prstem, že nejsme oddáni, ale raději teď než nikdy! Poslechla. Konečně, proč by zůstávala u opilého vraha, ano, vraha, když i její bratr odešel z vesnice? Po válce ihned přišli pro Ďurniaka, ve městě ho soudili, i Marku vláčeli po úřadech, že jsem měl sto chutí sundat ze stěny brokovnici, jít na úřady a…,“ máchl rukou a nadlouho se odmlčel.

„U soudu Ďurniakovi spočítali všechno, co napáchal v gestapáckých sklepeních. Na háky věšel lidi, karabáčem je tloukl… Sám si dokonce upletl takový zabiják z býčích žil…, zuby vylamoval, hrozné, jako by ani člověkem nebyl. Ale mohlo za to dítě, řekněte! No řekněte! Na naše děti ukazovali prstem po celé roky. Vrahova vnoučata. Eh, kolikrát mě Marka na kolenou prosila, abychom odtud odešli! Stokrát, tisíckrát. A ne, zatvrdil jsem se. Ukážeme všem, že patříme k poctivým lidem, že není pravdy ve slovech: Hříchy otců na hlavy dětí! Čtyři jsme vychovali v řádné občany. Nejstarší je už vedoucím drůbežářské farmy dole v údolí, nikdo nám už nepřipomíná jméno Ďurniak. Jenom vy! Kdy to bude mít konec? Řekněte, proč nám nedáte pokoj?“

„Já…,“ nadporučík si olízl rty, „přicházím pouze ověřit jistou totožnost. Promiňte mi, jestli jsem se vás nevědomky dotkl.“

„Jsem Ďurniaková. Byla jsem…,“ zašeptala žena.

„Váš bratr! Máte zprávy o bratrovi?“

„Maťkovi? Ztratil se tehdy, když chytili první partyzány… Víc jsme ho už neviděli. Zřejmě se dozvěděl o otci… a nechtěl vesnici víc na oči. Odmalička byl bázlivý, otec ho ukrutně bil, prý se špatně učí, nic z něho nebude, později zase nestačil na práci na poli, onemocněl…“ Zarazila se. Měla oči uštvané ženy. „Kristeježíši, snad ho jen…, snad nemá oplétačky s policií?“

Nadporučík se přinutil neodpovídat. V čistém útulném pokoji nežijí lidé, v nichž by bylo možno nerozvážně vzbudit nějakou iluzi a potom ji zase bezstarostně vzít zpět.

„Máte nějakou jeho fotografii?“

Horalka se podívala na muže. Pomalu přikývl. Z velké dřevěné krabice vyložila na stůl haldu fotografií, dlouho v nich přebírala, potom před. nadporučíka položila část ustřiženého snímku. Bylo na ní vidět kousek ramene a ruky v košili; Vepor si domyslel postavu starého Ďurniaka. Na zažloutlém matném papíru se rýsoval obličej asi sedmnáctiletého chlapce a o rok mladšího děvčete.

Tak tedy Maťko Ďurniak-Chrúst přišel v otcově starém vojenském plášti mezi partyzány. Zapřel jméno, zapřel minulost, jen jediné nezapřel – čest Slováka. Čtyři fašisty skolil, z Hrabiny přinášel do tábora potraviny, vydal se pátrat mezi frice do Velkého Drieně. Nesměle toužil po lásce černooké dívčiny. Křehkým, od narození rachitickým tělem snášel útrapy, které často položily tvrdé, zdravé chlapy.

A hrozně se styděl. Za otce, snad i za sebe. Nechtěl projevit slabost, chtěl hodně napravovat. Nechtěl projevit slabost ani tehdy, když se jako hladové, vysílené štěně potácel na noční hlídku, kde potom ztratil vědomí. Ne, opravdu to nemohlo být jinak, před vichřicí schoulený do klubíčka snil svůj poslední sen.

Tělo mu shořelo. Jméno mu zničil vlastní otec. Přezdívku načas pošpinil přirozený lidský omyl. Vzpomínka mezi přáteli na něho vyprchala. Opravdu – vyprchala?

Nadporučík se podíval na ženu. Přitiskla si ruce k hrudi, jako by se každou chvíli měla sesunout k zemi I hajný neklidně zahlížel.

„Váš bratr zemřel jako hrdina,“ řekl tiše.

Možná že se Chrúst v posledních minutách svého života nezachoval jako čítankový vzor. Asi ne. Život neplyne jako předem promyšlený příběh. Ale toto nadporučík nikdy těmto dvěma lidem neřekne.

Ve světlém, sluncem zalitém pokoji dlouho vyprávěl o partyzánském oddílu Odplata fašismu, o boji na Černé skále i o jeho temné kletbě. Rozloučil se, až když horalce podrobně popsal cestu na Kamenec, napsali jí adresy žijících partyzánů a slíbil před nimi nic nezatajit. Ani jméno Matěj Ďurniak.

Slunce stálo vysoko nad horami a od nohou vrhalo dlouhý stín. Vepor stiskl hajnému širokou dlaň. Odnášel si s sebou fotografii mládence s drobnou, trochu dívčí tváří, plachým pohledem a malou vráskou mezi obočím, znaménkem dítěte, které nepoznalo dětství.

Ještě něco si odnášel nadporučík kriminální ústředny Vepor: dobrý pocit, že kromě kruté povinnosti ve službě spravedlnosti přináší i štěstí.

Šel vysokou trávou dolů po svahu. Náhle zaslechl volán svého jména. Horalka ho dobíhala. Celá zrudlá, s ván náhle omládlou mu vložila do ruky plátěný sáček.

Trochu sušených hříbků, pane…, pane… Kdybyste se neurazil..“

Dříve než mohl něco namítnout, se obrátila a rychle utíkala Kala do svahu.

Tento honorář si nadporučík Vepor odloží do skříně. Kolegové se budou divit; v plátěném šedivějícím sáčku se hříbky rozpadnou na drobné úlomky, ale nadporučík ho nikdy nerozváže, tak jako už nikdy nerozváže stužky desek s listinami obsahujícími záznamy o vyšetřování případu Černá skála.

Fujavice stále přikrývala Kamenec a Černou skálu milosrdným, čistým sněhem. Už ne závějemi zapomnění.

Svědečtí) ) e. 5 bude tvořit poslední Pást seriálu črt Alexeje Turína o záhadných událostech v okolí Černé skály.

VIII. SÁM JSI SLABÝ, BEZBRANNÝ

Druhého dne se vichr utišil; ráno už stále řidčeji zdvihal na úbočích oblaka sněhu a ponechával oku možnost pokochat se výhledem z hotelového balkónu na okolí Kamence, na blízkou Čertovu Pec i na vzdálenější Královou, podobnou ozdobné homolce cukru.

Dveře Ivanova pokoje vrzly. První strčil dovnitř hlavu Ďufy. Chvilku se nerozhodně díval na ležícího přítele: podle jeho lehkého nervózního chvění víček usoudil, že spánek pouze předstírá, a zakýval na chodbu. Do místnosti se tiše vkradl zbytek Kvinteta; přinesl s sebou chlad ranní procházky a potlačované, ulehčené štěbetání. Stanuli nad postelí. Mlčením povzbuzoval jeden druhého k úvodu.

Zasáhl osvědčený urychlovač událostí. Úmyslně vytáhl hlučně roletu, pootevřel okno – a obočí se mu významně pohnulo ve směru pohybu rolety. Ivan zůstával v pozici hluboce spícího člověka.

„Pst!“ varovně zasáhla Japonka.

„Možná že opravdu ještě není fit,“ soucitně mínil Sprtoun. Ďufy se zamračil a zvýšil hlas.

„Mrazem načisto zhloupl, ale jinak mu nic není a nejlepším lékem by byl pořádný pohlavek. Opravdu si tam měl někde raději rozfašírovat čumec, aspoň by se Japonka mohla podle libosti vyplakat.“ Mrkáním se omlouval za surová slova; byla vhodnější než doprošování se o pozornost. Ivanovi se zlehka zachvěla brada.

„Nespíš!“ s krutým zadostiučiněním pokračoval Ďufy. „espíš, protože ti nedá, aby ses nepodíval na záchranný spolek Kvinteta. Nechte mě, indiáni počmáraní!“ okřikl Petra i Šprtouna, kteří mu chtěli zacpat ústa. Ďufy byl náramně hrdý na pochvalu od správce Janíka.

Po výčitkách svědomí za ukvapenost, kterou, jak se domníval, zahnal Ivana od samých dveří hotelu, hřála tato pochvala dvojnásob. Janík tvrdili, a Cosinus s ním bezvýhradně souhlasil, že Ivan by se pravděpodobně už ve vestibulu dozvěděl o návštěvě ze Sklenné a v každém případě by potají odešel. Pokud by se nezřítil z Černé skály, určitě by zmrzl po vysilujícím bloudění.

„Proto bude nejmoudřejší, když si přestaneš hrát na primadonu a laskavě nás vezmeš na vědomí,“ dokončil znechuceně. Nápor dvou přátel mu zabránil pokračovat v proslovu, který si tak pečlivě připravoval.

Ivan jen popotáhl nosem.

Kde nedokáže nic hrubý nátlak, pomůže lest a nebo hm…, vzájemné sympatie? Petr něco pošeptal Daně. Děvče chvilku bojovalo s hrdostí a s ruměncem, ale nakonec přikývlo. Petr kývl na Šprtouna a Ďufyho a prstem ukázal na chodbu.

Rozložitému pátrači svitlo. Pochopil, polkl a vyskočil. Jen ve dveřích se obrátil a varovně zahrozil prstem.

„Minutku nebo dvě. Také jsme nevyhráli čas v loterii.“

Japonka osaměla se „spáčem“. Dlouho se na něho nerozhodně dívala, potom dlaní lehounce pohladila Ivanovu tvář. Byl snad její dotyk tak horoucí, nebo přišel tak nečekaně? Těžko říci. Dost na tom, že Ivan otevřel oči a díval se, vůbec ne nepřátelsky.

„Ahoj!“ zašeptala Japonka.

„Kde to jsem…?“ Byla to zbytečná otázka: v dlouhých hodinách osamělého bdění stačil zjistit, že zůstal v pokoji, ve kterém procitl po… Ne-mys-let! Nemyslet!

„Na Kamenci.“

„Co je dnes… Jaký je dnes den?“

„Pondělí.“

„Pondělí? Alé…, co vy tu…?“ podivil se upřímně.

„Právě to, co ty, Ivane.“ Japončina ruka podezřele dlouho zůstávala na Ivanově tváři, ale jako by si toho ani jeden, ani druhý nevšiml.

„Soudruh učitel Kolník zařídil, aby nás dneska omluvili ve škole… A tvůj otec i strýček Cyril si telefonicky vyžádali jeden den volna. Pouze Petrův otec musel do služby. Včera odcestoval.“

„Aha! Aha! Ale… proč?“

„Lékař včera nedovolil, aby tě odvezli. Můžeme až dnes odpoledne. Ty jsi měl ale štěstí, člověče…“

„Štěstí?“ vzdychl smutně. „Co ty víš…?“

„Vím,“ ohradila se prudce. „Náhodou vím všechno, vlastně víme. A náhodou ty nevíš vůbec nic.“ Dlaň opustila Ivanovu tvář a rozpačitě se zachvěla ve vzduchu. „Našli tě ani ne deset metrů od propasti. Byli jsme se tam ráno podívat…, ráno, když jsme si zašli prohlédnout místo, kde bude stát Chrústův pomník.“

„Čí?“ Ivan téměř vyskočil z postele.

„Statečného partyzána Chrústa. Ty jsi všechno popletl,“ až se zajíkala snahou mluvit stručně. „Tvůj otec také bojoval statečně v oddílu, i Chrúst a všichni…, nebýt tvé netrpělivosti, mohl jsi už vědět, kdo byl Topas…“

„Topas? Můj otec?“

„Pochopitelně že tvůj otec, a nepřerušuj mě stále, za minutku otevře dveře ten otrapa Ďufy. Včera, kvůli novináři Turinovi, který taky musel odcestovat, jsme se dozvěděli úplnou pravdu. Sprtoun ti všechno do písmene poví, vzal si to na starost.“ Na okamžik se odmlčela, pokoušela se navázat přetrženou nit myšlenek, nakonec vzdychla.

„Je toho tolik… Ach Ivane, kdybys věděl, jak jsi mu ublížili“

„Hněvá se na mne?“ vyhrkl.

„Všichni se… trochu. Vlastně dost.“

„I ty?“

„Já?“ trhla sebou. „Co na tom záleží?“

„Záleží…“

Japončina ruka se zachvěla nad pobledlou tváří, potom ji položila na podhlavník. Někdy slova jsou nadbytečná.

Na dřevu dveří zazněl jemný, decentní škrabot. Popoháněč událostí nadmíru pozorně sledoval vteřinovou ručičku.

„Dámy nemají setrvávat v pokojích mužů,“ poškleboval se, nedbaje pořádného šťouchance do žeber, který mu uštědřil Petr. „Dovolte, vážení, abych přerušil idylu lásky.“

„Ďufy, já ti jednu vrazím,“ zlostně vykřikl Ivan. Budoucí oběť jen povzbudil k hlučnému ryku.

„Zdravý! Slyšíte, lidi? Starý známý Ivan Kremeň ráčil povstat z mrtvých. Konečně ho poznávám. Hurá! Ať žije padlý hrdina!“

„Můžeš vstát?“ suše se zeptal Petr.

„Mh…, a proč?“

„U Janíka, aha, ty nevíš, kdo je Janík? Janega, správce hotelu. V jeho kanceláři čeká tvůj otec s babičkou a… zkrátka všichni. Nemáme času nazbyt. Hned po obědě – na shledanou, Kamenci.“

„Cekají,“ vpadl Ďufy, „trpělivě čekají, až si přestaneš tisknout ruce s Japonkou. Nech si to na jindy, ano?“

Ivan se opravdu chystal vyskočit z postele.

„No, no!“ zarazil ho posměváček. „Nevytahuj se, jsi slabý jako moucha v zimě. To je vlastně tvoje velké štěstí, protože jinak bych si s tebou vyřídil účty za to přepadení ve sklepě.“

„Pomůžu ti při oblékání,“ nabídl se Petr. Neohlížeje se na Ivanovy protesty z něho stáhl deku, a jen co se Japonka vytratila za dveře, tři členové Kvinteta začali na vzpírající se tělo natahovat košili, kalhoty. Kulhajícímu pomohli dojít na druhý konec chodby.

Stačilo se jen krátce porozhlédnout po místnosti, aby se Ivanovi vybavil Turinův popis kanceláře bývalého horolezce, aby v šlachovitém mužíkovi poznal Janegu – Janíka, a – jak už také věděl – svého zachránce. Janík mu přátelsky pokynul.

Kvinteto se v tichosti usadilo na velké kožené pohovce. Ivanovi nezbývalo nic jiného než se dobelhat k jediné volné židli u stolu. Pokusil se něco vyčíst z otcovy tváře. Byla ale jako vždy – zavřená kniha. Dnes dokonce pevně převázaná.

„Už jsem se jednou označil za jakéhosi ehm… duchovního otce celého našeho příběhu, a proto je na mně, abych také vysvětlil, co mě přivedlo na myšlenku připomenout soudruhu Kremeňovi jeho povinnost k svému synovi, k nám všem, kteří ho známe.“

Ďufy si tichoučce vzdychl. Cosinus, jak jinak, začíná od Adama. Respektive od Euklida.

„Za dobu mého působení ve Sklenné mi lavicemi prošly stovky, stovky žáků. Pamatují se téměř na všechny, na některé víc, na některé méně, pochopitelně. S některými se téměř denně potkávám, a ať se na mne proto nezlobí, pozorně je sleduji. Spolu s jejich rodiči jsem je připravoval pro jednu z nezbytných, zato však nejkrásnějších úloh, pro prostý, denní život, který, kromě jiného, má pomáhat k zrodu dalšího, lepšího života. Takový je zákon přírody.

Musím se přiznat, že mnozí z mých bývalých žáků mi zvlášť přirostli k srdci. Je mezi nimi i Jožka Kremeň. Je těžké popsat, jakou radost jsem cítil, když jsem ho prvního dne povstání potkal ve vlaku směrem na Bystrici. První popud mi velel, abych ho poslal domů. Stále jsem ho měl před sebou jako žáka v krátkých kalhotách, který se u tabule moří s přímou úměrou… Byl jsem hrdý, že mě neposlechl. A byl jsem, upřímně řečeno, šťastný, když jsem se s ním po osvobození opět setkal ve Sklenné.

Po čase mě však začalo znepokojovat, proč se tak tvrdohlavě vyhýbá každé podrobnější zmínce o svém boji. Řekl jsem si: zatrpkl, nebo dokonce – zklamal? Nakonec jsem dal přednost první možnosti. Nevěřil jsem, že by někdo z kremeňovského rodu mohl couvnout před překážkou.

Začal jsem něco tušit, když se mi dostal do rukou seriál o událostech na Černé skále, o partyzánském oddílu, pojmenovaném Sloboda. Příčinou byl obraz Černé skály ve vašem bytě, který na první pohled se shodoval s popisem v seriálu redaktora Turina. Váhal jsem: Upozornit tě, nebo ne? Rozhodl jsem se čekat.

Stalo se tu i tam, že se soudruh Kremeň v rozhovoru Se mnou přeřekl. Byl jsem si jistý; můj bývalý žák patří k příslušníkům onoho partyzánského oddílu. Proč však mlčí? Chrústem být nemůže, Kremeň sice dokáže udělat nějakou tu nerozmyšlenost, ale nemůže úplně zklamat. Nedokáže zradit, o tom svědčí jeho život i práce. Mlčí pro nějaký, mně neznámý pocit víny.

Příležitost zjistit něco bližšího se mi naskytla při setkání s naším dobrým známým, správcem Janíkem. Nuže ano, nedlouho po zveřejnění seriálu jsem se vydal na Kamenec a od té doby sem jezdím často. Janík mi cosi prozradil o Topasoví – Kremeňovi.

Důvod, proč můj žák tají to, na co je každý povstalec právem hrdý, jsem už tedy částečně znal. Tak jako velitel Zverec, jako i komisař Karpenko, Konečný, Janík i všichni informovaní, i já jsem tento důvod pokládal za nedostatečný.

Pozdější objevení hrobu Mařka Ďurniaka mi dalo za pravdu. Mohl jsem vystoupit třeba na schůzi stranické organizace nebo mluvit a ehm… dokreslit profil našeho sklářského mistra, ale… bohužel to ale Jozef Kremeň si takovou slávu evidentně nepřál.

Před deseti týdny Janko Botka řekl, že jeho otec doma mluvil o blížících se padesátinách našeho mistra a o návrhu továrny na udělení Řádu práce Jozefu Kremeňovi. Zaujala mě však reakce Jána Botky. Řekl jsem: Ve Sklenné máme tedy dvojnásobného hrdinu. Hrdinu boje i práce. A co ty jsi na to odpověděl, Jano?“

Šprtoun si v hrozných rozpacích posunul brýle až na konec nosu.

„Nepamatuji se,“ zamumlal tiše.

„Ale, ale!“ usmíval se Cosinus. „Právě ty se nepamatuješ? Právě ty?“

„Mno…,“ Šprtoun usilovně měnil barvy. Kdyby mu tak náhle narostla křídla, uletěl by. „Řekl jsem: Mistr Kremeň nevypadá na hrdinu, aspoň ne na takového, jako byl například kapitán Klos, totiž, co je to za hrdiny, když o nich nevíme?“ Úzkostlivě se podíval na sklářského mistra, všiml si, jak mu poškubávají koutky úst a rychle dokončil: „Konkrétně jsem nemyslel na vás, soudruhu Kremeni, jen tak, ve smyslu názorného všeobecného přirovnání…“

Babička se rozesmála; připojil se správce hotelu, potom Cyril Kováč i Kvinteto. Kvinteto bez Ivana Kremeně. Nakonec se nemohl zdržet tlumeného smíchu ani sám Jozef Kremeň.

„Botkova replika mě zaujala. Takto uvažuje můj žák…

V každém případě vyjádřil názor ostatních chlapců a děvčat: co je to za hrdiny, když o nich nevíme?

Teď není vhodná příležitost rozvádět pojem hrdinství. Každý, kdo se seznámil s bojem na Černé skále a se životem partyzánského oddílu ‚odplata fašismu‘, si o něm vytvořil svou vlastní, a přeci shodnou představu. Já jsem chtěl, aby Kremeňovi spolužáci sami objevili hrdinu. Rozhodli se pustit do zjišťování všech skutečností.

Někdo může nesouhlasit. Myslím však, že se s hrdiny máme seznamovat nejen z čítanek. Sami musíme poznat, v čem mají být vzorem, ne jednoduše přejímat úsudky druhých. Devátá B třída by svůj úkol splnila. Ale náhodou, se kterou nikdo nemohl předem počítat, se sešit v žlutém přebalu dostal do rukou Ivanovi.

Soudruh Kremeň to pěkně řekl: Nedůvěra je nakažlivá nemoc. Šíří se, marně se jí bráníš, přepadne tě, zákeřná, rozežere ti pokožku, pronikne do krve, zachvátí ti mozek, jakmile se jí někoho dotkneš, jako bys ho poznamenal prašivinou.

Ivan nedůvěřoval vlastnímu otci. Konečně, co se týká té nedůvěry, nebyl sám,“ učitel se významně podíval na sklářského mistra a babička mu přikývla.

„Není hanba, když se i starý učitel před svými žáky přizná, že trochu ehm… chybil. Měl jsem pamatovat na tvrdou kremeňovskou náturu. Zaplatil jsem už svou daň,“ rychle si rukou zakryl úsměv na tváři, „rozbitým oknem. Dokonce netrvám na zaplacení sklenáře a neuvedu viníka ani na pololetní klasifikační poradě. Zásluhou přátelství všechno skončilo dobře.“

Po obědě se rozloučili s Kamencem. Za několik měsíců se sem kompletní Kvinteto vrátí.

Za okny jako odpočinutý hřebec-plnokrevník cválala prosincová noc. Ivan se pokoušel usnout. Před očima se mu promítal film událostí, o kterých mu cestou z Kamence vyprávěl Sprtoun.

Viděl radostně mávajícího Chrústa i otcovo nerozhodné přešlapování. Doběhnout za Markem a říci mu o náhlém podezření? Chrúst však nemusel vědět, že nezastihne černookou Veronu v chalupě…

Viděl otce, jak s hrůzou naslouchá zprávě průzkumníků, kteří se právě vrátili z Černé skály. Opravdu pomohl zrádci? Marně ho uklidňuje velitel s komisařem, zbytečně ho přesvědčuje Lojzo Janík. V Jozefu Topasoví se náhle něco zlomí…

Viděl otce na náměstí ve Velkém Drieni a opakoval si slova jeho přísahy. Jak by je vyslovil on, Ivan Kremeň.

Viděl otce, jak za lednového večera přichází na hřbitov v Drieni a klade na hrob kytici květů. Viděl ho přicházet do školy, vejít do sborovny a položit učiteli Kolníkoví obálku do zásuvky. Co by udělal Ivan Kremeň. Pravděpodobně to, co on…

Viděl Ďufyho se Šprtounem. Ošívají se, oba s podříznutým jazykem náhle koktají, hledají slova. Sklářský mistr se skoupě usmívá. Načpak omluvy, chlapci? I tak jste šikovní, člověk by ani neřekl. Omluvil se vůbec – Ivan Kremeň?

Ještě si s otcem nevyměnil ani jediné slovíčko. Cestou domů sklářský mistr za volantem soustředěně sledoval silnici. Doma se tvářil, jako by se nic nestalo. I na matku, když spustila očekávaný proud výčitek, pohlédl tak divně, že ihned zmlkla a jen ukázala na dveře mansardy. Zítra? Nemyslet. Ne-mys-let!

Na vedlejší posteli tichounce vzdychl Miro. Žalostně popotahoval nosánkem. Asi se mu zdá, o čem se před spaním přiznal staršímu bratrovi: Myslel, že ho už nikdy neuvidí.

Téměř se mu předtuchy splnily.

Nebýt Kvinteta a…, zkrátka všech. Ne, člověk se nemůže spoléhat jen sám na sebe. Sám jsi slabý, bezbranný.

Náhle pocítil, že pokud mu srdce nemá vyskočit z hrudi, musí se něco stát. Nedokázal už ovládat zvláštní chvění. V9tal z postele a vybelhal se na schody, sestoupil do tmavé, tiché haly. Zastavil se za dveřmi ložnice. Uvnitř plynul tlumený rozhovor. Rázně sáhl po klice.

Hovor utichl.

Pokročil dopředu. Přistoupil k posteli.

„Odpusť mi!“ zašeptal do tmy. „Tati…! Tatínku!“

Za okny jako odpočinutý hřebec-plnokrevník cválala noc. Halou se neslo melodické odbíjení hodin.

Sedl si na koberec, schoulil se do klubíčka. Musí čekat! Potom ucítil, jak ho drsná, mozolnatá ruka hladí po vlasech.