Adam Bahdaj

Klobouk za půl miliónu

SOBOTA

Hlava gangu

Do Neboře jsme přijeli ve čtvrtek. Ale začnu sobotou, protože ve čtvrtek a v pátek se nic nestalo, a když se nic nestane, těžko o tom psát.

V sobotu pršelo jen se lilo a začala ta bláznivá historie s kloboukem za půl miliónu…

Ale dříve než přikročím ke klobouku, musím se představit. Jmenuji se Kristýna Čuchovská, je mi dvanáct let, po prázdninách půjdu do sedmičky a – podle tvrzení druhých – jsem holka. Ale to bude omyl, čestně. Měla jsem se narodit klukem a jmenovat se Kristýn Čuchovský. To rodičům neodpustím. Pokuste se vcítit do děvčete, které má klukovské sklony a chtělo by se jednou stát ušlechtilým šerifem. Šerif si to vyřídí s bandou Krhavého Jima, načež se do něho šíleně zamiluje krásná dcera soudce Richardsona. Mám já nějaké vyhlídky, že se do mne zamiluje zlatovlasá Mary, že ji vyrvu ze spárů Krhavého Jima, dovedu k oltáři a zahrnu perlami a zlatem? Tak vidíte!

Ale nic naplat. Jsem jenom holka a musím se s tím smířit.

Úředně jsem Kristýna Čuchovská, ale kluci mi říkají – Devítka. Príma, že? Jsem totiž šéf gangu na Saské Kempe ve Varšavě a osm rošťáků, starších než já, mě poslouchá jako hodiny.

Ptáte se, jak jsem se mohla stát hlavou gangu, když z celé té party jsem já byla nejmladší a ke všemu holka? Jednoduše: Felek ze Zakopanské prohlásil, že vůdcem bude ten, kdo všechny přemůže. Se mnou nepočítali. Mysleli, že jim budu běhat pro bonbóny nebo látat fusekle. Kdepak, drahouškové! Nevěděli, že jsem tajně chodila na judo. A když došlo ke zkoušce sil, dala jsem to zbaštit nejstaršímu a nejsilnějšímu – Felkovi ze Zakopanské. Dal se do breku, chudinka, a ostatním zašla chuť se se mnou prát. Říkali mi Devítka, sloužili mi a běhali pro zmrzlinu.

Měli jsme kopec nádherných plánů, ale školní rok skončil a všichni jsme se rozjeli na prázdniny. Naše rodinka vyrazila k moři, do Neboře, na rekreaci. Umíte si to představit?!

Rodinná rekreace spočívá patrně hlavně v tom, že děti otravují život rodičům a rodiče dětem. Tomu se říká rekreace! Napřed jsem měla vdechovat jód a zvyšovat odolnost mandlí, abych se vrátila do Varšavy zdravá. Ale jak mám vdechovat jód, když je tolik zajímavějších zaměstnání, třeba sbírání jantaru, nemluvě ani o pátrání po záhadě klobouku za pul miliónu…

Neboř se skládá z moře, pláže a toho ostatního. To ostatní se skládá z domů a ulic, které se křižují převážně v pravém úhlu a mají dost legrační jména. Jako: ulice Žert, Slavičí ulice, ulice Výšvih… Z Žertu může člověk puknout smíchy a na Slavičí ulici zase samozřejmě nejsou slavíci, ale vrabci a pěnkavy.

Naše zotavovna se jmenuje Zátiší. Stojí – jako natruc – na nejrušnější Plážové ulici. Bydlíme v prvním patře, pokoj číslo 13. Táta s Jackem – můj mladší brácha, pámbu s náma a zlý pryč – chodí v jednom kuse na ryby a maminka hraje s rekreantkami bridž. Když je hezky, mastí karty na pláži, když je ošklivě, v klubovně. Jak já to vidím, jela maminka do Neboře prohrát prémii, kterou táta v červnu dostal za ten zlepšovák v továrně. Nemohla ty peníze radši prohrát ve Varšavě?

A zatím já toužím po velkém dobrodružství…

Dni v Neboři se dělí na slunné a deštivé. Když je hezky, sedí všichni na pláži, když prší – v kavárně Jantar nebo na terase hotelu U tří plachet.

V Neboři se všecko nějak dělí. Dokonce letní hosté a rekreanti se dělí na lidi, kteří mají úžeh prvního, druhého, případně třetího stupně, protože se prý opékali na pláži příliš dlouho a teď se loupou, takže jsou podobni rudokožcům na loupačku. A tak Neboř připomíná indiánskou vesnici, jejíž obyvatelé onemocněli svlékáním z kůže.

Srážka s ptákopravcem

Ve čtvrtek a v pátek se rozpoutalo peklo. Pětatřicet ve stínu! Smažili jsme se v paprscích ultrafialových i jiných – podle libosti. A v sobotu úplný debakl. Nad Skandinávií se prý najednou usadila hluboká tlaková níže a přestěhovala se až nad polské pobřeží, jako by neměla nic lepšího na práci. Skandál! Nad Skandinávií je tlaková níže a my musíme trpět a dívat se z okna, jak venku lije.

Najednou jsou všichni skleslí a tváří se otráveně. Jenom táta si od rána hvízdá. Říká, že když prší, líp berou ryby. Jacek to říká taky, opakuje totiž všecko po tátovi. A tak si mužští vzali kola, pláštěnky, gumáky, udice a odjeli, neznámo kam.

Maminka naříkala, že jí někde píchá. Nevěděla sice kde, ale dělala utrápené obličeje, a vyptávala se, jestli dole v klubovně hrají bridž. Nehráli, bohužel. A tak maminka začala naříkat na lidi, kteří se povalují v postelích a myslí kdoví nač, místo aby vstávali se sluníčkem.

Bylo mi maminky líto, a tak jsem nesměle navrhla:

„A co jít na procházku?“

„V takovém počasí?“ užasla.

„Půjdeme hledat jantar. Včera jsem nasbírala půl zavařovačky.“

„V takovém dešti?“

„Včera nepršelo.“

„No pravda, docela jsem zapomněla. Když se ti chce, tak si běž sama.“

„Mami, ale ve Varšavě jsi mi slíbila…“

„Slíbila, ale dnes je mi vážně mizerně.“

„Procházka ti zaručeně udělá dobře.“

„Podívej se, jestli ještě prší.“

„Prší, mami.“

„No prosím, a ty mě chceš s mým ischiasem vyhnat do takového slejváku! Hrůza!“

„Tak já jdu sama,“ řekla jsem tvrdě.

„Běž si, běž, ale teple se obleč, strašně prý tam fouká.“

„Vezmu si tepláky a pláštěnku. Nic mi nebude.“

„A lyžařský svetr, ať tě neprofoukne.“

„A co ještě?“

„Třeba Jackovy tepláky. Jsou ve skříni.“

„Děkuju, nechci vypadat jako boxer.“

Maminka si přála, abych na sebe navlékla všecko, co mám. Přistoupila jsem jedině na svetr.

„Jen se nenastydni.“

Jasně, pro rodiče chodíme ven jedině proto, abychom se nastydli a potom slyšeli: „Tak vidíš, neříkala jsem to? Kdybys mě byla poslechla, nedostala bys rýmu.“ Jako by rýma nedělala nic jiného, než číhala na zdraví rekreantů.

Rychle jsem se svlékla a podívala se na sebe do zrcadla. V gumákách, texaskách a v zelené prstence jsem vypadala jako Robin Hood, který se chystá na lov. A možná ještě líp.

„Tak ahoj, mami!“ zvolala jsem. Popadla jsem zavařovačku a vypadla z domu. Venku pršelo…

Přiznám se bez mučení, že se mi krajina v dešti líbí. Od moře vanul vítr. Na vysokém břehu se klaněly borovice. Jejich koruny se třepetaly nad štíhlými stožáry kmenů jako praporce. Několik převrácených plážových košů leželo na opuštěném pobřeží a moře útočilo na břeh, šumělo a hučelo. Hřivnaté vlny klesaly na písek jako obludy unavené dalekou cestou. Nechávaly za sebou vlečku z pěn, mušliček a tmavého škraloupu chaluh. V nárazech větru kroužili nad molem rackové. Bylo krásně a divoko. A pršelo… Déšť není tak strašný. Představuji si, že je to ohromná sprcha rovnou z nebe.

Vykřikla jsem radostně: „Ahoj!“ a seběhla po schůdcích na pláž. Po mokrém a vlnami ubitém písku se šlo jako po asfaltu. Minula jsem molo, zamířila vpravo, k rybářské vesničce a k majáku. Šla jsem podél břehu vyhlodaného vlnami, rozhrabávala jsem klacíčkem nános kamínků, mušlí a chaluh.

Hledala jsem jantarový poklad.

Nádherná hra! Jsem zlatokop na Klondyke. Občas se mezi mušličkami zatřpytí jantar, já se rozběhnu, jako bych se bála, že mě někdo předstihne. S radostí zvedám hrudku jantaru, vážím ji v dlani a házím do zavařovačky.

Tak jsem se zabrala do hledání jantaru, že jsem si ani nevšimla člunů.

Ležely na písku jako velké leklé ryby. Šla jsem dál k majáku.

Z ničeho nic jsem uviděla těsně před sebou shrbenou postavu. Z druhé strany se někdo ke mně blížil. Další hledač pokladů. Náhodou, na půl cesty mezi námi, ležel na hromadě škeblí velký kus jantaru. Zahlédli jsme ho najednou. Ale já jsem byla rychlejší. Skočila jsem dopředu a přišlápla jantar nohou.

„Je můj!“ zvolala jsem vítězně.

„Tuhle! Já ho viděl první!“

Přede mnou stál urostlý chlapec. Měl velké, zelené oči, plavé vlasy a obličej se mu zoufale loupal! Díval se na mne nepřátelsky. V první chvíli jsem chtěla ustoupit, ale jeho vyzývavý pohled se mi nelíbil.

„Já! Ty chytrej!“ řekla jsem drze.

„To se musí zjistit.“

„Jantar ležel přede mnou!“

V chlapcových očích to nebezpečně zablýskalo.

„Dej ho sem,“ řekl, „nebo tě praštím!“

„Zkus to!“

Chlapec mě chtěl odstrčit, ale než na mne sáhl, uplatnila jsem jeden z patnácti základních chvatů a přehodila jsem si ho přes rameno jako pytel písku. No prosím, a hrdina se válí na pláži a já se směju. Potrpěl si asi ale na klukovskou čest, a tak skočil a hnal se po mně se zaťatými pěstmi. Ale stačil nenápadný pohyb nohou, aby znovu zoral písek tím svým loupákem. Když vstal, zasmála jsem se ještě hlasitěji.

„No tak to zkus!“

Přešla ho chuť. Jenom procedil přes zaťaté zuby: „Vůbec netušíš, s kým máš co dělat.“

„Ty taky ne.“

„Jsem nejlepší ornitolog z naší třídy.“

To mi dalo zabrat. Ornitolog! Co je to? Nebezpečný zločinec nebo čertví co? Nemohla jsem mu to zůstat dlužna:

„Já jsem vůdce gangu!“ zvolala jsem. „Slyšels o Devítce ze Saské Kempy?“

„Neměl jsem to potěšení, bydlím až na Mokotově.“

„Tak já ti to řeknu. Devítka jsem já a mám pod sebou osm takových smradů, jako seš ty, chápeš?“

„Jen se nevytahuj,“ řekl. „To já jsem našel u Visly ve Vilanově tři hnízda rákosníků.“

Ztvrdla jsem. Jaktěživ jsem o žádných rákosnících neslyšela, natož abych měla tu čest pozorovat jejich hnízda. Kluk se vítězoslavně usmál a vysvětlil:

„Rákosníci, to jsou ptáci, kteří si staví nad vodou fantastická visutá hnízda. Jestli chceš, můžu ti ukázat snímek. Sám jsem je fotil.“

„Ukaž,“ řekla jsem, ale už ne tak drze.

„Nenosím je s sebou, mám to doma.“

„Kde bydlíš?“

„Na Slavičí. V Maryšce.“

„Prima, zastavím se u tebe, jsem strašně zvědavá, jak hnízda vypadají.“

„Povídám ti, senzačně!“

„Jak se jmenuješ?“

„Martin. A ty?“

„Kristýna. Ale kluci mi říkají Devítka.“

„A proč ne Sedma?“

„Protože nás v gangu bylo devět, chápeš?“

„Chápu.“

Zvedla jsem se země kus jantaru. „Nech si ho, když o něj tolik stojíš.“

„Blbost. Nevěděl jsem, že jsi šéf gangu.“

„Vem si ho,“ řekla jsem. „Můžeš třeba říct, žes ho dostal ode mě.“

„Děkuju, to vážně bude prima suvenýr.“

Prohlídla jsem si ho trošku líp. Byla to pěkná čára, hezký a v očích mu jiskřily ohníčky. Možná že by docela padl do našeho gangu jako zástupce šéfa.

„Nechtěl bys do mého gangu?“ zeptala jsem se.

„Děkuju. Jsem přece ornitolog.“

„A co to vlastně je?“

„Studuji ptáky.“

„To je otrava, ne? Rozmysli si to. Založíme tady bandu a přepadneme hotel U tří plachet. To bude zábava!“

„Mě víc baví ptáci,“ odpověděl umíněně.

„To je blbý. Ale já přece jenom přijdu a podívám se na ta hnízda rákosíků.“

„Rákosníků,“ opravil mě. „Zapamatuješ si to? Slavičí 17, vila Maryška.“

„Tak ahoj, ptákopravče!“ podala jsem mu ruku.

Opatrně couvl, zvedl ruku k čelu a zasalutoval mi jako voják.

To není můj klobouk

Vracela jsem se s plnou zavařovačkou nazlátlých kousků jantaru. Cítila jsem se jako prospektor z Klondyke, který se vrací domů s plným pytlíkem zlatého písku. Ale i ten nejbáječnější prospektor je jenom člověk a na sklonku dne naplněného prací mu škrundá v břiše. Mně taky škrundalo. A tak jsem se rozhodla posílit zesláblý organismus přiměřeným množstvím kalorií. Hlavní věc jsou kalorie!

Ale na rohu Slavičí a ulice Jana z Kolna jsem cítila, že se mi síly opět vracejí.

„KAVÁRNA JANTAR — VÁS ZVE NA VÝBORNOU

ZMRZLINU A ČERSTVÉ TRUBIČKY SE

ŠLEHAČKOU.”

„KAVÁRNA JANTAR — VÁS ZVE NA VÝBORNOU

ZMRZLINU A ČERSTVÉ TRUBIČKY SE

ŠLEHAČKOU.”

Při myšlence na zmrzlinu mě zamrazilo, zato trubičky se šlehačkou zahřály mou náladu do růžová.

Prošla jsem okolo zahrádky s barevnými deštníky moknoucími v dešti a vešla do přízemního pavilónu. Dýchla na mne lákavá vůně kávy, vanilky a čerstvého cukroví. Na pultě vesele syčelo niklové espreso a cukrárna byla nabitá do posledního místečka. Na jednom čtverečním metru deset lidí. Každý něco pil, jedl, povídal a kouřil. Jedním slovem, čekárna v pekle. Nebýt těch trubiček, byla bych utekla, ale pro trubičky se šlehačkou musí člověk něco vytrpět.

Chvíli jsem stála a voda ze mě jen crčela. Hledala jsem volné místo. Bohužel, když venku prší, najdete v kavárně Jantar spíš půl miliónu než jednu volnou židli. Sním to u pultu, řekla jsem si.

Svléknu mokrou pláštěnku, věším ji na věšák. Vtom si všimnu dvou klobouků. Visí vedle sebe na věšáku jako dvojčata. Dva letní klobouky z bezového balónového rypsu, s hustě štěpovanými krempami.

Oba zbrusu nové, rovnou z obchodu, a oba suché. Jejich majitelé jistě nosí deštník.

Přemýšlela jsem, podle čeho se od sebe rozeznají dva nachlup stejné klobouky? Ale vem to čert, ať si s tím lámou hlavu jejich majitelé. Přesto se mě zmocnil jakýsi zvláštní neklid, i když jsem tehdy ještě nemohla tušit, že se ty klobouky stanou největší senzací mých prázdnin. Zatím si klidně visely na sousedících věšácích, jako by je tam zapomněla siamská dvojčata.

Objednala jsem si dvě trubičky se šlehačkou, opřela se o okenní parapet, vzala Sportovní přehled a začala studovat tabulku nejlepších desíti lehkoatletických výkonů na světě.

Na klobouky jsem úplně zapomněla.

Vtom cítím, že se někdo blíží k věšáku.

Sekáč, ocenila jsem ho jediným pohledem. Mladík vypadal, jako by ho zrovna vystřihli z londýnského žurnálu. Elegantní oblek z šedého flanelu, sněhobílá košile, tmavomodrá hedvábná kravata a všecko zřejmě od prvotřídního krejčího. Přitom na tváři výraz lorda a pohled dobyvatele Mount Everestu. Hezoun! Snědý, opálený, tmavé, krátce přistřižené vlasy, s úžasnou pěšinkou po straně. V zubech nedlouhá baňatá dýmka. Zkrátka a dobře elegán, který vystoupil rovnou z filmového plátna.

Než jsem si ho stačila pořádně prohlédnout, Hezoun (tak mu budu dál říkat) sáhl po klobouku. Zaváhal, který z těch dvou má sundat z věšáku. Trvalo to okamžik. Pak energickým pohybem chytil klobouk, který visel blíž dveří, vzal jej do levé ruky, sáhl po deštníku opřeném v koutě a zamířil ke dveřím volným, div ne majestátním krokem.

Zapamatovala jsem si každý jeho pohyb, jako by to byl zpomalený film. Za chvíli jsem ho zahlédla v zahrádce. Beze spěchu otvíral deštník. Klobouk stále držel v ruce. To se mi zdálo trochu podezřelé. Proč – u sta hromů! – vydávat peníze za klobouk a pak jej nosit v ruce? Nebo to patří k bontonu?

Hezoun zatím prošel zahrádkou pružným a vrcholně elegantním krokem. A když prošel vchodem, odbočil do ulice

Jana z Kolna. Bylo vidět jenom černý deštník, pohybující se nad živým plotem jako padák.

V tom okamžiku přistoupil k věšáku druhý pán. Napřed jsem uviděla jeho velkou pleš, pak široká záda. Oblečen byl velice nedbale? flanelová košile, na ní stará vlněná vesta, odřené manšestráky a vyšmajdané kecky.

Zvolna, ospale sáhl po zbylém klobouku. Už si ho chtěl nasadit, ale pak najednou se na něj pozorně zahleděl. Chvíli jej obracel v buclatých rukou, otočil jej dnem vzhůru, podíval se dovnitř, pak jej odložil a řekl hlasitě zřetelně: „To přece není můj klobouk!“

Trhla jsem sebou. Něco mi našeptávalo, že mé neobyčejné dobrodružství začíná: kavárna nabitá lidmi a já, jediný svědek záměny. Přistoupila jsem blíž, pozdravila a řekla:

„Před chvílí vzal jeden pán ten klobouk, který visel vedle. Jestli chcete, poběhnu za ním, třeba ho ještě doženu.“

Holohlavý pán se vlídně usmál.

„To bys byla moc hodná, ale má to cenu, stojí ti to za to… v takovém dešti?“

„Maličkost,“ řekla jsem a vyběhla z kavárny. Byla jsem strašně zvědavá, jak se Hezoun zatváří, až mu sdělím, že sebral cizí klobouk. Bohužel. Neuviděla jsem, jak se Hezoun zatváří, protože se rozplynul v mlhavém vzduchu. Běžela jsem až na roh ulice Jana z Kolna, pak sto kroků vlevo, vrátila jsem se, pak sto kroků vpravo. Nic, jen pusto a prázdno a déšť a v dešti já, s výrazem zklamání a s hlavou mokrou jako rusalka.

Otráveně jsem se vrátila do kavárny. Ve dveřích už na mě čekal holohlavý pán. Nervózně si leštil skla brýlí a mhouřil krátkozraké oči.

„Tys ale zmokla,“ uvítal mě. „Povídám, nemá to cenu.“

„Maličkost… Ale nic si z toho nedělejte, já jsem si toho pána dobře zapamatovala.“

Pán si nasadil brýle.

„Hodná. To se stává. Myslím, že ten pán vrátí klobouk do kavárny, jakmile zjistí, že se zmýlil.“

„Asi ano,“ řekla jsem. „Ostatně je to tak důležité? Ty klobouky byly úplně stejné.“

„Jak to víš?“

„Mám na to oko. Vsadím se, že to bylo stejné číslo. Zkuste si ho.“

Pán se na mě nedůvěřivě díval. Pomalým pohybem zakryl pleš.

„Sedí jako ulitý,“ řekl užasle. „Opravdu máš cvičené oko.“

„To bych prosila,“ usmála jsem se záhadně. „Kdybyste věděl, s kým mluvíte, vůbec byste nezíral.“

Pán spiklenecky přimhouřil oko.

„To bych strašně rád věděl.“

„Vůdce gangu,“ řekla jsem šeptem.

Pán zkoprněl. Až po chvíli – nevím proč – se dal do smíchu.

„Můžete se smát sám sobě,“ řekla jsem. „Vyměnili vám klobouk a vy jste si toho nevšiml. Abych dávala pozor za vás!“

Muž si zamnul buclaté, zrzavými chloupky porostlé ruce.

„To je ohromné, že jsi vůdce gangu. Pomůžeš mi najít můj klobouk?“

„Vždyť vám padne jako ulitý.“

Muž sundal klobouk, otáčel jím v rukou a pozorně si ho prohlížel.

„Ano,“ řekl zamyšleně. „Sedí jako ulitý, ale já bych ten svůj nedal za nic na světě.“

„Nechápu, když…“

„Pusť to z hlavy,“ skočil mi do řeči. „Doufám, že ten člověk přinese můj klobouk do kavárny a já tento zatím nechám tady, u servírky. Buď zdráv, vůdce gangu! Mockrát ti děkuju, bylas opravdu velice milá a hodná. A kdybys toho pána náhodou potkala, řekni mu, že jeho klobouk je v Jantaru.“

Nějaký trhlý! Klobouk mu sedí na pleši jako ulitý a on tvrdí, že by ho nedal za nic na světě. A ještě se mi směje. Chci ho vidět, co by říkal, kdyby potkal těch mých osm pistolníků ze Saské Kempy. Jistě by měl nahnáno.

A vůbec, co je mi po jeho klobouku!

Snědla jsem své dvě trubičky se šlehačkou. Povídám vám, bašta! Po dvou trubičkách svět ihned vypadá jinak. Dokonce přestane pršet a sluníčko vykoukne z mraků.

Mrkla jsem na hodinky. Dvanáct. V Zátiší se vydává oběd až ve dvě. Měla jsem před sebou dvě hodiny. Rozhodla jsem se, že se budu kochat přírodou.

V Neboři se člověk nejlíp kochá přírodou na srázném břehu, který se zvedá přímo za kempinkovými domky… Odtamtud se otvírá nádherná vyhlídka na moře, vlny a modré dálky.

Šla jsem pomalu ulicí Jana z Kolna. Samé staré vily a tiché domky. Všude pečlivě udržované zahrádky, spousta květů, stromů, okrasných keřů. A plno ptačího zpěvu. Je hezké jít si ták mezi zahrádkami, lesknoucími se ještě dešťovou svěžestí, vonícími, rozezpívanými.

Prošla jsem kolem místního hřiště. Místo fotbalistů tam pobíhala bílá bradatá koza a dvě kůzlata. O kousek dál jsem uviděla tabulku s nápisem Žert a hned se mi chtělo smát. Člověk, který uličku takhle pojmenoval, musel mít smysl pro legraci.

Ulička byla úzká, vysypaná čistým pískem. Vypadala jako tunel proražený v zeleni stromů a keřů. Vlevo se táhla nízká zídka, vpravo, za drátěným plotem, pod korunami vysokých jasanů prosvítala červená střecha z tašek, a hlouběji v pozadí hospodářské budovy. Mezi domem a budovami byla zahrada. Několik zakrslých jablůněk, zplanělé angreštové keře. Zarostlé záhony a záhonky mizely v džungli plevele.

Mám strašně ráda takové malé uličky a takové zpustlé zahrádky. Je v nich něco smutného, tajuplného. Ohromně se v nich hraje na Indiány nebo na gangstery. Zahnula jsem do uličky Žert s pocitem, že by se za chvíli mohlo přihodit něco neobyčejného.

Vtom uvidím na cestičce, která vede od domu k zahradní brance, známou postavu. Týž elegantní oblek, táž neposkvrněná košile, dokonce i táž kravata a táž přehnaná elegance pohybů a krátká anglická dýmka v ústech. Slovem Hezoun z Jantaru ve vlastní osobě. Samo nebe mi ho posílá! Génius. Dovede se na rozkaz rozplynout a zhmotnit v nejnečekanějším okamžiku. Počkej, hned se tě zeptám na ten klobouk.

Mezitím se Hezoun normálně blíží k brance. Výraz lorda, v jedné ruce zavřený deštník, v druhé zbrusu nový balónový klobouk a v zubech vyhaslá lulka. To už bude jeho styl. Zdálo se mi, že jsem v kině nebo že sním. Ale když Hezoun otevřel branku a vyšel na ulici, pochopila jsem, že mi toho elegána posílá do cesty šťastná náhoda.

Udělala jsem velice vážnou tvář, a když došel ke mně, oslovila jsem ho:

„Tak se mi zdá, že jste omylem vyměnil v kavárně klobouk.“

Hezoun zůstal stát jako praštěný. Napřed se podíval na mě, pak na klobouk, načež překvapeně vykoktal:

„Já? V kavárně? Klobouk?“

„V Jantaru před půl hodinou.“

„V Jantaru?“ udělal ještě komičtější obličej.

„Byl jste přece v Jantaru a omylem jste vzal z věšáku cizí klobouk.“

„To jste si to spletla, slečno.“

„Promiňte, ale ten pán, kterému jste vzal klobouk, mě prosil, abych vám to vyřídila.“

„Směšné,“ skočil mi podrážděně do řeči. „Zaprvé jsem nebyl v Jantaru a zadruhé jsem nikomu nevzal klobouk. Moc tě prosím, nech si ty nechutné žerty.“

Měla jsem pocit, že mě někdo binci palicí po hlavě a že vidím všecky hvězdy, s Polárkou v čele.

„Třesky plesky!“ zvolala jsem. „To vy si děláte legraci ze mě. Viděla jsem to přece na vlastní oči. Asi nevíte, s kým mluvíte.“

Nasadila jsem mu asi pořádného brouka do hlavy. Rozpačitě se usmál a vytáhl lulku ze zubů. Bylo to jasné znamení, že mu tečou nervy.

„Děvčátko,“ řekl, „co vlastně ode mě chceš?“

To už bylo nad mé síly. Když jsem uviděla, že v lulce nemá tabák, dala jsem se do smíchu.

„Buďte tak hodný, odneste klobouk do Jantaru a dejte ho servírce. Majiteli na něm hrozně záleží.“

Myslela jsem, že zbledne a začne se omlouvat, a on zatím zvedl klobouk k mým očím.

„Směšné,“ řekl. „To je přece můj klobouk. Podívej,“ obrátil ho dnem vzhůru a ukázal na kožený pásek. „Vidíš ten monogram?“

Napřed jsem neviděla nic, protože jsem byla rozčilená, ale za chvilku jsem objevila monogram „V. K.“, napsaný na kožené vložce černou tuši.

„Dělejte si legraci ze své babičky,“ odsekla jsem. „To přece může být i monogram toho pána.“

Pak Hezoun vztekle vyštěkl: „A jak se ten pán jmenuje?“

„To bohužel nevím.“

„Dej mi svatý pokoj!“ Dopáleně se plácl kloboukem o koleno a vložil lulku zpátky do úst. To bylo znamení, že se mnou nehodlá dál diskutovat.

„A v Jantaru byl asi váš duch?“ řekla jsem.

Hezoun pokrčil rameny, otočil se a pružným krokem zamířil do ulice Jana z Kolna.

Zkoprněla jsem, pokud člověk vůbec může zkoprnět. V hlavě jsem měla zmatek. V uších mi ještě zněla jeho slova „Zaprvé jsem nebyl v Jantaru a zadruhé jsem nikomu nevzal klobouk.“ Jo, kdyby to bylo na Slavičí ulici, to bych mu ještě snad mohla uvěřit. Ale v ulici Žert? To zase ne. Žertovat můžete, ale ne s Devítkou. Devítka má hlavu na pravém místě a zrak jako ostříž. Buďto děláte ze sebe ducha, nebo zkrátka a dobře lžete.

Chvíli jsem stála jako ochrnutá, ale brzo mi to přešlo. Rozhodla jsem se, že ho budu stopovat. Když jsem došla na roh ulice Jana z Kolna, neviděla jsem už ani šedý oblek, ani balónový klobouk.

Divná historie. Dnes ráno jsem opustila dům jako hlava gangu ze Saské Kempy a vracím se jako detektiv.

Promiňte, jak se jmenujete?

Odpoledne zase pršelo. Maminka hrála dole v klubovně bridž, táta četl noviny a Jacek se flákal po pokoji a v jednom kuse zíval. Zato já jsem přemýšlela o klobouku.

Věc byla neslýchané zamotaná. Rýsovalo se několik možností: buďto Hezoun vyměnil klobouk a dodatečně napsal ten monogram, aby zahladil stopy. Anebo Hezoun klobouk nezaměnil, ale plešatému pánovi záleželo na tom, aby si ostatní myslili, že jej zaměnil. Anebo… těch „anebo“ mohlo být nepočítaných! Na „anebo“ bylo škoda času. Napřed se muselo zjistit, co se stalo s vyměněným kloboukem, a tím vyřešit vzrušující záhadu.

Z domu jsem odešla jakoby normálně. To je první zásado dobrého detektiva, chovat se tak, aby to působilo dojmem, že nemá nic na práci. Pořádně jsem se zahalila do pláštěnky, kapuci stáhla do očí, aby mě nikdo nepoznal a vydala jsem se do ulice Jana z Kolna. Předstírala jsem, že naslouchám šumění deště, že obdivuji krásu přírody i architekturu domů, že chytám lelky. Ale já jsem ve skutečnosti křižovala sem a tam mezi ulicemi Plážovou, Žert, Slunnou, Jana z Kolna. Doufala jsem, že se zločinec vrátí na místo činu. Nejvíc jsem měla pod dohledem kavárnu Jantar.

Jako na zlost se nic nedělo, jenom déšť ospale a monotónně zvonil na plechové střechy.

Začala jsem zívat a jakmile jsem jednou zadala zívat, přišla na mě dřímota, takže jsem se chtěla vrátit domů,

když najednou, z ničeho nic, zaslechnu za zády známý hlas:

„Tak co, nepotkalas toho pána?“

Ohlédnu se. Za mnou stojí plešatý pán. Nedostatek vlasů sice ukrývá pod plátěnou lodičkou a chrání ji parapletem, ale to nic nemění na skutečnosti, že je holohlavý, Dívá se na mě přes tlustá skla brýlí a usmívá se vlídně jako hodný strejčínek.

V první chvíli jsem mu chtěla vyprávět o podivuhodném setkání s Hezounem, ale v posledním okamžiku jsem se kousla do jazyka. Opravdový detektiv nikdy nevyloží karty na stůl. Vždycky se tváří tajemně a dělá, já nic, já muzikant. A tak jsem řekla velice vážně: „Bohužel, děsně lije… Nehnula jsem se na krok z domu…“ Pán šibalsky přimhouřil oko.

„Nehnula ses na krok, a mokrá jsi, jako bys v té pláštěnce plavala.“

Opravdický detektiv musí reagovat bleskově. A tak jsem odpověděla:

„Pelerínu jsem půjčila kamarádce, která bydlí ve stejné zotavovně.“

„To je hezké, vidím, že jsi na všecky stejně hodná.“

„A přesvědčil jste se, jestli vám ten pán vrátil klobouk?“

„Zrovna se jdu zeptat. Nechceš jít se mnou? Uvidíme, jaká je situace.“

„Ráda,“ kvapně jsem přisvědčila. „Sama bych to ráda věděla… První jsem si té záměny všimla já!“

„Máš bystrý zrak,“ zasmál se pán. Choval se načisto tak, jako by byl hodným strejčínkem. Schoval mě pod deštník, vzal okolo ramen a šli jsme do Jantaru.

Po obědě bylo v kavárně téměř pusto. Obléhání Jantaru začíná až po páté.

Hodný strejčínek se, jakoby nic, zeptal servírky na klobouk. Děvče v bílé zástěrce se rozpačitě usmálo.

„Lituji, ještě se nikdo nepřihlásil.“

„Co dělat,“ řekl zachmuřeně. „Doufejme, že do večera přijde…,“ najednou pohlédl do orosených oken. „Když venku tak prší… je to pochopitelné.“ Obrátil se na mě: „Neodmítneš porci šlehačky?“

Velkomyslně jsem neodmítla. Chtěla jsem ho totiž podrobit křížovému výslechu ve věci těch klobouků a zjistit, odkud vítr fouká. Zatím foukalo jenom espreso, kde se pařila káva. Hodný strejčínek si mě posadil proti sobě, objednal dvě porce šlehačky s čokoládou a povzdechl si.

Využila jsem té chvíle ticha.

„Víte jistě, že vám zaměnili klobouk?“

„Jako že dvakrát dvě jsou čtyři.“

Ví to nabeton, zaznamenala jsem si v paměti. „Zajímavé,“ řekla jsem nahlas.

„Co je zajímavé?“ divil se pán.

„Tak vůbec. Například, podle čeho poznáte svůj klobouk, když oba byly na fous stejné?“

„Vidím, že na to jdeš odborně. To je velice prosté. Když jsem totiž ten klobouk kupoval, byl o chloupek větší, a tak jsem strčil za koženou vložku proužek novinového papíru.“

„Dobrá, ale pamatujete si, jaké to byly noviny?“

„Hana, kladeš mi čím dál bystřejší otázky! Těžko odpovědět. Rozhodně nějaké varšavské noviny. Expres nebo Život Varšavy. Jiné totiž nečtu.“

„A jiné poznávací znamení váš klobouk neměl?“

„Ne.“

„Proč vám v tom případě na tom klobouku tolik záleží? Ten, který tu zůstal, vám sedí jako ulitý a nemusíte do něj ani vkládat noviny.“

„Bravo! Vidím, že jsi nejen důvtipná, ale i praktická. Začínáš se mi líbit. Musím ti jenom říct, že o ten klobouk nemohu jen tak přijít. Prozradím ti jisté tajemství. Zaplatil jsem za něj sto dvacet šest zlotých…“

„A má to nějaký význam?“ skočila jsem mu do řeči.

Záhadně se pousmál.

„Dnes ne. Dnes má klobouk jen takovou cenu, jakou jsem za něj v krámu zaplatil, ale od zítřka, od neděle, může mít hodnotu i půl miliónu…“

V tu ránu jsem zapomněla, že mám být lhostejná.

„I půl miliónu…,“ zašeptala jsem vzrušeně. „A proč?“

Hodný strejčínek si položil prst na ústa, znamenalo to: mlčet.

„To ti, bohužel, v tuto chvíli nemohu prozradit.“

„A nejste vy kouzelník?“

Hodný strejčínek pokrčil rameny.

„Ne, má milá, ale chceš-Ji to vědět, jsem zkrátka a dobře violoncellista, a dokonce ani ne sólista. Kraji totiž na violoncello v symfonickém orchestru. Slyšelas někdy o tom nástroji?“

„Jasně. To jsou takové velké housle.“

„Ne tak docela.“

„Vím. Nedrží se pod bradou, ale mezi koleny, opírají se o zem.“

„Tak vida. Vidím, že se vyznáš i v hudebních nástrojích.“

„Vím dokonce, že nejslavnějším virtuosem na cello je Pablo Casals.“

Strejčínek byl v sedmém nebi. „Dvakrát bravo!“

„Jenom žasnu,“ pokračovala jsem lstivě, „že o tom půlmiliónu mluvíte tak ledabyle.“

Cellista si sundal brýle, vytáhl z kapsy kousek jelenice a pomalým pohybem si čistil skla.

„Kdybys celý život hrála na cello, taky by ses nerozčilovala. Ten nástroj působí blahodárně na nervy!“

Filosof, pomyslila jsem si, mluví o miliónech, jako by šlo o zaplacení dvou porcí šlehačky. Vážený pane, jste opravdu jen bezvýznamný cellista v orchestru? V témž okamžiku se ve mně probudilo podezření. Cellista se normálně pustil do šlehačky a já jsem zatím přemýšlela o tom půlmiliónu. Co bych si za něj koupila. Pravděpodobně nové džínsy – originál texasky – a kolťák z ryzího zlata. Kluci ze Saské Kempy by uschli závistí.

„Proč nejíš?“ zeptal se cellista.

„Nemám chuť.“

„Nesmíš si ten klobouk brát tak k srdci.“

„Když ono je to fakt velice zvláštní…“

„Já ti to neměl říkat…“

„Stejně bych se to dozvěděla.“

„Bravo!“ Cellista si znovu sundal brýle, dýchl na skla a čistil je. Využila jsem příležitosti a podruhé jsem se zeptala:

„Víte na sto procent, že vám ten chlápek klobouk zaměnil?“

„Na sto procent. Nikdo nemůže tušit, že by ten klobouk mohl jednou mít takovou cenu.“

„A co když vás sledoval?“

„Prosím tě,“ zvolal, „kdo by sledoval starého cellistu.“ Najednou se na mě podíval pozorněji. Ne jako hodný strejčínek, který pozve neteř na šlehačku, ale jako podezřelé individuum. „To je divné, že se mě na to pořád vyptáváš.“

„Stát se může ledaco a nikdy se neví, odkud fouká vítr, ani kde je zakopaný pes.“ Tu poslední průpovídku jsem si vypůjčila od tatínka, který to řekne pokaždé, když neví, co říct. Na cellistu to působilo jako hrom z čistého nebe. Vytáhl z kapsy kapesník a otřel si blýskavou pleš.

„Začínáš filosofovat, má milá, a mám dojem, že si ze mě děláš legraci.“

„To spíš vy si děláte legraci ze mě.“

Cellistova dobrácká tvář najednou ztvrdla. Rychlým po hybem strhl brýle, ale za chvíli si je znovu nasadil a usmál se.

„Ty jsi zvláštní děvče. Já s tebou mluvím otevřeně a ty mi říkáš takové věci. Nejlíp, když na náš rozhovor zapomeneš.“

Tudle nudle, pomyslila jsem si. Spouští vlajku. Ukvapil se a teď by rád vyklouzl. Už je pozdě, drahý strejčínku, přesněji řečeno ty drahé podezřelé individuum! Zatvářila jsem se dotčeně.

„Pro mě za mě, mohu zapomenout třeba i na vás. Ale pochybuji, že beze mě svůj klobouk najdete. Toho chlapíka jsem viděla jenom já…“

Cellista si utíral čelo.

„Opravdu. Ty jediná bys mi mohla pomoci.“

„Děkuji. Chcete-li, abych vám pomohla, musíte mi ještě něco prozradit.“

„Prosím, prosím, slečno!“

„Tak zaprvé: nemám ráda, když mi někdo říká: prosím, prosím, slečno. A za druhé: kde jste koupil ten klobouk?“

„Dobře, dobře. Budu ti říkat jménem.“

„Mně říkají Devítka.“

„Báječné,“ dal se z ničeho nic do smíchu. „To se mi líbí. Nuže, Devítko, klobouk jsem koupil ve Varšavě, v pavilónech na rohu Maršálkovské a Zelné.“

„Měl uvnitř firmu?“

„Nevzpomínám si.“

„Označil jste ho monogramem?“

„Ve snu mi to nenapadlo. Je to možná zvláštní, ale měl jsem dojem, že jediným majitelem takového klobouku na světě jsem já.“

„Majitelů takových klobouků musí být několik set.“

„Ano, ale můj klobouk se mi zdál výjimečně krásný a parádní. Oblékání jinak nepřikládám zvláštní význam; ale klobouky jsou moje slabůstka.“ Pohladil si rukou hlavu a krátce se zasmál. „To snad proto, že kloboukem zakrývám pleš. Ano, ano, Devítko, všichni máme své slabůstky.“

To znamená, že jeho klobouk byl bez monogramu, usoudila jsem. V tom případě neměl Hezoun cellistův klobouk, ale svůj. Prostý závěr: Hezoun přece jen ten svůj klobouk nezaměnil. Leda že by tam vepsal svůj monogram dodatečně.

„Víte úplně jistě, že jste svůj klobouk neoznačil monogramem?“

„Neoznačil.“

„A směla bych vědět, jak se jmenujete?“

Cellista vzal papírový ubrousek, vytáhl propisovačku. Napsal velkými tiskacími písmeny: VALERIÁN KOLÍNKO.

„Má navštívenka,“ zavtipkoval. „Můžeš si ji nechat. Jmenuji se dost komicky, ale co dělat. Jména si nevybíráme a časem si je docela zamilujeme.“

Valerián Kolínko, opakovala jsem si v duchu. Monogram „V. K.“ Na mou duši! Přece jen to byl jeho klobouk! V tu chvíli se podezřelé individuum změnilo znovu v hodného strejčínka.

„Jinými slovy máte monogram V. K.“

„Ano. Máš něco proti tomu?“

„Ne, ne… Ale mám takový dojem, že už jsem jej někde viděla…“ znovu jsem se kousla do rtu. Vzpomněla jsem si, že detektiv musí do poslední chvíle předstírat, že nic neví. Následovala chvíle trapného ticha. Naštěstí violoncellista řekl za mě: „Nejsem přece sám, kdo má takový monogram. Neklame-li mě paměť, největší počet jmen v Polsku začíná na K a na P.“

„Samozřejmě,“ oddechla jsem si. „Jednou jsem si to ověřovala v telefonním seznamu a nenašla jsem ani jedno jméno na Q a X.“

„Ano,“ usmál se smířlivě. „Kdyby mé jméno začínalo na X, neměla bys žádné pochybnosti,“ vstal a zapnul si starou vlněnou vestu.

„Promiňte,“ zadržela jsem ho. „Mám k vám ještě jednu prosbu. Mohl byste mi ukázat ten klobouk, který zůstal v kavárně?“

„Samozřejmě. Hned si o něj řekneme servírce,“ zašel k pultu. Za chvíli se vrátil s balónovým kloboukem. „Tady je. To jsem zvědavý, co chceš ještě vypátrat?“

Ruce se mi třásly, když jsem brala klobouk. Otáčela jsem ho v rukou, jako klobouk salónního kouzelníka, eskamotéra. Myslila jsem, že z něho vyskočí králík anebo vylétne holub. Ale nestalo se nic. Obrátila jsem tedy klobouk dnem vzhůru a nahlédla dovnitř. A teprve teď se mi zatmělo před očima. Na kožené podložce jsem uviděla monogram „V. K.“ zřetelně napsaný černou tuší.

„Vždyť je to váš klobouk!“ zvolala jsem. „Tady máte monogram. Černé na bílém!“

Cellista mi vytrhl klobouk z ruky.

„Říkal jsem ti, že jsem svůj klobouk neoznačil monogramem.“

„Kdo ho v tom případě označil, když klobouk celou dobu visel v kavárně?“

Pan Kolínko se podíval do klobouku a zasmál se trochu příliš hlasitě a nepřirozeně:

„No, to je špás! Nevídáno! Stejný monogram! Ale můj klobouk to není. Není tam vložka z novin,“ odhrnul prstem kožený pásek. „A není tam…,“ odmlčel se, jako by se podřekl.

„Co ještě tam není?“ zeptala jsem se vybízivě.

„A vůbec,“ usmál se rozpačitě, „jak jsem řekl, není můj!“ zanesl klobouk ke služebnímu stolku. Podal jej servírce. „Zastavím se tady ještě večer. Kdyby se někdo přihlásil, poděkujte mu mým jménem.“

„Promiňte,“ zasáhla jsem, „víte jistě, že klobouk do této chvíle nikdo nevrátil?“

„Nikdo,“ uchichtla se servírka. „Zřejmě se mu ten druhý víc líbí.“ Pan Kolínko na mě vrhl mrazivý pohled.

„Jsi nějak strašně zvědavá a já tě moc prosím, nestarej se o ten klobouk, sice všecko zamotáš.“

„Zvědavá, koukejme,“ odsekla jsem. „Nechci vás zarmoutit, ale o tento klobouk se sotva někdo přihlásí.“

Exoticky pták na šest

Nepatří-li tento klobouk cellistovi a ten druhý naopak patří Hezounovi, čí je v tomto případě tento klobouk? Oba jsou stejné, oba mají stejný monogram, a přesto je v tom nějaký háček. A vůbec, člověk se může zbláznit. Rozhodně není snadné být detektivem a řešit tak zašmodrchané záhady.

Měla jsem vztek, ale zároveň mě to ohromně bavilo. Jen si pomyslete: maminka hraje bridž, táta určitě tluče špačky nad novinami, Jacek zívá jako hroch (Jackovi totiž bez táty v životě nic kloudného nenapadlo) a já stojím na Slavičí ulici a dívám se, kam odchází můj cellista, který – krk na to – není cellistou. Není to legrace?

Pan Kolínko zatím šlape Slavičí ulicí směrem k Polní, jakoby nic. Zdaleka je vidět jeho bílou lodičku pod černým deštníkem a světlé podrážky jeho kecek, které se míhají v dešti. Stojím za stromem a pozoruji. Potom vyrazím za podezřelým individuem, kterému ve snu nenapadne, že je sledováno. A to je velká legrace a vzrúšo.

Všecko je to napínavé! Řekněme ten pan Valerián Kolínko – prý bezvýznamný člověk, nedbale oblečený, obtloustlý, jehož slabůstkou jsou klobouky, hráč na cello (údajně), přitom plešatý a břichatý, A přesto vyvolává pocit napětí a tajemství. Majitel klobouku, který zítra může mít cenu i půl miliónu, čili milionář…

Na rohu Slavičí a Slunné se pan Kolínko zastavil, jako by se rozmýšlel, kam jít. Odbočil vpravo. Přidal do kroku, pak si vyhrnul kalhoty až nad kolena a opatrně šlapa) mezi kalužemi, jako by šel po rozbitém skle. Z ničeho nic odbočil vlevo, do postranní ulice se starými topoly. Na okamžik mi zmizel, utonul v zeleni, ale za chvíli se vynořil mezi kmeny jeho deštník jako černý hříbek nad smaragdovou tůní.

Přiběhla jsem na roh a zjistila, že je to Pasecká ulice. Ale nic nenasvědčovalo, že by dřív tady bývaly paseky. Zadívala jsem se do topolového stromořadí. Černý deštník už byl daleko. Náhle zmizel, jako by se rozplynul v mlhavém vzduchu.

Dala jsem se do běhu. V místech, kde deštník zmizel, uviděla jsem vysokou zeď z červených cihel, hustě porostlou psím vínem a břečťanem. Zeď byla stará, vydrolená. Na mnoha místech se v ní černaly velké otvory, kterými se snadno dalo prolézt na druhou stranu. Pevně jsem věřila, že se pan Kolínko nerozplynul, nýbrž jen zmizel v některém z otvorů. Ale v kterém? Rozhodla jsem se pro nejbližší. Vedla k němu sotva znatelná pěšinka mizící v kopřivách a lopuší. Šla jsem po ní, rozhlížela jsem se, jestli mě někdo nevidí, a protáhla se zdí.

Za zdí se rozkládala hotová džungle. Bylo tam šero a mlhavo. Pro změnu se mi zdálo, jako by za každým stromem na mne číhal ne jeden, ale hned sto cellistu. Jenže to nejsou žádní cellisti, ale podezřelí dobrodruzi, Džungle naštěstí končila a já jsem se octla na nevelkém paloučku. Ulehčené jsem si oddechla a v tom okamžiku jsem za sebou uslyšela ostrý hlas: „Co tu hledáš?“

Pod stromem, ve stínu nízko se sklánějících větví jsem; uviděla dvoukolý invalidní vozíček a na vozíčku muže. Bylo takové šero, že jsem rozeznávala jenom jeho tmavomodrý laminátový plášť a čepici ze stejné látky. Chtěla jsem se dát na útěk, ale leknutí mi přikovalo nohy k zemi.

„Tady je soukromý pozemek a nesmí se sem chodit. Neslyšíš?“ Ozval se znovu týž hluboký, jakoby z podzemí vycházející hlas.

„Slyším,“ zašeptala jsem, „ale nevidím, kdo mluví.“

Neznámý zatočil kličkou. Vozík vyjel zpod přístřešku větví. V té chvíli se mi všecko zdálo neuvěřitelně zvláštní, jako bych se dívala na dobrodružný film. Kde se tady z ničeho nic vzal vozík pro invalidu a ten záhadný člověk? Seděl strnule, na nohou kostkovaný pléd. Vypadal jako nemocný: bledý, vyhublý, kostnatý obličej, vpadlé tváře, husté obočí a pod ním hluboko posazené, pronikavé oči. Nebála jsem se ho už, spíš mi ho bylo líto.

„Odpusťte,“ řekla jsem. „Myslela jsem, že ta pěšinka…“

„Myslela?“ přerušil mě ostře. „Prolezla jsi zdí a nic sis nemyslela.“

Nepustil mě ke slovu, tak jsem se pustila sama a řekla jsem:

„Zdálo se mi, že tady šel jeden pán s deštníkem.“

„Všem se něco zdá. Rád bych věděl, co ty tady hledáš?“ utrhl se na mě invalida. Jeho zvědavost mě naštvala.

„Dejme tomu, že houby.“

„Tady houby nerostou.“

„Dejme tomu, že maliny nebo borůvky.“

„Tady nerostou ani maliny, ani borůvky,“ opakoval důrazně.

„Dejme tomu, že ptáky,“ vedla jsem si svou.

„To určitě,“ ušklíbl se pohrdavě. „Ptáky. Jednoho takového jsem chytil. Střílel vzduchovkou po drozdech.“

„Fuj,“ vyprskla jsem. „Dejme tomu, že jsem ornitolog a chci fotografovat hnízdo moudivláčka.“

Podíval se na mě vlídněji.

„To je jiná, ale ani tak ti neradím, aby ses toulala po téhle zahradě. Ptáků máš dost v lese.“

„Promiňte,“ uklonila jsem se, „neviděl jste toho holohlavého pána s deštníkem?“

„Ne,“ odbyl mě drsně. „Ale radím ti, zmiz odtud co nejdříve.“

„No bože,“ ohradila jsem se, „když vám na tom tolik záleží, můžu zmizet,“ obrátila jsem se na patě, ale neznámý mě zadržel.

„Počkej,“ zvolal. „Říkáš, že se zajímáš o ptáky?“

Nevzpomínám si, že bych se v životě zajímala o ptáky. To Martin je ornitolog. Já jsem to jenom filmovala. Ale co dělat? Musela jsem pokračovat.

„Ano,“ řekla jsem s nevinným výrazem. „Velice mě zajímá život ptáků a moudivláčků zvláště, no a vůbec“

, Muž na vozíku sáhl do kapsy pláště. Myslila jsem, že vytáhne ledňáčka nebo hejla, ale on vytáhl tlustý notes a z notesu velký výstřižek novin s křížovkou.

„To je náhoda. Třeba mi řekneš, jak se jmenuje exotický pták na šest písmen, který začíná na „M“ a končí na „U“. To slovo mi ještě chybí,“ vysvětloval, „abych doluštil křížovku.“

Čestné slovo, jaktěživ jsem neslyšela o exotickém ptáku na šest písmen. Zatvářila jsem se chytře a vybrebtala jsem:

„Začíná na „M“ a končí na „U“? Manitu.“

Místo aby mi poděkoval, dal se do smíchu.

„To přece není pták, i když je to na šest písmen. Nějak moc se v těch ptácích nevyznáš. Ale buď klidná. S křížovkami už to tak bývá. V každé dobré křížovce je háček, nad nímž si člověk musí lámat hlavu.“

„Tak jen si ji lámejte dál,“ pochopila jsem, že nastala vhodná chvíle, abych odplula. „Když mě něco napadne, dám vám vědět,“ připojila jsem, aby řeč nestála. Obrátila jsem se a běžela, kam mě nohy nesly, přesněji řečeno za zeď a do Pasecké ulice.

Tomu říkám smůla! Při hledání cellisty objevím invalidu, který luští křížovky, chci rozřešit tajemství dvou klobouků a nedovedu si ani vzpomenout na ptáka na šest písmen, který začíná na „M“ a končí na „U“. A může to být třebas Manitu, vem to čert!

Telegram pro Hezouna

Všechno se odehrávalo jako ve filmu. Cellista záhadně zmizel. Na obzoru se objevil muž ve vozíku. Scházela jen krásná herečka, která je zamilována do lovce perel, a ten milionář… Ne, promiňte. Milionář tady bude, možná už zítra…

Šla jsem Jantarovou ulicí přímo k moři. Vlevo jsem měla vysokou zeď starého hřbitova, vpravo zahrady utopené v mlze. Na chvíli přestalo pršet, ale od moře se hnala nová mračna. Valila se nízko nad střechami a vypadala jako hrozivé, chlupaté obludy. Ulice byly prázdné. Jen čas od času se v dálce mihlo auto nebo se objevil deštník.

Neboř ničím nepřipomínala rekreační letovisko u moře, veselé, plné slunce a letních hostů. Hotový funus.

Zastavila jsem se na břehu, nedaleko hotelu U tří plachet. Usedla jsem na kamenné schůdky a dívala se, jak: nad vlnami krouží rackové a hledají si potravu. Moře hučelo, pěnilo se, útočilo na pláž dlouhými jazyky vln. Černá vlajka – znamení, že je zákaz koupání – se třepetala na stožáru jako jednokřídlý uvězněný pták.

Na terase hotelu U tří plachet stálo několik rekreantů. Dívali se na moře plni očekávání, jako by se měl za okamžik v modré dálce objevit strašidelný koráb Bludného Holanďana. Ke svému úžasu jsem mezi lidmi poznala Hezouna.

Hezoun byl originál. Nedíval se, jako ostatní, do modrých dálek, ale jeho zkoumavý pohled ledabyle bloudil po zdech a oknech hotelu, jako by tam někoho vyhlížel. Měl na sobě šusťák, v ruce neodmyslitelný deštník, ale – a to mě nejvíc zarazilo – byl prostovlasý, bez balónového klobouku.

To se mi zdálo podezřelé. Rozhodla jsem se, že ho budu sledovat. Mazaný! Dělá, že pozoruje moře, vlny, racky, ale zatím každou chvíli pokukuje po přicházejících a odcházejících hotelových hostech. Potom se podíval na hodinky. Zřejmě na někoho čekal, nebo měl s někým schůzku. Elegantním pohybem zvedl límec pláště, vtáhl hlavu mezi ramena a sestupoval z terasy.

Nechala jsem ho přejít. Dělal, že mě nevidí. Odbočil do ulice Jantarové, potom do Venkovské, prošel okolo kostela a – normálně – šel na poštu. Stmívalo se. Na poště byl před zavřením nával. Chvíli jsem váhala, mám-li vejít, nebo ne, ale rychle jsem se rozhodla, že půjdu. Budu dělat, že posílám pozdrav tetě Barboře nebo strýčkovi Vláďovi. Vklouzla jsem dovnitř, schovala se za vysoký pult na psaní dopisů a bedlivě jsem pozorovala elegána. S vrozenou nonšalancí přistoupil k okénku. Byl nad ním nápis Telefon – Telegraf – Poste restante. Potkal, až si dva klienti vyřídí své záležitosti, pak se svůdcovsky usmál na úřednici a zeptal se: „Nemám tady něco?“

Mladá úřednice pohlédla na elegána a oplatila mu okouzlujícím úsměvem:

„Máte,“ řekla a obrátila oči v sloup. „Chtěla jsem vám telefonovat. Přišel pro vás telegram z Varšavy.“

Doufala jsem, že se aspoň dovím, jak se jmenuje, a oni s ním tady jednají jako s následníkem trůnu. „Máte. Chtěla jsem vám telefonovat.“ On vezme telegram, klaní se, rozdává úsměvy a odchází jako lord ze salónu. Nádiva! Ale kdo to muže být? Dělala jsem, že jsem dopsala pohlednici tetě Barboře a vyklouzla jsem z pošty. Byl tam! Zastavil se a otevřel telegram, ale vyhaslou lulku nevytáhl z úst.

Co bych za to dala, kdybych v tom okamžiku mohla číst zároveň s ním. Jenomže já jsem musela stát za kmenem borovice a netrpělivě čekat, až si to přečte. Trvalo to jistě velice krátkou chvíli, ale mně se zdálo, že to trvá sto let.

Konečně vytáhl dýmku z úst. Smačkal telegram a nedbalým pohybem jej hodil na chodník. Zamnula jsem si radostně ruce. Má radost byla bohužel krátká. Hezoun se totiž sehnul a zvedl pomačkaný papír. Vzorný občan, nechce zasmetit Neboř! Ale znovu zklamání. Hezoun trhal telegram na malé kousíčky a rozhazoval je kolem sebe. Když byl hotov, rozhlédl se, jako by se chtěl přesvědčit, jestli ho někdo nepozoruje, a pružným krokem odcházel ke kostelu.

Co učiní opravdický detektiv v podobné situaci: jde za podezřelým, a nebo sbírá se země útržky papíru? Nejraději bych se byla rozdvojila, ale to nejde…

Sbírat na mokré ulici roztrhaný telegram není lehká věc, zvláště když se lidé věčně courají sem a tam, znovu se rozprší a proudy vody unášejí cáry papíru všemi směry. Vyhrnula jsem si rukávy a trpělivě sesbírala, co zbylo.

Klobouk plný deště

Stála jsem bezradně s hromádkou papírových útržků v ruce. Naštěstí jsem si vzpomněla na nejlepšího ornitologa ze třídy – Martina. Pršelo, ptáci se poschovávali v korunách stromů a pod střechami, a náš ornitolog určitě zívá nudou. Zastavím se u něho, řekla jsem si, třeba mi něco poradí.

Rozběhla jsem se do Slavičí ulice. Bez nesnází jsem našla vilu Maryšku. Byl to starý, dřevěný, ale přesto útulný dům. V průčelí měl zasklenou verandu a na ní plno květin v kořenáčích. Před domem pečlivě udržovaný trávník a záhon se žlutými měsíčky, K verandě vedla cestička vysypaná čistým pískem a u plotu to přímo kypělo bezy a jasmíny.

Opatrně jsem vystoupila po schůdcích. Zaklepala jsem na zasklené dveře. Za chvilku se za nimi objevila stará dáma. Od prvního pohledu mi byla sympatická. Malá, kulaťoučká, nosila krátce přistřižené sivé vlasy, měla opálenou tvář a veselé, trochu šikmé oči. Slovem, podobala se starému eskymákovi, nebo lovci tuleňů a polárních medvědů.

„Je prosím Martin doma?“ zeptala jsem se.

Stará paní se vlídně usmála.

„Nejsi Devítka, vůdce gangu ze Saské Kempy? Martin mi o tobě vyprávěl. Že prý jsi mu dala do těla. Gratuluju. Už dávno jsem mu říkala, aby chodil na judo, ale on má v hlavě jenom ptáky.“

Chtěla zavolat Martina, ale on se objevil sám.

„Přišla ses podívat na fotky? Budeš kulit oči, říkám ti!“

„Ne,“ odpověděla jsem, „mám daleko důležitější věc, ale to je tajemství,“ podívala jsem se významně na starou dámu.

„Před babičkou nemám tajemství,“ řekl Martin. „Moje babička je ta nejúžasnější babička na světě.“

„Nic se neboj, Devítko,“ zasáhla babička. „Jistě chceš založit nový gang. Já jsem si taky hrávala na četníky a zloděje. A musím se ti přiznat, že jsem vždycky radši dělala ty zloděje.“

„To není hra,“ řekla jsem. „To je neuvěřitelná detektivní záhada!“

„To jsi na dobré adrese. Babička zbožňuje detektivní záhady. A pořád čte detektivky.“

„Senzace,“ zatleskala jsem. „Mohla byste mi říct, co to může být za klobouk, který dnes má nákupní cenu a zítra může mít hodnotu půl miliónu?“

Podívali se na mě, jako bych povídala o létajících talířích nebo o životě na Marsu.

„To má být vtip?“ zasmál se Martin. Babička si roztržitě mnula čelo.

„Počkat, počkat… Četla jsem jednou román od nějakého amerického spisovatele a tam taky bylo něco s kloboukem… Aha, v klobouku, pod podšívkou schovali gangsteři obrovskou perlu nějakého indického mahárádži. Ten klobouk někdo ztratil a pak ho všichni hledali,“ tichounce se zasmála. Zřejmě se bavila svým vyprávěním. „Dokonce si vzpomínám, kdo ho našel. Jen si představte, našel ho malý chlapec v kurníku nějakého filmového producenta. Slepice v něm seděla na vejcích.“

„To je hrozná psina,“ zasáhla jsem. „Ale to už je docela jiná historie. Ten klobouk dnes vlastně nemá vůbec žádnou cenu, čili v něm není schována žádná perla ani diamant, vůbec nic Teprve zítra může mít cenu půl miliónu.“

„A proč zrovna půl?“

„Možná že i milión.“

Stará paní rozložila ruce.

„Nemám ponětí, co je to za klobouk. Ale vypadá to velice zajímavě. Devítko, jak jsi k tomu přišla?“

Hrozně nerada vyprávím, ale co jsem měla dělat, když babičce i Martinovi svítily oči zvědavostí? Pověděla jsem jim to. A nakonec jsem dodala:

„Mám tady ještě další záhadu. Musím poskládat útržky a přečíst ten telegram. Třeba se něco dozvíme.“

Vysypala jsem mokrej pošlapané útržky telegramu na stůl, ale když jsem se na ně podívala, klesly mi ruce. Po chvíli řekl Martin: „To bude fuška.“

Jedině babička neztratila hlavu. Zamnula si buclaté ručičky, usmála se a zvolala:

„Do práce, děti! Hned uvidíme, co stojí v telegramu.“

Pak začala vydávat krátké rozkazy: „Martine, skoč pro arch papíru, lepidlo, brejle. Ty, Devítko, přines židle. Hněte sebou, jsem strašně zvědavá.“

Pustili jsme se do práce velice odborně. Rozložili jsme útržky telegramu po stole a skládali jsme k sobě ty, které se k sobě hodily, jako vystřihovánky pro děti nebo obrázkové kostky. Senzační zábava. Napřed strašný zmatek, všechno páté přes deváté, pak se to pomalu třídí, skládá, srovnává, nám všem vylézají oči z důlků, protože se nemůžeme dočkat, až ten hlavolam složíme.

Konečně se začnou z toho zmatku vynořovat jednotlivá slova a věty. Několik útržků bohužel chybělo, a tak telegram vypadal jako kus ementálu s dírami.

Babička zatleskala:

„Tak vidíte, stačí drobínek trpělivosti.“ A pak jsme všichni se zatajeným dechem četli obsah telegramu:

.. VAD… RAJ… SE. MEHO… TM…

KLOBOUK PLNY DĚSTE

MARABU

Nahoře byla adresa:

… CLAV ASEV1C…

NEBOŘ POSTE RE…

Adresu odesilatele jsme nenašli. Nahoře na telegramu bylo uvedeno, že byl podán ve Varšavě v 13.15.

Pět minut jsme jeden druhému tahali telegram z rukou. Následující tři minuty jsme se nemohli vzpamatovat z překvapení. Konečně jsem promluvila já:

„Klobouk plný deště,“ opakovala jsem. „Zdá se mi, že jsme našli klíč k záhadě.“

„Jaký klíč, Devítko?“ zeptala se babička.

„Ke každé detektivní záhadě musí být klíč,“ odpověděla jsem vážně. „Víte, tam jde o klobouk za půl miliónu a tady o klobouk plný deště.“

„Jestli mě paměť neklame, ‚Klobouk plný deště‘ je titul divadelní hry nějakého amerického spisovatele.“

„V pořádku,“ zasáhl Martin. „Zločinci mohli užít titulu hry jako šifry. Rozhodně stojí za povšimnutí, že jde zrovna o klobouk.“

„Počkat, počkat,“ durdila se babička. „Neznáme přece začátek telegramu. Chybějí tam nějaká písmena. Co to může znamenat:… VAD… RAJ… SE… MEHO… TM… Začátek by nám mohl všecko vysvětlit.“

„Bojím se,“ podotkla jsem, „že k rozluštění začátku budeme potřebovat odborníka na šifry. Já jsem přes ty věci kraťas.“

„Marabu!“ zvolal najednou Martin. „Nezdá se vám to podezřelé?“

„Marabu,“ povzdechla jsem si, „to je směšné, tak se nikdo nemůže jmenovat.“

„To je přece exotický pták.“

„Pták?“

„Samozřejmě že pták. Marabu patří do rodu leptoptiius, žije v Africe, živí se mršinami a staví si hnízda na baobabech.“

Kdyby si je stavěl na měsíci, vůbec by mě to nepřekvapilo.

V tom okamžiku mě zaujalo docela něco jiného. „Počkej!“ vyrazila jsem triumfálně. „Marabu přece začíná na ‚M‘ a končí na ‚U‘ a je na šest písmen.“

„A co má být?“

„Hodí se do křížovky.“

„Do jaké křížovky?“

Pochopitelně že nic nechápali, a tak jsem jim to musela vysvětlit a vyprávět o překvapujícím setkání s invalidou na vozíčku. Myslila jsem, že užasnou nad odhalením té neuvěřitelné shody, ale oni jenom pokrčili rameny a významně na sebe pohlédli.

„Ty jsi legrační, Devítko,“ řekla babička. „Z těch klobouků ti trochu přeskočilo.“

„Co může mít telegram společného s jedním nevinným slovem v křížovce..,“ připojil Martin.

„To se nikdy neví,“ řekla jsem zklamaně. „Ať tak nebo tak, kdybych potkala toho chudáka na vozíčku, řeknu mu, ať si tam vpíše slovo marabu.“

Babička vzala telegram se stolu a podrobně si ho prohlédla.

„A vůbec, děti, možná že zbytečně ztrácíme čas. My se tady rozčilujeme, šílíme, a zatím chlapík, který náhodou zaměnil klobouk, už ho mohl odnést do kavárny. A záhadný případ se změní ve shodu okolností.“

„To zase ne,“ protestovala jsem. „Ten klobouk dál zůstane záhadný. Přece ani vy nedovedete vysvětlit, jak se obyčejný klobouk může zítra stát nejdražším kloboukem na světě!“

Babička mě vzala za ruku.

„Devítko, to chce klid. Můžeš se přece přesvědčit, jestli nevrátili vyměněný klobouk, a všecko ostatní nám ukáže čas.“

„Čas ne, ukázat to musíme my!“ řekla jsem přesvědčeně.

„Ano,“ přitakal Martin. „Mohlo by to být zajímavé zaměstnání, zvlášť při takovém upršeném počasí, kdy těžko můžu pozorovat ptáky.“

„Trpělivost, děti, jen trpělivost,“ podotkla babička. „Nezapomínejte, že jste na prázdninách.“

Čekala jsem, kdy řekne, že musíme vdechovat jód, zvyšovat odolnost mandlí, opalovat se v ultrafialových paprscích a posilovat organismus. Ale babička si nepotrpěla na kázání. Laskavě se usmála a skončila: „Přeji vám úspěch. A kdybyste si s něčím nevěděli rady, řekněte mi. A tobě doporučuji: přesvědčit se ještě jednou, jestli ten vyměněný klobouk nevrátili.“

Soumrak už zhoustl, když jsem se blížila ke kavárně Jantar. Mrholilo. Svítilny stály v mlhavých kokonech. Bylo ticho, klidně, ale mně hlava jen třeštila. Zkrátka a dobře galimatyáš. A to všecko kvůli tomu pitomému klobouku.

Vstoupila jsem do kavárny. V uličce mezi stolky jsem narazila na servírku.

„Promiňte,“ zvolala jsem. „Vrátil někdo ten klobouk?“

„Ne,“ odpověděla a pak se usmála. „Proč se o to tak zajímáš? To se běžné stává, že si lidi zapomenou klobouk.“

NEDĚLE

Kytička pro Moniku

V neděli ráno bylo docela stejně jako v sobotu. Táta si pískal a říkal, že ryby berou nejlíp, když prší. Jacek si pískal a říkal totéž. Maminku píchalo, ale nevěděla kde, a proto se pořád vyptávala, jestli dole v klubovně hrají bridž.

Venku vytrvale pršelo a tlaková níže nad Skandinávií se víc a víc prohlubovala.

Jedině já jsem byla jiná, protože jsem měla hlavu plnou „toho bláznivého klobouku a všecko ostatní mi bylo fuk, dokonce i největší senzace Zátiší, že ta paní ze šestnáctky dostala v noci žlučníkový záchvat.

To je prima mít při takovém deštivém počasí v hlavě brouka, aspoň se člověk nenudí. A tak jsem se nenudila, ale kladla si v duchu otázky:

Kde bydlí cellista? Je cellista cellista?

Jak se jmenuje Hezoun?

Proč drží v zubech vyhaslou lulku?

Může vyhaslá lulka něco znamenat?

Kdo poslal Hezounovi telegram?

Co asi znamená „Klobouk plný deště?“

Hodí se marabu do křížovky?

Proč zrovna marabu?

Co spolu souvisí a co spolu nesouvisí?

Proč?

Těch „proč, jestli, co a když“ bylo tolik, že se mi to znovu všecko pomíchalo a nevěděla jsem, od čeho začít. A tak jsem prostě začala od snídaně, abych dodala organismu příslušnou dávku kalorií. A pak jsem se oblékla a šla ven.

U moře to bylo úplně jako včera, až na to, že jsem před hotelem potkala Hezouna. Zřejmě trávil celou dovolenou U tří plachet. Nezlobila jsem se pro to na něho, věděla jsem aspoň, od čeho začít.

Hezoun byl dnes ve sportovním. Senza gabardénové kalhoty, senza mokasíny, senza bílý pulovr, senza hedvábný šátek a přes to silonová větrovka. Dokonce i pohled měl sportovní. A sportovním způsobem cumlal vyhaslou lulku. Samozřejmě byl bez klobouku, pravděpodobně bez toho za půl miliónu. V tmavých vlasech se mu perlily kapičky deště, v ruce nedržel deštník, nýbrž tři rudé růže v celofánu.

Byla jsem strašně zvědavá, komu ty růže nese. Ale za okamžik mi sám dovolil, abych rozřešila i tuto záhadu. Přistoupil ke mně sportovním krokem, usmál se a – z ničeho nic – mě oslovil:

„Promiňte, slečno, že vás obtěžuji, ale mohla byste mi prokázat malou laskavost? ‚

Ten ulízaný tón mi šel na nervy. Odpověděla jsem mu;

„Nejsem žádná slečna, ale Devítka, a chtěla jsem se vás zeptat, proč pořád máte v zubech tu vyhaslou lulku. To nemáte ani na tabák?“

Myslila jsem, že mu lulka vypadne z pusy, ale kdepak! Jen se usmál ještě úlisněji.

„Nezlob se, ale ty jsi opravdu legrační děvče.“

„Já se přece nezlobím,“ skočila jsem mu do řeči. „Jenom se divím, že jste mi včera tak nestydatě lhal.“

Hezoun se zasmál úplně jako filmový herec.

„Já? Lhal? Vidím tě přece ponejprv v životě a hrozně se mi líbíš.“

„Třesky plesky. A co včera v ulici Žert?“

Pokrčil rameny.

„Něco se ti zdálo. Zaprvé nevím, kde je tady ulice Žert.… A zadruhé, na mou duši, v životě jsem nepotkal tak prostořeké děvčátko, jako jsi ty…“

„Vám se něco zdálo. Myslíte si, že jsem naivka… Kdepak, ze mne si šoufky dělat nebudete…“

„Vůbec si nemyslím, že jsi naivka, ani nemám v úmyslu dělat si z tebe legraci. Mám k tobě prosbu a předem se ti chci omluvit.“

„Omlouvat se nemusíte, to známe…“

„Ty jsi legrační. Ale promluvme si konečně vážně…“

„Na to čekám. Můžete mluvit na rovinu. Já vám nenaletím.“

„Dobrá. Na rovinu. Musím někomu poslat ty květiny. Bohužel jsem nemohl sehnat poslíčka. Prokázala bys mi velkou laskavost, kdybys tu kytici zanesla do hotelu na pokoj číslo dvacet tři a odevzdala ji slečně, která tam bydlí. Jmenuje se Monika Plošanská.“

„To nemůžete udělat sám? Vás by to unavilo?“ zeptala jsem se výsměšně.

Hezoun na mě vrhl zlý pohled.

„Co dělat. Když nechceš, budu muset požádat někoho jiného.“

„Ne, ne!“ zvolala jsem. „Ráda vám to tam donesu,“ a při tom jsem si řekla: Uvidíme, co je to zač, ta Monika. Třeba je to další podezřelé individuum.

Hezounova tvář se rozzářila.

„Děkuji ti. Ty jsi opravdu strašně milá a originální. Ty květiny bohužel nemohu zanést sám, nehodí se to, já tu slečnu neznám. A ty květiny,“ zasmál se diskrétně, „mají být hezkou předehrou k navázání známosti.“

„Chápu. Jistě se vám ta slečna líbí?“

Hezoun na mě spiklenecky mrkl.

„Hrozně,“ a pak dodal, „tak vidíš, že se dohodneme.“

„Kdybyste mi ještě řekl, proč jste v Jantaru vyměnil ten klobouk, bylo by všecko O. K.“

Trefila jsem do černého. Hezoun se ušklíbl a – jak se mi zdálo – zježily se mu vlasy na hlavě. Ať tak nebo tak, zatvářil se rozpačitě a díval se na mě tak, jako bych byla Alenka ze země divů, a ne Devítka.

„To bude asi omyl…,“ řekl.

„Dejme tomu,“ prohodila jsem sžíravě, aby si nemyslel, že má před sebou nějaké tele.

Vzala jsem od něho kytici a dopis, vrhla jsem,mu na rozloučenou pohrdavý úsměšek a odešla jsem.

Hezoun dostane košem

Zastavila jsem se v druhém patře před pokojem číslo dvacet tři. Dávala jsem si v hlavě dohromady, co mám říct, ale tak už to bývá, jako z udělání mi nic nenapadlo. Zaklepala jsem. Nikdo se neozval. A tak jsem zaklepala silněji. Pak jsem zaslechla tichý hlas: „Dále!“

Nemuseli mi to dvakrát opakovat. Vstoupila jsem plna zvědavosti, jak vypadá ta Monika Plošanská a co je to zač.

Slečna Monika v hotelovém pokoji nebyla, zato tam byl strašný čurbes, postel nezasílaná, na posteli spousta šatů, kelímků, tub, kartáčků, hřebínků. Na židli nějaké hedvábné šaty a šusťák, na podlaze několik párů punčoch a několik střevíčků, bůhsuď na kterou nohu. Ve vzduchu silná vůně.

Myslila jsem, že se Monika Plošanská rozplyne nadšením při pohledu na tři rudé růže, ale nerozplynula se, protože tam toho času nebyla. Až za chvíli se otevřely dveře za kretonovým závěsem a do pokoje vešla krásná paní. Měla na sobě koupací plášť, hlavu ovázanou ručníkem a vypadala jako mahárání z Paňdžábu, možná že ještě krásněji.

„Odpusťte,“ řekla, „zrovna jsem dokončovala toaletu.“

Nemusela to říkat, i slepý by viděl, že se před chvílí líčila. Ale nevypadala, jako by vyšla z koupelny, ale rovnou z kosmetického ústavu: tmavomodré obočí, modrozelená víčka, karmínové rty – jedním slovem namalovaná jako obrázek a při tom pohled monacké kněžny.

Kino hadr!

Na okamžik mi to vzalo dech, ale bleskově jsem si vzpomněla na kytici.

„Zastavil mě nějaký chlápek,“ řekla jsem, „a požádal mě, abych vám zanesla ty růže. Ráda bych věděla, kolik prachů za ně vyklopil.“

Ustoupila o půl kroku.

„Nějaký muž?“ zeptala se, jako by se zrovna probudila. „Jak vypadal?“

„Podezřele a měl v zubech vyhaslou dýmku.“

„Takového muže neznám.“

„On vás taky nezná, ale říkal, že je to předehra k navázání známosti. Jak vidět, má plnou prkenici…“

„Jak se to vyjadřuješ?“

„Jako kluci ze Saské Kempy,“ odsekla jsem. „Jsem vůdce jejich gangu a pochytila jsem od nich různé průpovídky.

Monika se shovívavě usmála.

„Ale ty jsi děvče…“

„Ano, ale radši bych byl kluk.“

„Proč?“

„Protože se chci stát ušlechtilým šerifem a oženit se s dcerou soudce.“

„Máš bujnou fantazii.“

„Ani ne, ale zbožňuju tvrdý život na prérii. A vůbec, divím se, že jste si ještě nepřečetla ten dopis. Sama umírám zvědavostí.“

„Jsi legrační,“ řekla Monika a s knížecím gestem ode mě vzala dopis, otevřela jej a přečetla. Dala bych za to nevím co, kdybych měla jasnovidecké schopnosti a dovedla skrz papír přečíst, co jí Hezoun psal. Naštěstí jsem nepotřebovala být jasnovidcem. Sotva krásná paní přečetla to psaní, jízlivě se zasmála: „Banální! Nezmohl se, chudák, na nic originálnějšího. Jestli tě to baví, můžeš si to přečíst.“

„Krásná neznámá!“ psal Hezoun. „Spatřil jsem Vás včera večer v hotelové hale. Okouzlila jste mne. Rád bych se s Vámi seznámil a řekl Vám to osobně. Budu čekat dnes v 17 hodin v kavárně Jantar. Posílám růže jako malý projev obdivu. Neznámý ctitel.“

„Jak se ti to líbí?“ zeptala se.

„Šlechetný šerif by to napsal jinak,“ odpověděla jsem vyhýbavě.

„Drzost!“ vybuchla. „Pošle mi růže a myslí si, že hned poletím na schůzku. Přepočítal se.“ Hodila dopis na podlahu mezi punčošky a střevíčky, jako by tímto jednáním chtěla vyjádřit své hluboké pohrdání Hezounem.

„A co růže?“ zeptala jsem se, okouzlena jejím královským chováním.

„Nemohu je přijmout. Buď tak hodná a vrať mu ty květiny. Můžeš říct…“

„… aby vám vlezl na záda,“ řekla jsem mimoděk.

„To ne,“ zasmála se. „Řekni mu, aby na mě zapomněl víckrát mě neobtěžoval.“ Přistoupila ke stolku, vytáhla z kabelky peněženku, z peněženky dvacku a podala mi ji. „Děkuji ti, malá.“

Prudce jsem ustoupila. „Nejsem poslíček.“

„Promiň, myslila jsem, že si za to koupíš cukroví. A nevím, jak jinak ti poděkovat.“

„Není zač. Chtěla jsem se vás zeptat, kdo jste, strašně ráda bych to věděla.“

„A co myslíš?“

„Řekla bych tak nejspíš, že monacká kněžna, ale jste přece Polka, tak nevím..,“

„Monacká kněžna… To se ti povedlo, ale vlastně nejsi tak daleko od pravdy. Monacká kněžna byla před svatbou…“

„Filmová herečka!“ zvolala jsem. „Tak vy jste herečka?.

To je zvláštní, nikdy jsem vás neviděla ani v kině, ani v televizi. A kde hrajete?“

„Představ si, na venkově, v Řešově.“

„A jistě hrajete úlohy samých princezen, královen a anglických lady.“ Chtěla jsem takto napravit svou dřívější beztaktnost, ale Monika se neurazila. Velkodušně se zasmála a zažertovala:

„Mýlíš se. V poslední době jsem hrála mladou žebračku a minulý rok pradlenu z textilky.“

„Tak nalíčená! S nalakovanými nehty?“ zvolala jsem užasle.

„Jsi rozkošná! V divadle se člověk líčí před každým představením, chápeš?“

Chápala jsem, ale přesto jsem si nedovedla představit Moniku v roli pradleny. Na rozloučenou mi herečka dala talisman, plyšovou opičku a řekla:

„Vezmi si to na památku, moc se mi líbíš.“

„Vy se mi taky děsně líbíte,“ odpověděla jsem. „To jsem zvědavá, jak se bude ten chlapík tvářit, až mu přinesu zpátky kytici.“

Pozor, zlý pes

Hezoun se vůbec netvářil, protože tam nebyl. Pršelo, plážové koše ležely na písku, na pobřeží ani živáčka, moře bylo samá pěna a rackové smutně seděli na vlnolamech.

Tak si byl jistý úspěchem, že ani nepočkal, řekla jsem si, škoda peněz za ty tři rudé růže. Zbožňuje krásnou herečku, ale zatím se bude muset ovívat těmi růžemi, aby se vzpamatoval ze svého zoufalství.

Chtěla jsem se s někým podělit o ty nové senzační zprávy, a tak jsem si řekla, že udělám nejlíp, zajdu-li do Slavičí ulice za Martinem. Cestou jsem chtěla zajít do Jantaru a zeptat se na klobouk. Mohla jsem si to ušetřit. U vchodu do kavárenské zahrádky jsem uviděla cedulku, připíchnutou napínáčkem na sloup, a na lístku zprávu tohoto obsahu: POZOR, POZOR!

V SOBOTU, DNE 4. ČERVENCE DOPOLEDNE VYMĚNIL Ml NĚKDO V KAVÁRNĚ JANTAR KLOBOUK Z BALONOVÉHO HEDVÁBÍ. MUŽE, KTERÝ NEDOPATŘENÍM KLOBOUK VYMĚNIL, PROSÍM, ABY JEJ LASKAVĚ PŘINESL DO KAVÁRNY, KDE MŮŽE ODEBRAT SVŮJ MAJETEK. JE TO PILNÁ A DŮLEŽITÁ VĚC.

VALERIÁN KOLÍNKO.

POZOR, POZOR!

V SOBOTU, DNE 4. ČERVENCE DOPOLEDNE VYMĚNIL Ml NĚKDO V KAVÁRNĚ JANTAR KLOBOUK Z BALONOVÉHO HEDVÁBÍ. MUŽE, KTERÝ NEDOPATŘENÍM KLOBOUK VYMĚNIL, PROSÍM, ABY JEJ LASKAVĚ PŘINESL DO KAVÁRNY, KDE MŮŽE ODEBRAT SVŮJ MAJETEK. JE TO PILNÁ A DŮLEŽITÁ VĚC.

VALERIÁN KOLÍNKO.

Věc pilná a důležitá a navíc neobyčejně záhadná, pomyslila jsem si. Buďto Valerián Kolínko hledá klobouk, nebo chce někomu naprášit do očí. To se musí vysvětlit!

Jedna věc je jistá: protože na sloupu visí oznámení, vyměněný klobouk ještě nikdo nevrátil. A tak jsem nemusela chodit do kavárny, ani poslouchat jedovaté poznámky servírky. Šinula jsem si to rovnou k Martinovi.

„Chceš se podívat na ty fotky hnízd moudivláčků?“ zeptal se ornitolog.

„Ne, ne, hochu. Mám samé senzace. Kde je babička?“

„Babička není doma, šla se koupat do moře.“

„V tom mrazu?“

„Babička je jediný člověk, který se koupe v Baltském moři bez ohledu na počasí a teplotu.“

„To je vážně jedinečná babička. A co děláš ty?“

„Vyvolávám snímky mladých racků. Dělal jsem je ve čtvrtek, když ještě bylo hezky.“

Ten je taky jedinečný! Tady Hezoun posílá růže úžasné herečce, herečce může být ukradený, Hezoun zmizí, a Martin si klidně vyvolává fotky!

„Dovedeš si to představit!“ zvolala jsem a podala jsem mu vyčerpávající zprávu, co se dělo od rána, a pak jsem dodala: „Musíme ty růže zanést Hezounovi do ulice Žert. Zdá se mi, že tam bydlí. Při té příležitosti vyčenicháme, jestli němá doma ten klobouk, a kdyby to šlo, tak ho šlohneme…“

„Ty chceš šlohnout cizí klobouk?“ zděsil se Martin.

„Jen tak jako… Musíme se jenom přesvědčit, jestli nemá pod koženou vložkou složené noviny.“

„A co když ty noviny vyhodil?“

„Zaneseme ho cellistovi. Ten svůj klobouk pozná.“

„Říkalas přece, že nevíš jistě, jestli mu klobouk vyměnil, nebo jestli to jenom předstírá.“

„Ano, ale rozhodně musíme něco dělat. Jestli budeme prohlížet fotky moudivláčků, nedovíme se nic. Obleč se a klušeme!“

Martin byl skaut. Dovedl se oblékat jako při nočním poplachu. Skočil do gumáků, napasoval se do svetru, navlékl na sebe větrovku, přes jedno rameno si pověsil foťák, přes druhé dalekohled a byl hotov. Děsně mu to slušelo, fakt. Vypadal jako slavný cestovatel Nansen, až na to, že neměl bradku.

„Co s tím aparátem a dalekohledem?“ zeptala jsem se.

„Nikdy nevíš, jestli nenarazíš na nějakého vzácného ptáka. Vloni jsem na Augustovských jezerech objevil hnízdo jeřába a nemohl jsem udělat obrázek, protože jsem nechal doma foťák. To bylo k vzteku!“

„Koukej, Martine,“ podotkla jsem, „jdeme fotit ptáky, nebo hledat klobouk?“ Martin se záhadně usmál:

„Nikdy nevíš, co se stane.“

Na ulici Žert, pod korunami starých topolů a javorů byla tma jako v komíně. S námahou jsem našla branku, z níž včera vyšel Hezoun. Byla zamčená a navíc visel na sloupku nápis:

POZOR, ZLÝ PES!

POZOR, ZLÝ PES!

„Tady je to!“ řekla jsem.

„To se ti povedlo. Nemám chuť, aby mi pes roztrhal kalhoty!“

Nakoukla jsem do zahrádky. Nebyla tam ani živá duše. Jestli duše vůbec může být živá. Ani zlý pes tam nebyl. Pěšinka zarostlá trávou vedla obloukem do vysokých keřů, za kterými se vynořoval dům s červenou střechou. Bylo ticho. Dům vypadal jako vymřelý. V šeru něco šustilo a zurčelo. Možná že to déšť bubnoval do listí a v okapech bublala voda. Naskočila mi husí kůže a cítila jsem, že na mně vyráží pot.

„Na koho čekáme?“ zeptal se Martin.

„Na Hezouna,“ odpověděla jsem rozčileně.

„Vidíš přece, že je zamčeno.“

„Ale když má branka zámek, znamená to, že se otvírá.“

„Ano, ale je tu úplně pusto a prázdno. Jako by v tom domku nikdo nebydlel.“

„Hezoun ukryl ten klobouk jistě právě tam.“

„Jestli ho tam schoval, nedá se nic dělat, dovnitř se nedostane.“

„To se uvidí… ,“ řekla jsem umíněně, i když musím přiznat, že bych nejraději už byla za devaterýma horama. Ve společnosti ornitologa jsem to nemohla udělat. Pomyslil by si, že jsou holky něco horšího než kluci. Dala jsem ruce k ústům a volala jsem: „Haló! Haló! Pane! Haló! Nesu vám ty růže! Haló!“

Odpověděla mi jenom ozvěna, která v takových případech zpravidla odpovídá.

Martin netrpělivě podotkl:

„Neřvi, Devítko, vyplašíš holuby.“

Jasně, pro něho jsou holubi důležitější než klobouk! To je dobré, nehne prstem a „ ještě se mu něco nelíbí. Schválně jsem křičela ještě hlasitěji. Pak se ze zahrady ozval nízký, drsný hlas: „Kdo to tak vříská? Nikdo není doma.“

„Jak to, že není,“ zvolala jsem, „když vás slyším!“

„Opakuju, že nikdo není doma. Šli do kostela.“

„Přicházíme v důležité věci,“ zvolala jsem spíš ze strachu, nežli z touhy pokračovat v rozhovoru.

„Už jdu,“ ozval se týž hlas, hluboký, jakoby vycházel ze země. A najednou se na cestičku z keřů vynořila stará žena. Byla sehnutá, hubená, kostnatá. Chránila se před deštěm tím, že si přehodila přes hlavu černou zástěru a plížila se k nám jako duch.

„Co chcete?“

„Promiňte,“ řekla jsem velice zdvořile, „jdeme k tomu pánovi, co tady bydlí.“ Zle se na mě podívala.

„Tady nebydlí žádný pán, jenom zahradník, a ten šel se ženou do kostela.“

„Přinesla jsem… odnesla jsem…,“ koktala jsem. „Tomu pánovi růže, slečna Monika…“

„Co to breptáš?“ okřikla mě. „Povídám ti, že tady žádný pán nebydlí.“

„Včera jsem ho na vlastní oči viděla odtud vycházet.“

„Myslíš, že sem chodí jenom on? Povídám ti, tady je zahradnictví, lidi přicházejí a odcházejí…“

„Tak promiňte,“ zamumlala jsem. „Mně se zdálo…“

„Co se zdá, je sen,“ zahuhlala. Obrátila se a odbelhala se zpátky k domku. Martin se trpce usmál.

„Ty si vždycky vezmeš něco do hlavy. Úplný debakl. Hezoun tady nebydlí a včera si přišel jenom objednat květiny.“

Myslil, že mě přesvědčí, ale nepovedlo se mu to.

„Jestli máš oči k vidění, tak se pořádně podívej,“ strčila jsem mu kytici k nosu. „Květiny jsou z květinářství ‚Cyklamen‘ z Jantarové ulice, vidíš? Na tom celofánu je firma. Ta babizna se mi vůbec nelíbí.“

„Ale to na věci nic nemění,“ prohlásil filosoficky Martin.

Nevěděla jsem sice, na jaké věci to nic nemění, ale nepřemýšlela jsem o tom.

Uznala jsem jedině, že v té křížovce, kterou jsme měli vyřešit, se vyskytl nový háček.

Chvilku jsme postávali. Ale jak dlouho se může postávat před cedulkou: „Pozor, zlý pes“? A tak jsme vykročili Plážovou ulicí.

Mořský vlk

Šli jsme jen tak, bez cíle, a jak se ukázalo, udělali jsme nový objev. Když jsme totiž zahnuli do Plážové, uviděli jsme druhou branku, která vede do téhož domu, a před tou brankou Hezouna. Byl k nám obrácen zády a zamykal branku. V jeho zubech, jako otazník, vězela vyhaslá lulka. Jinak bych ho pravděpodobně nepoznala. Vypadal totiž jako mořský vlk na lovu sledu. Vysoké gumáky, dlouhý rybářský plášť a na hlavě rybářský klobouk. Zvláštní člověk!

Nic nedělá, jenom se desetkrát za den převléká. Jednou ze sebe dělá donchuána, jednou sportovce a teď zase rybáře. Že ho to baví.

Co jsem měla dělat? Šla jsem mu naproti s třemi rudými růžemi. Dělal, jako by mě neviděl, jako bych byla mlha nebo tlaková níže. Přistoupila jsem k němu s ďábelským úsměvem.

„To jste nečekal, viďte?“

Vytřeštil na mě oči jako treska.

„Pardon, co jsem nečekal?“

„Myslil jste, že to máte na beton!“

„Co že mám na beton?“

„Že vás slečna Monika neodmítne.“

„Aha,“ usmál se křečovitě a teprve teď si ráčil povšimnout důkazu své porážky, tří rudých růží.

„Slečna Monika řekla,“ pokračovala jsem s ďábelským uspokojením, „abyste si ty růže strčil za klobouk a neotravoval ji. Takových ctitelů, jako jste vy, prý má na tucty!“

Myslela jsem, že mu lulka vypadne ze zubů, ale on se usmál jako marinovaný slaneček a podotkl:

„To se stává, slečno. Nepřijala jedny, přijme možná jiné.“

„Ten malý projev obdivu vám nevyšel,“ s pohybem plným pohrdání jsem mu podala růže. Pokrčil rameny. „Můžeš si je nechat jako odměnu, žes byla tak hodná.“

„Děkuju. Od neznámých mužů nepřijímám růže.“

Hezoun zavrtěl užasle hlavou.

„Kuráž teda máš a jazyk jako břitvu,“ řekl a usmál se jízlivě.

„A vy si hrajete na záhadného Jamese,“ oplatila jsem mu s úsměvem ještě jízlivějším. „Děláte, jako byste plul v oblacích, a zatím poroučíte lidem, aby prohlašovali, že tu nebydlíte.“

Hezoun přestal být Hezounem, přestal být dokonce i mořským vlkem! Vytáhl lulku, svraštil obočí, zaťal zuby a podíval se na mě tak, jako by mě chtěl probodnout dýkou.

„Co vlastně po mně chceš?“

Kdybych mu řekla pravdu, udělal by ze mě rybí pomazánku, to je hotovka. Ale tentokrát mi to vzalo dech, takže jsem ze sebe nemohla vymáčknout ani slůvko.

Místo mě je ze sebe vymáčkl Martin:

„Rádi bychom se dověděli,“ řekl útočně, „kde je klobouk, který jste včera vyměnil v Jantaru?“

Tvář se mu protáhla, oči vylezly z důlků a já už jsem, myslila, že se začne omlouvat, vysvětlovat. Ale on se jenom posměšně ušklíbl a pokrčil rameny.

„Dejte mi svatý pokoj. Té malé se něco zdálo a už podruhé mě otravuje s něčím, o čem nemám ponětí.“ Obrátil se a přes rameno nám ještě řekl: „Ale dobře vám radím, jděte si někam hrát a neobtěžujte pokojné občany.“ Seběhl po betonových schůdcích na pláž a já jsem zůstala s třemi rudými růžemi v ruce a s hotovým kolotočem v hlavě.

Páni! Úhoř jako drak!

„Nezdálo se ti to s tím kloboukem?“ zeptal se Martin. Kdyby to nebyl tak slavný ornitolog, byla bych ho nejradši nakopla.

„Ty mi nevěříš? A co cellista? A telegram? A křížovka? A růže pro Moniku? A celá ta hra, že tady nikdo nebydlí? V tom případě se zdálo taky tobě, že tady byl a že zamykal branku vlastním klíčem?“

Martin se zamyslil. Po chvíli pokračoval:

„To je opravdu divný případ.“

„Divný a podezřelý.“

„A navíc velice napínavý. Co budeme dělat?“

„Že se ptáš? Musíme ho stopovat.“

„Škoda že jsem si ho nevyfotil.!

„Nač, prosím tě?“

„V kriminalistice se dnes běžně používá fotografií při pátrání po pachatelích a při řešení detektivních záhad.“

„Doufám, že budeš mít ještě mnohokrát příležitost vyfotit si toho elegána. Ale teď ho nesmíme ztratit z očí.“

Hezoun mezitím sestoupil na pláž. Vítr mu rozfukoval šosy černého gumáku a jak jsme se tak na něho shora dívali, vypadal jako velký pták, který usedl na mořském břehu. Chvíli se díval na zamlžený obzor, potom vykročil na samém okraji moře ke kempinkovým domům. Třeba mu doporučil doktor vdechovat jód a okysličovat organismus. Čert ví!

Celé umění sledovat spočívá v tom, vidět sledovaného, ale sám jím nebýt viděn. Dohodli jsme se, že já půjdu po vysokém břehu a Martin sestoupí na pláž a bude dělat sběrače jantaru. A tak jsem šla a báječně jsem viděla Hezouna, ale on mě nemohl vidět. Určitě si myslel, že už jsem dávno v zotavovně Zátiší a hraju si s dětmi na slepou bábu nebo na fanty. Chytrák!

Plážová ulice končila u mléčné jídelny. Dál už břeh příkře stoupal do vysokých přesypů a ještě dál rostl krásný, vysokokmenný borový les. Za přesypy na paloučku stál skautský tábor.

Šla jsem pomalu při okraji srázného břehu. Pode mnou ležela pustá pláž a zpěněné moře, a na pláži se jako černý brouk batolil Hezoun v rybářské plné polní. A takových dvě stě metrů za ním Martin předstíral, že hledá jantar. To všecko bylo k popukání legrační.

Ale musela jsem být ticho, protože by si mě Hezoun okamžitě všiml.

Zdálo se mi, že je Hezoun strašně smutný a strašně zamilovaný, a že proto se toulá po pusté pláži, že vzdychá do mlhavých dálek a nemůže si odpustit, že vyhodil hromadu prachů za tři rudé růže. Ale do Hezouna najednou vstoupil jiný duch. Přestal být romantickým rybářem. Jako horolezec vyšplhal po příkrém srázu a zmizel v lese. Myslela jsem, že už se zase rozplynul. Rozběhla jsem se k tomu místu. Naštěstí jsem ho uviděla na stezce. Čároval si to dlouhými kroky a z ničeho si nic nedělal.

Zmizela jsem v houští a plížila jsem se za ním jako ušlechtilý Indián za bídnou bledou tváří, čím dál zvědavější, kam si to žene.

Chodníček za chvilku končil a před námi vyrostl starý dřevěný domek. Stál v hustém lese jako poustevna nebo úkryt slavného trapera. Měl solidní kamenné základy, stěny z mohutných trámů a střechu krytou šindelem. Ohromně se mi zalíbil. V takovém osamělém domku bych docela ráda bydlela. Lovila bych dravou zvěř a večer u krbu vyprávěla o neobyčejných dobrodružstvích.

Hezounovi se taky zalíbil, protože si ho dlouho obhlížel a obdivoval jeho nevšední krásu. Lišák! Dělal, že je nadšený, ale při tom něco osnoval a chystal. Obešel totiž dům potichu, jako zloděj, a pak, z ničeho nic, vešel na zděnou verandu a zaklepal na dveře. Neodpověděla mu ani ozvěna. Nikdo doma. Ale Hezoun se tím vůbec nevzrušil. Naopak, ještě to zvýšilo jeho zájem. Několikrát zkusil kliku, podíval se pod rohožku, pečlivě ohledal okenní rámy. Bylo jasné, že má v úmyslu vniknout dovnitř.

Co tam hledá? zeptala jsem se v duchu. Bohužel, nestačila jsem najít odpověď. Na cestičce od Neboře se objevila nová postava. Napřed jsem uviděla rezavý plnovous a za ním to ostatní: ramenatého muže v pokročilém věku. Měl na sobě zelený, nepromokavý plášť s velkou kapuci a vysoké gumové boty. V jedné ruce nesl několik udic a v druhé vrbový rybářský košík. Byl vysoký, mohutný jako ten starý dům. Přes vysoký věk si vykračoval rázně a pružně, jako by chtěl chodidly rozdrtit zem.

Hezoun ho včas zpozoroval. V mžiku se změnil v ohleduplného světáka. Sestoupil z verandy po kamenných schůdcích tak nenuceně, jako by odcházel z přátelské návštěvy. Když se přiblížil k bradáčovi, pěkně se uklonil.

„Dobrý den, promiňte prosím, bydlíte snad v tom nádherném loveckém zámečku?“

Bradáč se prudce zastavil.

„A koho tam hledáte?“ zeptal se.

„Chtěl jsem se jenom přeptat, nemají-li tam pokoj k pronajmutí. Zbožňuji taková lesní ústraní.“

„To je soukromý majetek a pokoje se nepronajímají,“ odpověděl bradatý muž suše. Chtěl se Hezounovi vyhnout, ale on mu zastoupil cestu.

„Zbožňuji taková lesní ústraní,“ opakoval a nadšeně přivíral oči. „Miluji přírodu.“

„To mě nezajímá.“

Myslela jsem, že Hezoun dá konečně pokoj, ale on vůbec nedbal na bradáčův odmítavý tón a přeelegantně se usmál.

„Vidím, že jste byl na rybách. Zbožňuji rybářství. Bohužel, přijel jsem jenom na pár dní a nevzal jsem si nádobíčko.“

Ležela jsem za kmenem mohutné borovice a svíjela se smíchem. V životě jsem nepotkala takového lišáka a lichotníka. Kumštýř, na mou duši. Už bydlel v jednom domě, ve kterém vlastně nebydlel, a teď už zase dělal, že chce bydlet v poustevně. Milovník přírody a krásných vyhlídek. Kdyby mě teď viděl, měl by ještě krásnější vyhlídku.

„Určitě jste vytáhl nějaký parádní kousek,“ řekl a pohlédl na košík. To mu vyšlo. Trefil do nejcitlivějšího místečka všech rybářů.

Bradáč na chvilku zmlkl, ale nesměl by to být milovník rybářského prutu, aby se nepochlubil kořistí. Triumfálně se zasmál a sáhl do košíku:

„To jste uhodl! Tři roky jsem nevytáhl takového draka!“ Ten drak to byl úhoř, kterého muž s plnovousem chlubivě ukázal. „Půldruhého metru, podívejte. To je kus, jako ruka! A kdo by to čekal – v takové louži! V klubu mi to nebudou věřit, ale vy jste můj svědek. Půldruhého metru! Páni! Ohoř jako drak!“

„Gratuluji vám,“ zvolal Hezoun. Myslila jsem, že se rozplyne nadšením, ale on se jenom zeptal: „Budete ho smažit, nebo marinovat?“

Ale tentokrát byl vedle. Bradáč se na něho vztekle obořil:

„Vy mi nekoukejte pod pokličku. A vůbec, je mi divné, proč se tady motáte. Jak jsem řekl, je to soukromý dům

Hezoun by nebyl Hezoun, kdyby šel daleko pro odpověď. Mrazivě se uklonil, strčil lulku do úst a řekl s výsměšným úsměvem: „Doufal jsem, že mě pozvete na marinovaného úhoře.

Nejchutnější ryba k vodce! Prosím zdvořile za prominutí a přeji dobrý lov!“

Bradatý obr něco zamručel, pokrčil rameny a odplivl si jako by litoval, že mu zbytečně ukázal úhoře dlouhého půldruhého metru. Vešel na verandu a ani se neohlédl.

Zajímalo mě, co podnikne Hezoun. Zatím odcházel normálním krokem a normálně cumlal lulku. Jistě dával najevo, že mu všecko může vlézt na záda, a že kašle na marinovaného úhoře. Měl přece jiné plány. Pro jednu porci úhoře se člověk nedívá pod rohožku a neohledává okna cizího domu. A hlavně se netváří tak záhadně!

Kdo vyfoukl druhý klobouk?

Vždycky jsem byla zvědavá, dokonce všetečná, ale jak nebýt zvědavá, když vás všecko zajímá a chtěli byste všechno vědět? Tak třeba teď, když jsem ležela za borovicí, lákalo mě podívat se do okna loveckého zámečku a zároveň mě to táhlo za Hezounem. Jaká škoda, že jsem nemohla současně být na obou místech!

A Martin nikde! Jistě pozoroval nějakého „zajímavého“ ptáka a na všecko se vykašlal. Do prkvančic s takovým detektivem!

Rozhodla jsem se, že se pustím za Hezounem. Elegán už ze sebe nedělal romantického rybáře, zaposlouchaného do šumění mořských vln. Cválal rovnou do Neboře. Bála jsem se, že si namůže nohy. Ale v Neboři prošel kolem mléčné jídelny, zamířil do Plážové, podle očekávání se zastavil před známými vrátky, odemkl si branku, zamkl za sebou a zmizel v křoví obklopujícím zahradníkův domek.

A já jsem zůstala s třemi růžemi v rukou a broukem v hlavě. Růže byly tak pomačkané a polámané, že se hodily nanejvýš za krmivo pro dobytek. A ten brouk? S tím broukem se nikdy neví. Zvláště v situaci, kdy do domu vedou dva vchody. Jeden na ulici Žert a druhý na Plážovou – a je těžko uhodnout, pro který se Hezoun rozhodne. A jestli se Hezoun vůbec nerozhodne pro třetí, který nejspíš vede do Krátké ulice?

Vchody byly tři, já – sama. Kdybych chtěla číhat na Hezouna, musela bych se roztrojit, a to ještě neumím. A tak jsem zůstala před vchodem, od kterého měl Hezoun klíč.

Schovala jsem se za rohem ulice Žert. Dělala jsem, že se obdivuji přírodě, flóře i fauně, s jakými se můžete setkat v polském přímoří. Uváděly mne v nadšení nádherné jilmy, zaposlouchávala jsem se do melodie deště, slídila v křoví po exotickém ptactvu. Co kdyby se objevil nějaký marabu nebo moudivláček, nebo kdyby se v křoví mihl jelen nebo zubr, samozřejmě jenom jako, abych tak ospravedlnila své slídění. Bohužel kromě dvou vrabců jsem žádného představitele fauny neuviděla.

Zato jsem zahlédla někoho, kdo mi připadal podezřele známý. Poznala jsem ho po velké pleši, blýskající se pod deštníkem jako měsíc pod bouřkovým mrakem. No samozřejmě, cellista! Zjevil se na Plážové jako duch vyvolaný z mlhy a šumění vln. Šel zamyšleně. V ruce držel starou nákupní tašku z koženky.

Chtěla jsem se schovat za kmen javoru nebo jilmu, ale pan Valerián Kolínko nečekaně zahnul do ulice Žert a sotva mě zahlédl, vítal mě jako starou známou.

„Jak si žiješ, Devítko?“

„Děkuji,“ odpověděla jsem, „docela dobře. Možná líp, než si myslíte. A vy?“

„Já?“ mnul si rukou čelo. „Za moc to nestojí, Devítko, za moc to nestojí!“

„Jistě jste celou noc nespal a přemýšlel o klobouku.“

„Uhodlas, Devítko, uhodlas. Musím ti říct, že ta záměna klobouků je nějaká divná.“

„Moje řeč.“

„Zpočátku jsem myslil, že je to obyčejná zmýlená.“

„A proto jste vyvěsil tu cedulku před Jantarem.“

„Ano, ale dnes jsem pochopil, že tady něco nehraje.“

„A proč?“

„Představ si, Devítko, z kavárny zmizel i ten druhý klobouk.“

Kdyby mi řekl, že se v Neboři vylodili Marťané, víc by mě to nepřekvapilo.

„To je nadělení,“ povzdechla jsem si. „Kdy?“

„Před chvilkou.“

„Zmizel, jen tak?“

„Nemám ponětí, Devítko. Přijdu, ptám se, jestli se náhodou někdo nepřihlásil, a servírka lomí rukama. ‚Musíte mi odpustit, povídá, „ale ten druhý klobouk taky zmizel. Před chvilkou visel na věšáku. Ohlédnu se a je pryč, jako by se propadl. „Přísahá, že neviděla, kdo jej vzal.“

„Přece se nerozpustil. Na zázraky nevěřím.“

„Já taky ne, ale něco v tom musí být.“

To můžete namlouvat někomu jinému, řekla jsem si. Jistě jste si klobouk šlohnul sám, vážený pane cellisto, abyste někomu nasypal písek do očí.

„A co když…,“ nechtělo se mi přemýšlet, stejně jsem měla hlavu jako v kole. Cellista zatím sundal brýle a já jsem tušila, že řekne něco velice důležitého.

„Ano, Devítko,“ povzdechl si, „jen si pomysli, co řeknu, když se někdo přihlásí o klobouk.“

Neměla jsem ponětí, co se v takovém případě říká, a tak jsem se mimoděk zeptala:

„Dovolte, a kampak teď jdete?“

„K zahradníkovi,“ odpověděl bez váhání.

„Pro květiny?“ usmála jsem se jedovatě.

„Ne, pro květák. To je jediné místo v celé Neboři, kde je k dostání čerstvá zelenina přímo ze zahrádky.“

Naivka, myslí si, že já mu na to skočím. Další ctitel – tentokrát čerstvé zeleniny. Komu asi pošle kytici z květáku a okurek?

„Komu chcete poslat dárek?“ zeptala jsem se.

Zkoumavě se na mě podíval.

„Ty jsi nějaká tuze zvědavá a pořád se mě vyptáváš jako při zpovědi. S pravdou ven, Devítko, co přede mnou ukrýváš?“

„Já?“ usmála jsem se pod vousy. „Hrozně bych chtěla vědět, odkud vítr fouká a tak vůbec…“

„Ty jsi ale zvláštní děvče,“ prohodil znenadání. „Velice milá, a při tom však nějaká záhadná a podezíravá.“

„No, jak myslíte,“ řekla jsem. „Ale když jdete k zahradníkovi, pozdravujte ode mě toho pána s lulkou, který prý tam nebydlí.“

Cellista na mne shovívavě pohlédl.

„Co to povídáš? Nemáš horečku? Radím ti, vrať se domů a řekni mamince, ať ti změří teplotu. Takové psí počasí, mohla jsi nastydnout.“

„To se ukáže,“ řekla jsem sžíravě.

„Co se ukáže?“

„Kdo z nás dvou má horečku.“

Pokrčil rameny, nasadil si brýle, odešel bez rozloučení a vrtěl hlavou. Zřejmě pochopil, že něco vím o věci, která mu dnes v noci nedala spát. A já jsem se v duchu smála, cítila jsem, že jsem mu nasadila do hlavy pořádného brouka.

Byla jsem ostatně přesvědčena, že cellista má schůzku s Hezounem. Oba jsou strašně podezřelí. Předstírají, že si vyměnili klobouky, ale ve skutečnosti šijí nějakou ohromnou boudu, na které už mohou trhnout toho půl miliónu. Tady vězí – tenkrát jsem tomu věřila – klíč k řešení záhady s kloboukem.

Senzace na senzaci

Čekala jsem, až se objeví pan Valerián Kolínko. Zatím se objevil Martin. Zastavil se přede mnou, jakoby vyrostl ze země. Byl celý udýchaný, dopálený a v obličeji celý poškrábaný.

„Já tě všude hledám,“ zvolal, „a ty si klidně sedíš za plotem!“

„A jaký ty jsi detektiv,“ řekla jsem se stínem pohrdání v hlase, „měl jsi přece stopovat Hezouna.“

„Ztratil jsem stopu.“

„Nešiko!“

„Žádný nešika, ale nemohl jsem najít stopy jeho bot.“

„A kdes je hledal?“

„V houští.“

„To se pozná po tvém obličeji.“

„Nevtipkuj, nebo se vykašlu na spolupráci. Ostatně nic jsme neztratili. Představ si, že jsem našel nádherné hnízdo káněte myšilova a viděl jsem dvě krásné sojky.“

„Bravo!“ ušklíbla jsem se. „Pan detektiv obdivuje sojky, a tady se zatím odehrávají věci, o jakých se nikomu nesnilo!“

„Cože?“ vytřeštil na mě oči.

„A já ti musím pořád něco vyprávět.“

„Nenapínej mě. Devítko, jsem strašně zvědavý!“

Co mi zbývalo“? Vyprávěla jsem. Doufala jsem, že užasne, ale on se jenom zeptal:

„Rád bych věděl, jakou odrůdu květáku pěstuje ten zahradník?“

„Marabu!“ zvolala jsem pohoršeně. „A ty se radši starej o sojky… chtěla jsem ho ještě pořádně setřít, ale vtom jsem uviděla na cestičce vedoucí k brance něco, co mi vzalo řeč. Nechtěla jsem věřit vlastním očím. Prosím, dva majitelé dvou stejných klobouků jdou spolu, jako by se nechumelilo, pod dvěma deštníky a k tomu bez klobouků. Senzace nejvyššího kalibru! Veřejně vás tahají za nohu! Usmívají se na sebe, baví se jako staří známí. Bylo mi jasné, že nemluví ani o karfiólech, ani o okurkách, ani o tlakové níži, která se udržuje nad Skandinávií, i když se tvářili tak nevinně, jakoby mluvili právě jen o tom.

„Máme je!“

Martin stál s pusou dokořán a neřekl ani bú, protože z toho byl paf. Musela jsem přemýšlet za něho.

„Máme je!“ opakovala jsem. „Teď nás neoblafnou. Ty půjdeš za tím plešatým a já za Hezounem.“

Ale zatím jsme museli jít společně, protože podezřelá individua se nechtěla rozloučit. Naštěstí si nás nevšimli. Šli do ulice Žert, zamířili do ulice Jana z Kolna a s nebetyčnou drzostí se procházkovým krokem blížili ke kavárně Jantar. Už jsem si myslila, že si zajdou na kafíčko, ale na rohu Slunné se rozloučili a každý šel jinam: cellista si vykračoval do Polní, Hezoun zamířil k Plážové.

Teprve teď nám nastala opravdová práce. Martin se pustil za cellistou, já za Hezounem. Byla pro mne tutovka, že ještě dnes přijdeme na kloub nejzáhadnějšímu tajemství Neboře – tajemství klobouku za půl miliónu.

Hezoun už zase byl obyčejný Hezoun, stejný, jakého jsem poprvé uviděla v Jantaru. Flanelový oblek, neposkvrněná bílá košile, černé špičaté polobotky a výraz donchuána. Jen kravatu měl jinou. Ale to není nic zvláštního. Takový sekáč a švihák má kravat nejmíň sto, a možná i víc. Má na to. A v zubech neodlučná lulka.

A nebyl by to Hezoun, kdyby neodbočil do Plážové, nedíval se na vlny a nezašel do hotelu U tří plachet. A já bych nebyla Devítkou, kdyby mi nenapadlo, že už zase něco chystá. Jistě roztahuje nové sítě na krásnou herečku. Chvíli jsem váhala – jít, či nejít. Hop nebo trop!

Vstoupila jsem. Měla jsem husí kůži a nohy se pode mnou podlamovaly. Strčila jsem do lítacích dveří. Octla jsem se v prostorné hale. První věc, která mi padla do oka, byl dvoukolý vozík pro invalidy a na vozíku mužík s vyhublou tváří. Chtěla jsem k němu přistoupit a říci mu, že už vím, který pták na šest písmen začíná na „M“ a končí na „U“, ale neměla jsem čas. Přistoupil ke mně tlusťoch v tmavomodrém saku se zlatými knoflíky a ptal se, co si přeju.

„Přišla jsem za slečnou Plošanskou, za tou herečkou, když to chcete vědět.“

Vrátný prohlásil, že slečna Plošanská před chvilkou odešla takže mohu směle opustit hotel.

„Tak já si na ni počkám,“ řekla jsem drze.

Tlusťoch mi radil, abych raději počkala na terase, sice mu svými křápy zablátím celou halu a zaplavím ji vodou, která mi crčí z pláštěnky. Drzoun! Díval se na mne, jako by mé bláto a má voda byly horší než ostatních hostí. To mu nedaruju, ať si nemyslí, že mluví kdoví s kým. Kdyby věděl, že jsem vůdce gangu, jistě by se hluboce klaněl a úlisně by se usmíval.

Vtom zahlédnu v rohu, u recepce, kde visí klíče od pokoje, Hezouna. Jemu taky crčí voda ze zavřeného deštníku, ale proti tomu samozřejmě nikdo nic nenamítá!

A zatím jsem pozorovala, jak mu recepční podává přes pult klíč.

Další senzace! Hezoun tedy nebydlí v zahradnickém domku, jen se tam chodí převlékat jako do šatny. A za pokoj v hotelu klopí nejméně stovku denně. Zřejmě chce všem dokázat, že na to má. V hotelu si žije hogofogo a v zahradnickém domku si našel zapadák. Známe takové ptáčky.

Hezoun si pohazoval v ruce klíčem, prošel halou, vystoupil po schodech a zmizel mi z očí za zákrutem schodiště.

„Nač čekáš, děvče?“ ptal se mě znovu vrátný. Došlo mi, že se mě chce co nejdřív zbavit. Byla jsem jako praštěná pavlačí. Vrátný mě vzal za rameno a chtěl mě násilím vystrčit za dveře, ale v tom jsem zahlédla, že ke mně zamířil vozík pro invalidy.

„Ahoj, ahoj!“ pozdravil mě invalida. „Měla jsi mi pomoct při luštění křížovky.“

„Já vím,“ obrátila jsem se na muže ve vozíčku. „Už mám toho ptáka.“

Neznámý ke mně vztáhl kostnaté ruce.

„Nebe mi tě posílá, děvče! Jak se jmenuje ten exotický pták, kvůli kterému jsem včera v noci nemohl usnout?“

Měla jsem to na jazyku, ale v tu ránu, jako by mě někdo očaroval, zapomněla jsem. Věděla jsem, že začíná na „M“ a končí na „U“, je na šest písmen, věděla jsem dokonce, že patří do rodu leptoptilus, žije v Africe, živí se mršinami zvířat a hnízdí na baobabech, ale ne a ne si vzpomenout, jak se jmenuje! To byl osud, kdybych si na to tehdy byla vzpomněla, případ klobouku za půl miliónu by se byl vysvětlil daleko dřív!

„Já to zapomněla,“ povzdechla jsem si truchlivě.

„Zamysli se,“ řekl mírně, „určitě si vzpomeneš.“

„Čestné slovo, věděla jsem to, ale zapomněla jsem na to jako na smrt.“

„Jen klid, máme dost času.“

On si řekne „jen klid“, a já se rozčilením celá třesu. Viděla jsem před očima ten telegram, každé slůvko, každou mezeru, akorát podpis se mi vypařil z hlavy.

„Ne,“ řekla jsem zoufale, „nezlobte se, ale opravdu si nemůžu vzpomenout.“

Vrátný už mě nemusel vyvádět z hotelu. Vyběhla jsem sama, protože jsem si netroufala pohlédnout invalidovi do očí. Má ochrnuté nohy, tvář trpitele, nemůže v nocí spát, a já zapomenu! Vyběhla jsem z hotelu, styděla jsem se a zlobila se na sebe.

Záhadná bašta

Krásně pršelo a vůbec to nevypadalo, že by někdy chtělo přestat, tlaková níže se prohlubovala a já jsem se mořila s pitomým ptákem, který si klidně sedí na baobabu a dělá si ze mě šprťouchlata. Ale brzo jsem se přestala mořit, stejně to nikam nevedlo. Měla jsem dost jiných starostí s tím záhadným kloboukem. Ať husa kopne mrchožrouta z rodu leptoptilů!

Byla jsem děsně zvědavá, co Martin vypátral. Byla bych přísahala, že se schyluje k další senzaci. Jenomže Martina jsem v Maryšce nezastala. A nikde jinde taky ne. Potkala jsem ho až na Pasecké ulici.

„Kdes byl tak dlouho?“ zvolala jsem z dálky.

„Seděl jsem na buku,“ odpověděl s tajuplným výrazem. Jako důkaz ukázal díru na koleně texasek. „Doufám, že tentokrát se mnou budeš spokojená.“

„A jak ses octl na buku?“

„Vyšplhal jsem tam.“

„Chápu, ale proč?“

„Stopoval jsem cellistu.“

Konečně rozumná zpráva. Třeba z toho Martina ještě jednou něco bude.

„Tak hezky po pořádku,“ poručila jsem.

Martin delší dobu polykal naprázdno. Konečně začal.

„Říkám ti, Devítko, to je prima práce. Cellista zahne Polní, já za ním. On odbočí do Pasecké, já za ním.“

„A potom proleze zdí…,“ připojila jsem.

„Jak to víš…“

„Tak dělej, nemáme čas.“

„Tak já za ním přes zeď a potom přes křoví, povídám ti, jako v džungli. Myslel jsem, že ho ztratím z očí, ale neztratil. Cestou jsem viděl senzačního datla…“

„Datel mi může být ukradený, zajímá mě cellista. Byl velice záhadný?“

„To si piš…“

„Tak dál.“

„Dál už nic, protože jsme došli ke zříceninám.“

„Ke zříceninám? K jakým? Mluv, hořím zvědavostí!“

„Chráněným. Viděl jsem dokonce tabulku s nápisem: Chráněná památka.“

„Památky mě nezajímají, jenom cellista.“

„Ale on tam bydlí.“

„Ve zříceninách? Martine, nemáš horečku?“

„Ve zříceninách ne, v baště.“

„V jaké baště?“

„Stojí tam bašta a v té baště bydlí cellista.“

„A to nemůže bydlet v domě? Ale zrovna v památkové Kastě?“

„Počkej, neskákej mi do řeči,“ ohradil se Martin. „Když říkám, že v baště, tak v baště. Viděl jsem na vlastní oči, jak vytáhl klíč zpod rohožky, otevřel těžká železná vrata a vešel dovnitř.“

„To je senzace!“

„To bych prosil! A pak jsem uviděl jeho pleš v otevřeném okně.“

„Nebyl to náhodou jeho duch?“

„Ne. Duchové nejsou plešatí. Ostatně, viděl jsem jeho brýle.“

„Čistil si je?“

„Ano.“

„To byl on. Nabeton!“

„Nabeton. Tak poslouchej, co jsem dělal dál.“

„Vylezl jsi na strom a roztrhl sis texasky.“

„Ano. Chtěl jsem vidět, co tam dělá…“

„Senzace!“ zvolala jsem. Věděla jsem, že bude následovat něco, co mi zmrazí krev v žilách a zježí vlasy na hlavě. A tak jsem se zeptala šeptem:

„Tak co… co tam dělal?“

„Vzal nůž a… krájel karfiól.“

Myslela jsem, že si Martin dělá legraci.

„Ale přece takové záhadné individuum nemůže jen tak krájet karfiól. Hrál to, aby někoho zmátl.“

Martin se praštil pěstí do prsou.

„Čestné slovo ornitologa. Vytáhl z tašky karfiól, opral je v míse a pak je docela normálně nakrájel.“

„Ten je ale mazaný! Jistě tě uviděl na stromě.“

„Kdepak.“

„V tom případě předstíral, že tě nevidí.“

„Copak pořád musí předstírat?“

„No samo! Jinak by to nebylo podezřelé individuum. Zklamala jsem se v tobě, Martine. Čekala jsem, že přineseš senzační zprávy, a ty mi tady povídáš, jak se krájí karfiól.“

„Copak za to můžu, že si ho krájel?“

„A to je všecko?“ zeptala jsem se zklamaně.

Martin si chvíli mnul čelo.

„Počkej… počkej… v těch zříceninách jsem ještě viděl sýčka nebo sovu pálenou, to nevím jistě.“

„To je vedlejší!“ okřikla jsem ho. „Já tě posílám na zvědy a ty se zajímáš o sýčky. To se dělá?“

„Dej mi pokoj!“ ohradil se. „Ponejprv v životě jsem viděl sýčka.“

„A to je všecko?“ zeptala jsem se zoufale.

„Počkej… zapomněl jsem jako na smrt. Byla tam ještě nějaká slečna…“

„A to mi říkáš teprve teď?“ zvolala jsem. „To je přece to nejdůležitější. Jaká slečna?“

„Moc hezká a moc elegantní. Říkám ti, jako nějaká herečka.“

To mi dalo zabrat. Je-li to herečka, může to být jedině Monika Plošanská. Je-li to Monika, pak je to nová ohromná senzace a nová záhada. Všecko hraje. Vrátný se zmínil, že slečna Plošanská odešla z hotelu, čili…

„Vyšší?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že vyšší.“

„Hezká?“

„Myslím, že hezká.“

„A měla makijáž?“

„Co je to?“

„Byla namalovaná?“

„Jako herečka na jevišti.“

„To je ona.“

„Kdo?“

„Člověče, vůbec netušíš? Tak hádej! No, slečna Monika Plošanská, která tak elegantně pustila k vodě našeho Hezouna, chápeš?“

Martinovi vzrušením vyschlo v krku, a tak místo dalšího vyprávění jenom naprázdno polykal. Konečně vykoktal:

„Sedím na stromě, čumím do cellistova pokoje, on loupá karfiól a vtom něco šmrnc pod baštou. Podívám se, k baště se blíží nějaká slečna. Rozhlédne se, vytáhne z kabelky klíč, otevře vrata a zmizí jako duch.“

„Šla k cellistovi?“

„Právě že ne. Cellista umyl karfióly, rozkrájel je a postavil na elektrický vařič.“

„A co ona?“

„Čert ví.“

„Neviděls ji?“

„Ne. Zmizela a není po ní ani vidu, ani slechu.“

„Zajímavé. Není tam druhý byt?“

„Snad ne. Všechna okna jsou zabedněna prkny.“

„Není tam pod zemí nějaká tajná chodba?“

„Možná.“

„V tom případě už je možné všecko, i to, že ty nejsi ornitolog, ale máháradža z Pándžábu. Martine, povídám ti, mně jde ze všeho hlava kolem a nic, dočista nic nechápu.“

„Já taky nic nechápu,“ řekl Martin zamyšleně, „ale už musíme na oběd, hned budou dvě.“

„Martine, ty jsi génius. Jako na smrt jsem zapomněla, že mám hlad. Odpoledne se u tebe stavím. Ahoj!“

To je objev!

K obědu byla rajská polévka, smažené filé s bramborem; palačinky se zavařeninou.

Konečně celá rodinka pohromadě.

„Už zase filé,“ řekl táta.

„A zase už smažené,“ opakoval Jacek jako ozvěna. Maminka zatím neřekla nic, protože v duchu ještě dohrála poslední partii bridže.

„Co ty pořád děláš?“ zeptal se mě táta.

„Fakticky,“ přidal se Jacek.“Že prý nejsi k vidění.“

„To je zvláštní,“ odsekla jsem. „Jezdíš si s tátou na ryby a chceš mě vidět!“

„Už zase,“ povzdechla si máma. „Aspoň u oběda byste nemuseli hádat.“

„Ona vždycky začne!“ zvolal Jacek. Táta netrpělivě zamručel:

„Dej pokoj, nebo bude peklo. A vůbec, mně se to nechce líbit.“

„Promiň, co se ti nechce líbit?“ zeptala jsem se.

„Že pořád někde couráš!“

„Fakticky,“ řekla máma. „Vždycky někam zmizí. Čertova holka!“

„Já?“ zeptala jsem se skromně. „Říkali jste přece ještě ve Varšavě, že musím bezpodmínečně vdechovat jód, tak vdechuju.“

„Celý den jenom vdechuješ jód?“ zaútočil otec.

„A okysličuji organismus. U moře prý je víc kyslíku a ozónu.“

„A jazyk máš čím dál nabroušenější.“

„Fakticky,“ pokračoval Jacek, „pořád jenom kolem sebe seká.“

„Už se zase hádáte!“ maminka zalomila rukama. „Lidi poslouchají. Věděla jsem, že to tak dopadne.“ Z ničeho nic se dala do smíchu. „A já jsem dnes uhrála pikovým esem.“

„Ale jistě jsi hned zase prohrála,“ řekl táta. „Ne, miláčku, mám pro tebe milé překvapení. Vyhrála jsem.“

„A kolik?“

„Tři padesát.“

„Vyhraješ tři a prohraješ dvacet.“

„A ty říkáš, že přineseš tááááákovouhle štiku a vrátíš se se dvěma mřenkami.“ Tatínek si povzdechl.

„Darmo mluvit, nikdy mě nepochopíš. Dneska jsem měl smůlu. Nebraly.“

„A já jsem prožila dopoledne velice příjemně,“ pokračovala maminka. „Hrála jsem s jednou sympatickou paní doktorovou z Řešova. Bydlí U tří plachet a pozvala mě odpoledne na bridž.“

V tom místě jsem se div neudávila kostí.

„Do hotelu?“ zvolala jsem.

„A co je na tom divného?“

„Mami, víš co, půjdu ti chvilku kibicovat. Jaktěživ jsem nebyla v tak elegantním hotelu.“

„To je přece docela obyčejný hotel.“

Kdyby maminka věděla, že U tří plachet bydlí Hezoun, který má sto italských kravat, a slečna Monika Plošanská, která zmizela beze stopy v baště, určitě by neříkala takové nejapnosti.

„Vezmi ji s sebou, co na tom,“ mínil táta. „Aspoň ji budeš mít na očích.“

Maminka se na mě podívala.

„Ale prosím tě, Kristýno, chovej se slušně a obleč se jako člověk.“

Oblékla jsem se jako člověk, totiž jako normální děvče. S hnusem jsem vlezla do sukně, navlékla na sebe popelínovou blůzku, šlápla do babských střevíců a myslela jsem, že omdlím, když jsem se podívala do zrcadla. Vy padala jsem totiž jako kluk, který se převlékl za holku.

Co dělat, kvůli klobouku jsem se musela obětovat. A tak jsem šla s maminkou, způsobně, holčičkovatě, jako bych šla gratulovat tetě k svátku.

V hotelu, v klubovně, zasedla maminka ke stolu se třemi dalšími dámami, a sotva vzala do ruky karty a zapálila si cigaretu, přestala jsem pro ni existovat. Jaký div, nebyla jsem v karetní hře ani tou malou křížovou dvojkou.

Nějakou dobu jsem dělala, že tam jsem a že kibicuju, ale v myšlenkách už jsem byla v pokoji slečny Moniky a před Hezounovými dveřmi. Byla bych zdrhla už po chvilce, nebýt slečny Moniky, která se zjevila ve dveřích klubovny jako duch ze starého hradu. Musím uznat, že to byl duch děsně elegantní. Namalovaná jako obrázek, nejmodernější účes, elegance v pohybech a hrdost v pohledu. A ty šaty– hedvábné, pochopitelně koktajlové – načisto jako z posledního čísla Světa mladých – pohádka!

Všichni na ni kulili oči, hlavně páni, ale ona dělala, že to nevidí. Chovala se úplně jako ve filmu. Nešla, ale lehce se dotýkala nohama země (tak se to píše v knihách) a zrak upírala na neviditelný bod. (To zase jsem četla v románu, který jsem mamince šlohla z nočního stolku). Potom – jako by nic – přistoupila k regálu na časopisy, prolistovala ledabyle několik čísel a s vrozeným půvabem zmizela v hale. Všichni úžasem povzdechli.

„Kdo je to?“ zeptala se maminka,

„Nemám ponětí,“ odpověděla polohlasně paní doktorová.

Rozčililo mě to, paní doktorová prý byla z Řešova a nepozná herečku tamějšího divadla, velkou umělkyni, která vypadá jako monacká kněžna a dovede zahrát roli pradleny z textilní továrny. To mě dobilo. Vmísila jsem se do hovoru mírně pohrdavým tónem: „Promiňte, že prý je to známá herečka z Řešova.“

Paní doktorová se na mě podívala, jako bych jí šlápla na bolavé kuří oko.

„Kristýnko, nevynechám jednu premiéru, ale tu slečnu jsem nikdy na jevišti neviděla, a ty tvrdíš takové nesmysly. Ty dnešní děti!“

Ale maminka se na mě zkoumavě podívala.

„A jak to víš, Kristýno, že je z Rešova?“

„Sama mi to řekla.“

„Drzost!“ rozhořčila se paní doktorová. „Jistě se vydává za někoho jiného a dělá ze sebe známou herečku!“

To je fakt… opakovala jsem si v duchu. V hlavě se mi to zatočilo. Nechtěla jsem věřit, ale něco na tom muselo být, proč by se jinak vplížila do bašty a záhadně zmizela ve zříceninách. To je nadělení! Ještě se ukáže, že slavná herečka není herečka a nepochází z Rešova. V tomto případě už je možné všecko. Cellista není cellistou, Hezoun není muž, za kterého se vydává, a já nejsem Kristýna Čuchovská.

Páni, to je objev!

Výprava do třetího patra

Dál kibicovat jsem nevydržela. A kdo by na mém místě vydržel? Tady to praskne, že herečka není herečka, a já mám poslouchat, jak čtyři paničky v jednom kuse licitují. Herce… dva herce… dva sans atout, tři herce… kontra… láry fáry. Dostala bych z toho psotník.

Řekla jsem mamince, že mám chuť jít se trochu provětrat.

„Kristýno, prosím tě, jenom buď rozumná!“ Neměla jsem tušení, co tím maminka myslí, ale slíbila jsem, že tedy budu rozumná, a zmizela jsem z klubovny. Zašla jsem do haly. Nic zajímavého. Ospalý vrátný, mramorové sloupy, v křesle stará dáma s malým ratlíkem na kolenou, na stěnách plakáty: Neboř – perla Západního pomoří. Cestujte letadly. Spořte ve Státní spořitelně. Sázejte ve Sportce. Navštivte Tatry. Všechno v rozkazovacím způsobu. Vzbouřila jsem se. Nebudu cestovat letadlem, nebudu sázet ve Sportce, nenavštívím Tatry. A Neboř není žádná perla, ale letovisko, kde se odehrávají divné věci, kam se hneš, nové překvapení.

Vtom se otevřou dveře a ve dveřích se objeví Hezoun, který se za chvíli může změnit v čínského mandarína nebo v šamana z ostrovů Fidži. Ale zatím je to Hezoun a prohýbá se pod obrovským košem rudých růží. Chytrá hlavička! Ví, že herečky zbožňují květiny. Když na slečnu Moniku neudělaly dojem tři růže, koupí celý koš, aby jí zaimponoval.

Jestli si myslí, že mu ten koš odvleču nahoru, to je teda vedle.

Ale zatím si mě vůbec nevšiml, kývl prstem na vrátného v tmavomodrém saku se zlatými knoflíky a řekl jako milionář:

„Prosím vás, zaneste ten koš slečně Plošanské na číslo 23,“ a vložil mu do pracky dvacku s výrazem, jako by to byl desetník.

Já jsem namáhala mozkovou kůru, jak to udělat, abych byla rozumná a přitom se dostala do druhého patra a viděla tu legrační scénu, až slečna Monika vyrazí dveře s portýrem i s košem rudých růží.

Není to žádné umění, stačí předstírat, že jsem dcerou paní doktorové z Řešova a už čtrnáct dní platíme mastné účty za pokoj s koupelnou. Nebylo to pro mě nic těžkého, tím spíše, že jsem byla v šatech, které nevzbuzovaly podezření.

Šups, a už jsem byla v druhém patře. Tiše, po špičkách se přikradu ke dveřím s číslem 23. Čekám, kdy modré sako se zlatými knoflíky vyletí i s rudými růžemi a slečna Monika zvolá:

„Řekněte laskavě tomu pánovi, ať mě neobtěžuje. Kašlu na jeho obdiv. Mám svou čest a hrdost!“

Jenomže nic takového se nestalo. Vrátný vyšel se spokojeným výrazem v tváři, zaručeně zase dostal dvacku, a koš s dopisem nechal v pokoji i s dobrodružkou, která se vydává za někoho jiného. Krása! Ode mě to vzít nechtěla, od vrátného to vezme! Kde je ženská čest a hrdost! Vyhodit tři růže je samozřejmě lehčí než celý koš.

Byla jsem strašně zklamaná, ale jenom v druhém patře. Když jsem totiž vyšplhala do třetího, zklamání zmizelo. Dál jsem ze sebe dělala dcerušku paní doktorové z Řešova a věřila jsem, že čtrnáct dní bydlím U tří plachet. Jen jsem neměla páru, v kterém čísle bydlí Hezoun. Otipla jsem ho na číslo 33.

Klobouk v almaře

Před číslem 33 jsem místo Hezouna uviděla pokojskou. Luxovala koberec. Přistoupila jsem k ní a zdvořile se otázala:

„S dovolením, mohla byste mi říct, v kterém čísle bydlí ten elegantní pán s lulkou?“

„Rány boží,“ řekla pokojská, ale z práce se vyrušit nedala.

„Promiňte, já se neptám na rány boží, ale na toho elegantního pána s lulkou.“

„Ruce už necítím,“ zabručela, „od rána do noci dřu jako mezek. Ta gorila z čísla 34 zase hodila na podlahu mokrý báďák a já budu muset přeleštit parkety.“

„Promiňte,“ pokračovala jsem nesměle.

„Musíš křičet, já nic neslyším. Ten krám dělá takový randál, že neslyším vlastního slova.“ Na okamžik vysavač vypnula. Nastalo ticho. Bylo slyšet, jak v potrubí bublá voda. Opakovala jsem svou otázku potřetí.

„Aha, ten inženýr z Varšavy… Tos měla říct hned,..,“ podívala se na mne zkoumavěji. „Co ty po něm chceš…“

Kdybych to sama věděla, mohla bych si něco vymyslet. Ale měla jsem hlavu úplně dutou, tak jsem opakovala tu historii s květinami. Všechny ženské mají rády takové historky a tahle po nich byla celá divá.

„Rány boží,“ zasmála se. „Která ženská vrátí růže a pak je zase přijme. Za tím něco vězí! Ona ho tahá za nos a on je do ní po uši zamilovaný. Kdo to jaktěživ viděl?“

„Já! Na vlastní oči,“ zašeptala jsem úskočně. „A proto bych chtěla vědět, ve kterém čísle bydlí.“

„V devětatřicítce. Slušný člověk. A čistotný. Ani po něm nemusím uklízet. Zato ti ostatní. Rány boží! Nejhorší je ta gorila. Nechá otevřený kohoutek a vyplaví celý pokoj. A teď už mi zase poručili dát všecko do pucu, sedmýho má přijet nějaký zájezd. Snad Švédi.“

„Sedmého?“ zeptala jsem se. Vzpomněla jsem si na telegram.

… VAD… RAJ… SE. MEHO… TM… KLOBOUK PLNY DĚSTE.

SE.MEHO TM, to jistě znamená „sedmého tohoto měsíce“. Ale co má společného „klobouk plný deště“ s výpravou Švédů, řekla jsem si a hned jsem se zeptala.

„Promiňte, neviděla jste u toho elegána s lulkou takový letní klobouk z balónového hedvábí?“

Ty klepy o slečně Monice a růžích ji tak okouzlily, že si hned vzpomněla.

„Letní klobouk, povídáš? Takový béžový? To víš, že tam je…,“ zasmála se. „Rány boží, venku lije jako z konce, a on schová klobouk do skříně. Kdo to kdy viděl?“

Chvilku jsme si ještě zdrbly o květinách a italských kravatách z čistého hedvábí a pak jsem se z ničeho nic zeptala:

„Mohla byste mi ten klobouk ukázat? Strašně ráda bych viděla jak vypadá.“

Pokrčila rameny. „Klobouk jako klobouk.“

„To ne,“ řekla jsem, „ten klobouk může být divotvorný klobouk, jestli je to ten, o který mi jde…“

Vykulila oči.

„Co to povídáš za nesmysly, ale když ti na tom tak strašně záleží, můžu ti ho ukázat, jen co ten pán odejde.“ Vtom zvedla ruce nad hlavu. „Rány boží! Já tady drbu a práce mi stojí.“ Zapnula vysavač a nastal příšerný randál, takže jsem vůbec neslyšela, když z čísla 39 vyšel Hezoun. Teprve až jsem nad sebou uviděla vyhaslou lulku, bylo mi jasné, že mě načapal. Už jsem nemohla předstírat, že ho nevidím, a tak jsem ho pozdravila.

„Dobrý den! Vy jste se ale praštil přes kapsu. Viděla jsem ten koš rudých růží. Slečna Plošanská bude okouzlená.“

Zastavil se, vytáhl lulku z úst, pronikavě se na mě podíval a zavrtěl nade mnou hlavou. „Co tu hledáš?“

„Přišla jsem se podívat, jak se uklízí, než přijedou turisté ze Švédska. Mají prý přijet sedmého tohoto měsíce,“ schválně a jasně jsem řekla „tohoto měsíce“, abych ho překvapila. Ale on se nedal překvapit a ostře se zeptal.

„Proč se pořád okolo mě motáš?“

Zatvářila jsem se jako ta nejhodnější holčička ze třídy.

„Já? Okolo vás? Co vás nemá!“

„A proč jsi tak dotěrná?“

„Já? Dotěrná? Nikdy bych se neopovážila.“

„Přesto ti radím, dělej něco jiného.“

„Děkuji za radu.“

„A buď tak hodná a nech mě na pokoji.“

„Škoda. Moc se mi líbíte.“ To byla trefa! Hezoun si elegantním pohybem přihladil vlasy, dvakrát si odkašlal, zatvářil se jako donchuán a smířlivě se usmál:

„Na to jsi ještě moc malá!“ pohrozil mi žertovně prstem. „Sbohem! A nezapomeň, co jsem ti řekl!“

„Ahoj!“ zvolala jsem za ním a pak jsem si zakryla ústa rukou, abych nevyprskla.

To je šašek počmáraná! Řekneš mu, že se ti líbí, a on si hned hladí vlasy, odkašlává si a je v sedmém nebi, jestli tedy nějaké sedmé nebe vůbec je.

Pokojská vypnula vysavač a zeptala se šeptem:

„Ty ho znáš?“

„Se ví,“ řekla jsem. „Neviděla jste, jak se na mě koukal?“

„Fešák.“

„Na můj vkus je děsně nafoukaný a pořád se vytahuje.“

Pokojská se dala do smíchu, ale už jsem věděla, že mi klobouk ukáže, sama byla zvědavá, jak vypadá. Kývla na mě hlavou, odemkla dveře svým klíčem a jako by nic, začala luxovat koberec v Hezounově pokoji. Podle mě tam nebyl ani prášek.

„V almaře,“ zašeptala spiklenecky.

Měla jsem blbý pocit, není to nic hezkého hrabat se v cizí skříni. Ale co dělat?! Opatrně jsem ji otevřela. Čekala jsem, že něco vyskočí, že něco spadne, že se začnou odehrávat nějaké zvláštní věci. A ono nič. Skříň zůstala skříní, ve skříni pečlivě poskládané košile, prádlo, rukavice. Všechno prvotřídní a provoněné jako v drogerii. A na horní poličce klobouk… Srdce se mi rozbušilo, ruka roztřásla. Byla jsem si jistá, že pod koženým páskem najdu kus novin a ještě to něco, co vysvětlí záhadu toho půlmiliónu… A zatím jsem uviděla jenom monogram „V. K.“ Nic víc! Ruce mi klesly.

„Tak co?“ zeptala se pokojská.

„Nic,“ odpověděla jsem. Byla to pravda. Tenhle klobouk, to byla velká nula. Byl to pravděpodobně týž klobouk, který mi ukazoval Hezoun, když jsem ho poprvé potkala na ulici Žert. Zkrátka katastrofa. Tolik starostí, tolik promyšlené práce, tolik malých, nevinných lží a výsledek nula na druhou.

„To není on,“ řekla jsem lítostivě. Pokojská pokrčila rameny. „Jinačí tu není.“

„Tak vám, paní, mockrát děkuju! Na shledanou…“

Devítko, pomoc!

Začínala jsem pochybovat, zda klobouk za půl miliónu vůbec existuje, ale když jsem sestoupila do haly, mé pochybnosti zmizely. Uviděla jsem totiž Hezouna se slečnou Monikou Plošanskou!

Seděli v hlubokých klubovkách, hovořili a usmívali se na sebe, jako by se znali od první třídy ZDŠ nebo dokonce už z jeslí. On – ve flanelovém obleku, s novou kravatou, ona – v hedvábných koktajlových šatech a s úsměvem Sofie Lorenové na pomalované tváři. Kino hadr!

Opovrhovala jsem jí. Prohlašuje o něm, že je banální a že jí může vlézt na záda, a teď na něj cení zuby a vrhá sametové pohledy. A kde je ženská čest? A kde je dívčí hrdost? Jistě oba patří k jedné bandě dobrodruhů. Všecko mi to připadalo šité horkou jehlou, a tím podezřelejší.

On jí jistě nabulíkoval, že má nejnovější model mercedesky a chatu u jezera. Hraje to na ni. Slibuje jí zájezd do.Paříže nebo na Azurové pobřeží, pak zasnoubení v Benátkách, sňatek v gondole a svatební cestu do Egypta, kde ve stínu Cheopsovy pyramidy budou počítat padající hvězdy. Všecko jako v tom románu, který si maminka vypůjčila od strýčka Vládi, a který jsem já přečetla jako nepovinnou domácí četbu. Vím, jak to v těch románových pohádkách chodí! Teď to do ní hustí a pak jí řekne, že je skromným poštovním úředníčkem. Přinutí ji, aby si našla zaměstnání a vydělávala sama na sebe. A ona, pitomá, mu věří jako šlechetnému šerifovi. Pořád jsem nemohla přijít na to, jestli oba patří k jedné bandě dobrodruhů a hrají romantickou scénu před hotelovými hosty, aby je uvedli na falešnou stopu, anebo jestli on ji svádí a ona je nevinnou obětí jeho ničemných plánů. Ať tak nebo tak, hodili se k sobě jako vrána k vráně… On drze vyměňuje klobouky, pak to zapírá. Ona se vplíží do bašty a záhadně zmizí v zříceninách, chráněných památkovou péčí. Čistý párek!

Hezoun zřejmě skončil svou pohádku o Azurovém pobřeží a o svatbě v gondole před dóžecím palácem; najednou totiž oba vstali, prošli hotelovou halou a vešli do koktajlového baru.

Smůla! Zatím jsem je mohla sledovat, protože jsem předstírala, že kibicůju paničkám u bridže. Teď už jsem nemohla předstírat ani to. Lidem mého věku byl vstup do baru přísně zakázán. Nemohli jít místo do koktajlového baru Krátkou ulicí do mléčné jídelny? Při té příležitosti bych snědla dvě trubičky se šlehačkou.

Ale takhle – katastrofa! Musela jsem se vrátit do klubovny a vyslechnout si výstup, jaký paní doktorová z Řesova udělala naší mamince za to, že místo herců vynesla piky!

Kibicování jsem měla po krk. Řekla jsem mamince, že nemám v úmyslu vdechovat kouř a výpary a že se tedy půjdu nadechnout jódu a cestou se stavím u Martina a prohlédnu si fotky ptačích hnízd.

V Maryšce hrál Martin s babičkou pinčes. Strašně se cílil, protože babička už vedla 10:0 a servírovala tak, že nevzal ani jeden míček. To je klasa – ta jeho babička. Ráno cvičí s činkami, potom si jde zaplavat a pak nemilosrdně v ping-pongu roznese Martina a ještě má čas číst detektivky!

U Martina jsme odbyli velkou poradu o případu klobouku za půl miliónu. K tomu, co jsme věděli dosud, jsem přidala ještě své poslední postřehy a objevy, ale dál jsme nevěděli vůbec nic.

Každý z nás měl úplně jiný názor.

Martin říkal, že klobouk musíme hledat v baště.

Babička tvrdila, že klobouk vůbec neexistuje.

Já jsem prohlašovala, že existuje, a s největší pravděpodobností je v zahradníkově domku.

„Musíme si udělat přehled událostí a fakt,“ navrhla babička. „Napřed byly klobouky dva. Jeden s monogramem ‚V. K. a druhý s kusem novin pod vložkou. Visely na věšáku v kavárně. Pak vzal Hezoun z věšáku klobouk, který měl pod vložkou noviny…“

„Ano,“ zvolala jsem, „ten klobouk za pul miliónu!“

„To souhlasí,“ přitakala babička. „Pak ty potkáš Hezouna, který vzal ten klobouk za půl miliónu, ale on ti ukáže klobouk s monogramem. Kam se v tom případě poděl klobouk bez monogramu, s novinami pod vložkou?“

„No právě!“ zasáhl Martin. „V tom je celý problém.“

„A v tom problému ta záhada,“ usmála jsem se mírně kousavě.

„Nehádejte se, děti,“ uklidňovala nás babička. „Ale co když ten klobouk za půl miliónu vzal z věšáku někdo jiný, ne Hezoun?“

„Viděla jsem ho přece na vlastní oči. Měl lulku a byl stejně oblečený. A vůbec – byl to Hezoun.“

„V tom případě musí existovat nějaký třetí klobouk,“ pronesla slavnostně babička.

Nastala chvíle ticha. Mně se zdálo, že babička řekla něco velice důležitého. První se ozval Martin:

„V tom případě musí existovat nějaký třetí klobouk,“ Jeden nechal na věšáku v Jantaru a druhý nechal doma. Nebo se cellista z nějakých, nám blíže neznámých důvodů nechtěl hlásit k vlastnímu klobouku a potom, aby zmátl stopy, jej vlastnoručně ukradl a teď si hraje na neviňátko.“

„Anebo ho ukradl Hezoun a teď má tři klobouky,“ dodala babička.

„Hezoun ho nemohl ukrást,“ protestovala jsem, „protože v té době byl před domem fousatého rybáře.“ Babička se chytla za hlavu.

„Dejte mi svatý pokoj, mně už se to všecko plete. Pře četla jsem dobrou stovku detektivek, ale taková záhada v žádné nebyla.“ Klesla do proutěného křesla. Povzdechla si: „Nasadili jste mi pěkného brouka do hlavy. Něco za tím musí být, když se kolem toho klobouku dějí takové nepochopitelné věci.“ Najednou se plácla rukou do kolena. „Trpělivost, děti, uvidíte, že tu záhadu rozlouskneme!“

Vstoupil do nás nový duch, protože když babička tvrdila, že to rozluštíme, nemělo cenu lámat si hlavu předem.

Zatím jsme však rozhodli, že si s Martinem skákneme do Jantaru na dvě trubičky se šlehačkou. Na starosti a trampoty všeho druhu je nejlepším lékem něco sladkého a dobrého.

V Jantaru byl – normálně – hrozný nával. Deset rekreantů na jeden čtverečný metr. Všichni mluví o počasí, totiž o dešti, a všichni čekají na slunce, jako by nemohli čekat někde jinde. Ke všemu ještě najednou trubičky došly a museli jsme se spokojit s citrónovým krémem. A tak jsme pojídali krém a bylo nám strašně krémově. To znamená, že jsme mluvili o počasí, ale mluvili jsme také o tajuplném klobouku, který si ještě včera klidně visel na ‚věšáku tamhle v koutě a dnes nám nedopřává klidu. Bylo tam nudno a dusno. Zrovna jsme chtěli vypadnout, ale vtom tam vrazil jako bomba…

„Kdo?“ zeptáte se. Samozřejmě náš cellista, pan Valerián Kolínko. Před nedávnem si ještě vařil v kastrolku karfiól a podobal prý se ustaranému kuchaři a najednou taková změna. Oči jako plamen, šílený pohled, rudá tvář s kapkami deště, nemluvě ani o pleši, která sama o sobě vypadala nebezpečně a hrozivě.

Espreso zlověstně syčelo a ve vzduchu viselo dobrodružství. Pan Kolínko dorazil k syčícímu espresu a vrhl se rovnou na servírku.

„Slečno!“ zvolal hromovým hlasem. „Našel se konečně můj klobouk?“

Servírka neodpověděla, protože nesla plato plné šálků s kávou a bála se srážky.

„To je skandál!“ volal cellista. „Už dva dny sem chodím a prosím… Co je to za podnik, kde si člověk nemůže klidně pověsit ani klobouk.“

„Za věci na věšáku,“ odpověděla servírka, „podnik neručí.“

„Tak kdo za ně ručí?“ houkl cellista.

„Neměl jste si věšet klobouk na věšák.“

„A kam jsem ho měl pověsit?“

„A proč mi tady vůbec děláte scény?“

Toho už bylo trochu moc. Pan Kolínko zvedl zoufalým gestem ruce nad hlavu, povzdechl si jako raněný tur a vykřikl na celý sál:

„Ten klobouk má dneska, v tomto okamžiku cenu nejmíň půl miliónu, a vy mi řeknete, abych nedělal scény. Svatý by ztratil trpělivost. Kde je můj klobouk?“ opakoval zlomeným hlasem.

V kavárně nastalo ticho. Všichni se dívali na pana Kolínka. A já jsem stála, jako by do mě praštil hrom. Zatmělo se mi před očima. Pochopila jsem, že klobouk, který ještě včera stál pár šestáků, dnes už se určitě stal nejdražším kloboukem na světě, a vycítila jsem, že to není ani báchorka, ani výmysl cellisty. Cellista totiž vypadal jako hromádka neštěstí, ba možná ještě hůře. Byl duševně úplně zlomený a pláč měl na krajíčku.

Nemohla jsem připustit, aby se v kavárně starý pán veřejně rozplakal. Přistoupila jsem k němu a zašeptala jsem:

„Uklidněte se. Přísahám, že ten klobouk najdu.“

Podíval se na mě jako na listonoše, který přináší poukázku s hromadou peněz, vztáhl ke mně ruce a zvolal roztřeseným hlasem:

„Pomoc, Devítko, jsem ztracen!“

PONDĚLÍ

Hned se přesvědčíme

V neděli večer jsem měla zachránit cellistu, ale v neděli večer z toho sešlo. Nemohli jsme najít Hezouna. Nebyl v hotelu ani v Jantaru, na molu ani na pláži. Zmizel jako kámen ve vodě. Jistě podnikl dlouhou procházku se slečnou Monikou.

Rozhodla jsem tedy, že zachraňovat se bude až od pondělka.

Dala jsem si schůzku s panem Valeriánem Kolínkem před Zátiším. Přišel přesně, ale byl to obraz bídy a utrpení, jako by přes noc zestárl o deset let. Zpopelavěl a zachmuřil se a přišel neoholený. Byl načisto zlomený. Ani jeho pleš se už neleskla takovým leskem jako včera nebo v sobotu. Kdo by mu nepomohl?

„Nic si z toho nedělejte,“ řekla jsem místo pozdravu. „Uvidíte, že všechno dobře dopadne.“

Pan Kolínko si čistil brýle a škrábal se za levým uchem.

„A víš jistě, že můj klobouk vyměnil zrovna ten pán?“

„To je tutovka.“

„A kdo vlastně to je?“

„Vždyť ho přece dobře znáte.“

„Já?“ užasl pan Kolínko.

„Viděla jsem, jak jste vycházeli společně od zahradníka.“

„Aha… ten pán s lulkou?“

„Uhodl jste,“ odpověděla jsem trochu posměšně.

„Já ho neznám. Vycházeli jsme společně a on se mě vyptával, jak se vaří karfiól.“

„Dejme tomu,“ řekla jsem, abych mu naznačila, že nejsem tak naivní, jak si myslí.

„Ty mi nevěříš?“

„Těžko uvěřit, že by se takový elegán s lulkou vyptávali jak se vaří karfiól.“

„Taky mě to překvapilo, ale fakt je fakt.“

„Ptal se vás jenom na to?“

„Ještě povídal něco o počasí… a o rybaření… a vůbec byl ohromně společenský!“

„Pochopitelně,“ dodala jsem kousavě, „když vám vyměnil klobouk.“

„Chtěl jsem se tě znovu zeptat, víš to na sto procent, že to udělal on… Nechtěl bych se dostat do nepříjemností.“

Už se vytáčí, pomyslila jsem si. Třeba je to ještě jedna scéna, aby mi naprášil do očí. Ale sotva jsem pohlédla na cellistovu neoholenou tvář a zapadlé oči, řekla jsem:

„Uklidněte se. Omyl je vyloučen.“

„Prosím tě, Devítko,“ zasténal. „Zesměšnil jsem se již včera v Jantaru. Ale to jsem se nedovedl ovládnout. V noci jsem si všechno rozmyslil. Člověk nesmí zapomínat na svou důstojnost ani pro takovou sumu.“

Dojal mě svým projevem ušlechtilosti. Už jsem pokládala téměř za jisté, že opravdu trpí a skutečně je duševně zlomený. A tak jsem zaplašila všecka podezření a uvěřila jsem i pohádce o karfiólu.

„Na hrdost a čest se opravdu nesmí zapomínat,“ opakovala jsem. „Proto bych chtěla vědět, čím to, že se ten klobouk stal během jednoho dne nejdražším kloboukem na světě.“

Nasadil si brýle a zkoumavě se na mě podíval.

„Řeknu ti to,“ začal přiškrceným hlasem, „ale musíš mi slíbit, že o tom nikomu neřekneš.“

„Čestné slovo!“ zvolala jsem.

„Neřekneš to ani své vlastní matce?“

„Ani vlastní matce,“ opakovala jsem. „Ani Martinovi…,“ dodala jsem neprozřetelně.

Violoncellista sebou najednou trhl. Podezíravě se na mě podíval.

„Martinovi? Kdo je to?“

„Kamarád.“

Pan Kolínko rozložil ruce.

„Ukvapil jsem se. Ne, má milá, lituji, nemohu ti to říci. Řeknu ti to až ve středu.“

„Když mi nevěříte,“ ohradila jsem se, „škoda řeči. A hrozně se divím, že mě žádáte o pomoc.“

Pan Kolínko zase už měl pláč na krajíčku.

„Pochop, nemohu, ve středu ti řeknu celou pravdu, ať klobouk najdu nebo nenajdu.“

„A proč zrovna ve středu?“

„Protože ve středu je sedmého,“ zabreptal jako školák na stupínku a místo aby dokončil, strhl si nervózním pohybem brýle a začal je čistit. A ostatní jsem si doplnila sama. Vzpomněla jsem si na telegram a na to, co včera říkala pokojská v hotelu.

„Sedmého tohoto měsíce,“ dokončila jsem za něj a po chvíli jsem dodala s ďábelským úšklebkem. „Klobouk plný deště a ze Švédska přijíždějí zahraniční turisté. A proto pokojská necítí ruce.“

Myslela jsem, že zbledne, že se mu zježí vlasy na hlavě, ale on se na mě podíval, jako bych byla trpaslice nebo Marťanka.

„Co to povídáš,Devítko? Co to blábolíš?“

„Neblábolím,“ odpověděla jsem drze, „jenomže vím víc, než si myslíte.“

Pokrčil rameny.

„Divně si počínáš, jsi záhadná, a mně se zdá, že máš chorobnou fantazii. Nevím, co si o tom mám myslet.“ Šibalsky jsem přimhouřila jedno okol „Hned se přesvědčíme. Pojďme k tomu pánovi.“

Dělej si blázny ze své babičky

Šinuli jsme si to rovnou do hotelu U tří plachet. Hezoun nebyl ani v hale, ani v klubovně, ani v koktajlovém baru, musel být tedy nahoře v pokoji. Bez velkého rozmýšlení jsme vyjeli výtahem do třetího patra a v třetím patře jsme šli k číslu 39. Předem jsem se těšila, jak Hezounův elegantní ksichtík zbledne, až otevře dveře a uvidí nás.

Jenomže Hezoun se holil a měl celou pusu v bílé pěně a těžko mohl zblednout. Tak jenom zabručel:

„Tak ty už jsi tady zase? A já jsem tě přece žádal…“

Žádal mě, ale nežádal plešatého cellistu. Pan Kolínko se tedy nemusel obávat, že s ním vyrazí dveře. Vstoupili jsme do pokoje. Cellista začal rovnou k věci:

„To děvčátko tvrdí, že jste včera před obědem vyměnil v kavárně Jantar můj klobouk. Buďte tak hodný…“

Nedověděla jsem se nikdy, proč měl být Hezoun hodný, neboť v tu ránu skočil cellistovi do řeči:

„Nevidíte, že se holím? Promluvíme si za chvilku dole.“

„Ale já bych chtěl vysvětlit…,“ začal cellista, nedbaje na to, že na Hezounově ušlechtilé tváři zasychá pěna.

„Musíte prominout, ale nejsem zvyklý konverzovat při holení.“

Pan Kolínko mu nechtěl prominout. „To je velice důležitá věc,“ zvolal.

„Nevidíte, že mi zasychá pěna?“

„Vidím, ale to na věci nic nemění!“ zařval pan Kolínko.

„Tak oč vám jde?“

„O klobouk.“

Hezoun držel v jedné ruce strojek na holení a v druhé štětku a na tváři mu zasychala pěna. A tak chvíli bezradně stál. Ale nebyl by to Hezoun, kdyby zapomněl, nač má v ústech jazyk. Ukázal na mě teatrálním gestem.

„A vy věříte té bláznivé holce? Má přece chorobnou fantazii.“

Jako by se smluvili, pomyslila jsem si, ale neztratila jsem chladnou krev a odsekla jsem: „Viděla jsem to na vlastní oči.“ Hezoun se výsměšně zachechtal.

„Napovídala vám nesmysly a vy, naivní člověk, jste jí uvěřil. Být její matkou, zašel bych s ní k doktorovi.“

Místo aby pan Kolínko protestoval a pořádně mu vynadal, upřel na mě podezíravý pohled.

„Řekni,“ řekl nejistě, „byl to jistě tento pán?“

„Byl to on, ať mi jazyk uschne.“

Hezoun se div neudusil smíchem.

„To je legrace. Poslouchejte. Ona je přecitlivělá, všechny lidi kolem sebe špehuje, podezřívá. I za mnou se včera táhla jako stín… stála dokonce před mými dveřmi a kladla mi pitomé otázky.“

Pan Kolínko se podíval ještě podezíravěji.

„Zajímavá věc, mně taky kladla otázky, které neměly smysl. Něco na tom je… A zdá se mi, že seděla na stromě a dívala se do mého pokoje..,“

„Já ne,“ vykřikla jsem, „to byl Martin!“

„Tak vidíte,“ chytil se toho Hezoun. „Ještě ke všemu zapírá.“

Toho už bylo trochu moc. Ztratila jsem chladnou krev i sebevládu.

„Vy zapíráte a oba jste stejně podezřelá individua.“

Hezoun se vítězně usmál.

„Tak prosím. Říkal jsem vám, že není normální.“

Dupala jsem a křičela:

„Já jsem normální! To vy ze mě chcete udělat hysterku. Vy pořád něco překrucujete a lžete!“

Cellista mě vzal mírně za ruku.

„Uklidni se, děvče…“

Vytrhla jsem se mu a zvedla pěsti.

„Vy jste ničema! Chtěla jsem vám pomoci a vy věříte tomu hnusnému podvodníkovi, protože jste stejný jako on!“

„Tak vidíte, vidíte,“ opakoval Hezoun s pokryteckým úsměvem. „Dostala záchvat. Měla by si vzít nějaké prášky; na uklidnění.“

„Děkuju! Vlezte mi na záda!“ zvolala jsem a vyrazila z pokoje.

Rezavý tuleň v klobouku

Ať jde do háje i se svým kloboukem! Ať jde do háje i Hezoun se svou lulkou! Ať jde do háje půl miliónu! Ať jde do háje namalovaná slečna Monika! Jen ať si nemyslí! Jen ať se mi neposmívají! Ať jde do háje déšť i Jantar! A tlaková níže nad Skandinávií! A všechny ryby, které nachytal bradáč i s tím metrovým úhořem! A všecky ryby, které nachytal táta s Jackem! A chráněné zříceniny! A karfiól! A zahradníkův domek! A Martinovy fotky! Ať jde všecko do háje zelenýho!

Běžela jsem podél mořského břehu a bylo mi jedno, že mě mořské vlny zaplavují až po kolena a že mi v gumákách šplouchá voda. Utíkala jsem a křičela jsem pro sebe. Vtom jsem se zastavila. Napadlo mi, kdyby to všecko šlo do háje, jaký by ten háj musel být veliký!

Šumění moře mě uklidňuje. Začala jsem se smát a na všecko jsem se vykašlala. Ulehčilo se mi, že mám vodu v botách. Vyzula jsem holínky, vylila z nich vodu. A hned mi bylo zase docela dobře.

Vysmáli se mi, pomyslila jsem si, ale počkejte, kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp.

Šla jsem ke kempinkovým domkům. Cestou jsem hledala jantar. A bylo mi skoro veselo.

Pod vysokým břehem, v místech, kde se od „poustevny“ scházelo na pláž, uviděla jsem zrzavého bradáče, jak se koupe v moři. Jak vidět, ledová voda nelákala jenom Martinovu babičku. Měli jsme nového hrdinu.

Na dálku vypadal bradáč jako rezavý tuleň, který zabloudil na polské pobřeží. Bylo to k popukání. Stál po pás ve vodě, a když se před ním zvedla vlna, vyskočil a dal se zanést až na písek. Pak se oklepal a znovu šel do moře. Musel být zdravý jako ryba a otužilý jako eskymák. Pravý poustevník. Jistě se umrtvoval. A já jsem zatím hledala jantar, nebo jsem dělala, že ho hledám, a čekala jsem, kdy se bradáč promění v rampouch. Nedočkala jsem se. Vystoupil z vody a zatančil na pláži válečný tanec lovců lebek. Skákal napřed na levé, potom na pravé noze, pak běhal jako by ho pronásledovaly vosy, a když se zahřál, hodil si na ramena proužkovaný koupací plášť a tak se třel, jako by chtěl ze sebe sedřít kůži.

A pak… nechtěla jsem věřit vlastním očím. Zvedl z písku klobouk a zakryl si jím bujaré vlasy! Rezavý tuleň v klobouku! Něco strašně směšného a při tom zarážejícího. Račte si to představit: ten klobouk byl z balónového hedvábí!

Myslela jsem, že se rozčilením proměním v solný sloup. Pozorně jsem si prohlížela klobouk. Zdánlivě byl stejný jako ty dva, ale přesto byl trošičku jiný. Nebyl tak nový, tak elegantní. Trochu pomačkaný, trochu ušpiněný, trošku splácnutý. Ale nejpodezřelejší se mi zdálo, co vůbec dělá na bradáčově hlavě. Kdo nosí ke koupacímu plášti takovou pokrývku hlavy? Musí to zřejmě být nějaký neobyčejný klobouk, když si ho bradáč netroufá nechat doma!

Hned se mi vybavilo Hezounovo zvláštní chování před bradáčovým domem. Zrovna se tam pokoušel vloupat nebo zkoumal, jak se dostat dovnitř. Že by ho k tomu vedla myšlenka na klobouk? Všechno bylo možné, zvláště v tak bláznivé historii a za tak bláznivých okolností. Bradáč ještě provedl několik cviků a vykročil ke své poustevně. Spolu s ním vykročil klobouk a za nimi jsem pochopitelně vykročila já, protože jsem byla strašně zvědavá, co bude následovat.

Kdo koho sleduje?

Následovalo nové překvapení! Především bradáč vylezl na příkrý svah. A potom se vydal rovnou do poustevny. Šla jsem za ním a dělala jsem, že se dívám po těch hnízdech, která včera Martin našel v okolních houštinách. Neměla jsem ponětí, jaká jsou to hnízda, ale to bylo vedlejší. Dobrý detektiv, jako Sherlock Holmes nebo Hercule Poirot, vždycky něco předstírá, a když na něco myslí, dělá to tak, aby se ostatní domnívali, že myslí na něco jiného. Taky já jsem se pokoušela tak jednat, ale nepovedlo se mi to, protože když jsem vyšplhala na břeh a prodrala se nejhustším křovím, někdo mě najednou popadl za ruce.

Napřed jsem myslela, že je to Hezoun, ale Hezoun přece nikdy nejezdil na vozíku. Čili invalida.

Nedovedla jsem pochopit, jak se ochrnutý mohl dostat na sráz a ještě k tomu do hustého křoví. Buďto ten vozík byla maskovaná helikoptéra, nebo ho sem někdo dostrkal.

On se zřejmě nad takovými maličkostmi nepozastavil, protože mě chytil za ruku a řekl:

„Už se tady zase pleteš?“

„Promiňte,“ namítla jsem ustrašeně, „ale včera jsem se pletla někde jinde.“

„Co tady hledáš?“

„Hnízda moudivláčků,“ vyhrkla jsem bez rozmýšlení.

„Viděl jsem, jak jak jsi šla za tím pánem.“

„Za jakým pánem?“

„Za tím s ryšavou bradou.“

„To je náhoda.“

Mačkal mi ruku tak pevně, že jsem viděla všecky hvězdičky, přestože obloha byla zachmuřená. Nikdy bych nebyla řekla, že může mít tolik síly hubeňour, který utekl hrobníkovi z lopaty. Podíval se mi přímo do očí a zeptal se hlasem, který nesnášel odpor: „Kdo tě sem poslal?“

„Mě?“

„Kdo ti poručil sledovat toho člověka?“

„Jak na to koukám, sledujete ho vy, a ne já. A vůbec, z jakého důvodu mě tady vyslýcháte jako u soudu?“

Přitáhl si mě blíž a podíval se na mě tak, jako by ze mě chtěl udělat devět malých Devítek.

„Poslyš, malá, pozoruji tě od soboty. Místo aby sis hrála s dětmi, pořád se mi pleteš do cesty a teď přede mnou něco tajíš. Řekni mi, proč sleduješ muže s ryšavou bradou a kdo ti uložil ho pozorovat?“

„Ne!“ zvolala jsem. „Když mi hrozíte, neřeknu ani slovo. Pusťte mě, nebo zavolám…“

Invalida podrážděně zasykl a najednou byl sladký, jako by snědl půl kila cukrátek.

„‚Neboj se. Jsme přece dobří známí. Viděl jsem tě dnes v hotelu. Byla jsi s tím plešatým pánem. Chtěl jsem tě dokonce zastavit, ale jak vidíš, jsem na vozíčku a nemohu se dost rychle pohybovat.“

„To je zvláštní. Kde jste se tu vzal?“

„Stálo mě to hodně námahy,“ řekl jako pro sebe. „Ale měl jsem štěstí, přistihl jsem tě při činu.“

„To se ještě neví, kdo koho přistihl.“

„Tak ty mi nepovíš, kdo tě sem poslal?“

„Nikdo mě neposlal,“ dala jsem se do smíchu, přestože jsem neměla ani chuť, ani důvod se smát.

Invalida přimhouřil oči.

„Tak já ti to řeknu sám. Ten holohlavý pán, co jsi s ním byla dnes v hotelu a včera večer v kavárně.“

„Když si to myslíte, tak ten holohlavý pán.“

Silněji mi zmáčkl ruku a ostře se zeptal: „Co je to zač?“

„Že prý cellista.“

„A proč ‚prý‘?“

„Protože mi například jistá dáma řekla, že prý je herečkou v Rešově a zatím…“

„Koho tím myslíš?“ přerušil mě náhle.

„Dejme tomu monackou kněžnu,“ zažertovala jsem. „A už mě pusťte, ten výslech mě otravuje.“

Řekla jsem to tak tvrdě, že invalidovi nezbylo než mě nechat na pokoji.

„Dobře,“ řekl už vlídněji. „Vidím, že jsi podnikavé a bystré děvče. A proto tě prosím, abys nestrkala svůj všetečný nosík kam nemáš. A teď běž hezky domů a zapomeň, žes mě tady viděla.“ Lehce mě odstrčil a ukázal rukou na pěšinu. Tvářila jsem se, že se ho nebojím. Odcházela jsem pomalu, a když jsem byla dost daleko, obrátila jsem se a zavolala: „Vím, jak se jmenuje pták na šest písmen, ale neřeknu vám to!“

Nasadila jsem mu brouka do hlavy, protože úplně zkoprněl a ani se nehnul. Ale mně už se to zase všecko v hlavě pomátlo. Opravdu jsem nevěděla, kdo koho sleduje. Jestli já bradáče, nebo bradáč invalidu, nebo invalida mne, nebo jestli se nakonec nesledujeme všichni navzájem a neví se, kdo koho. Děsná psina! A v tom všem klobouk za půl miliónu!

Martin přináší nové senzace

Hlavu jsem měla ne jako v kole, ale jako v kolotoči. Teprve když jsem na cestičce k poustevně uviděla Martina, vzpomněla jsem si, že mu musím vynadat.

„To je hezké, já už mám hlavu jako prádelní kotel a ty ani nedokážeš pořádně vyšplhat na strom.“

„Nechápu,“ zabručel.

„Ty nechápeš a ono to prasklo. Včera tě cellista viděl na stromě.“

„Myslel jsem, že mě nevidí.“

„Jeden myslil a špatně to s ním dopadlo. A nejhorší je, že podezřívá mě…“

„A co na tom?“

„To na tom, žes měl sedět na stromě tak, aby tě nikdo neviděl. Mohl bys například dělat datla,“ zažertovala jsem proto, že Martin se tvářil tak ukřivděně, až mi ho bylo líto.

Přejel si rukou po nose, jako by se chtěl přesvědčit, jestli náhodou nemá místo nosu zobák.

„To ještě není všecko,“ řekl.

„A co se stalo?“

„Dneska mě uviděla na stromě ta elegantní slečna.“

„Monika?“ zvolala jsem zděšeně.

„No právě,“ řekl utrápeně. „Ráno jsem se rozhodl jednat na vlastní pěst. Šel jsem k těm chráněným zříceninám…“

„No nazdar,“ mávla jsem rukou. „Jistě jsi to zase všecko zašmodrchal.“

„Nech mě domluvit. Šel jsem se přesvědčit, co dělá cellista.“

„A co?“

„Vařil si snídani. No, a uteklo mu mlíko.“

„Ohromně důležitá zpráva,“ posmívala jsem se.

„Hrál na violoncello?“

„Ne.“

„V tom případě to není cellista.“

„To ještě není důkaz. Dejme tomu, že má dovolenou a nechce se mu hrát.“

„Dejme tomu, pokračuj.“

„Potom umyl nádobí a šel ven. A pak se objevila ta slečna…“

„Konečně něco důležitého. Byla záhadná?“

„Strašně záhadná. Zdálo se mi, že napřed kouká do okna v prvém patře, kde bydlí pan Kolínko.“

„Pokračuj.“

„Jak můžu mluvit, když mi pořád skáčeš do řeči. Tak tedy, rozhlédla se kolem dokola, pak vytáhla z kabelky klíč, otevřela si a zmizela za dveřmi.“

„A kdy tě viděla na stromě?“

„Později. Nepřerušuj mě, prosím tě. Stalo se to tak, znovu odemkla a vytlačila ze dveří chlapíka na vozíku.“

Na tomto místě jsem ho musela přerušit. To se nedalo vydržet.

„Tomu říkám bomba! Čili on se tam ukrývá i s cellistou.“

„Vyloučená věc. Cellista si vařil snídani pro jedinou osobu.“

„Jak to víš?“

„Viděl jsem, jak umývá jeden hrníček.“

„To znamená, že on se ukrývá v jiném pokoji, ale ve stejné baště. Jistě ho sleduje.“

„Proč myslíš?“

„Řeknu ti to potom.“

Martin se nadechl.

„Vytlačila toho invalidu ven a mně zrovna vlétla do nosu muška. Začala mě tam šimrat, že jsem to nevydržel a kýchl jsem.“

„To je skandál!“

„Skandál?“ urazil se Martin. „Chci tě vidět, jestli ty bys to vydržela. A pak se ten invalida podíval na strom a řekl: ‚Tam někdo kýchl.‘ A ta slečna mě hned uviděla a řekla: ‚Co tam děláš, kluku?‘ Tak jsem se vylekal, že jsem řekl: ‚Kýchám‘.“

„To není důležité,“ přerušila jsem ho. „Důležité je, jestli neviděli, co na tom stromě děláš.“

„Zdá se mi, že je to nenapadlo, protože ten mužský řekl: ‚Jistě zase hledá hnízda a vybírá mláďata. A potom zařval: ‚Jedeš dolů, dacane!‘ V tu ránu jsem byl dole!“

„A co?“

„Nic.“

„Jak to, nic?“

„Prostě jsem utekl. Tobě to nepřipadá podezřelé?“

„A jak! Sleduj mě: ona ze sebe dělá herečku, a zatím se stará o invalidu. A invalida sedí v houštinách na vozíku a sleduje bradáče.“

Teď byla řada na mě, a tak jsem Martinovi vyprávěla o svých posledních dobrodružstvích: o bradáčově klobouku a invalidových pohrůžkách. Martinovi to nebylo moc jasné, jak můžu soudit. Já jsem taky moc nechápala, a tak nám ve dvou bylo veseleji.

„Ano,“ povzdechl si slavný ornitolog, „ale do toho zašmodrchaného klubíčka musí vést nějaká nitka.“

Koukejme filosofa! To vím taky, že nějaká nitka musí vést k rozřešení tajemství nejdražšího klobouku na světě.

„Mně se zdá, že si musíme ověřit, jestli ten pravý klobouk není u toho bradáče.“

Martin se ušklíbl.

„Jak by bradáč mohl přijít k cellistovu klobouku, když ho Hezoun vyměnil.“

„S klobouky se dějí věci!“ odpověděla jsem mu, abych něco řekla.

„V tom případě jednejme!“ zvolal Martin bojovně. Tu se na cestičce od poustevny objevil rudý plnovous trčící zpod kapuce nepromokavé peleríny. Byli jsme tak překvapeni, že jsme honem nevěděli, co dělat. Bradáč si rázně vyšlapoval a broukal si pod nosem: padam-pa-ram-taram-ta-ta-ram, pravděpodobně v černošském jazyce Horní Volty nebo Mosambiku. Hlas měl basový, jako šaman, a výraz pračlověka, který se vrací z lovu na mamuty. Koupel v moři na něj zřejmě blahodárně zapůsobila.

Zpočátku jsem k němu chtěla přistoupit a požádat ho, aby mi ukázal klobouk. Ale všimla jsem si, že pod kapuci žádný klobouk nemá. Vtom bradáč přistoupil k nám.

„Tak co, děti,“ zasmál se dobrosrdečně a strýčkovatě, „co myslíte, jak bude zítra?“

Tou meteorologickou otázkou mě tak přivedl z míry, že jsem měla v hlavě jako po vybombardování. I Martin se zatvářil strašně pitomě.

„Hezky!“ vykřikl bradáč. „Vyjedeme si lodičkou na moře a bude nám báječně, viď?“

„Ano prosím,“ zašeptala jsem.

„To je důvod, abyste si vzali bonbóny, tumáte,“ nacpal mi do kapsy plnou hrst bonbónů. „Čokoládové a s rumem.“ A potom mi rukou rozcuchal vlasy a řekl: „Bude hezky! Cítím to po těle.“

Nevím, co mi to vlezlo do hlavy, ale z ničeho nic jsem se zeptala:

„Promiňte, proč jste si nevzal klobouk?“

„Protože mám moc vlasů a prázdnou hlavu!“ zasmál se jako veselý hroch. Už jsme pro něho neexistovali. Začal zpívat to své tym-param-param a kráčel k Neboři.

„Z čeho se tak raduje?“ zeptala jsem se a dívala jsem, se za odcházejícím.

„Třeba z toho půlmiliónu,“ zašeptal Martin.

„Třeba,“ opakovala jsem. „Ať tak nebo tak, vypadá náramně podezřele.“ Popadla jsem Martina za ruku. „Leť za ním a nespouštěj ho z očí.“

„Dobře,“ zašeptal Martin a vyrazil za bradáčem krokem: Indiána na válečné stezce.

Já zůstala na místě. Chtěla jsem se přesvědčit, odkud fouká vítr ve stromech kolem poustevny.

Co je vidět z dubu

Vládlo tu hluboké ticho. Takové ticho, že jsem slyšela dopadat na zem velké kapky i crčet vodu v okapu osamělého domu.

Při pohledu na dům na mě padl strach. Věděla jsem, že je v něm ukryto tajemství. Hezoun tu včera nadarmo nečenichal a nepokoušel se dostat dovnitř, ani invalida nečíhal v křoví pro zábavu.

Měla jsem pocit, že se lesem okolo domu plíží jakési stíny, že se někdo ukrývá pod starými kmeny, že se kdosi dívá do zavřených oken. Nejsem bázlivá, přesto jsem však cítila čím dál větší strach a chvěla jsem se při myšlence, co se může za chvíli přihodit.

Napřed se nedělo nic, jen z orosených větví padaly kapky a v okapech bublala voda.

Delší dobu jsem stála u cestičky a schovávala se v hustých šlahounech ostružin. Předpokládala jsem, že invalida pojede za bradáčem na vozíku. Ale invalida ani vozík nikde! Zmizeli někde v lese. Obešla jsem tedy dům, abych si našla lepší pozorovatelnu.

Od prastarých časů je známo, že nejlepší pozorovatelnou je starý košatý strom. Kolikrát jsem četla o ušlechtilých indiánských bojovnících, Siouxech, Apačích, Delawarech, kteří vyšplhali na strom jako duchové. Dole, pod stromy se odehrávaly scény, při nichž tuhla krev v žilách. Zatímco oni nic, klidně tam sedí a vrývají si do paměti, co se děje a co kdo říká. A dole se zrovna vždycky mluví o těch nejdůležitějších věcech, o nichž nikdo nesměl zvědět. A oni se nahoře smáli pod fousy a pak, když nastala noc, sklouzli se stromu a utíkali tam, kde už byli očekáváni.

Martinovy neúspěchy mě neodradily, a tak jsem si našla vhodný strom – starý, nízkokmenný dub – a ukryla se coby Indián v koruně. Vypadala jsem jako nějaká tlustší větev.

Dokud se nic nedělo, nebála jsem se, ale sotva jsem na cestičce zahlédla vozík, měla jsem pocit, že spadnu se stromu. Už je tady zase, lišák stará!

Ukryl se v křoví a teď točí kličkou a usmívá se všem bezpečnostním opatřením, protože si myslí, že ho nikdo nevidí.

Přepočítal se, vykuk. Zapomněl, že jsou ještě na světě holky, které dovedou šplhat po stromech. Choval se tak, jako by peníze na ten lovecký zámeček šly z jeho kapsy. Napřed objel celý dům, nahlédl do všech koutů, a nakonec zastavil před kamennými schůdky na verandu.

Myslila jsem si: vrátí se a zklamaně odejde. Omyl! To, co za chvíli následovalo, překročilo veškeré mé očekávání. Invalida se ještě jednou rozhlédl a rázným pohybem strhl s nohou kostkovanou přikrývku, seskočil z vozíku a vyběhl na terásku a dělal to, co ještě před chvílí dělat nemohl: díval se do oken, ohmatával veřeje, šmátral pod rohožkou, zkoušel kliku a vůbec počínal si jako doma.

Čili další senzace! Invalida není invalida a rozhodně ani mrzák. Pohybuje se svižně, jako by mládí prožil u cirkusu. Kdo to tedy je?

To kdybych věděla! Jedna věc byla nesporná: okolo domu sympatického bradáče se dějí záhadné věci a uvnitř, je ukryto velké tajemství.

Neměla jsem čas to promyslit, protože invalida zrovna seběhl baletním krokem po schodech, posadil se na vozík a za chvilku měl nohy zase zabaleny do kostkovaného plédu. Nikdo by ho nepodezříval, že se dovede pohybovat po dolních končetinách.

Vzápětí jsem pochopila jeho spěch. Na cestičce se objevily dvě další postavy. Hezoun se slečnou Monikou. Šli, drželi se za ruce a hleděli si do očí.

Krásná situace: tady invalida, který není invalida, tamhle herečka, která není herečka, a Hezoun, který si hraje kdoví na koho. A já na stromě. Byla jsem strašně napjatá, jak to setkání dopadne.

Nedopadlo nijak. Prošli, nebo spíš projeli kolem sebe, jako by se nikdy neznali. Slečna Monika obdivovala architekturu domu, invalida obdivoval stříbrnou mlhu vznášející se nad borovicemi a Hezoun cumlal vyhaslou lulku a neobdivoval nic. Teprve když invalida zmizel v křoví, zeptal se jen tak mimochodem: „Co to bylo za člověka?“

„Nějaký ochrnutý mrzák, nebo válečný invalida.“

Nebetyčná drzost! Ráno ho tlačila a balila do deky a teď neví, kdo to je?

„Zbožňuji takové staré dřevěné domy,“ řekl Hezoun hlasem plným nadšení. „Hrozně bych tady chtěl bydlet.“

„Ano,“ povzdechla slečna Monika. „Tady si člověk opravdu může odpočinout jako ve starém zámečku. Kdo tady asi bydlí?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Hezoun. „Určitě někdo, kdo má rád samotu.“

„Ano,“ vzdychla Monika, „a má snivou povahu…“

Další rozhovor jsem neslyšela, protože romantická dvojice se náhle vrátila a vzdalovala se od domu. On obdivoval, ona vzdychala, oba neměli ponětí, kdo tady bydlí, a oba jistě osnovali plán, jak se dostat dovnitř a ukrást – jestli se nemýlím – klobouk nebo něco jiného, o čem jsem neměla tušení. Zkrátka a dobře romantická scénka, sehraná tak, aby oklamali jeden druhého. Nač kupoval koš rudých růží?

Odešli a já jsem ještě chvíli zůstala na stromě. Byla jsem tak omámená, že jsem zapomněla, kde jsem. Najednou vidím, že se po cestičce vrací bradáč. Přichází v báječné náladě a prozpěvuje si zase nějaké to pim-pa-dra-la-pim-ta-brum.

V domnění, že jsem na zemi, zvolala jsem ze stromu:

„Dobrý den, děkuju za bonbóny.“

Bradáč se zastavil, jako vrytý do země. Pohlédl vzhůru. „U sta hromů!“ zvolal. „Kdo to na mě mluví?“

„To jsem já, Devítka.“

„Jaká Devítka? Kde jsi?“

„Na stromě.“

Teprve teď mě uviděl mezi větvemi a dostal zachvať křečovitého smíchu:

„No tys mě vyděsila! No tys mě doběhla! Myslil jsem, že na mě mluví anděl na mráčku. Co tam provádíš?“

„Pozoruju,“ volala jsem. Mohla jsem klidně říct, že dělám kukačku nebo datla. Ale rozhodla jsem se, že bradáči řeknu pravdu, protože mi byl sympatický, a vůbec se mi hrozně líbil.

„Polez dolů,“ zvolal. „Ještě spadneš!“

Nespadla jsem, přirozeně, ale rychle jsem sklouzla a nasup jsem byla zpátky na zemi a přede mnou stál rozesmátý bradáč. V kapuci a ve vysokých gumových botách vypadal jako svatý Mikuláš, který si přebarvil bradu na módní, rezavý odstín.

„Co to povídáš? Koho pozoruješ? Co tady děláš?“

„Nic. Chtěla jsem poděkovat za čokoládové bonbóny. Žúžo!“

Bradáč mě popadl za ramena, přitáhl mě k sobě a podíval se mi přímo do očí. Byla jsem jista, že mi za chvilku naseká, ale on se usmál a zařval:

„Strašně se mi líbíš. Jsi podobná mé vnučce Markétce. Stejné oči, stejný šibalský pohled a jistě i stejná dobrodružná povaha. Zvu tě na jahody se šlehačkou.“

Mám klobouk!

Jahody opravdu byly – úplný žúžo! Čerstvé, voňavé, se šlehačkou – prostě jedna báseň. Porce jako pro obra. S námahou jsem je zmohla a mrzelo mě trochu, že nebudu moci obědvat.

Všecko v tomhle domě bylo kouzelné. Napřed se vešlo do předsíně. Nade dveřmi visely obrovské jelení parohy a na stěnách dvě staré pušky. Slovem jako v chatrči starého trapera. A dál, za tkaným závěsem dveře do pokoje. V pokoji byli zase vycpaní ptáci: jestřáb s rozpjatými křídly, sova s výrazem filosofa a krásná divoká kachna.

Ale nejvíc mě zaujala kožešina na podlaze před velkým koženým křeslem. Kdysi musela patřit nějaké hrozné šelmě, měla totiž obrovskou lebku a lebka měla divoké oči a otevřenou tlamu s hrozivými bílými tesáky. Zdálo se mi, že mě to zvíře chce polknout a sežrat na syrovo.

„To je rys,“ vysvětlil mi bradáč.

Rozhlížela jsem se kolem sebe a hledala klobouk. Nikde jsem ho však neobjevila. Zato na psacím stole, který stál nedaleko okna, jsem uviděla spoustu papírů. Všelijaké lístečky, kartičky, stránky, archy, a na nich nejpodivnější značky, grafy, diagramy. Byl to důkaz, že bradáč neuměl jenom plavat a chytat ryby, ale také psát a rýsovat.

Hrome, kde je ten klobouk, pomyslila jsem si. Jistě ho někde dobře schoval.

Jedli jsme dál báječné jahody a bylo nám zkrátka a ‚dobře jahodově.

„Chutná?“ zeptal se bradáč.

„Ohromně,“ odpověděla jsem naprosto upřímně. „Ale vy nevíte, že vám hrozí nebezpečí,“ vyklouzlo mi docela nečekaně, protože jsem místo toho chtěla říci něco o tom rysovi.

Myslila jsem, že zbledne, nebo aspoň spadne ze židle, ale on se dal do smíchu.

„Co to povídáš?“

„Nic, ale viděla jsem něco na vlastní oči. Obcházejí tady všelijací podezřelí lidé.“

„A ty sedíš na stromě a pozoruješ je?“

„Ano, je to nejlepší pozorovatelna.“

„Rád bych věděl, podle čeho poznáš ty podezřelé lidi.“

„Podle toho, že se chtějí vloupat do vašeho domu, nebo se tam aspoň pokoušejí vniknout.“

Teprve teď jsem mu nasadila brouka do hlavy. Už se nesmál ani nežertoval, ale pohladil si rukou vlasatou hlavu a vyskočil ze židle.

„Kdo to byl?“

„Například takový chudák, jezdí na vozíku pro invalidy, ale ve skutečnosti to není invalida, protože dnes, když jste nebyl doma, seskočil z vozíku a hledal něco na verandě…“

„Invalida?“zamyslil se. „Potkal jsem ho, když jsem se vracel domů. Říkáš, že to není invalida?“

„Viděla jsem to na vlastní oči. Seskočil z vozíku a pokoušel se otevřít dveře.“

Bradáč se plácl dlaní do čela.

„A já jsem tak lehkomyslný,“ odmlčel se, jako by pochopil, že se podřekl. „Ne, vyloučeno. Jistě si chtěl jenom obhlédnout dům…“

„Asi jako ten včera,“ řekla jsem.

„Koho myslíš?“

„Toho, který se vás vyptával, nemáte-li pokoj k pronajmutí.“

„Ten v rybářském obleku?“

„Hezký rybář! Než jste se vrátil, obcházel tady a taky nevěděl, na co by dřív sáhl.“

„Co to povídáš?“

„Zkrátka a dobře, pokoušel se vniknout dovnitř.“ Bradáč chodil po pokoji dlouhými, ráznými kroky a opakoval:

„Zajímavé, zajímavé,“ najednou se přede mnou zastavil a řekl mi naprosto vážně: „Dobře, žes mě varovala. Budu to muset hlásit na.Bezpečnosti.“

„To bude nejlepší,“ souhlasila jsem. „Ať je Bezpečnost naučí, jak se mají chovat.“

Bradáč rychle zapomněl na své starosti a zase byl veselý, rozjařený.

„Já jsem myslil, že ti přeskočilo, a ty jsi zatím velice bystrá holčička. Řekni mi, proč jsi sledovala ty dva, ale hlavně, co tě k tomu přivedlo?“

Chtěl bys toho vědět moc najednou, můj milý vousáči. Stejně už jsem ti toho napovídala víc než dost. Dobrý detektiv říká jenom tolik, kolik je nutné, ani o slovo víc, pomyslila jsem si a nevinně jsem se usmála.

„Hm… dejme tomu, že mám oči vždycky otevřené a že mám postřeh.“

„A proto šplháš po stromech?“

„Dejme tomu, že ráda lezu na stromy.“

„To je hezké, ale proč sis vybrala zrovna strom před mým domem?“

„Když vám řeknu, že se mi hrozně líbí jeden klobouk, stejně mi to nebudete věřit,“ nadhodila jsem lstivě, jako by to byl háček s návnadou.

Polkl, udělal užaslé oči a strnul.

„Klobouk? Snad ne můj starý klobouk? To je dobré.“

„Klobouk není vždycky starý,“ dodala jsem, „někdy starý klobouk může být nový, zvláště v sobotu.“

Bradáč podezřele zamrkal očima.

„Co to žvaníš? Co to breptáš?“

„A může mít velikánskou cenu,“ řekla jsem, abych ho úplně dobila.

Místo aby se duševně zlomil a všecko vyzpíval, popadl se za hlavu.

„Pomoc!“ zvolal se smíchem. „Myslil jsem, že jsi chytrá, ale tobě opravdu přeskočilo,“ a starostlivě na mě pohlédl „Dítě, nemáš náhodou horečku?“

Zvláštní věc, sotva začnu mluvit o klobouku, hned mě všichni podezřívají, že mám zvýšenou teplotu. Že by se smluvili?

„Prosím, to ne,“ ozvala jsem se vyzývavě. „Mám třicet šest, šest. Můžete se přesvědčit. A pokud jde o ten klobouk, byla bych vám moc zavázaná, kdybyste mi ho ukázal.“

„Ale samozřejmě,“ řekl pobavaně. Přistoupil k oknu a sundal jediným pohybem z okenní zástrčky klobouk z balónového hedvábí. Mně se zdálo, že ho vykouzlil. Do té chvíle jsem klobouk neviděla, ačkoli mi visel přímo před nosem.

V tmavém pokoji se najednou udělalo tajuplně a zvláštně.

„Líbí se ti?“

„Hrozně moc,“ odpověděla jsem kousavě.

„Tak si ho můžeš vzít.“

A já si myslela, že bude okolkovat, vytáčet se a on je zatím jako šlechetný šerif se zlatým srdcem. „No prosím, když se ti líbí, vezmi si ho.“

Ale než jsem si ho vzala, rozhodla jsem se, že si ho prohlédnu. Zvláštní klobouk, zdánlivě starý a ve skutečnosti nový, jenom velice ušmudlaný a pomačkaný a napitý vodou. Podívala jsem se dovnitř, pod koženou vložku. Noviny tam bohužel nebyly. Ani monogram. To mě trochu povzbudilo. Noviny se dají vyhodit, ale monogram napsaný tuší se smazat nedá. A ještě něco! Uvnitř byla firma: Myškovský – Varšava. Čili pocházel z Varšavy, jako klobouk pana Kolínka! Je to on, nebo to není on, opakovala jsem si, a ačkoliv bych byla velice chtěla, nedovedla jsem najít odpověď.

Bradáč stál nade mnou a zkoumavě mě pozoroval.

„Co hledáš?“ zeptal se.

„Ale nic, jen si ho prohlížím.“

„Řekl jsem ti, že si ho můžeš vzít.“

„Děkuji,“ zašeptala jsem. „Stačí, když mi ho jen půjčíte, brzo vám ho vrátím.“

„Já ho nepotřebuju.“

„A v čem budete chodit na pláž? Viděla jsem vás tam v klobouku.“

„To bylo jen tak, ze špásu,“ zasmál se.

„Jistě se ho chce zbavit,“ řekla jsem si. V témže okamžiku jsem rozhodla, že si klobouk od bradáče vypůjčím a ukáži ho cellistovi. Schválně, jestli se k němu bude hlásit.

„Tak dobře,“ řekla jsem, „vypůjčím si ho a zítra vám ho vrátím.“

Pokrčil rameny.

„Zajímalo by mě, proč si ho nechceš vzít, ale jenom vypůjčit?“

„Jen tak pro špás. Třeba se někomu bude hodit.“

„Nemyslím, že by se takový zničený klobouk mohl někomu hodit.“

„S takovým kloboukem se nikdy neví…“

Chtěla jsem ještě něco dodat, aby se mu to v hlavě úplně popletlo, ale neměla jsem už čas, neboť v tom okamžiku otevřel okenici prudký závan větru. Nad psacím stolem začaly poletovat papírové kartičky. Několik jich padlo na podlahu. Běželi jsme oba k stolu a zachraňovali, co se dalo. Bradáč zavřel okno a já jsem klekla a sbírala lístky. Udělala jsem mu z nich malou hromádku a podala ji bradáčovi.

Pečlivě je srovnal a pak je položil na psací stůl pod těžítko z plochého kamene.

„Pod křeslem zůstala ještě jedna,“ řekla jsem a ukázala na podlahu.

Po kolenou jsem se doplazila ke křeslu a zvedla malý lístek. Pozorně jsem si ho prohlédla. Napřed jsem myslila, že ta kresba představuje ozdobný řetěz, ale pak jsem v uzlech řetězu přečtla písmena: HO – CH2 – CH2 – OH.

„To je nějaká divná kresba,“ řekla jsem, když jsem podávala lístek bradáčovi.

Bradáč se podíval na mě, na lísteček a potom se záhadně usmál:

„Podívej,“ řekl vzrušeně, „na té malé kartičce je výsledek výpočtů celého toho stohu papíru,“ ukázal na psací stůl. „Výsledek mé dlouholeté práce.“

„Na takovém malém papírku?“ zašeptala jsem.

„Ano, Devítko, člověk musí nejednou přesít celou hromadu písku, aby našel jediný valounek zlata.“

„A co znamenají ta písmenka?“ zeptala jsem se nesměle.

Dobrácky se usmál:

„To jsou čarodějné značky.“

„A mně se zdá, že jsou to nějaké chemické značky. Vím, že H20 je voda a C je uhlík.“

„Výborně,“ zasmál se bradáč. „Jednička z chemie!“

„Tak vy jste… chemik?“

„Ne, děvčátko,“ žertoval vesele, „já jsem alchymista. Z uhlíku, vodíku a kyslíku dovedu udělat něco, co je dražší než zlato.“

„To je strašně napínavé,“ zašeptala jsem nadšeně. „Jak se to dělá?“

„Rád bych ti to vysvětlil, protože se mi líbíš. Ale abys pochopila ta kouzla, musela bys dobře umět chemii.“

A tak mi napadlo, že až budu velká, nebudu už ušlechtilým šerifem, ale alchymistou, který vytvoří z uhlíku, vodíku a kyslíku něco, co má větší cenu než zlato. A mrzelo mě, že tu chemii moc neovládám…

„Nebuď smutná,“ přerušil ticho, „jednou, budeš-li chtít, ti všecko vysvětlím. Chtěl bych, abyste se seznámili s mou Markétkou. Byl by z vás párek největších rošťáků na světě.“

„Byla taky vůdcem gangu a velela osmi klukům?“ zeptala jsem se. Vybuchl hlasitým smíchem:

„Teď už chápu, proč chceš mít takový klobouk. Jistě si hrajete na gangstery, ty jsi vůdce, a aby sis dodala vážnosti, chceš nosit klobouk. Už je mi to jasné,“ řekl a pobaveně si cuchal ryšavou bradu.

Nechtěla jsem mu kazit radost. Ať se baví a myslí si, co je mu libo. Udělala jsem pukrlátko opravdu holčičí.

„Děkuju vám za senzační jahody. Hrozně se mi u vás libí. A ten klobouk si vypůjčím, do zítřka.“

Přivinul mě k sobě a políbil, jako bych vážně byla jeho vnučka Markétka,

„Hezky si hřej,“ řekl na rozloučenou, „a zastav se u mě zase na jahody.“

Nic chytrého mě už nenapadlo, a tak jsem odběhla beze slova. V ruce jsem držela klobouk a v hlavě jsem měla jenom pusto a prázdno, honilo se tam jen pár chemických značek.

Neřeknu vám to!

Když máte v hlavě pusto a prázdno, těžko na něco myslit. Letěla jsem do Neboře, poněvadž jsem se chtěla s Martinem podělit o nejnovější senzace. Jaký div, že jsem si nevšimla Hezouna. A Hezoun zatím stál, v zubech lulku, na vyholené tváři pohrdavý úsměv a jenom čekal, až vyběhnu od bradáče.

Překvapil mě tak nečekaně, že jsem v prvém okamžiku nevěděla, co se se mnou děje. Zastavil se přede mnou, zastoupil mi cestu a zeptal se:

„Bylas tam?“

„Nikde jsem nebyla,“ odpověděla jsem

„No, no, nehřejme si na slepou bábu,“ zasmál se mrkl na klobouk.

Myslela jsem, že mi ho vytrhne z ruky a uteče, ale on se jen díval. A tak jsem schovala klobouk za zády.

„Nebaví mě hrát si s vámi na slepou bábu,“ odsekla jsem drze. „Jen si nemyslete, že se vás bojím. A vůbec.., co tady hledáte? Měl byste být se slečnou Monikou a nepotloukat se tady v lese.“

Tak jsem mu to přišila, že vytáhl lulku z úst a mdle se usmál.

„Poslyš,“ řekl, „promluvme si spolu rozumně. Bylas v bytě toho pána a jistě jsi viděla spoustu zajímavých věcí.“

„Samo že viděla, jenomže s vámi se o tom nebudu bavit.“

„Tak co jsi viděla?“

„Například jelení parohy na zdi.“

„Moc zajímavé, a co ještě?“

„Rysa na podlaze. Nechá vás pozdravovat.“

„Děkuji, a třeba ještě něco zajímavějšího?“

„Vycpanou kachnu, jestli vám to něco říká.“

„Jsi vtipná, ale nijak zvlášť zdvořilá.“

„Protože mě zdržujete a zbytečně se mě vyptáváte.“

„Myslil jsem, že se dohodneme, a ty se na mě utrhuješ.“

„Zato vy jste si ze mě dneska udělal dobrý den…“

„Vím, že tě velice zajímá jistý klobouk…,“ přerušil mě.

„No právě, právě,“ zasmála jsem se mu do tváře. „Ten klobouk, který jste vyměnil v kavárně Jantar.“

„Pusť mě konečně ke slovu,“ řekl velice záhadně. „Vím taky, že mě podezíráš, ale neprávem. Dokázal jsem ti přece, že jsem z věšáku vzal svůj klobouk. Vidělas můj monogram ‚V. K.‘ „ A pak vytáhl z kapsy náprsní tašku pohybem neobyčejně elegantním a graciézním a z náprsní tašky navštívenku. „Podívej, jmenuji se Václav Kardaševič. Přečti si to, když mi nevěříš.“

Přečetla jsem si to. Stálo tam černé na bílém Václav Kardaševič, inženýr.

„Souhlasí?“ zeptal se.

„Souhlasí, ale moc ne. Ten klobouk, který tam zůstal, měl stejný monogram.“

„A jak se jmenuje ten holohlavý pán?“

„Valerián Kolínko,“ řekla jsem, „ale on tvrdí, že v jeho klobouku nebyl monogram, ale noviny složené pod vložkou.“

„Vidělas to?“

„Ne.“

„Nikdo neviděl ani tu vložku, ani noviny. Nenapadlo ti, že se chtěl zbavit vlastního klobouku?“

„Nenapadlo ti?!“ Kdyby věděl, jak jsem si nad tím lámala hlavu a co všecko mi napadlo, neptal by se tak pitomě.

„V tom případě,“ zeptala jsem se, „nač celý ten rambajs s…,“ chtěla jsem vyžblebtnout „s půlmiliónem“, ale včas jsem se kousla do jazyka.

„S čím?“ pobídl mě Hezoun.

„Tak vůbec,“ odpověděla jsem vyhýbavě. „Proč například přišel se mnou k vám a proč v kavárně udělal takovou výtržnost?“

Hezoun se zatvářil ještě tajemněji:

„Asi mu na tom záleželo.“

„Můžete mi to vysvětlit? Víte to?“ vybafla jsem mu přímo do očí.

„Jenom to tuším, a proto,“ snížil hlas do šepotu, „proto jsem ti chtěl něco navrhnout. Jakmile se něco dozvím o klobouku, hned ti to řeknu. A ty mi za to…“

„Nejsem blázen!“ zvolala jsem. „Zas už mě chcete napálit!“

„Tak ty nechceš přijít na kloub tajemství toho klobouku?“

„Chci, ale děkuju za pomoc. Přijdu na to sama.“

„Řekni mi jenom jednu věc. Vidělas u toho pána s ryšavou bradou modré desky s nápisem…

„Nic jsem neviděla a nic neuvidím!“ řekla jsem pohoršeně. „A vy si radši dejte pozor na Bezpečnost!“ vykřikla jsem rozhořčeně.

Hezoun mě bleskurychle popadl za rameno a vyškubl mi klobouk.

„Odkud máš ten klobouk?“

„Hned mi ho vraťte!“

„Nerozčiluj se, maličká,“ řekl klidně. Chvíli obracel klobouk v ruce, potom se ušklíbl a vrátil mi ho. „Nepovede to k ničemu. Můžeš ho vyhodit do smetí.“

„Udělám, co budu chtít,“ řekla jsem.

„Hodně štěstí, slečno! Škoda že jsme se nedohodli.“ Po těchto slovech mě pustil a já jsem nečekala na další výměnu zdvořilostí, pevně jsem zaryla prsty do klobouku a rozběhla jsem se, ani jsem nevěděla kam.

Martin objevuje Ameriku

Zastavila jsem se až na rohu Plážové a ulice Jana z Kolna, vedle mléčné jídelny, ale neměla jsem chuť ani na kyselé mléko, ani na jogurt, protože jsem ještě cítila v puse báječnou chuť jahod se šlehačkou. Ostatně, sluší se na řádného detektiva, aby chodil do mléčné jídelny? Ne. V žádné knížce jsem nečetla, aby nějaký detektiv nebo gangster usrkával brčkem kyselé mléko. Takoví dobrodruzi většinou vysedávají v baru, usrkávají whisky s ledem, kulí oči na hezkou barmanku a čtou jí z očí všelijaká tajemství, načež někdo vytáhne bouchačku a pác pác a už se sype sklo. A hned se ozvou sirény policejního vozu a před pultem leží dva zabití jeden ušlechtilý a druhý neznámého původu.

Tak se to odehrává v románech a ve filmu. Jaký div, že jsem nesmírně užasla, když jsem v mléčné jídelně, za zamženým oknem, uviděla Martina. Seděl u barového stolku, před sebou lahvičku s nedojedeným jogurtem a vedle – nechtěla jsem věřit svému zraku – dva velké karfióly. Že by si je objednal jako příkrm?

Rozčilila jsem se. Já se tam potím, riskuju, jsem na roztrhání, a on si vylizuje jogurt, přikusuje k tomu syrový karfiól a ještě navíc v mléčné jídelně! Zelná hlávka, ne detektiv! Vrazila jsem tam s výkřikem: „No to je hezké!“

„To bych prosil!“ řekl vážně. „Kvůli tobě se zničím. Musel jsem vyklopit pětku za tu zeleninu. A ke všemu karfiól nemůžu ani cítit!“

„Tak proč sis ho kupoval?“

„Něco jsem koupit musel. Nemůžu jít k zahradníkovi a říct, že chci slyšet, jak tráva roste…“

„Tys byl u zahradníka a nic mi neřekneš?“ zvolala jsem překvapena tou zprávou.

„Jak můžu něco říkat, když mě nepustíš ke slovu.“

„Tak už tě pouštím!“

Když jsem ho pustila ke slovu, začal hrozně vážně: „Představ si, ten bradáč byl u zahradníka…“

„To je bomba!“

„Neskákej mi do řeči. Byl tam a nic nekoupil.“

„To je ještě zajímavější. Tak co dělal?“

„Choval se záhadně.“

„To je samozřejmé. Ale dělal něco podezřelého?“

„Zdá se mi, že se na něco vyptával.“

„Tobě se zdá, že se na něco vyptával?“

„Nemám ponětí nač. Vešel do domku a pět minut se tam zdržel.“

„Nemohls poslouchat za dveřmi?“ Martin sebou netrpělivě zavrtěl.

„Chceš toho po mně moc. Nestačí ti, že jsem za vlastní těžce ušetřené peníze koupil karfióly. Měl jsem ještě poslouchat za dveřmi! Poslouchej si sama, když jsou zdi průměrně půldruhého metru silné a odposlouchávací zařízení ještě bohužel nemáme.“

„Tys to zvrtal!“

„Jasně, zvrtal,“ zasmál se hořce. „Ty by ses na mém místě proměnila v ducha, pronikla bys zdí a přinesla bys těsnopisný zápis celého rozhovoru. Génius! Ale já jsem jenom vrták… A kdo udělal interview?“ zeptal se s tajuplným výrazem.

„Jaký interview?“

„Hádej, jaký. Se zahradníkovým synem.“

„Zahradník má syna?“

Martin vytáhl notýsek a četl slavnostním hlasem: „Jmenuje se Gustav Sapara, je mu třináct let a dvakrát propadl. Jednou ve třetí…“

„To není důležité,“ přerušila jsem ho. „Pro všechny případy jsem si to zapsal.“

„A co ti ještě řekl?“

„Že po tom dešti budou lacinější okurky.“ To je celý Martin! Já se třesu rozčilením a on přijde s okurkami. „Okurky mě nezajímají!“ zvolala jsem. „A Hezoun?“

„Honem povídej, nebo tě praštím!“

„Představ si, Hezoun u zahradníka nebydlí.“

„A nemá tam doupě?“

„A doupě tam taky nemá.“

„Ty vždycky přinášíš takové pitomé zprávy! Nemá! Proč? Měl by mít.“

„Když nemá,“ ozval se Martin, „tak nemá!“

„A co tam má?“

„Má u nich v kůlně auto.“

„Páni!“ zaúpěla jsem. „Má u nich v garáži auto a ty mi to řekneš až teď. Jaké auto?“

„Mercedes 220 a k tomu S.“

„Super! Hned jsem si to myslela. Takový chlápek může mít jedině mercedesa super. A co ještě?“

„Nic. Bradáč odešel, zahradník odešel a já jsem chtěl mít nějaké alibi. A tak jsem koupil dva karfióly, protože se nějak nehodilo odejít s prázdnou. Zítra udělá babička k obědu zadělávaný karfiól a mně se zvedá žaludek, když si představím, že ho budu muset jíst.“

„Dobrou chuť,“ zaryla jsem si.

„A co bradáč?“

„Bradáč šel domů.“

„Nic ses o něm nedověděl?“

„To nešlo, hned se začít vyptávat.“

„Martine!“ zvolala jsem. „Ty se raději starej o ptáky.“

Slavný ornitolog se urazil.

„Udělal jsem takový fantastický interview, koupil jsem za své karfióly a tobě je to málo!?“

„Nemáš ponětí, co jsem ukořistila já,“ zamávala jsem mu kloboukem před nosem.

„Hele, klobouk!“ divil se. „Promiň, nevšiml jsem si.“

„Kdybych měla na špagátě slona, taky by sis ho nevšiml. A vůbec, jsi strašný budižkničemu. A teď poslouchej…“

Vyprávěla jsem mu o všem, co se mi přihodilo po našem rozloučení. Myslela jsem, že zbledne úžasem a pukne závistí, a on se zatím jenom zeptal;

„Ta vycpaná březňačka, to byl kačer, nebo kachna?“ Pak mluvte s takovým mužským. Kolem se dějí věci, že zůstává rozum stát, a jeho nejvíc zajímá vycpaný pták!

„A to, že se Hezoun vyptával na nějaké modré desky, to je ti načisto fuk,“ zvolala jsem s nejvyšším rozhořčením. „A to, že bradáč je alchymista, to ti může být taky ukradený. A to, že dovede stvořit z uhlíku, vodíku a kyslíku něco, co je dražší než zlato…“

„No právě,“ přerušil mě, „to mě velice zaujalo. Poslyš,“ řekl, jako by se byl právě probudil. „Jak já to vidím, případ klobouku může úzce souviset s případem té malé kartičky, na níž měl bradáč jisté chemické vzorce toho nezaplatitelného…“

„Náš Sněhurek se konečně probudil!“ zvolala jsem radostně. „První rozumné slovo, které řekl. Mně se tedy zdá, že ty dvě věci patří k sobě,“ odložila jsem klobouk na stůl. „Podívej, tady je klobouk, který nemá žádnou cenu. Když v něm schováš kartičku se záhadnými chemickými vzorci, má nasup obrovskou cenu…“

Martin si zamyšleně třel špičku sloupaného nosu.

„No dobře, ale jak víš, že je to zrovna tento klobouk? Tady něco neklape. Kdyby to byl klobouk, který hledá cellista, bradáč by mu ho nedal za nic na světě.“

„Ano, ale bradáč nemusí vědět, že je to akorát tenhle klobouk.“

Martin zavrtěl nedůvěřivě hlavou.

„Mně tady něco neklape.“

„Objevil jsi Ameriku! Od samého začátku je to všecko strašně záhadné a zapletené. Ale my to musíme vysvětlit,“ řekla jsem rozhodně.

„Co chceš dělat?“

„Napřed musíme ten klobouk ukázat cellistovi.“ Co je v tom pouzdru?

Nejlíp by bylo zajít k cellistovi odpoledne. V té době jsou lidé většinou v dobré náladě a dívají se přátelsky na svět i na lidi. Po dobrém obědě – může to být houbová omáčka, španělské ptáčky a palačinky s jahodami – dostavují se vlídné myšlenky. Dostavily se jistě i k cellistovi, dokonce ještě vlídnější než obyčejně, a bude ochoten zapomenout na toho půl miliónu, který tak nečekaně ztratil s kloboukem, jestli vůbec něco ztratil.

Zašli jsme tam tedy po obědě.

Cestou se nás zmocňoval neklid.

„Poslyš,“ zeptala jsem se Martina, „můžeme jít k cellistovi, když nevíme, kde bydlí?“

„Ty to víš.“

„Ano, ale on si myslí, že to nevím. Neměl bys raději jít ty?“

„Já?“ ohradil se. „Mě přece viděl na stromě.“

„To je právě dobře. Když tě viděl na stromě, ví, že ty víš, kde bydlí,“

„A co když se mě zeptá, co jsem dělal na stromě?“

„Řekneš, že ses chtěl naučit, jak se vaří karfiól!“

Můj nápad se Martinovi zrovna moc nezalíbil. Já jsem chtěla, aby šel on, on zase, abych šla já, a tak jsme se až ke zdi hádali, kdo má jít.

Ode zdi k baště to bylo pár kroků a museli jsme se rozhodnout. Na to Martin samozřejmě nestačil. Ale na mě ty památkově chráněné zdi udělaly takový dojem, že jsem zapomněla, kam a proč jdu.

Obdivovala jsem krásy a půvab pobořeného zámku. Ležel v troskách, a proto byl ještě záhadnější, než to bylo nutné. Dýchala z něho historie, středověk, pověsti o rytířích. Úplně jako na obraze „Hlas dějin“, který jsem viděla v obrazárně. Možná že to bylo ještě hezčí. Kdybych byla malířkou, hned bych zachytila na plátně celé jeho kouzlo.

Zámky a paláce mívají obyčejně dvě křídla. V tom našem bylo levé křídlo v troskách a z pravého křídla zbyla jedině stěna s okenními otvory, v nichž místo květů rostly kopřivy a plevel. A nad oběma křídly se zvedala štíhlá bašta s úzkými okny. Tak akorát pro duchy a strašidla. V každé takové baště by mělo strašit! A když si tak člověk pomyslí, že si náš cellista zrovna tady vaří karfiól!

O invalidovi pomlčím. Ten beztoho vypadá jako přízrak, takže je v pořádku, že bydlí tady. Ale slečna Monika? Ta musela vystát strachu!

S bušícím srdcem jsem čekala, z kterého okna vyleze přízrak. Jenomže místo přízraku vylezl pan Kolínko a ještě k tomu ne z okna, ale normálně ze dveří. Spor, kdo má jít k němu a ukázat mu klobouk, byl rozřešen. Stačilo k němu přistoupit a zeptat se: „Je to váš klobouk?“

Zatím jsme se nerozhodli, kdo má přistoupit, ale pak jsme uviděli to černé pouzdro, z kterého jsme byli úplně vydření. Pan Kolínko totiž nevyšel ven sám, ale s velkým černým pouzdrem, připomínajícím svým tvarem rakev. Vlekl to pouzdro s velkou námahou, skoro pod ním klesal, a pravděpodobně proto si nevybral kratší cestu dírou ve zdi, ale mířil ke kaštanové aleji, která vedla od hlavní brány, „Co to vleče?“ zeptal se Martin šeptem. „Nemám ponětí,“ řekla jsem. „Třeba v tom pouzdru něco ukryl.“

„Já bych řekl,“ pokračoval Martin, „že je to futrál na cello.“

„Ale stejně dobře jako futrál to může být rakev. Je to černé.“

Nebylo snadné zjistit, co to cellista vleče, klusali jsme tedy přímo za ním, ale tak, aby nás neviděl. Byli jsme totiž hrozně zvědaví, kam pan Kolínko odnáší tu záhadnou schránku.

Nedověděli jsme se to ani na Pasecké, ani na Polní, ani U kempinkových domků. Až na pěšince… explodovala nová bomba. Pan Kolínko šel k bradáčovu domu!

Martin pobledl vzrušením.

„Neříkal jsem to,“ zatahal mě za rukáv. „Vidíš, klobouk za půl miliónu a kartička… všecko hraje.“

„Ještě nic nehraje,“ zašeptala jsem. „Musíme zjistit, co má vlastně hrát.“

Zatím jenom vrzal písek pod keckami pana Kolínka, v houští hvízdal kos a cellista dýchavičně uháněl rovnou do bradáčovy poustevny.

Nedaleko domu jsme se schovali za nejtlustší borovice a čekali co bude dál. Dál to bylo trochu jako v divadle na představení. Cellista přešel pod okny, zašoupal nohama na rohožce, pak se na verandě objevil bradáč a jako v divadle široce rozpřáhl ruce.

„Pěkně tě vítám, Valeriáne, pěkně vítám! Už jsem se tě nemohl dočkat!“

Také pan Kolínko rozpřáhl ruce, přesněji řečeno jednu ruku, v druhé totiž držel černé pouzdro.

„Konečně,“ řekl zadýchaně, „konečně…“ a vkulil se do otevřené náruče páně bradáčovy i s tím černým pouzdrem.

Vešli do domu a my jsme je ztratili z očí, protože okna byla zavřená.

Celé štěstí, že bradáč za chvilku okno otevřel a my jsme vyšplhali na nevysoký písčitý pahorek a přes stromy jsme dalekohledem pozorovali, co se děje.

Chvíli se nedělo nic zajímavého. Bylo vidět jenom profesorovu rudou bradu a blýskavou pleš cellistovu a nad nimi široce rozepjatá křídla jestřába. Mluvili – pravděpodobně o počasí – a pili kávu. Na černou schránku se ani nepodívali. Stála v koutě pod vycpanou březňačkou.

„Kačer,“ zašeptal Martin.

„Kde?“ trhla jsem sebou.

„Ne kde, ale březňačka. Poznal jsem to po peří.“

Ten Martin je legrační! Oni pijí kávu, ve vzduchu visí nejistota a on přemýšlí, jestli ta vycpaná březňačka je kačer nebo kachna. A vůbec ho nic nerozčiluje, přestože dobře ví, že mně tečou nervy i za něho.

Nemohla jsem se dočkat, až tu kávu dopijí. Konečně vstane bradáč, vstane i pan Kolínko a ve vzduchu se vznáší další senzace. Vidím, jak se pan Kolínko blíží k černému pouzdru… Blíží se, chvíli otálí, přemýšlí a pak je záhadně otevře…

„Já to věděl, cello!“ slyšela jsem uštěpačnou Martinovu poznámku.

Martin měl pravdu. V černém pouzdru bylo zkrátka a dobře cello, a jestliže pan Kolínko vlastnil takový nástroj, musel být cellistou. Zkrátka výbuch. Výbuch na druhou! Místo aby vyšlo najevo, že je to individuum podezřelé, hrozivé a nebezpečné, začal brnkat prsty po strunách a pak po nich jezdil smyčcem. Až mi v uších zaléhalo.

Ke všemu ještě bradáč přinesl odněkud housle a potom vrzali společně.

„Ladí nástroje,“ podotkl Martin odborně. „Hned začnou hrát.“

Bylo mi do breku. Čekala jsem od nich něco jiného. Úplně mě rozčarovali.

„Martine,“ šťouchla jsem ornitologa, „a co když ten bradáč, ten profesor, není chemik, ale obyčejný houslista?“

„Ne,“ řekl vážně, „je asi jako Einstein. Tvoří různé teorie a ve volných chvílích hraje na housle, aby mu hlava nepraskla od těch vzorců a formulek. Je to jeho koníček.“

Nechtěla jsem tomu věřit. Zdálo se mi, že už zase chystají nějaké velké překvapení, aby napálili všechny a v prvé řadě mě.

„Ty je nepodezříváš,“ zašeptala jsem Martinovi do ucha, „že je to jen proto, aby nás svedli na falešnou stopu?“

Pokrčil rameny.

„A koho by měli svádět na falešnou stopu?“

„Nás nebo Hezouna.“

„To je směšné!“

Pan Kolínko seděl na židli a pohyboval smyčcem shora dolů a profesor stál a pohyboval smyčcem zdola nahoru. A z okna se k nám nesla hudba. „Hezký,“ povzdechl Martin. „Co hezký?“

„Hrají, neslyšíš? Handel.“

„Ty tomu rozumíš?“

„Chodím na klavír.“

„Řekni mi, kdy to skončí? Já to nevydržím.“

„Sotva začali a ty chceš, aby už skončili.“

„Máš rád hudbu?“

„Hrozně.“

„No tak poslouchej až do konce a hlavně pečuj, co bude dál. Já frčím do hotelu. Třeba se tam děje něco zajímavějšího. Přiklusej, budu na tebe čekat.“

Čtvrtý do bridže

Vracela jsem se zamyšleně podél břehu. Ani jsem si neuvědomila, že se vyjasňuje. Teprve až se písek pod mýma nohama rozsvítil a moře se zatřpytilo jako zrcadlo, rozhlédla jsem se kolem sebe.

Moře se klidně vlnilo. Vlny už neměly hřívy ani nezaplavovaly pláž. Nad mořem ještě visela mračna, ale vítr je postupně roztrhal a unášel, kam chtěl. A mezi vrstvami mračen se prodíralo modré nebe a světlo padalo na vodu jako stříbrné závoje. Jako na pohlednici nazvané „Po bouři“.

I letní hosté se vyhrnuli z domu. Nesměle sestupovali na pláž. Bradáč měl pravdu. Zítra rozhodně bude hezky. A na tlakovou níži, která se tak umíněně šířila nad Skandinávií, můžeme vypláznout jazyk.

Bohužel, neměla jsem čas obdivovat krásu krajiny a hru světla nad mořem. Čekaly mě důležitější věci. Chtěla jsem přece udělat malou inspekci v hotelu U tří plachet, ale napřed jsem zašla do Zátiší, převléknout se, nechat tam klobouk a zjistit, odkud fouká vítr.

Táta s Jackem jeli na ryby. Maminka – jak se dalo čekat – seděla v hotelu a mastila bridž.

Já jsem se zatím změnila z Robina Hooda v Alenku ze země divů. Ohodila jsem se do modrých šatiček, které jsem normálně nemohla vystát. Klobouk jsem hodila dozadu na skříň, aby si ho nikdo nevšiml. Ať si tam leží. Člověk nikdy neví, co kdyby to byl zrovna ten za půl miliónu.

Pak jsem se tanečním krokem ubírala do hotelu U tří plachet a pískala si cestou šlágry.

V hotelu, jako obyčejně, nic zajímavého. Stejný vrátný, blýskající svými zlatými knoflíky, stejné unuděné staré dámy v křeslech, stejné plakáty a stejný ruch. Jedni přicházejí, druzí odcházejí, bůhsuď proč.

A všecko by bylo ještě nudnější, kdybych neobjevila svého ubohého a polomrtvého invalidu. Seděl, jako obyčejně, na vozíku a – jako obyčejně – luštil křížovku.

Mně se zdá, že ten invalida je stvořený pro to, aby něco předstíral. Předstíral dokonce, že mě nepoznává, přestože jsem mu málem šlápla na kuří oko a významně si odkašlala. Ani se nepohnul, jenom zabořil oči do křížovkářského časopisu a propisovačkou si něco čmáral na jeho okraji.

Ale chtěla jsem mu dokázat, že nejsem vzduch. S přehnanou zdvořilostí jsem se uklonila a hlasitě jsem ho pozdravila.

„Poklona, jak se vám vydařila dopolední procházka?“

Moje rýpnutí zasáhlo ctitele křížovek na správném místečku. Pohlédl na mě svýma tmavýma očima a zabručel:

„Děkuju, děkuju… obstojně.“

„Jak se vám líbí krajina?“

„Děkuju,“ zasykl a dodal šeptem: „Zmiz, překážíš mi!“

Předstírala jsem, že jsem neslyšela jeho nepříliš zdvořilé upozornění, vlídně jsem se usmála a pronesla jsem ještě hlasitěji:

„To jsem ráda, mně se tam totiž taky děsně líbí a nejvíc ten srázný břeh nad kempinkem.“

Celý zpopelavěl a zasykl ještě jedovatěji:

„Zavolám vrátného, aby tě vyhodil!“

„Děkuji za laskavost,“ zasmála jsem se kouzelně. „Ještě jsem se chtěla zeptat, jak slouží zdravíčko?“ ale tentokrát jsem už nečekala, až mě rozcupuje na kousky,: s přehnanou elegancí jsem se uklonila a zdrhla jsem s výrazem, že se ho nebojím.

V klubovně mě čekalo nové překvapení. U maminčina stolku jsem místo paní doktorové z Řešova uviděla lulku a pak to ostatní, totiž celého Hezouna.

I kdyby o tom byli napsali ve Večerníku, taky bych tomu nebyla věřila. Kde se vzal Hezoun u stolku mé mámy a kde máma ve společnosti Hezouna? Měl přece sledovat bradáče, schovávat klobouk nebo držet za ruku slečnu Moniku. A on zatím držel v ruce karty a licitoval o sto péro!

Chtěla jsem se diskrétně vytratit. Bohužel mě zpozorovala maminka.

„Konečně! Kam jsi zmizela, Kristýnko!“ přivítala mě tak vroucně, jako by od oběda nedělala nic jiného, než po mě toužila.

Nevěděla jsem, co odpovědět. Nejradši bych se byla propadla. Bohužel se to neslušelo. Mohli by si myslit, že jsem špatně vychovaná, a tak jsem zdvořile pozdravila.

Situace byla směšná. Já jsem se nechtěla hlásit k Hezounovi, Hezoun ke mně taky ne. Vtom mamince něco vlezlo na mozek a řekla kde nic tu nic:

„Představte si, má Kristýna absolvovala kurs juda a napráská všem klukům.“

„Bravo!“ chopil se toho Hezoun. „To je šikovné děvče.“ Nevím, jak to ze sebe dostal. Měl by se tím spíš zalknout, ale on se na mě usmál a pokračoval:

„My se přece známe.“

Maminka vykulila oči.

„Vy znáte naši Kristýnu?“

„Ano,“ rychle jsem zasáhla, abych ho předešla. „Jednou jsem tomu pánovi někam nesla květiny.“

Hezoun se zachoval jako stoprocentní gentleman.

„Musím vám prozradit,“ obrátil se na maminku, „že vaše dcera je nejenom schopná, ale neobyčejně praktická. Velice se omlouvám, možná že jsem trochu zneužil její ochoty, ale věřte mi, nemohl jsem nikoho najít.“

„To je zvláštní,“ zamyslila se maminka, „ani se mi o tom nezmínila.“

„To jistě ze skromnosti a vrozeného taktu,“ plácl Hezoun a usmál se jako Bud Lancaster ve filmu Rudý pirát. Kdyby mohl, jistě by ještě připojil, že jsem nejlepší ze třídy, že mám samé jedničky, a že ze mne bude Valentina Těreškovová. Prokoukla jsem ho. Chránil sebe, ne mě.

Nastala chvíle ticha.

Zachránila nás žena advokáta z Hornické Doubravy: „Tři piky,“ řekla vzrušeně. Hezoun dvorně zareagoval: „Kontra!“

Od toho okamžiku jsem pro ně přestala existovat. Existovaly pro ně jenom piky, herce, káry a kříže, o Hezounově kontra nemluvě.

Možná že jsem pro ně neexistovala takové půl hodinky, až si konečně maminka na mě zase vzpomněla a podotkla:

„Kristýno, místo abys tady vysedávala, mohla by ses jít trochu projít. Zdá se mi, že se vyjasnilo.“

Á Hezoun dodal, aniž vytáhl lulku z úst:

„Ano, ano, malá procházka podél moře ti neuškodí.“

Chtěl se mě zbavit. Jistě už zase osnoval něco nového a chtěl mě mít z krku. Přepočítal se. Samozřejmě jsem předstírala, že toužím po malé procházce. Odešla jsem z klubovny, ale místo k moři jsem šla k velkému křeslu, schovala se za ním a čekala, co bude.

Nic zvláštního. Jen můj invalida se ani nehnul ze svého místa a s výrazem mučedníka luštil křížovku. Ale občas jeho bystrý pohled zalétl k hráčům bridže. Uhodla jsem, že hlídá Hezouna.

Desky ve futrále

Nudila bych se za tím křeslem do večera, kdyby se znenadání v lítačkách neobjevil Martin. Na dálku jsem z jeho výrazu tváře poznala, že nese nové senzace.

Vrazil do haly jako uragán a sotva mě zmerčil, vykřikl;

„Nemáš páru, co se stalo!“

Páru jsem přirozeně neměla, ale to mu nedávalo právo, aby se tak choval, a v přítomnosti podezřelého invalidy už vůbec ne. Požádala jsem ho, aby mluvil trochu tišeji a odvedla jsem ho do nejvzdálenějšího kouta haly a tam jsem se zeptala.

„Jistě jenom dělali, že hrají Handela, a zatím něco chystali.“

„Ne,“ popřel energicky. „Handela dohráli až do konce. Říkám ti, fantasticky.“

„Čili výbuch.“

„Počkej, já ti chci vyprávět o senzačních zprávách, a ty mě pořád nechceš nechat…“

„Tak povídej.“

„Jenomže já nevím, jak začít.“

„Vem to od začátku, jenom se dlouho nerozmýšlej, hynu zvědavostí.“

Martin si podle svého zvyku třel rukou nos a pak se poškrábal za uchem.

„Devítko,“ začal, „o jakých deskách ses to zmiňovala?“

„O modrých, s nějakým nápisem.“

„Jsou!“

„Kde?“

„Ve futrálu na cello, ale cello zůstalo u bradáče.“

„Nic nechápu.“ Martin si vzdychl.

„Já taky nechápu, ale hned ti to vyložím. Hráli opravdu velice hezky. A pak ten bradáč přistoupil k psacímu stolu, vytáhl bledě modré, plastikové desky…“

„Viděl jsi je?“

„Dalekohledem, jako na dlani.“

„A byl tam nápis?“

„Byl, ale nemohl jsem ho přečíst.“

„A co dál?“

„Vytáhl desky, dal je panu Kolínkoví a pan Kolínko vložil desky do futrálu a futrál zamkl.“

„To je bomba!“ zvolala jsem a Martin pokračoval:

„Potom se rozloučili. Pan Kolínko nechal cello u bradáče a pouzdro s deskami odnesl domů, do bašty.“

Chtěla jsem padnout Martinovi kolem krku, ale před invalidou se to neslušelo. Mohl by uhodnout, že jsme objevili něco veledůležitého.

„Martine!“ zvolala jsem, „Jsi báječný, geniální a tak dále… Sám už si dozpívej, jaký jsi.“

Martin to z vrozené skromnosti nedozpíval. Ještě jednou se poškrábal na sloupaném nose a zeptal se:

„Co v těch deskách asi je?“

„To kdybych věděla.., Rozhodně něco strašně důležitého, když pan Kolínko nechal cello v koutě a do pouzdra nacpal desky, na které se Hezoun vyptával. Budeme to muset zjistit.“

„Co?“ zděsil se Martin.

„No přece, co je v těch deskách.“

„Ty máš nápady! Desky jsou přece ve futrálu.“

„Martínku,“ zasmála jsem se. „Jsi sice génius, ale někdy máš ptačí rozoumek. A co klobouk?“

„Co s kloboukem?“

„Máme přece klobouk, který jsem dostala od toho bradáče. Panu Kolínkoví víc záleží na klobouku nežli na deskách. Zaneseme mu klobouk a při té příležitosti se nám třeba podaří juknout do futrálu.“

Martin si zamnul ruce.

„Fantastický nápad… Jenom jak mu vysvětlíme, že víme, kde bydlí?“

„Buď klidný! Řekneme mu, že jsme si ve zříceninách hráli na Indiány a náhodou narazili na jeho stopu.“

Den k zbláznění

Ke hře na Indiány musí být nejmíň dva kluci. Jeden musí být náčelník a druhý medicinman. Oba kouří kalumet a radí se, proti komu vykopat válečnou sekeru. Válečníci zatím čekají v lese, až na horách vzplanou ohně na znamení, že je čas vyrazit na válečnou stezku.

Kromě dvou kluků musíte mít ještě dvě čelenky, tomahavky a luky, nemluvě o sokolím zraku a chrabrém srdci. Ten sokolí zrak a chrabré srdce jsme sice měli, ale to ostatní ne.

Ale nač by člověk měl hlavu na krku a v lebce bezvadně fungující mozek? Všecko ostatní jsme doplnili v Zátiší, kde jsem s ulehčením se sebe strhla hnusné modré šatičky a navlékla elegantní texasky. Za skříní jsme našli dvě goralské valašky. Ty mohly úspěšně nahradit indiánské tomahavky. Martin na počkání vyrobil z lískových prutu dva nádherné luky. A čelenky? S čelenkami to bylo nejhorší. Naštěstí dostal Martin znamenitý nápad. Vzpomněl si, že kmen Suanatokua, který žije ve Skalistých horách, nenosí čelenky, ale jedno orlí péro ve vlasech. Zastrčili jsme si tedy do vlasů každý jedno krocaní péro, já jsem vzala klobouk a s válečným pokřikem „Smrt bledým tvářím“ jsme se odebrali do Pasecké ulice.

Okolí zřícenin se znamenitě hodilo pro hru na Indiány. Cítili jsme se tady jako opravdoví rudokožci z kmene Suanatokua a jen jsme pátrali, komu vypovíme válku.

Vypověděli jsme ji samozřejmě panu Kolínkoví. Ve stínu bašty, rovnou pod jeho oknem, jsme zatančili nádherný válečný tanec.

Při zvuku našich válečných pokřiků vystrčil pan Kolínko z okna lysou hlavu.

„Kdo to tady řve!“ zvolal rozhněvaně.

„Kmen Suanatokua!“ volala jsem. „Vypovídáme válku bledým tvářím.“

„To jsi ty, Devítko?“ užasl cellista „Proboha tě prosím, běžte kousek dál, nebo mi prasknou ušní bubínky.“

„Mlč, prašivý kojote!“ zvolala jsem. „Hned rozděláme oheň a upečeme tě za živa.“

„Nech si ty vtipy,“ ozval se prosebný hlas pana Kolínka. „Prosím tě, buďte ticho, zrovna se vysílá symfonický koncert.“

„Uf!“ zvolala jsem. „Hlas vašich trub nás nepoleká! Strhneme ti z lebky skalp a předhodíme ho psům.“

„Devítko,“ zaúpěl pan Kolínko. „Pojď raději ke mně nahoru, pohostím tě báječnými vařenými boby.“

„Vzdáváš se, zbabělý býložravče?“

„Vzdávám.“

„To je prima, připrav dýmku míru a pohoštění pro dva bojovníky.“

Pak Kolínko zvedl v prosebném gestu ruce nad hlavu.

„Dobrá, dobrá… tak pojďte. Ten křik nesnesu.“

„Povedlo se,“ zašeptala jsem do ucha Martinovi. „Klušeme nahoru. Jen neotvírej zobák, nebo všecko prošvihneš.“

Martin se nemilosrdně ušklíbl.

„Nemám tady zůstat jako hlídka?“

„Bojíš se?“

„Trochu se bojím a trochu se nebojím.“

„Já taky,“ řekla jsem otevřeně. „Ale co dělat, objednala jsem pohoštění pro dva bojovníky.“

„Uf, nedá se nic dělat,“ povzdechl si Martin. V tom okamžiku se nepodobal ušlechtilému bojovníkovi kmene Suanatokua, nepodobal se nikomu, a třásl se jako osika. Mám-li být upřímná, já taky.

„Klíč je pod rohožkou,“ uslyšela jsem shora hlas pana Kolínka.

Opravdu byl tam, kde měl být: velký, těžký, starosvětský a nahánějící respekt a strach.

„Neměli bychom dělat, že jsme zabloudili?“ zašeptal Martin.

Už jsem neměla chuť dál něco předstírat. Odemkla jsem: dveře, s námahou jsem je otevřela a po špičkách jsme vstoupili do sídla přízraků a duchů.

„Bojíš se?“ zeptal se Martin třesoucím se hlasem.

„Trochu.“

„Já taky.“

„Tak jdeme.“

Šli jsme. Byla tam velká, kamenná předsíň s gotickou klenbou, po straně výklenek, z něhož stoupaly vzhůru úzké, kamenné schody. Šli jsme mlčky a čekali, kdy se konečně objeví nějaký přízrak nebo strašidlo, ale na strašidla bylo asi ještě příliš časně, protože se nic neobjevilo. Až v prvním patře se zjevil v otevřených dveřích pan Kolínko. Osvětloval svou pleší vůkolní šero.

Při pohledu na malou valašku, a zvlášť na krocaní péra sebou trhl a ustoupil do pokoje.

„Co to tropíš, dítě nešťastné,“ zvolal a zalomil rukama. „A vůbec, nač ta maškaráda?“

„Nevidíte, že si hrajeme na Indiány?“ namítla jsem a vešla do pokoje.

Ten stylově zařízený byt se mi líbil. Bílé zdi, klenutý strop, podlaha z borových prken, ve výklenku okénko plné květů a zeleně a uprostřed pan Valerián Kolínko. V tu chvíli jsem si ho představila jako středověkého mnicha v klášterní cele. Slušelo by mu to v drsném hábitu a s řeholnickou tonzurou.

Kromě pana Kolínka byla v pokoji ještě železná postel, skříň z obyčejných prken, stůl a židle a na stole elektrický vařič a celý krám se zeleninou. Uhodla jsem, že pan Kolínko je vegetarián.

„To je má svatyně,“ řekl cellista.

„Hrozně se mi to tu líbí,“ podotkla jsem, „ale ráda bych věděla, co jste vyšpekuloval o svém klobouku?“

Usmál se hořce, téměř bolestně, a jak už to měl ve zvyku, sundal si brýle.

„Devítko, Devítko. Ani mi o tom nemluv. Neštěstí… Hotové neštěstí. Dal jsem do novin inzerát, ale vlastně už jsem ztratil veškerou naději.“

„Zato já ne,“ zasáhla jsem a ukázala mu klobouk, který jsem až dosud schovávala za zády.

Jediným pohybem mi ho vytrhl z rukou. Pak přistoupil k oknu, nasadil si brýle a zeptal se:

„Kdes jej našla?“

„To je válečná kořist,“ zažertovala jsem si.

Pan Kolínko obracel klobouk v třesoucích se rukou, pak jej obrátil dnem vzhůru a ohnul koženou vložku. Čekala jsem, že za chvíli vyskočí radostí a padne mi okolo krku. Ale on jenom vrtěl hlavou, něco si pro sebe mumlal a pak mi rázným pohybem podal klobouk.

„Ne, to není on!“

Najednou mi bylo pana Kolínka velice líto. V mžiku jsem mu všecko odpustila.

„A co když přece…,“ zašeptala jsem. „Nechtěl byste si ho líp prohlídnout?“

„Ne,“ řekl rozhodně. „Děkuji ti, žes na mě nezapomněla, ale můj klobouk byl jiný.“

„Netrapte se pro to. Zkusím to ještě… Třeba se mi přece jen podaří najít ten pravý…“ Chtěla jsem ještě říci několik utěšujících slov, ale v tom okamžiku se dole ozval dobře známý hlas.

„Valeriáne, Valeriáne, jsi doma?“

Oba jsme se rozběhli k oknu. Dole stál ryšavý profesor. S hlavou obrácenou vzhůru, volal celý udýchaný:

„Pojď honem dolů, mám pro tebe důležitou zprávu.“

Pan Kolínko v okamžiku na všecko zapomněl a rychle běžel dolů.

„Frč za ním,“ zašeptala jsem Martinovi, „a neztrať je z očí.“

Martin zmizel v šerém jícnu schodiště. Zůstala jsem sama. Bylo hluboké ticho. Na vařiči bublaly boby, na stole ležely karfióly a v rohu u okna stálo černé pouzdro na cello. Vypadalo nebezpečně a tajuplně. Něco mi sevřelo hrdlo, asi strach ještě větší, než jaký za takových okolností svírá člověku hrdlo. Zdálo se mi, že mě někdo přilepil a že se nemůžu hnout.

Konečně jsem přemohla strach. Přistoupila k pouzdru. Našla jsem zámky, pomalu jsem odsunula knoflík a otevřela pouzdro. Místo violoncella ležely v pouzdře tlusté, nacpané, plastikové desky. Shýbla jsem se, abych si je mohla lépe prohlédnout. Na horní desce byl štítek a na štítku stálo tiskacími písmeny napsáno: KLOBOUK PLNÝ DEŠTĚ.

Zatmělo se mi před očima. Chvíli jsem nic neviděla. Pak se mi najednou před očima vynořily útržky telegramu, které Hezoun pohodil před poštou, a v telegramu záhadná věta:

DIV… RAJ… SE. MEHO… TM KLOBOUK PLNY DĚSTE

Klobouk plný deště byl v telegramu i na těchto deskách. Proč? Jak to spolu souvisí? Jedna neodbytná otázka stíhala druhou. Klečela jsem před otevřeným pouzdrem a zdálo se mi, že sním.

Odhodlala jsem se nahlédnout do desek. Docela nahoře byla kartička se záhadnými chemickými značkami, které tvořily ozdobný řetízek. Určitě to byla ta, kterou jsem našla pod křeslem v bradáčově domě. Neboli výsledek dlouholeté práce, valounek zlata získaný z hory písku – jak to hezky řekl sám bradáč.

Dívala jsem se na kartičku jako očarovaná a v hlavě se mi honily myšlenky.

Vtom jsem zaslechla kroky na schodech. Polekaně jsem zavřela desky a přibouchla pouzdro.

Sotva jsem to stačila udělat, objevila se ve dveřích zachmuřená tvář pana Kolínka.

„To je den!“ zvolal. „K zbláznění! Odpusť, Devítko, nemůžu tě dnes pozvat na boby, musím jít s panem profesorem.“

„A co se stalo?“

„Je to k zbláznění,“ opakoval. Vystrčil mě za dveře, přibouchl je a chtěl zamknout. Já jsem ale ještě stačila podotknout, že ta bašta je historicky chráněný objekt a že boby, které někdo nechá na zapnutém vařiči, můžou způsobit požár.

Pan Kolínko se chytil za hlavu.

„To je den, k zbláznění,“ zvolal a pak vběhl do světničky a vypnul vařič. A mně najednou bylo nějak smutno, protože mám hrozně ráda vařené boby.

Ta ostuda!

Dole už na mě čekal Martin.

„Člověče, další senzace,“ šeptal velice rozčileně. „Někdo se vloupal profesorovi do bytu.“

„Kdo?“ zkameněla jsem.

„Profesor sám neví, ale má někoho v podezření, protože jdou s cellistou na Bezpečnost.“

„Koho mají v podezření?“

„Nemám tušení. Mluvili liše, nic jsem neslyšel.“

„Nemohl jsi jít blíž?“

„Škoda žes tam nebyla.“

„Nehádejme se!“

„Kdo se hádá?“

„No přece ty.“

„No víš, ty jsi vždycky stejná.“

Vtom se ve dveřích objevil pan Kolínko a my jsme neměli čas na hádku.

Profesor s cellistou vykročili. A my v patřičné vzdálenosti za nimi. Nebylo těžké je sledovat. Byli jistě tak zabraní do svých myšlenek, že si ničeho nevšímali a běželi rovnou na Bezpečnost.

Bezpečnost byla v Jantarové ulici. Profesor s panem Kolínkem vběhli dovnitř a oznámili, co měli oznámit, ale co jsme my bohužel neslyšeli.

Pan strážmistr se hned opásal opaskem, dal si přes rameno tašku, připjal gumový obušek, stáhl pod bradu pásek čepice a nasadil úřední výraz. A pak všichni tři velice úředně odešli.

„A kam asi jdou?“ zeptal se Martin, když jsme se vydali za nimi.

„Bezpečnost nikdy nejde, ta se vždycky služebně odebere,“ namítla jsem.

„A není to jedno?“

„Ne, protože kdyby šla, nikdo by se jí nebál.“

„Blbost!“ urazil se Martin. „Tak kam se ubírá?“

„Nevím, hned se přesvědčíme.“

Myslela jsem, že zamíří do bradáčovy poustevny nebo do památkově chráněných zřícenin, ale brzy jsme zjistili, že si to štrádují rovnou do hotelu U tří plachet.

„To je špás!“ řekla jsem. „Schválně, koho tam zatknou?“

Celá trojice, vedená strážmistrem, vstoupila do haly a pak zamířila přímo k recepci.

„Je doma ten pán z čísla 39?“ zeptal se cellista. „Hleďme!“ říkám si. „Hledají Hezouna.“ Když vrátný před sebou uviděl úřední osobu, zdvořile se usmál.

„Hledáte, pánové, pana inženýra Kardaševiče?“ zeptal se a pohlédl na skříňku s klíči. „Lituji, není ve svém pokoji.“ Pan Kolínko zbledl, pak se plácl do stehna a řekl panu profesorovi:

„Říkal jsem vám, že je to on.“

„Okamžik,“ zasáhl orgán, „napřed si to musíme ověřit.“

„Co ověřit?“ rozčilil se bradáč. „Snad vidíte, že není v hotelu.“

„Okamžik,“ řekl klidně strážmistr, „víte jistě…“ Profesor si cuchal ryšavou bradu.

V tom okamžiku přistoupil k recepci vrátný. Zablýskl zlatem knoflíků a řekl:

„Jestli se nemýlím, pan inženýr sedí v klubovně.“

Hezoun, alias inženýr Kardaševič, opravdu seděl u stolu, dělal, že nic neví, licitoval a v zubech držel nepostradatelnou lulku. Zkrátka a dobře kašlal z výše na všecky tři muže, kteří právě vtrhli do klubovny. Ani se neráčil na ně podívat. Maminka vykulila oči, paničky odložily karty a on řekl, jako by se vůbec nic nedělo: „Dva herce.“

Teprve až se ho strážmistr zeptal, jestli je inženýr, Kardaševič, vytáhl laskavě lulku z úst a půvabně se usmál:

„Ano, já jsem inženýr Václav Kardaševič. Co si račte přát?“

Pak nádherný bradáč vystoupil s plnou vahou své profesorské osobnosti a vysvětlil, co si ráčí přát.

Když pan Kolínko opustil dům, on šel na mořský břeh a nechal nedopatřením otevřené okno. A když po patnácti minutách – víc, ne, chraňbůh – otevřel dveře a vstoupil do předsíně, někdo vyskočil z okna. Nepodařilo se mu ho bohužel chytit – jinak by mu dal pořádně do těla – ale viděl jeho postavu a je přesvědčen, že majitelem této postavy nebyl nikdo jiný, než právě zde přítomný inženýr, Kardaševič.

Hezoun vyslechl profesora se zdvořilým zájmem. Neušklíbl se, neudělal ani jediné gesto, jen obracel lulku v prstech a velice zdvořile se usmíval.

„Musíte prominout,“ řekl nakonec, „ale to bude nějaký komický omyl. Od oběda tady hraji bridž. Ty dámy to mohou dosvědčit.“

Jako první to samozřejmě dosvědčila moje maminka. Všechno souhlasí, pan inženýr hraje od oběda bridž. Jednou dokonce vylicitoval dva šlemy a jednou to zabalil bez pěti.

Strážmistr se zachoval jako gentleman. Jenom pohlédl na profesora a zeptal se: „Co tomu říkáte?“

Profesor oněměl, a když se mu vrátila řeč, vybuchl: „Někdo si tady z někoho dělá blázny!“

„Taky se mi zdá,“ zasáhl Hezoun.

„Dal bych za to krk, že jsem viděl právě tohoto pána. Ostatně ne poprvé. Už jednou jsem vás potkal před domem…“

„Souhlasí,“ přerušil ho diskrétně Hezoun. „Obhlížel jsem si ten dům. Moc se mi líbí.“

„Jenom ten dům?“ zasáhl jízlivě pan Kolínko.

„Okamžik,“ řekl strážmistr služebně. „Jsou tady tři dámy, které tvrdí, že pan Kardaševič s nimi hrál bridž. Trváte na svém prohlášení?“ a pak se obrátil znenadání na bradáče. „Ztratilo se vám něco?“

„Zatím jsem nic nezjistil, ale nemohu dopustit, aby mi někdo vnikl bez dovolení do bytu a ještě navíc oknem.“

„Samozřejmě, pane profesore,“ řekl strážmistr. „Je to vaše občanské právo. Ovšem, jestliže bezdůvodně obviňujete tohoto pána…“

„Bezdůvodně?“ zvolal rozhořčeně pan Kolínko. „Promiňte, a kdo mně vyměnil klobouk?“

Poslouchala jsem bez dechu, protože vyšetřování přešlo na jinou kolej, která mě zajímala ještě víc. Ale proč ta nečekaná otázka? Před obědem mě pan Kolínko zesměšnil, udělal si ze mě hezkého blázna a najednou si na to vzpomněl!

„Jaký klobouk?“ zeptal se strážmistr. „Už jsem vám přece ráno vysvětlil…,“ zasáhl Hezoun nonšalantně.

„To bylo ráno,“ vskočil mu do řeči cellista. „Ale od rána se moc změnilo. Teď už vím jistě, že jste klobouk vyměnil vy. To se vám nepodaří zapřít. Vidělo vás to děvčátko…“

Strnula jsem, nohy pode mnou poklesly. Ale co dělat, když mě volali za svědka? A tak jsem předstoupila. Dívali se na mě, jako bych vyrostla ze země, a nejvíc žasla maminka.

„Kristýno,“ zalomila rukama, „víš, že jsem tě prosila, aby ses nepletla do záležitostí dospělých.“

„Berete mi to z úst,“ přispěchal Hezoun se svou troškou, „chtěl jsem vám stejně už říct, že tahle roztomilá holčička má příliš bujnou fantazii.“

„To je váš výmysl,“ přerušil ho pan Kolínko.

„Klid, pánové, klid,“ řekl strážmistr. „Já tomu vůbec nerozumím. Mluvte jeden po druhém.“

Odříkala jsem to jako u tabule:

„Je to pravda, viděla jsem v sobotu dopoledne, jak tento pán vyměnil v kavárně Jantar klobouk.“

„To je směšné,“ zasáhl Hezoun. Poklepával lulkou o dlaň a obrátil se na strážmistra: „Hned vám to vysvětlím. Nemohl jsem vyměnit klobouk, protože jsem v sobotu dopoledne nebyl v Jantaru.“

„Byl jste tam,“ vyhrkla jsem. Nemohla jsem déle snášet jeho lži.

Maminka zase zalomila rukama.

„Proboha, Kristýno, když pan inženýr tvrdí, že v Jantaru nebyl.“

„Byl! Byl!“ dupala jsem vzteky.

„Tak prosím,“ Hezoun se usmál téměř ďábelsky. „Vlastní matka ji přece musí znát.“

„Pardon,“ vmísila se do řeči maminka, „naše Kristýna si opravdu někdy hrozně vymýšlí.“

„Nic si nevymýšlím, to je pravda!“ vykřikla jsem. Bylo mi do pláče, ale nerozplakala jsem se. To nemělo výšku. Co by si o mně pomyslili? Jenom jsem se třásla zlostí a škubala jsem se za rukáv svetru.

Maminka mě vzala za ruku.

„Uklidni se, děvenko! To přece nejsou věci pro tebe, Kristýnko,“ a z ničeho nic se obrátila na pana Kolínka. „Já se vám divím, že taháte do svých věcí takové dítě.“

Pan Kolínko otevřel ústa, aby něco řekl, ale nestihl to, protože mě maminka vzala za ručičku a odtáhla do haly jako jehňátko.

Ta hanba! Tak mě zostudit! Mě, Devítku, šéfa gangu ze Saské Kempy!

ÚTERÝ

Na pláži

V úterý se zpočátku nic nedělo, protože jsem se nesměla plést do věcí dospělých. Tak včera při večeři rozhodla rodinná rada. Maminka se rozčilovala, táta se rozčiloval, Jacek taky, protože Jacek vždycky dělá to, co táta. A já jsem měla být rozumná a užívat prázdnin u moře.

Protože venku bylo hezky, šli jsme všichni na pláž. „Aby se nám aspoň částečně vrátily pobytové výlohy/4 tak to totiž řekl táta. Nejcennější prý je zdraví. Všichni jsme vdechovali vzduch prosycený jódem. Naše mandle byly čím dál odolnější proti baktériím všeho druhu a naše plíce vdechovaly do zásoby kyslík a ozón, kterého je v mořském vzduchu nevím kolik procent.

Táta s Jackem si stavěli z písku velikánský hrad, maminka s paní doktorovou z Řešova si opalovaly záda a častovaly se nejčerstvějšími drby a já jsem nemela nikde stání, a tak jsem se šla koupat do moře Sotva jsem odplula kousek od břehu, zdálo se mi, že jsem doplavala k bójce, kterou bouře utrhla. Ale hned mi došlo, že to není bójka, ale hlava mého dobrého.známého, pana Kolínka.

Když mě uviděl, připlaval blíž a zvolal:

„Drzoun!“

„Promiňte, kdo?“ zeptala jsem se.

„Ten inženýr, ten Kardaševič nebo jak se jmenuje. Představ si, Devítko,“ prohlásil, „že prý jsem si ten případ se záměnou klobouků vycucal z prstu.“

„Drzoun, drzoun,“ opakovala jsem. „Už podruhé nás doběhl. Ráda bych věděla, jak skončila ta scéna v hotelu.“

„Hana!“ odfrkl si pan Kolínko jako velryba. „Ten případ teprve začíná. Ty mě ještě neznáš. Je pravda, že mě to trochu přivedlo z míry, ale nedám si ze sebe dělat blázny!“

„Jasně,“ přisvědčila jsem.

„Drzoun!“ přímo kypěl zlostí. „Obvinil mě, že mu utrhám na cti a že mu bezdůvodně volám na krk Bezpečnost.“

„A co ten klobouk?“

„Zrovna jsem se ti chtěl omluvit za tu ranní příhodu. Teď už pevně věřím, žes ho viděla, když mi zaměnil klobouk.“

„Pozdě, ale přece,“ poznamenala jsem ironicky.

„Odpusť, Devítko, byl jsem tak rozhořčený a ty jsi plácala takové nesmysly, že jsem tomu podvodníkovi uvěřil. Ale teď mu to spočítáme!“

„Spočítáme!“ opakovala jsem, ale myslila jsem samozřejmě sebe a Martina.

„A vůbec nás podcenil,“ řekl pan Kolínko a obrátil se naznak.

Najednou plavaly na moři dvě bójky. Hlava a kulaté bříško. A bylo to veselé. My si plaveme, povídáme si o tajuplných věcech a kolem nás je moře. Mírné vlnky námi pohazují jako dvěma kusy korku a nad námi je čisté nebe a sluníčko.

„To ještě není všechno,“ řekl po chvíli pan Kolínko. „Nejenom že vyměnil můj klobouk, ale potom ukradl ještě z věšáku ten, který tam zůstal.“

„Fakticky?“

„Zaručeně,“ řekl. „Přesvědčil jsem se. Myslil, že kápl na hlupáka. Přepočítal se, Devítko.“

„Jak jste se o tom přesvědčil?“

„Nejsem padlý na hlavu. Vložil jsem pod kožený pásek toho druhého klobouku starý lístek od tramvaje. A on, protože to netušil, vzal i ten klobouk s jízdenkou. A pak, když ty jsi odešla, ukazoval mi ho nahoře. Buď klidná, podíval jsem se dovnitř a tu jízdenku jsem tam uviděl.“

„A proč jste mu to neřekl?“

„Nejsem přece padlý na hlavu! Mně se přece jedná o můj klobouk, a ne o ten jeho. Přijde čas a všecko mu to vyčíslím a pak na mě do smrti nezapomene.“

„Do smrti!“ opakovala jsem přesvědčivě. „Jenom žasnu, dnes je úterý, zítra středa a vy, místo abyste hledal klobouk, plavete, hrajete na cello nebo si vaříte boby.“

Pan Kolínko labužnicky mlaskl.

„Ty boby byly božské, věř mi. Devítko. Škoda že jsem tě nemohl pozvat.“

„Škoda… A včerejší koncert prý byl moc krásný.“

„Co dělat,“ řekl spíš pro sebe, „když člověku všechno padá na hlavu, hledá útěchu v hudbě.“

„Já vám nerozumím,“ pokračovala jsem provokativně, „tady se jedná o půl miliónu a vy hledáte útěchu.“ Peníze nejsou všecko, Devítko. Rozhodně ne…“

„Jsou důležitější věci,“ zaskočila jsem ho zchytrale, „například ty modré desky ,.“

Pan Kolínko přestal pohybovat rukama a nebýt jeho bříška, jistě by šel ke dnu.

„Jaké desky?“ zvolal a odfrkoval mořskou vodu.

„Vy dobře víte jaké.“

„Co ti to vlezlo do hlavy?“

„Nic mi nikam nevlezlo, ale jedno záhadné individuum se vyptávalo na modré desky s nějakým nápisem.“

„Kdo?“

„Zrovna ten pan inženýr Kardaševič.“

Kdyby byl v tom okamžiku připlul pětimetrový žralok kladivoun, neudělalo by to na pana Kolínka takový dojem jako mé kratičké podotknutí. Cellista přestal plavat, otevřel pusu dokořán a vyvalil na mne oči.

„Kardaševič!“ zvolal. „Štěstí žes mi to řekla. Teď už vím bezpečně…“

Nikdy jsem se nedozvěděla, co v té chvíli bezpečně věděl, protože v mžiku zapomněl na mou existenci. Dělal rychlá, dlouhá tempa pažemi a letěl ke břehu jako torpédo.

Chtěla jsem ho zadržet, bohužel si maminka zrovna vzpomněla, co jí říkal tatínek. A táta jí ráno řekl, že mě má mít na očích.

Neklesejte na duchu!

Toho dne jsem si pobyla na pláži a nadýchala se jódu na věčné časy.

Tatínek si totiž vymyslil mučení… Prohlásil, že nejzdravějším způsobem odpočinku je relax a že bez relaxu moderní člověk nemůže existovat. Všechny nás nutil ulehnout do stínu na dekách, s nataženýma nohama, s pažemi podél těla a se zavřenýma očima. Ale to ještě není všecko. Poručil nám, abychom v duchu opakovali: „Neexistuji, neexistuji, neexistuji“, a upadli do naprosté strnulosti, má-li se relax vydařit.

Relax nezabral. Měla jsem neexistovat a zatím jsem žila dvojím životem: na dece, v čarovném stínu pryskyřičnaté borovice, a zároveň ještě na stu jiných místech. V památkově chráněné baště, v záhadném domku bradáčově, v svém pokoji číslo 39, v zahradníkově domku i na zmrzlině v Jantaru. A všude jsem viděla béžový klobouk z balónového hedvábí a nad ním velký otazník.

Vtom následoval další výbuch. Za plotem, na chodníku, jsem uviděla něco, co vypadalo jako dýně, která poskakuje na tyčkách v plotě. Ale nebyla to dýně, nýbrž hlava mého starého známého – cellisty.

Pan Kolínko někoho hledal. Za chvíli se ukázalo, že jde o mě. A tak jsem potichu přistoupila k plotu.

Když mě uviděl, začal si cellista čistit brýle.

„Poslyš, Devítko,“ zvolal, „kde je ten klobouk?“

„Vy jste divný,“ odpověděla jsem nedůtklivě. „Jednou mě žádáte, abych se o něj nestarala, a pak zase chcete, abych něco věděla.“

Pan Kolínko byl strašně rozčilený. Ruce se mu třásly, jako by mu nepatřily, a na jeho obličeji, jak se píše, zrcadlilo se zoufalství.

„Vzpomeň si,“ zasténal zoufale. „Tady jde o obrovskou částku. Řekni, kam se poděl ten klobouk.“

„Jak to můžu vědět?“ užasla jsem. „Já jsem vám ten klobouk přece nevyměnila.“

Zvedl ruce nad hlavu pohybem vyjadřujícím bezmezné zoufalství.

„Smiluj se! Mně se nejedná o ten klobouk, který máš na mysli ty, ale o ten, který jsi včera přinesla ke mně do bytu.“

„Aha!“ zvolala jsem. „Ten starý?“

„No ano, kde je?“

Nasadil mi do hlavy pořádného brouka. Hledala jsem v paměti, kde by ten klobouk mohl být, ale po tom relaxu jsem si zaboha nemohla vzpomenout.

„Kdybyste mě zabil, nevzpomenu si. Asi jsem ho nechala ve vašem pokoji.“

„U mě není.“

„Tak musí být někde jinde.“

„Nech si ty vtipy, já jsem zoufalý. Mělas ho přece s sebou. Zkus si na to vzpomenout.“

„Vzpomínám si, že jsem ho přinesla k vám…“

„A pak?“

„A pak už si nepamatuji na nic, protože přišel ten bradatý profesor a já jsem na klobouk zapomněla.“

„Počkat, počkat,“ pan Kolínko si mnul čelo. „Počkat… už si vzpomínám. Podala jsi mi klobouk, já si ho prohlédl a vrátil ti ho. A potom skutečně přišel pan profesor a zavolal na mě,“ zkoumavě na mě pohlédl. „Devítko, a co tys v tu dobu dělala?“

Už je to tady! Co jsem já dělala? Přirozeně jsem se podívala do pouzdra a do těch záhadných desek, ale mohla jsem se k tomu teď přiznat? Ještě by si myslil, že jsem, nevychovaná…

„Dávala jsem pozor, aby se vám nepřipálily boby,“ odpověděla jsem.

„A klobouk?“

„Klobouk ležel tam, kde jsem ho nechala.“

„Víš jistě, žes ho nevzala s sebou, když jsi ode mě odcházela?“

„Vím.“

„V tom případě jsem ztracen.“

„Ale proč? Sám jste přece říkal, že není váš.“

„Jsem ztracen,“ opakoval. „Poslyš, prohlédla sis dobře ten klobouk?“

„To bych prosila.“

„A nevšimla sis pod koženým páskem takového malého složeného lístku?“

„Ne.“

„Jistě ne?“

„Jako že stojím před vámi.“

Pan Kolínko rezignovaně nechal klesnout ruku.

„Proč jsi mi neřekla,“ zašeptal, „žes ten klobouk dostala od pana profesora?“

„Jak jsem mohla vědět, že je to důležité? Přece jste má ani neřekl, co je v klobouku, ani proč z jednoho dne na druhý tak stoupla jeho cena.“

„Snad je to i má vina,“ zašeptal si pro sebe.

„Myslíte si, že to byl zrovna ten za půl miliónu?

„Jistotu nemám, ale… všechno tomu nasvědčuje.“

„A vy jste ho nepoznal?“

„Něco mě zmýlilo. Připadal mi příliš starý a zničený. Teprve dnes mi pan profesor otevřel oči.“

„Zajímavé,“ pokračovala jsem, „jak se ten klobouk dostal k p#nu profesorovi?“

„Náhoda, slepá náhoda. Profesor ho našel na pláži. Zřejmě ho někdo hodil do moře a moře ho vrhlo na břeh. To vysvětluje, proč se tak zkrabatil a zplihl.“

„A co má profesor z takového klobouku?“

„Ani nevím. Dnes mi říkal, že rád sbírá na břehu věci, které moře vyvrhne. Přinášejí mu prý štěstí. Každý je jinak seknutý a všichni jsme trochu podivíni.“

„A když mu ten klobouk měl přinést štěstí, tak proč mi ho dával?“

Pan Kolínko na mě pohlédl laskavěji.

„Zamiloval si tě, Devítko. Připomínáš mu vnučku, kterou má hrozně rád. Říkal, že se mu moc líbí taková střelená děvčata.“

„Ani se nezmínil, že ten klobouk vylovil z moře… A byl to jistě ten klobouk?“

„Bohužel. Všecko nasvědčuje tomu, že to byl právě on.“

„Jak to víte?“

„Protože měl pod koženým páskem vložku z novin.“

Na tomto místě jsem měla vyrazit výkřik úžasu, ale nevyrazila jsem nic, ztratila jsem totiž řeč. To je fakt smůla. Měli jsme v rukou klobouk za půl miliónu a teď máme houby s octem.

„Já jsem tam žádnou vložku neviděla,“ řekla jsem po chvíli.

„Ale viděl ji profesor a vyhodil ji, protože mu byl klobouk malý.“

„A ten lístek?“

„Kartičku, jak tvrdí, neviděl. Mohl ji vyhodit s novinami.“

„To je trága,“ povzdechla jsem.

„Katastrofa!“ zaúpěl cellista. „A navíc je pryč i klobouk.“

„A co byste měl z klobouku, když v něm není ten lísteček?“

„To není tak jisté. Mohl tam být, vzpomínám si, že jsem jej zastrčil hodně hluboko.“

„A proč jste ho schoval v klobouku?“

„To je takový starý zlozvyk.“

„A co to vůbec bylo za lístek?“

Pan Kolínko se na mě podíval přes tlustá skla brýlí, jako by mě teprve teď vzal na vědomí.

„Už jsem ti říkal, že ti to do středy nemohu prozradit.“

„Moc času už vám nezbývá,“ zaryla jsem si.

Pan Kolínko zvedl ruku k čelu, hluboce se zamyslil.

„Ano, Devítko, moc času už mi nezbývá a ještě k tomu ten klobouk někdo odnesl z mého bytu. Byl jsem tak překvapený profesorovým příchodem, že jsem zapomněl zamknout dveře.“

„A ty desky?“ zvolala jsem.

A v tomto místě pan Kolínko opravdu zbledl a kdyby měl vlasy, zaručeně by se mu zježily.

„Desky?“ vykoktal. „Co ty víš o deskách?“

„Prosím vás, nezlobte se na mě, ale tehdy… já… jsem nehlídala jenom boby. Čistě náhodou jsem nakoukla do toho pouzdra, protože jsem se chtěla podívat, jak vypadá cello.“

Pan Kolínko sklopil hlavu.

„Desky naštěstí nevzali, jenom ten klobouk,“ náhle se vzpřímil a vší silou se plácl po stehně. „Ale komu mohlo záležet na tom klobouku, když přece…,“ náhle se odmlčel a rezignovaným pohybem rozložil ruce.

„Přece,“ skončila jsem za něj, „křičel jste na celou kavárnu, že jste přišel o jmění.“

Pohlédl na mě pomatenýma očima.

„To že jsem křičel?“

‚Možná že ještě něco horšího. Způsobil jste rozruch a neuváženě jste vyvěsil to oznámení. A teď se bijete do čela a žasnete.“

„Ano,“ vzdychl, a zase už vypadal jako člověk naprosto zlomený. „Ano, milá Devítko, proto opakuju, jsem ztracen.“

Bylo mi ho opravdu líto. Byl to obraz bídy a utrpení.

„Ještě není nic ztraceno,“ řekla jsem. „Neklesejte na duchu, to vám nepomůže, a nezoufejte. Udělám všechno, abych ten klobouk našla. Neřekl byste mi, koho vy podezříváte?“

„Toho lotra Kardaševiče! Přirozeně!“ ožil najednou pan Kolínko.

„Jenomže Kardaševič zrovna v tu dobu hrál bridž.“

„To není tak jisté. Profesor přísahá, že se do jeho bytu vloupal on.“

„Nevěřte na zázraky. Jestli pan Kardaševič licitoval slem, nemohl se vloupat do bytu ani šlohnout klobouk.“

„A co ten invalida, který bydlí v baště?“

„Jo, to už jste blíž, ale ten to neudělal. Byl v té době také v hotelu. Viděla jsem ho v hale.“

„A v tom případě, kdo to udělal?“

„Na to jsem se vás chtěla zeptat. Viděl jste tu elegantní dámu, která chodila navštěvovat toho invalidu?“ Pan Kolínko se plácl dlaní do čela.

„Jak by ne! Že jsem si na to nevzpomněl. Viděl jsem ji odpoledne přijít do bašty. Myslil jsem, že jde navštívit toho nešťastníka.“

„Pěkný nešťastník,“ pokyvovala jsem hlavou. „Přála bych vám, abyste uměl skákat jako on.“

„Co to žvaníš?“

„Vůbec nežvaním. Viděla jsem na vlastní oči, jak se pokoušel vniknout do profesorova bytu.“

„A já jsem si myslel, že je to největší chudák na světě.“

„Člověk nesmí myslet, ale musí mít hlavu na pravém místě,“ prohlásila jsem tvrdě. „Věřím, že ten klobouk odnesla slečna Monika. Jen se prosím vás nerozčilujte a já se vynasnažím přinést vám ten klobouk.“

Pan Kolínko se rozzářil. Vztáhl ke mně ruce a nebýt těch tyček v plotě, jistě by mě k sobě přivinul jako rodnou dceru.

„Já tě celou zasadím do zlata!“

„Děkuji!“ odmítla jsem důstojně. „Jsem nezištný detektiv amatér a nežádám žádnou odměnu. Ale musíte mi uhradit jisté nezbytné výlohy. Totiž koupit tři krásné rudé růže. Za půl hodiny vás čekám před hotelem.“

Dopis slečně Monice

Musím uznat, že jsem se ukvapila. Za půl hodiny jsem měla být před hotelem, ale táta uspořádal nové rodinné mučení. Kategoricky prohlásil, že všichni půjdeme na procházku k majáku. Tento maják prý je nejstarší maják na polském pobřeží a byla by to velká hanba, kdybychom ho společně nenavštívili.

Celé štěstí, že se v pravou chvíli objevil Martin. Představila jsem ho jako vynikajícího ornitologa a on tak zajímavě vyprávěl o životě a zvycích bukačů, že se táta prostě nadchl.

„Tak prosím,“ řekl, „konečně si Kristýna našla vhodnou společnost.“

Maminka dodala:

„Bylo by dobře, kdyby blíže poznala život bukačů. Bude to mít jako by to našla, do biologie v osmičce.“

A tak ti bukači zachránili mou detektivní reputaci.

Šli jsme s Martinem k hotelu. Cestou jsem mu vyprávěla o všem, co jsem mu měla říct už včera, i o tom, co se přihodilo dnes. Myslila jsem, že ho oslním, okouzlím, ohromím, a on jenom našpulil pusu a.zamručel: „Předpokládal jsem, že to tak dopadne.“

„To mě podrž, jak jsi mohl něco předpokládat, když jsi pozoroval na jezeře bukače?“

„Říkala to babička.“

„Babička přece nic neví.“

„Zdá se, že neví nic, ale všecko si domyslí. Řekla například, že profesor našel ten klobouk na pláži.“

„To je geniální,“ zasmála jsem se. „Neví náhodou, kdo ho teď našel?“

„Pravděpodobně ví, protože babička přečetla víc než stovku detektivek a ohromně jí to myslí.“

Dá se s ním mluvit? Chtěla jsem mu říct něco jedovatého, jenomže jsem to nestihla. Byli jsme už před hotelem a tam na nás čekal pan Kolínko s třemi rudými růžemi v ruce. Vypadal tak trochu jako středověký trubadúr, kterému z nešťastné lásky vypadaly všecky vlasy.

„Máte dopisní papír?“ zeptala jsem se.

„Nač dopisní papír?“

„Papír je nejdůležitější, důležitější než ty růže. Musíte napsat slečně Monice zamilované psaníčko!“

„Já? Zamilované psaníčko? Devítko, smiluj se nade mnou! V životě jsem nenapsal zamilované psaníčko!“

„To neva, já vám to nadiktuju.“

„Ale proč?“

„Protože růže se dají poslat jedině s milostným listem. Jinak to nezabere.“

„Nač celá ta komedie?“ Tak mě to dopálilo, že jsem zvolala:

„A vy tvrdíte, že chcete získat zpátky svůj klobouk?“

„Proto jsem přišel.“

„Pak musíte napsat dopis, já dopis zanesu i s růžemi, odevzdám ho a rozhlédnu se po pokoji, kde by mohl být ten klobouk.“

Pan Kolínko si pohladil zpocenou pleš.

„Ty máš samé bláznivé nápady, holka,“ zabručel. „Ale když myslíš, napíšu to.“

Vytáhl z náprsní tašky dopisní papír, vylovil z kapsy propisovačku a pak jsme se posadili na terase ke stolku a já jsem začala diktovat:

„Krásná neznámá! Jsem Vámi okouzlen. Od chvíle, kdy jsem Vás spatřil, nemohu klidně usnout. Sním o vás a jako projev obdivu posílám Vám tyto rudé růže. Čekám dnes v šest v kavárně Jantar. Schnu touhou.“

„Promiň, Devítko,“ ozval se pan Kolínko, „musí tam; Být: „Schnu touhou?“

„Musí!“ namítla jsem. „Ženy to mají rády…“

„Nojo když to mají ženy rády,“ máchl odevzdaně rukou.

Pan Kolínko s Martinem zůstali na terase a já, s bušícím srdcem a s květinami v ruce, jsem vstoupila do haly. Přihrnula jsem se rovnou do recepce a zeptala se, je-li slečna Monika Plošanská v pokoji. Naštěstí byla.

Sama nevím, jak jsem se octla v druhém patře a pak před jejími dveřmi, protože mi pořád bušilo to srdce. Ani nevím, jestli jsem zaklepala, anebo vešla bez zaklepání. Ať tak nebo tak, octla jsem se v pokoji slečny Moniky a znovu se mě zmocnil pocit, že jsem v biografu.

Slečna Monika ležela na posteli jako monacká kněžna. Měla na sobě lehounký hedvábný župan a na obličeji chlorofylovou pleťovou masku firmy Herbapol. Hned jsem to poznala podle obalu. Jen jsem neurčila, jestli to byla maska z okurek, heřmánku, kopřiv nebo černého rybízu. Jedno z toho nabeton, protože se z masky šířila vůně bylinek.

„Kdo je tam?“ zeptala se slečna Monika, ale oči neotevřela.

„To jsem já, Devítka, jestli si na mě pamatujete. Přinesla jsem vám květiny.“

„Ale,“ podivila se, „myslila jsem, že je to pokojská.“

Byla jsem přesvědčena, že květiny na ni zapůsobí úžasným dojmem, ale ona se na mě ani neráčila podívat. Významně jsem zakašlala a dodala:

„A taky vám nesu dopis.“

„Od koho?“

„Od jednoho moc hezkého pána.“

„Ti páni jsou divní! Nic lepšího je nenapadne.“

„Taky se mi zdá,“ pokračovala jsem, „schnu touhou a jako projev obdivu vám posílají rudé růže.“

Doufala jsem, že si nadšením aspoň povzdechne, ale ona jenom sundala s obličeje pleťovou masku.

„Prostě směšní,“ řekla, dlouze si zívla a vykročila do koupelny jako madame Pompadour v jednom románu, který maminka schovává pod polštářem.

„Omluv mě na chvilku,“ řekla přes pootevřené dveře.

Soudila jsem, že se teď vykoupe v oslím mléce, protože pro krásu je žena schopna udělat všechno.

Čekala jsem na to a doufala jsem, že ta „chvilka“ potrvá půl hodiny. Dělala jsem, že klidně stojím a vdechuji vůni rudých růží, ale zatím jsem začala pátrat. Nepůsobilo mi to potíže. Všecko bylo rozházené, jako by mi slečna Monika chtěla tu prohlídku usnadnit. Skříň otevřená, kufr otevřený, ba i plážová taška byla naruby. Po klobouku ale bohužel ani stopy. Podívala jsem se ještě do koše na odpadky a pod křeslo. Marně! Klobouk se buďto rozplynul, nebo tu vůbec nebyl. Jedním slovem katastrofa na celé čáře!

Zato jsem uviděla něco, co mě strašně zaujalo, totiž telegram. Ležel na stolku vedle drobných a pudřenky. Měla jsem strašnou chuť si ho přečíst. Byl bohužel složený. Co dělat? V jedné ruce jsem držela kytici, v druhé dopis. Položila jsem tedy dopis a kytici na stůl a opatrně jsem se rozhlédla. Nic mi nehrozilo. Dveře do koupelny byly sice pootevřené, ale slečnu Moniku jsem neviděla. Stála asi před umyvadlem, slyšela jsem šumění vody, vytékající z kohoutků. Udělala jsem něco, co se dělat nemá. Otevřela jsem a přečetla si-telegram. A když jsem dočetla, myslila jsem, že mě klame zrak. Čtu ještě jednou. Stálo tam černé na bílém: HRA MA TITUL KLOBOUK PLNY DĚSTE.

„Klobouk plný deště,“ opakovala jsem šeptem. Tak mě to omráčilo, že jsem na okamžik zapomněla, kde jsem.

Teprve až jsem za sebou zaslechla hlas slečny Moniky, pochopila jsem, že jsem u ní v hotelu.

„Jak se opovažuješ! Kdo ti to dovolil číst?“ zvolala hlasem, který se nepodobal hlasu monacké kněžny ani hlasu madame Pompadour.

Nejraději bych se v tom okamžiku propadla do země, nebo se aspoň rozplynula. Slečna Monika mi jediným trhnutím vyškubla telegram z ruky. „Co tady hledáš?“ zvolala ostře. „Přinesla jsem vám růže,“ zašeptala jsem. Slečna Monika popadla rudé růže a – bez ohledu na jejich barvu – mrštila mi je k nohám.

„Seber si tu kytku! Tomu pánovi řekni, ať mě neotravuje a koukej mazat!“ Co jsem měla, chudinka, dělat? Koukala jsem mazat, to hezky rychle, i s rudými růžemi. Nechala jsem tam jedině dopis, aby si slečna Monika osladila svou zlost četbou, že muži po ní schnou touhou.

Kdo bydlí ve zříceninách?

Na terase zatím schli zvědavostí pan Kolínko s Martinem. Když mě uviděli s růžemi v ruce, netvářili se příliš duchaplně.

„Tak co?“ zeptali se naráz.

„Výbuch!“

„Klobouk tam není?“

„Ani pára!“

Pan Kolínko si to vzal k srdci, že si dokonce zapomněl vyčistit brýle. Opakoval dokola: „Smůla! Smůla!“

Ale Martin zčista jasna prohlásil: „Předpokládal jsem, že to tak dopadne.“

„Ty vždycky něco předpokládáš,“ zvolala jsem rozhořčeně.

Pan Kolínko se mě pokoušel uklidnit.

„Nerozčiluj se, Devítko, to se přece dalo předpokládat.“

„Tak proč jste mě posílal nahoru s květinami?“

„To byl tvůj nápad, Devítko.“

„To ano, ale kytice byla od vás… A proto mě vyhodila.“

„My se nedomluvíme,“ řekl pan Kolínko hrobovým hlasem. „Bojím se, že ten klobouk nenávratně zmizel.“

„Jestli budete pořád lomit rukama a čistit si v jednom kuse ty brejle, tak nabeton.“

Lítostivě se na mě podíval. „Co mám tedy dělat?“

„Nejlepší bude, zahrát si na cello,“ zaryla jsem si. Pan Kolínko se vlídně usmál.

„A víš, že máš pravdu? Zajdu si k panu profesorovi a zahrajeme si Schuberta. To mě jistě uklidní. A ty růže zanes mamince,“ dodal. „Uděláš jí tím radost.“

Po těch slovech si nasadil brýle, pohladil si pleš a volným krokem odcházel.

„To se mi nechce líbit,“ řekl náhle Martin.

Vzpomněla jsem si až teď, že stojí vedle mne. Zeptala jsem se tedy:

„Co se ti nelíbí?“

„Ten případ s kloboukem. Klobouk má mít ohromnou cenu a jeho majitel si klidně jde hrát Schuberta. Já bych obrátil všechno vzhůru nohama.“

„A víš ty co,“ dodala jsem, „dejme se do toho!“

„Není to tvůj klobouk.“

To je celý Martin, napřed by všecko obrátil vzhůru nohama a za chvíli se vzdá. Dostala jsem vztek.

„Ty jsi vždycky takový…,“ střelila jsem bez míření.

„To znamená jaký?“

„Makový… Ani se nezeptáš, co jsem panu Kolínkoví neřekla?“

„Jak se mohu ptát na něco, o čem nevím?“

Měl pravdu. Měla jsem na ornitologa vysoké nároky. Řekla jsem mu o záhadném telegramu.

„Bomba!“ zvolal. „A proč jsi nám to zatajila?“

„Dobrý detektiv nikdy moc nemluví, ale sám se snaží vědět co nejvíc!“

„No dobře, ale odkud je ten telegram?“

„Chceš toho po mně moc. Jedna věc je jistá. Všichni hledají něco, co souvisí s modrými deskami, ale modré desky si klidně leží ve futrálu. Není to legrace?“

„Taky, ale hlavně je to hrozně napínavé,“ povzdechl si Martin. „Jednu věc nechápu. Co má klobouk společného s deskami?“

„Ty jsi rozkošný! Chtěl bys vědět všechno najednou, ale kdybys to věděl, přestalo by to být zajímavé. Nedívej se tak na mě! Klušeme hledat klobouk.“

„Kam?“ zděsil se Martin.

„Do bašty, pane ornitologu.“

„Proč do bašty?“

„Když není u slečny Moniky, měl by být v baště u invalidy. Cítím to v těle.“

„Krása, ale jak se tam dostaneme?“

„Hlavička pracuje,“ řekla jsem vesele. „Kdo obývá staré bašty?“

„Netopýři a sovy,“ řekl Martin.

„Děkuji za přednášku ze zoologie, ale mně jde o věci duchovnější.“

„Duchové!“ zvolal rozjařeně Martin.

„Správně! Přestrojíme se za duchy a začneme strašit.

A tak se nám třeba konečně podaří kápnout na ten klobouk!“

Duch s puky na kalhotách

Já jsem měla dělat ducha krásné princezny, kterou kruťák otec zazdil v ponuré věži za to, že se nechtěla provdat za bohatého prince, neboť milovala chudého rytíře. Ducha ušlechtilého, byť chudého, rytíře měl hrát Martin. Rytíř, než se stal duchem, přijížděl na vraném koni pod okna princezny, vzdychal v měsíčním světle, brnkal na struny harfy a schnul touhou. A princezna jenom plakala a vadla mu před očima nešťastnou láskou. A když ji kruťák otec zaživa zazdil v ponuré věži, rytíř přestal hrát a probodl se mečem. A oba se změnili v duchy a od té doby v jednom kuse jen straší.

Tu romantickou historii jsem si nevymyslila. Přečetla jsem si ji ve sbírce starých pověstí, kterou jsem dostala k svátku od tety.

Mé vyprávění se Martinovi náramně zalíbilo. Jen se zeptal, jak se ušlechtilý rytíř mohl probodnout mečem, když nosil brnění. Poradila jsem mu, aby se zeptal autora pověsti, ten že to bude vědět.

Martin si přinesl z domu babiččin koupací plášť. Já jsem si vypůjčila v Zátiší starou plachtu, na které se maminka povalovala na pláži. Vydali jsme se do Pasecké ulice, do zřícenin památkově chráněných. Tam jsme se v křoví převlékli za duchy té nešťastné dvojice.

Změnili jsme se v superduchy. Já jsem se polekala Martina, Martin se polekal mě. A pak jsme začali mručet a vyrážet zvuky, jaké normálně vyrážejí opravdoví duchové. Já – hohohohu… Martin – huhuhuho… A zase jsme se báli jeden druhého, ale ne dlouho, protože jsme museli vniknout do bašty. „Jak to uděláme?“ zeptal se Martin. „Jednoduše, pronikneme zdmi jako duchové.“

„Nedělej si legraci. My jsme duchové, ale jenom jako.“

„Ano, ale zkusit se to může.“

Bez dlouhého rozmýšlení jsem přikročila k dveřím a chtěla jsem jimi proniknout, ale nepovedlo se mi to. Dostala jsem se dovnitř prostším způsobem. Pod slaměnou rohožkou jsem našla klíč, kterým pan Kolínko obyčejně dveře odmyká.

„A smí se to?“ zašeptal Martin.

„Duchové smějí všecko,“ odpověděla jsem taky šeptem, protože nám ten způsob řeči v dané situaci nejlíp vyhovoval.

Pronikli jsme vraty pomocí klíče a vtom se Martin znovu zeptal:

„A kdo za námi zamkne?“

„Ty,“ odpověděla jsem šeptem jako duch. „Když zamknu, nebudu s tebou uvnitř.“

„To je fakt. Tak nechrne dveře otevřené.“

„Když je necháme otevřené, může někdo přijít.“

„Nevadí, postrašíme ho a dá pokoj. Co je to pro duchy, jako jsme my dva?“

Klíč jsme nechali pod rohožkou a sami jsme vnikli dovnitř. Teprve až jsme zavřeli dveře a okolo nás se rozhostilo šero, začali jsme se doopravdy bát. Napřed jsme museli zjistit, kde bydlí invalida. Ale jak to zjistit? Řekla jsem si: když invalida dělá invalidu, přijíždí a odjíždí do bašty na vozíčku. Nemůže tedy bydlit nahoře. A tak jsme začali hledat dole, totiž v přízemí.

Přízemí, jak už jsem to předtím popsala, byla velká, pochmurná síň. Vpravo byl výklenek, kde začínaly točité schody k panu Kolínkoví. Zleva nebylo nic. Teprve když Martin objevil druhý výklenek, ukázalo se, že tam něco je: úzká chodbička, která vedla čertví kam.

„Zůstaň tady,“ zašeptala jsem tichounce. „Podívám se, co je to za chodbu.“

„Já?“ zakvílel duch chrabrého rytíře.

„Musíš tady zůstat, abys mi dělal zeď a kryl ústup. Schovej se na schodiště, a když někdo přijde, zahoukej třikrát jako sýček. Zkus to!“

Martin třikrát zahoukal, ale ne jako sýček v památkově chráněné věži, nýbrž jako batole, kvílící o pomoc.

„Hlasitě!“ zašeptala jsem.

Napodruhé mu to vyšlo. Byl to nádherný hlas sýčka. „Tak ahoj,“ zašeptala jsem, „a drž se!“

„Čeho?“ zeptal se Martin.

Pohltil mě černý jícen chodby. Napřed tři schůdky dolů, pak rovinka, pak tři schody vzhůru a pak jsem narazila hlavou do něčeho tvrdého. Po chvíli jsem nahmatala zeď. Myslila jsem, že je to slepá chodba, ale vzápětí jsem po levé ruce našmátrala dveře a ve dveřích kliku.

Nevzpomínám si zcela přesně, co se dělo dál, ale zdá se mi, že jsem stiskla kliku, otevřela dveře a zůstala stát na prahu nevelké světničky.

Světnička vypadala docela tak, jako by zrovna v ní byl ukrytý ten tajuplný klobouk. Zkrátka a dobře, velice památkové a záhadně. Staré zdi, pamatující kdoví jak dávné časy, a v těch zdech několik starosvětských kusů nábytku: veliká postel, umývadlo s mramorovou deskou, trymó, nad ním veliké zrcadlo v dřevěném rámu a v zrcadle můj obraz.

Zděsila jsem se. Místo statečné Devítky jsem uviděla ducha nešťastné princezny. Chtěla jsem vykřiknout, utéci, ale vzpomněla jsem si na klobouk. Rozhlížela jsem se kolem sebe, jestli tu není.

Když pan Kolínko tvrdil, že mu ho vyfoukli z bytu, musí tu někde být. Ale jak už to bývá, když někde něco má být, tak to tam určitě není. Dívala jsem se všude, i pod postel, ale po klobouku ani stopy.

Zato jsem objevila knihy. Ležely na stole a přímo volaly, abych se do nich podívala.

Tituly mluvily samy za sebe. Plastické hmoty a jejich využití. Cyklické uhlovodany. Spirální uhlovodany. Metadihydroxydbenzen a jeho deriváty. Slovem, jazyk si člověk může zlámat a oko vymknout, než takový titul přelouská. Jedna věc byla jistá. Invalida studoval a četl to, o čem psal bradatý pan profesor. Když jsem jednu z těch knih otevřela, vypadl z ní bílý lísteček s chemickými značkami. S všelijakými těmi C6H4 (COH) C6H2 (OH) 2. Už mi to bylo jasné. Oba měli stejné zájmy. Našla jsem také několik čísel časopisu s křížovkami. Zvláště mě zaujalo jedno číslo s křížovkou již rozluštěnou. Byl v ní červenou tužkou zatržený řádek: marabu. Čili invalida i bez mé pomoci našel ptáka na šest písmen, který začíná na „M“ a končí na „U“ a který se nevysvětlitelným způsobem dostal do Hezounova roztrhaného telegramu.

Byla jsem úplně vedle. Metadihydroxybenzen se mi popletl s marabu a já jsem zapomněla, že jsem duch nešťastné princezny. Teprve když se na chodbě ozvaly kroky, vzpamatovala jsem se. Něco nehrálo! Co dělá Martin, kterého jsem nechala na stráži? Proč nehouká jako sýček? Jistě už zase něco zvoral. Kroky se blížily. Chtěj nechtěj, musela jsem něco podniknout. Podnikla jsem to, že jsem se schovala pod postel. Nebylo to nejvhodnější místo pro ducha princezny, ale co dělat.

Vklouzla jsem tam jako blesk a čekala. A kroky se blížily. Bála jsem se, že jsem ztracena. Vrazí sem invalida, vytáhne mě zpod postele a zeptá se: „Co ty tady děláš?“

Po chvíli se dveře tichounce otevřely… Zavřela jsem oči, abych nebyla svědkem toho, co bude následovat. Ale čas plynul a nenásledovalo nic. A tak jsem otevřela oči. Nechtěla jsem věřit svému zraku. Na kamenné podlaze se objevily elegantní polobotky, nad nimi švihácké, vínově rudé ponožky a ještě výš nohavice s puky ostrými jako břitva. Kdo mohl nosit takové polobotky, takové ponožky a tak nažehlené kalhoty? Samozřejmě Hezoun!

Kde se tu vzal? Co tu hledá?

Hezoun zatím něco kutil v pokoji. Napřed se zastavil u stolku. Podle šustění papíru jsem poznala, že si prohlíží knihy a listuje v nich. Pak rychle přistoupil k trymó. Podle vrzání dřeva jsem usoudila, že otevírá všechny přihrádky odshora až dolů. Nakonec se přiblížil k posteli. Ztuhla jsem. Myslela jsem, že už je amen, protože Hezoun nahlédl pod polštář, pod prošívanou deku, pod plachtu. A teď by se konečně měl podívat pod postel. Byla jsem připravena na nejhorší.

Naštěstí se Hezoun vzdálil. Zřejmě si nechtěl nic začínat s duchy. Ještě chvilku něco dělal v pokoji, těžce si vzdychl a zmizel za dveřmi. A v pokoji zůstalo pouze pusto a ticho, které v těch starých zdech až zvonilo.

Vyplazila jsem se zpod postele, ale sotva jsem se pochvala do zrcadla, zděsila jsem se: byla jsem černá, umorousaná od prachu, zpocená, udýchaná, takže teprve teď jsem byla podobná opravdickému duchovi.

Porada u invalidy

Nechtěla jsem nic riskovat. Bleskově jsem vypadla, a jakmile jsem se octla za dveřmi, zapomněla jsem na svůj strach. Ale v chodbě jsem se znovu vyděsila, zaslechla jsem totiž houkání sýčka. Ale hned jsem pochopila, kdo to může houkat na schodech..

„To jsem já!“ zvolala jsem. „Nevidíš mě?“ z výklenku se nehlučně vysunula bílá příšera.

„Myslil jsem, že někdo jde,“ zašeptal Martin.

„Máš vždycky dlouhé vedení! Cos dělal, když tudy prošel Hezoun?“

„Hezoun? Hezouna jsem neviděl.“

„Samozřejmě, vidíš ho vždycky, když to není třeba.“

„A oč ti kráčí?“

„Byl by mě přistihl u invalidy a ty se ptáš, oč mi kráčí!“

„Neviděl jsem ho, čestné slovo.“

„Jistě ti sedl na nos sýček.“

„To ne, ale ve vikýři jsem našel kavčí hnízdo s mláďaty.“

Ruce mi klesly.

„Já z tebe zešílím. Kavčí hnízdo!“

Byli bychom se pohádali, ale nebyl na to čas. Museli jsme upláchnout z bašty, než zase někdo přijde. Zamkli jsme tedy dveře, klíč dali pod rohožku a hups do křoví.

Martin se zeptal:

„Našlas klobouk?“

„Ne, zato knihy, samá chemka.“

„Neblbni! Fakt?“

„Fakt. Třeba ten invalida něco pytlíkuje s kyslíkem, uhlíkem a vodíkem.“

„Asi bude taky chemik.“

„To se musí ověřit,“ řekla jsem.

„A co klobouk?“

„Klobouk musí být v zahradnickém domku nebo v mercedesu.“

„To není logické. V době, kdy byl ukraden klobouk, hrál Hezoun s tvojí maminkou bridž.“

„Nic tady není logické,“ odpověděla jsem. „Ale co dnes není logické, může se zítra ukázat jako naprosto logické.“

Měla jsem pravdu. To, co jsme v následujícím okamžiku viděli, jen potvrdilo má slova. Na pěšince, vedoucí k baště, se objevila velmi malebná skupinka lidí. Vpředu, na vozíku, jel invalida, a za ním šel Hezoun se slečnou Monikou. K čertu, co se stalo? V této sestavě ještě nikdy nevystupovali.

Týž Hezoun, který ještě před několika minutami prohledával invalidovy knihy a díval se pod jeho polštář, se teď na něj usmívá jako na nejlepšího kámoše.

A slečna Monika, která před Hezounem dělala, že invalidu vůbec nezná? Najednou mu zakrývá nohy dekou, jako by byl opravdu ochrnutý. A všichni si to šinou v nejdružnější svornosti a vyměňují cestou přátelské úsměvy. Katastrofa! Kde je logika?

„Už se sčuchli,“ zašeptal Martin. „A teďka společně kují pikle.“

„Na oko kují pikle,“ řekla jsem. „Ale jeden chce druhého prostě ošulit. Ale kdo koho?“

„Možná Hezoun je, možná oni Hezouna.“

„Báječný postřeh,“ zasmála jsem se. Tak mi napadlo, že nejspíš napálí jeden druhého.

Malebná trojice zatím zmizela za těžkými dveřmi památkové bašty a my umírali zvědavostí, o čem se budou bavit. Když jsem byla u invalidy, všimla jsem si naštěstí, že jedno z oken jeho světničky vede na zříceniny zámku. Obešli jsme tedy baštu, zkoumali terén. Znamenitě se hodil k odposlouchávání. Mezi baštou a stěnou zámku byl pohodlný vikýř, obrostlý keři černého bezu. Okno vedlo přímo na vikýř.

„Já půjdu první,“ zašeptala jsem Martinovi.

Martin mi dal kavalírsky přednost. Zůstal v houštině jako zadní stráž. Za chvilku už jsem byla ve vikýři. Snad dva metry před sebou jsem uviděla malé okénko a za okénkem vnitřek pokoje. Invalida chodil po pokoji, živě rozmachoval rukama a tlumeným hlasem něco říkal. Slečna Monika seděla pohodlně v křesle a prohlížela si nehty. A Hezoun… Co asi dělá Hezoun? Cumlá vyhaslou dýmku a tváří se chytře, normálka! A to všechno se odehrává v šeru historických zdí!

Vtom se invalida zastaví uprostřed pokoje, zvedne ruce teatrálním gestem a řekne:

„Já už to nevydržím!“

Slečna Monika zvedla oči ke stropu:

„Rozmysli si to, Valdemare.“

Hezoun jen významně přikývl hlavou. Invalida začal chodit po pokoji jako raněné zvíře. Slečna Monika si znovu prohlížela lakované nehty, Hezoun vstal, vyňal z úst dýmku a řekl s půvabem: „Nebudu déle rušit. Slečna Monika má pravdu. Věc se musí dobře promyslit. Tak na shledanou.“ Uklonil se a na prahu dodal: „Čekám na vás po večeři v baru,“ a po těch slovech zmizel za dveřmi.

Sotva jeho kroky utichly, přiskočil invalida k slečně Monice a pevně jí stiskl paži.

„To je tvá vina,“ řekl. „Já bych mu nevěřil.“

Slečna Monika pokrčila rameny.

„Neměla jsem jiné východisko. Bylo moudřejší přijmout jeho návrh, nežli riskovat.“

„Má nás teď v ruce.“

„My jeho taky.“

„A naletělas na ty jeho kytky! Ani nevíš, kdo to je.“

„On taky neví, kdo jsem.“

„Tak proč mě do toho taháš?“ Slečna Monika se trpce zasmála.

„Nebuď směšný. On tě demaskoval hned první den, sotva tě uviděl u profesorovy vily. A včera řekl…,“ najedu se odmlčela, protože v křoví se ozval radostný výkřik.

„Devítko, podívej, jaká úža sojka!“ Nemusím říkat, kdo křičel a proč. Jedna věc je jistá, obdivný výkřik přerušil rozhovor v nejzajímavějším místě. Monika přistoupila k oknu, vyklonila se a řekla: „Tak se mi zdá, že tady někdo chodí.“

Invalida pokrčil rameny.

„Vždycky nás musí někdo vyrušit.“

Bála jsem se, že mě v nejbližší chvíli odhalí a zneškodní, ale oni zavřeli okno a nechali mě ve vikýři s rozpálenými tvářemi a s nenasytnou zvědavostí.

Kdo je Hezoun?

„Tu sojku sis mohl nechat na potom,“ řekla jsem Martinovi, sotva jsem slezla z vikýře. Měla jsem vztek. Kdybych mohla, utrhla bych mu uší, ale ornitolog měl na tváři tak nevinný výraz, že se mi chtělo smát.

„Devítko,“ vysvětloval. „Nemáš ponětí, jak u nás byla sojka.“

„A kvůli pitomý sojce obrovský výbuch!“

„Nezlob se! Já si dám příště pozor.“

„Teď můžeš počítat kavky v komíně. Všecko je v trapu.“

„A co říkali?“

„To kdybych věděla…,“ chtěla jsem mu zopakovat, co říkali, ale sama jsem z jejich hovoru nic nechápala. Všecko se mi zdálo hrozně mlhavé a zapletené. Jisté bylo, že se invalida bál Hezouna, a proto mu nedůvěřoval. A že Hezoun, který není padlý na hlavu, ho už dávno odmaskoval, to znamená: věděl, že není ochrnutý.

„Všecko se vysvětlí,“ dokončila jsem. „Jenom tě prosím, příště neřvi, když to začne být nejzajímavější.“

Potom jsme v křoví svlékli svá roucha a už jsme nebyli duchové, ale Devítka a Martin.

„Co podnikneme?“ zeptal se Martin.

„Budeme hledat klobouk.“

„Kde?“

„Tam, kde musí být.“

„A když tam nebude?“

„Sama nevím,“ povzdechla jsem si. „Asi se dám na ornitologii.“

Teď už jsem si byla jistá, že klobouk za půl miliónu je v zahradníkově domku. Rozhodla jsem se, že ještě jednou zkusím štěstí.

„Poslyš, Martine,“ obrátila jsem se na ornitologa. „Ty zůstaň tady a dávej na ně bacha. Já klušu k zahradníkovi pro okurky.“

Martin na mě vyvalil oči.

„Nebojíš se?“

„Čeho?“ zažertovala jsem si. „Každý si může koupit okurky nebo karfiól… co je mu libo.“

„Jen dej na sebe pozor a ne abys provedla nějakou hloupost.“

Mluvil jako dospělý. Třeba nevěděl, že nejhezčí věc v životě je provést občas nějakou blbinku. Neměla jsem pochopitelně v úmyslu dělat hlouposti. Chtěla jsem jenom najít nejdražší klobouk na světě.

Napřed jsem musela zjistit, kde je Hezoun. Neměla jsem chuť potkat ho na okurkách. V tuto hodinu – blížila se šestá – měl by pan inženýr Kardaševič sedět na terase hotelu U tří plachet, obdivovat hru světel a naslouchat šumění praslovanských vln Baltu.

Nezmýlila jsem se. Když jsem došla k hotelu, uviděla jsem na terase lulku a to ostatní, a to ostatní obdivovalo, naslouchalo a popíjelo kávu.

Prima, řekla jsem si, teď můžu klíďo píďo jít nakupovat k zahradníkovi.

Cestou jsem se zastavila v Zátiší, nechala tam plachtu, ubezpečila se, že se rodinka ještě nevrátila od majáku, a vůbec, cítila jsem se báječně, tím spíše, že jsem v poklusu slupla půl skleničky báječného švestkového džemu.

Vzala jsem si ještě košíček na nákup a pětku z úspor, ať se rodinka aspoň jednou v životě pořádně nabaští okurkového salátu za mé peníze. A pak jsem opustila Zátiší a dělala, že vážně jdu pro okurky.

Před brankou zahradnictví pode mnou poklesly nohy a vyrazil na mně ledový pot. Byla bych se vykašlala na okurky, okurkový salát a všechno ostatní, nebýt nějaké starší ženy, která se blížila k brance s košíkem v ruce. Hned mi bylo veseleji. Dokonce jsem se zeptala, co bude nakupovat. Jak se ukázalo, zelené fazolky. Fazolky zbožňuji, a tak jsem, už bez váhání, zazvonila.

A pak to šlo všechno jako v pohádce. Jako by se vynořila ze země, zjevila se stará babička s černým šátkem na hlavě. Otevřela nám branku a řekla, že zahradník je za domkem a kropí záhony.

„Máte okurky?“ zeptala jsem se, abych si dodala odvahy.

„Já nevím, zeptej se zahradníka.“ A starší paní řekla:

„Mají, holčičko, jedna paní odvedle si ráno přinesla pět kilo.“

Když mají okurky, je všecko v pořádku.

Šly jsme s tou paní za dům. Za domem byl velký skleník a velká zelinářská zahrada a v zahradě stál zahradník s hadicí a kropil záhony.

Nechtěla jsem ho zdržovat od práce.

Postavila jsem košík na zem. Chvíli jsem obdivovala báječné karfióly, kapustu, fazolky a pro změnu taky chvíli pana zahradníka, a pak jsem začala obdivovat kůlnu, ve které jsem pootevřenými dveřmi zahlédla ten senza mercedes 220 S. Nemohla jsem vyjít z obdivu tím spíše, že jsem uviděla něco, co mě velice zarazilo. Nad kůlnou se zvedala přístavba, krytá černou dehtovou lepenkou. A v prvním patře měla malé, papírem zakryté okénko. To okénko vypadalo velice podezřele a záhadně. Dělala jsem tedy, že obdivuji mercedes, a jako náměsíčná jsem se blížila ke kůlně. Ohlédla jsem se. Nikdo si mě nevšímal. Starší paní právě šla do zelinářské zahrady, zahradník dál kropil a já jsem mezitím vklouzla do kůlny.

Mercedes byl opravdu super, tmavošedý se stříbřitým leskem. A byl by ještě nádhernější, kdyby měl na zadním sedátku klobouk, ale klobouk nikde, ani v zavazadlovém prostoru, který jsem jen tak mimochodem otevřela. Ale zaujalo mě něco jiného: nízké dveře v boční stěně. Byly zeleně natřené a samy se nabízely, abych se podívala, co je za nimi. Stiskla jsem kliku a opatrně otevřela. Nevrzly. Zřejmě je majitel dobře mazal. Za dveřmi jsem uviděla příkré dřevěné schůdky.

Kam asi vedou? Zapomněla jsem na okurky a okurkový salát a po špičkách jsem vyšplhala vzhůru. Uviděla jsem další nízké dveře, z bíle natřených prken – jenomže mě zároveň opustila odvaha. Srdce mi bušilo až v krku, v hlavě jsem měla pusto. Ale přesto jsem tu kliku stiskla.

V tom okamžiku mi někdo z druhé strany pomohl ty dveře otevřít. A když jsem ho uviděla, myslela jsem, že spadnu ze schodů. Ale nespadla jsem, protože kdosi mě najednou popadl za ruku a vtáhl dovnitř.

Napřed jsem neviděla nic. Zaslechla jsem jenom hlasité zafunění a potom dopálený hlas:

„To už přestává všechno. S tím se musí skoncovat!“

Nevěděla jsem, co přestává všechno a s čím se musí skoncovat, a tak jsem zavřela oči a čekala, co bude následovat. Myslela jsem, že mě přinejmenším rozsápe na kusy. Místo toho jsem zaslechla vlídný hlas: „Neboj se!“

„Já jsem přišla pro okurky!“ zvolala jsem. „Nehřej mi tu neviňátko.“

„A nemyslela jsem, že vás tady potkám. Před chvílí jste přece seděl na terase.“

Hezoun se dal do smíchu, jako by na tom bylo něco směšného, a já jsem otevřela oči. Teprve teď jsem uviděla, kde stojím. Byla jsem v podkrovním pokojíku, vlastně spíš na půdičce. Malý kamrlíček, podobný rakvi, okno zakryté papírem, železná postel, stará skříň, stoleček, židle, umývadlo a to bylo všecko. Podlaha vydrhnutá, na stole čistý ubrus, vázička s květinami. Všechny věci poschovávané, jenom přes židli viselo sako a krásná hedvábná kravata a na stolku, vedle popelníku, krátká lulka. Hle, vzorné doupě elegantního zločince!

Hezoun se ještě chvíli smál nepřirozeným a podezřelým smíchem a pak široce rozpřáhl ruce.

„Čertova holka! Víš ty vůbec, koho stopuješ?“

Nečekal na odpověď, vytáhl z kapsy malou legitimaci a zamával mi jí před očima.

„Jsem důstojník pátracího oddělení. A ty se mi věčně pleteš do cesty a překážíš.“

„Vy?“ zašeptala jsem. „Vy jste vyšetřovatel? A já jsem myslela…“

Po pravdě řečeno jsem si v tomto okamžiku nemyslila nic. Protože po takové bombě člověk ani nemrkne. Zdálo se mi, že jsem na kolotoči. Všecko se mi v hlavě motalo. Nevěděla jsem, kdo je kdo, a kdo není kdo. Anebo se mi všecko zdálo a ještě jsem se docela neprobudila. Ale nebyl to sen, protože mě Hezoun vzal mírně za ruku a zavedl k židli.

„Posaď se,“ řekl, „a ničemu se nediv. Jsem důstojník pátracího oddělení a mám tady mimořádně důležitý úkol. A ty mi překážíš, kde můžeš.“

„Tak to vy hledáte ten klobouk za půl miliónu?“ zašeptala jsem.

„Na nic se neptej a slib mi, že už do té věci nebudeš zasahovat.“

„Nebudu,“ řekla jsem. „Jenom bych ráda věděla, jak je to s tím kloboukem.“

„Ticho,“ zasykl, „mohu ti jenom slíbit, že zítra všecko skončí. A pak tě pozvu na zmrzlinu.“

„Já radši trubičky se šlehačkou.“

„Tak na trubičky se šlehačkou… A řeknu ti, jak to bylo s tím kloboukem.“

„Až zítra…,“ povzdechla jsem si.

„Dřív nemůžu. Musím napřed rozpracovat tu bandu, která chce ukrást neobyčejně významné dokumenty…“

„V modrých deskách?“

Pevně mě chytil za ruku.

„Ano. Víš o nich něco?“

„Jsou na místě cella.“

„Kde?“

„V pouzdru na cello u pana Kolínka.“

„Vidělas je?“

„Samo že viděla. Byla jsem u něho v baště a otevřela jsem to pouzdro.“

„Byl na nich nápis?“

„Ano. Klobouk plný deště. Jako na vašem telegramu.“

Trhl sebou, jako by dostal elektrický výboj… Na okamžik se v jeho očích zle zablýsklo.

„Jak víš, co bylo v telegramu?“ zeptal se ostře.

„Slepila jsem si útržky a přečetla…“

Zoufalým gestem se popadl za hlavu.

„Holka, ty vyvádíš! Pamatuj si, o tom telegramu nikomu ani slůvko!“

„Jasně,“ zašeptala jsem.

„A vůbec. Zapomeň na to, cos viděla, a zítra večer přijď na terasu hotelu a všecko ti povím. Ale pod jednou podmínkou. Nikomu neřekneš ani bé!“ Podával mi ruku. „Slibuješ?“

„Slibuji,“ zašeptala jsem tichounce. Jak bych mohla neslíbit důstojníkovi pátracího oddělení?

STŘEDA

Švédové se vylodili

Ve středu se mělo všechno vysvětlit.

Proč zrovna ve středu? Že by středa byla nejvhodnějším dnem na vysvětlování? Pan Kolínko, nešťastný cellista, si umínil, že mi prozradí tajemství klobouku za půl miliónu až ve středu. Vyšetřovatel, nazývaný Hezoun, vydávající se za inženýra Kardaševiče, slibuje slavnostně, že ve středu večer vypátrá všechno potřebné. A do té doby jsem já musela čekat a třást se netrpělivostí. A nejhorší bylo, že jsem nesměla ani muknout, ani sdělit Martinovi tak senzační odhalení.

Svíjela jsem se zvědavostí a přemýšlela. Postupně jsem si všecko ujasnila a pomalu mi svítalo v hlavě. Napřed telegram:

DIV… HRA… SE. MEHO TM – sedmého tohoto měsíce.

Čili ve středu. A pak rozmluva s pokojskou v třetím patře. Všecko se musí vyblejskat, protože ve střed u přijedou turisté, prý ze Švédska. Byla bych tím největším pitomečkem na světě, kdybych nepochopila, že ty dvě věci spolu souvisí.

Ale jak?

Zbytečně jsem si lámala hlavu. Ať si ji lámou lidé. kteří jsou na to dělaní, a v prvé řadě soudruh vyšetřovatel. Platí mu za to, vyhazují těžké peníze za pokoj v elegantním hotelu, za hedvábné kravaty.

No – právě – tak jedná geniální detektiv. Kam se na něj hrabe Sherlock Holmes! Já jsem mu taky hezky naletěla. Cumlá lulku, imponuje stovkou kravat, posílá koše rudých růží, hraje si na elegánka, ale fakticky rozpracovává nebezpečnou bandu a čeká na vhodnou chvíli, aby ji zneškodnil. Senzace! Prima by se hodil do filmu pro roli šlechetného šerifa, který tahá za nohu bandu Krhavého Jima a se zavřenýma očima trefí ze svého koltu špendlíkovou hlavičku.

Nikdo se mi nemůže divit, že jsem se nemohla dočkat, kdy konečně začne ta středa, protože snídani ani rodinné rozhovory o bridži a o táááákových štikách samozřejmě nepočítám.

Středa fakticky začala až tehdy, když do jídelny vlítla jako bomba paní Fufalská z čísla 17 a přinesla zaručenou zprávu, že se blíží švédský parník.

Všichni vyskočili od stolu, zapomněli na ovesné vločky a rozběhli se k molu. Já jsem taky běžela, jenomže ne služebně, ale docela soukromě. O služební věci ať se stará ten světový vyšetřovatel, alias Hezoun. Počkám do večera. Chtěla jsem jenom vidět, jak vypadají opravdičtí Švédi, protože jsem je znala jenom z četby Sienkiewiczovy Potopy.

Napřed zavyla siréna a pak přirazil k molu parník, který se jmenoval Sven Hedin. Načež začali po můstku sestupovat Švédové a fotografovat. Nedělali nic jiného, jenom se usmívali a fotografovali, jakoby každý z nich měl továrnu na filmy. A dav se tlačil, aby něco viděl.

Byla jsem strašně zklamaná, když jsem uviděla obyčejné lidi, úplně stejné, jako jsou Poláci. Lišili se od nás jenom tím, že se s nimi nedalo domluvit, protože uměli jen švédsky.

Jedině ušlechtilý vyšetřovatel se tam netlačil. Vůbec tam nebyl. Zřejmě se skrýval a čekal na vhodnou příležitost. Nebyla tam ani slečna Monika, invalida na vozíčku,

bradatý profesor, ba ani nešťastný cellista pan Kolínko. Zato tam byl Martin.

„To je dost, že jsem tě našel,“ zvolal, když mě zahlédl v davu. „Proč jsi za mnou večer nepřišla?“ Chudinka, nevěděl, že nesmím ani pípnout.

„Nemohla jsem,“ odpověděla jsem.

„Bylas u zahradníka?“

„Byla.“

„A co?“

„No nic. Zahradník kropil záhony a okurky budou levnější.“

„Co blbneš?“ rozhořčil se ornitolog.

„Čestně, kropil.“

„A klobouk?“

„O klobouk jsem se přestala zajímat.“ Podíval se na mne, jako kdybych byla sojka kadeřavá nebo žluna.

„Nekecej! Něco zatloukáš!“

„Nezatloukám, vážně.“

„Škoda,“ povzdechl si smutně. „Představ si, babička přišla na novou možnost. Našla v jedné detektivce podobnou situaci. Tam nějaký soukromý detektiv, který ze sebe dělá cellistu, sleduje bandu gangsterů. A ti gangsteři chtějí nějakému diplomatovi ukrást tajné dokumenty. Nemyslíš, že náš cellista může být detektiv?“

„Vyloučeno!“ protestovala jsem živě. Proč?“

„Detektiv je někdo jiný,“ podřekla jsem se.

Martin zezelenal zvědavostí.

„Kdo?“

„Dejme tomu, že invalida,“ odpověděla jsem vyhýbavě.

„Vyloučeno!“

„Proč?“

Martin se podle svého zvyku poškrábal na špičce sloupaného nosu.

„Vždyť ty… Ani se neptáš, co jsem dělal já.“

„Jistě jsi pozoroval sojky.“

„Naopak.“

Netušila jsem, co znamenalo „naopak“, ale Martin mi to hned vysvětlil. Chtěl napravit včerejší prohřešek a docela vážně začal pozorovat baštu.

„Říkám ti, demaskoval jsem je,“ zašeptal. „Děly se tam hrozné věci. Dnes ráno jdu do Pasecké ulice, abych se podíval co a jak. Schovám se v křoví a najednou slečna Monika vytlačí ze dveří na vozíku toho invalidu a pan Kolínko…“

„Sčuchl se s nimi,“ zavolala jsem zděšeně. „Ne! Sotva je uviděl, seběhl dolů a udělal jim scénu, že prý se někdo z nich chtěl vloupat do jeho bytu.“

„Kdy?“

„Ráno. Když šel k zahradníkovi pro zeleninu.“

„Načapal je?“

„Ne. Jenom je podezříval a křičel, že půjde na Bezpečnost.“

„A oni?“

„Hráli neviňátka. Divili se, krčili rameny. Ale kdepak, vyloučeno, to jste si to spletl, ale když jinak nedáte, prosím, můžete to hlásit na Bezpečnosti… Povídám ti, divadýlko.“

„A on?“

„Řekl, aby si z něho nedělali šašky, protože moc dobře ví, že invalida není invalida.“ Usmála jsem se výsměšně.

„A ty si myslíš, že pan Kolínko může být detektiv?!“

„Proč ne?“.

„Který detektiv by řekl takovou pitomost? Opravdický detektiv by řekl: ‚Mou upřímnou soustrast. Máte ochrnuté dolní končetiny, a přesto dovedete vystoupit do prvního patra a šťourat se v mém zámku. Detektiv to přece nikdy neřekne na rovinu, ale záhadně.“

„Třeba je chtěl překvapit.“

„Koho?“ zafuněla jsem. „Takové chytráky? Jistě by se mu vysmáli do očí.“

„Jako bys byla při tom! Slečna Monika vyprskla a řekla: ‚Promiňte, ale to je směšné. Strýček byl raněn ve válce a od té doby..A pan Kolínko z toho byl tumpachový. Ale to pořád není všecko. Představ si, koho jsem ještě viděl u bašty?“

„Hezouna.“

„Jak to víš?“

„Ten musí být u všeho.“

„Proč?“

Kdyby mohl Martin vědět proč, nekladl by tak pitomoučké otázky. Hezoun jedná jako Sherlock Holmes. Zdánlivě popíjí kávu na terase, a přitom je vždycky tam, kde má být.

„Jak to skončilo?“ zeptala jsem se.

„Slečna Monika s invalidou odjeli a pan Kolínko se vrátil nahoru a dusil…“

„Koho?“

„Nikoho, kedlubny.“

„Jak víš, že si dusil kedlubny?“

„Poznal jsem to podle vůně a Hezoun se rozplynul ve zříceninách.“

„Samozřejmě jenom naoko,“ dodala jsem, protože jsem ‚dobře věděla, že tam ještě chvíli zůstal a všecko si co nejpřesněji ověřil. Jinak by přece nemohl být důstojníkem pátracího oddělení, kdyby tak nejednal.

„A co děláme teď?“ zeptal se Martin.

„Vítáme Švédy!“

„Já tě nepoznávám, Devítko. Tady se dějí takové věci a ty jsi samá legrace.“

„Mluvím docela vážně.“

‚A co bude s kloboukem? A co s modrými deskami?“

„Buď klidný, všecko se vysvětlí, až přijde čas.“

Martin se přestal drbat na nose.

„A já jsem myslel, že je budeme sledovat.“

„Už mě to otravuje.“

„Mě ne!“ vybuchl dopáleně. „Ty něco zatloukáš, ale já nejsem takový pitomeček, jak si myslíš. Uvidíš, budu je sledovat na vlastní vrub.“

Co jsem mu na to měla říct? Nemohla jsem mu v tom bránit, když tak náhle zapomněl na ornitologii a vzplanul touhou stopovat.

„Hodně úspěchu,“ řekla jsem ironicky. „Jen si dej pozor, aby ses nezklamal.“

„Dobře!“ zvolal. „Přesvědčíme se, kdo z nás je lepší detektiv.“ Vrhl na mne rozzlobený pohled a šel pokračovat v pátrání na vlastní vrub.

Připálené kedlubny

Švédové se chovali načisto jako Švédové. Na tom nebylo nic divného. Nemuseli dělat, že jsou například Číňané, a tak se hnali do hotelu U tří plachet a cestou obdivovali krásu polského pobřeží a žasli, proč je celá Neboř vyběhla vítat.

Před hotelem mě někdo diskrétně chytil za ruku. Kdo jiný mě mohl chytit tak diskrétně než důstojník pátracího oddělení neboli Hezoun? Dnes byl ve sportovním. Světlé, plátěné kalhoty, sandály, moderní froté košile a nepostradatelná lulka v zubech. Jen výraz na jeho tváři byl jiný: soustředěný, bdělý a – jestli se nemýlím– i trochu nervózní. Pochopitelně. Je přece středa a on konečně uzavírá akci.

„Hledal jsem tě doma,“ řekl bez okolků. Netroufala jsem se zeptat, jak ví, kde bydlím. Nehodilo se to. Od toho je vyšetřovatel, aby všecko věděl. Pak se mi podíval hluboko do očí:

„Mám k tobě jednu prosbu.“

„Moc mě těší,“ řekla jsem.

„Mám dnes spoustu práce, chápeš.“

„Chápu.“

Kdo by líp chápal nežli já. Měl přece plné ruce práce a musel si dát moc dobrý pozor, aby mu neuklouzlo nějaké podezřelé individuum, třeba ten invalida, kterého jsem právě zahlédla na terase. Seděl na vozíku, dělal, že pozoruje švédské turisty, ale jistě něco osnoval a chystal. Důstojník mi pošeptal: „Ty jsi dobré děvče a já mám k tobě plnou důvěru. Poslouchej dobře, co ti řeknu. Půjdeš k tomu pánovi, který bydlí v baště.“

„K panu Kolínkoví?“

„Ano,“ sykl podrážděně. „Řekni mu, aby desky okamžitě odnesl do vily pana profesora. Chápeš?“

„Chápu.“

„Řekneš mu, že by ty desky mohly padnout do nepovolaných rukou, kdyby to neudělal.“

„Ano!“ zvolala jsem. „Víte, že už se někdo chtěl vloupat do jeho bytu?“

„Vím,“ řekl rychle. „Kdyby se tě ptal, kdo ho varoval, řekni, že agent, který schválně za tebou přišel. Ale nesmíš mu říct, že jsem to já. Zatím se ještě nemohu prozradit.“

„Samozřejmě,“ přerušila jsem ho. „Napřed musíte všecky demaskovat.“

„Bravo! O to mi právě jde. Ještě dodáš, že pan profesor na něho čeká a že o všem ví.“

„A kdyby ty desky nepřinesl,“ dodala jsem ještě, „ohrozil by tím pana profesora.“

„Správně,“ poplácal mě s úctou po rameni. „Dobře do toho vidíš. Opakuj, co máš říct.“

Zopakovala jsem to bez zakoktání.

„Báječně,“ pochválil mě důstojník. „A teď honem běž, každá minuta je drahá.“

Nemusel mi to dvakrát opakovat. Odstartovala jsem sprintem.

Hrozně jsem se bála, jestli pana Kolínka zastihnu doma.

Když jsem se přiblížila k baště, ucítila jsem zápach spáleniny a uviděla jsem kouř, který se valil z okna. Kouřilo se, pan Kolínko by tedy měl být doma.

Bez rozmýšlení jsem vyběhla po schodech a vůbec nevím, jak jsem se octla před cellistovými dveřmi. Dveře byly dokořán, kouř se z nich valil jako z komína a za dveřmi, jako zlý duch v pekle, pobíhal pan Kolínko. Když mě uviděl, zvolal: „Devítko, představ si, připálil jsem kedlubny!“

„Maličkost!“ vykřikla jsem a v tom okamžiku jsem se rozkašlala. Konečně silnější závan větru rozehnal kouřovou clonu. Uviděla jsem pana Valeriána Kolínka se slzami v očích se sklánějícího nad rendlíčkem, na jehož dně dýmaly zbytky zuhelnatělých vitamínů. Přišlo mi ho líto a tak jsem řekla: „Nic si z toho nedělejte.“

„To je smůla,“ zasténal. „Dusil jsem je na másle, na chvilku jsem si odskočil a takové nadělení.“

Teprve teď jsem mu jedním dechem odříkala, co mi uložil Hezoun a skončila jsem výkřikem: „Leťte k panu profesorovi! Může ho potkat neštěstí!“ Pan Kolínko oněměl, a když se mu vrátila řeč, popadl mě za obě ramena a zatřásl mnou „Kdo tě sem poslal?“

„Agent Bezpečnosti.“

„Jak mohl vědět, že desky jsou u mě?“

„Je-li agent, zřejmě to ví. Nebo mu to řekl pan profesor.“

Pan Kolínko se plácl do čela.

„To je jasné! Pan profesor včera telefonoval do Slupska na okresní velitelství,“ odmlčel se a v témže okamžiku zapomněl na připálené kedlubny. Přiskočil k pouzdru a roztřesenýma rukama z něho vytáhl modré desky.

„Devítko,“ povzdechl si, „nemáš ponětí, co jsem dnes zažil.“

„Mám,“ řekla jsem, aby neztrácel zbytečně čas, „pokoušeli se vám vloupat do bytu.“

„Jak to víš?“

„Na nic se mě neptejte a leťte rovnou k profesorovi.“ Pan Kolínko zalomil rukama:

„Myslil jsem, že jsou desky pryč. Co bych řekl profesorovi?! Naštěstí jsem ty lumpy vyplašil.“

„No to je prima, ale pospěšte, každá minuta je drahá.“

„Každá minuta je drahá,“ povzdechl si a najednou se na mě ustaraně podíval. „Devítko, neskočila bys k profesorovi místo mě? Jsem úplně zničený a zlomený.“

„Já?“ zašeptala jsem překvapeně. Napřed jsem nemohla uvěřit, ale když jsem uvěřila, zatleskala jsem. „To je krása. Zanesu panu profesorovi desky a nikoho ani nenapadne, že je nesu zrovna já.“ Pan Kolínko si zamnul ruce.

„Báječný nápad! Desky vložíme do jiných desek a nikdo nebude mít žádné podezření.“

Ožil a jakoby najednou omládl. Vyhledal plastikovou mapu s notami, vytáhl z ní noty a vložil na místo nich profesorovy modré desky.

„Utíkej, malá,“ řekl na rozloučenou. „A nezapomeň, nikde se nezdržuj, nikam nechoď, běž rovnou k panu profesorovi.“

„Jasně,“ zvolala jsem. Popadla jsem mapu, pevně jsem ji sobě přitiskla a už jsem byla pryč.

To nám tak scházelo

Běžela jsem Paseckou ulicí. Zdálo se mi, že mi na ramenou vyrůstají křídla. Já, Devítka, včera vůdce gangu, dnes detektiv amatér, nesu něco tak důležitého, že si to ani netroufám domyslit. Poskakovala jsem štěstím a zároveň jsem si dávala pozor, jestli mě někdo nestopuje.

To by bylo hezké nadělení, kdyby se třeba objevil invalida na vozíčku a zeptal se mě, co nesu. Nemohla bych tvrdit, že okurky od zahradníka. Stejně by mi to nevěřil.

Ani na Pasecké, ani na Polní, ani u mléčné jídelny jsem nikoho nepotkala. Až na dunách, nedaleko kempinkových domků jsem zahlédla černošského studenta.

Prošla jsem okolo kempinkových domků i tábora vysokoškoláků a za přesypy jsem se dostala na pěšinku k profesorově vile. A už jsem byla skoro u cíle.

Vtom přede mnou vyrostla bílá froté košile a dýmka. Uhodla jsem, že bdělý vyšetřovatel, ze strachu o osudy desek, se přišel ihned přesvědčit, zda byly odevzdány panu profesorovi.

„Kde je pan Kolínko?“ zeptal se a hleděl na plastikovou mapu, kterou jsem k sobě pevně tiskla.

„Je úplně zničený a zlomený. Prosil mě, abych ty desky odevzdala já.“

Na ušlechtilé tváři vyšetřovatele se mihl záblesk radosti. „Bravo,“ zvolal, „nebála ses?“

„A čeho bych se měla bát?“

„Bravo!“ opakoval a rozkazujícím gestem natáhl ruku. „Ukaž!“

Na vteřinku jsem zaváhala. Nerada jsem se loučila s deskami. Chtěla jsem je odevzdat profesorovi sama, ale když se chtěl vyšetřovatel přesvědčit…

Ruka se mu zachvěla, když po nich sahal. Zřejmě byl velice vzrušený. Napřed je potěžkal v ruce, pak je otevřel a podíval se dovnitř.

„Dobrá,“ přikývl hlavou. „Profesor není doma. Zrovna se od něho vracím. Vyjel si s plachetkou na moře.“

„Co uděláme?“ zeptala jsem se ustaraně.

„To je v pořádku. Schovám je zatím u sebe a pak je profesorovi zanesu. Bude to jistě lepší, budu-li je mít u sebe já. Profesor je roztržitý, snadno by se mohl někde podřeknout.“

Z ničeho nic desky zavřel, energickým pohybem je vložil pod paži a jen tak mimochodem řekl:

„Děkuji ti. Přijď večer na terasu hotelu. Všechno ti povím.“

Po těch slovech se obrátil a rychlým krokem odcházel. Něčeho mi bylo líto. Zdálo se mi, že mě odbyl úsměvem a že nebylo fér tak rychle odejít s těmi deskami. Mohl mi aspoň nabídnout, že mě doprovodí do Neboře. Ale co dělat, důstojník pátracího oddělení musí nejlíp vědět, jak má jednat. Co na tom, já se neurazím, tím spíše, že mi večer, všecko vysvětlí a pozve mě na dvě trubičky se šlehačkou.

Ale přesto mi bylo nějak divně, jako kdybych něco ztratila, zapomněla, nebo popletla. Pláč na krajíčku, šla jsem loudavě do Neboře. Ani jsem si neuvědomila, kdy jsem minula tábor, kempinkové domky, mléčnou jídelnu a octla jsem se na Plážové ulici. Na rohu ulice Žert jsem se vytrhla ze zamyšlení. Zahlédla jsem totiž Martina. Stál u zahradníkova plotu, jako by na někoho číhal. Skoro se lepil na tyčky plotu a pohled upíral do zahrady.

Když jsem ho zahlédla, zanotovala jsem posměšně: „Ej, přeletěl ptáček přes zelený hájek…“

„Ticho!“ zasykl a dal mi rukou znát, abych se ukryla v křoví.

„Co děláš?“ zeptala jsem se šeptem.

„Nevidíš, že sleduji?“

„Koho?“

„Hezouna.“

„Hezouna?“ divila jsem se. „Byl jsi u profesorovy vily?“

„Ne, v hotelu.“

„Kecáš, před chvilkou jsem ho viděla na dunách.“

„Renonc. Po celou dobu se potuloval okolo hotelu,“ řekl velice vzrušeně.

„Co blbneš? Před chvilkou se mnou mluvil.“ Martin podrážděně odsekl:

„Jak s tebou mohl mluvit, když mluvil se Švédem.“

„Martine, nejsi cvok?“

„Já ne. Ty od rána něco zatloukáš, ale já nejsem pitomeček. Pracuji na vlastní vrub. Nemáš ponětí, co je to za senzace. Ten Švéd asi vůbec nebude Švéd, protože mluví německy. A když přistoupil k Hezounovi, řekl: „Marabu!“

Najednou se mi zatmělo před očima a cítila jsem, že na mě všecko padá.

„Martine,“ zašeptala jsem, „přísahej, že mluvíš pravdu.“

„Čestné slovo!“

„V tom případě existují dva Hezouni a já jsem provedla tu největší hloupost na světě. Panebože, já jsem ale pitomá!“

Martin byl paf.

„Co se stalo?“

„Neptej se,“ zasténala jsem. „Kde je tvůj Hezoun?“

„Zrovna šel k zahradníkovi.“

„Počkej tady na mě,“ zašeptala jsem. „Za chvíli se dovíš o největší senzaci letošní sezóny.“

Nechala jsem Martina stát s otevřenou pusou a broukem v hlavě a sama jsem se rozběhla k brance. Naštěstí byla otevřená, a tak jsem vklouzla do zahrádky. Ukryta keři, připlížila jsem se ke kůlně.

Bylo naprosté ticho, jako kdyby najednou všecko umlklo. Slyšela jsem jenom vlastní dech a šustění trávy pod nohama. Několika skoky jsem dorazila k rohu stavení a pak jsem se kolem stěny přikradla až ke dveřím. Jedno jejich křídlo bylo otevřené. Schovala jsem se za ně a skulinou mezi prkny jsem nahlédla dovnitř…

Jestliže jsem v tomto okamžiku neomdlela, pak jenom proto, že jsem chtěla vidět, co bude dál. Ale to, co jsem viděla, by stačilo za námět na román. Uvnitř stála mercedeska, normálně. V mercedesce ležely zabalené kufry, normálně. Ale vedle mercedesu, úplně jako ve filmu, stáli dva Hezouni. Napřed jsem si myslila, že se mi to zdá, nebo že vidím dvojmo. Jeden v bílé froté košili, druhý v bílé froté košili. Jeden ve světlých plátěných kalhotách a druhý., a Jako kopie, jako dvojník. Ani se mi to nezdálo, ani jsem neviděla dvojmo. Prožívala jsem svou největší katastrofu. Nejhorší bylo, že jsem nevěděla, který je který.

Teprve když jeden z nich vzal ze zavazadlového prostoru plastikovou mapu pana Kolínka a vytáhl z ní modré desky, mohla jsem předpokládat, že je to ten, který mě tak hanebně napálil. Byla bych se na něj vrhla a pořádně ho zmlátila, ale zdravý rozum a ty dveře mi to nedovolily.

Zatím můj Hezoun podal desky Martinovu Hezounovi, a ten je vložil do velké papírové obálky, ovázal motouzem a pak beze slova pokynul tomu druhému Hezounovi a odešel z kůlny.

Nebyl to už elegantní Hezoun, ani ušlechtilý důstojník pátracího oddělení, ba ani záhadné individuum, ale padouch, prohnaný zločinec, praobyčejný podvodník, a možná že jenom jedna polovina podvodníka, protože ta druhá zůstala přece v kůlně. Běžel teď rovnou k brance. Nenadál se, mizera, že existuje někdo, kdo ho bděle sleduje. Ale nemohla jsem věčně stát za dveřmi, skočila jsem do křoví a vyrazila za ním. On zatím prošel brankou a jako by se nechumelilo, odbočil vpravo, k Plážové ulici. Šel velice rychle. Musela jsem utíkat, aby mi nezmizel z očí.

Na rohu Plážové se ke mně přidal Martin. Velice jsem se podivila, docela jsem totiž na něj zapomněla. Martin se věcně zeptal:

„Co je?“

Dala jsem mu znamení, aby byl zticha, a pohybem hlavy jsem ukázala na Hezouna. Pochopil, že ho musíme sledovat. Já jsem šla po jedné straně ulice, Martin po druhé, a před námi si to šinul Hezoun. Mezi kmeny se míhala jeho bílá košile a dýmka.

Na rohu Jantarové se Hezoun zastavil a najednou odbočil do parčíku, který přechází přímo do pláže. Na okamžik zmizel ve stínu, ale hned se vynořil za stromy a přistoupil k lavičce, na níž seděl podsaditý pán v tvídovém saku a v bílém plátěném klobouku.

Martin mě zatahal za rukáv.

„To je ten Švéd, co mluví německy.“

Přirozeně. Kdo jiný mohl čekat na Hezouna? Krásně si to vymyslil!

Hezoun se posadil vedle švédského turisty, požádal ho o oheň. Ten vytáhl pomalým, téměř líným pohybem z postranní kapsy saka krabičku zápalek a podal ji Hezounovi. Hezoun vzal od něho krabičku ještě pomaleji,zahrkal krabičkou, a pak, poprvé v Neboři, se pokoušel zapálit si lulku. Ale o to nešlo, šlo o desky v obálce. Za chvíli cizinec naprosto nenápadným pohybem vzal obálku s Hezounových kolen, vstal, smekl, elegantně se uklonil a vykročil tak klidně, jako kdyby si šel do kavárny na zmrzlinu V tom okamžiku se stalo něco, co nikdo z nás nemohl předvídat. Za živým plotem se vynořil jako duch náš invalida (dej mu pánbůh zdraví), jediným skokem se octl u Hezouna, popadl ho za košili a vykřikl přiškrceným hlasem: „Ty lumpe chceš mě podvést!“

Hezoun byl tak překvapen, že mu ‚dýmka vypadla ze rtů. V prvním okamžiku se zdálo, že se na invalidu vrhne, ale zřejmě to nebylo v jeho stylu. Usmál se pohrdavě, lehce invalidu odstrčil a řekl tiše: „Nedělejte tady výtržnost. Všecko se urovná!“

Nemohla jsem to připustit, aby se cokoliv urovnalo, a tak jsem zašeptala Martinovi:

„Klusej za Švédem, já letím na Bezpečnost.“

Co to breptáš, Devítko?

Pádila jsem jako vichr. Vrazila jsem do úřadovny jako bouře a zastavila se až u stolku, za nímž seděl strážmistr, kterého jsem tak dobře znala ze scény v hotelu. Myslila jsem, že při pohledu na mě uvede do chodu celý aparát vyšetřovacího oddělení, ale on klidně sáhl po sklenici s pivem.

Nevěděla jsem, jak začít. Bez dlouhého rozmýšlení jsem vykřikla:

„Stíhejte zlosyny!“

Přihnul si, polkl a shovívavě pokývl hlavou. „Ty si myslíš, že ti zase naletím?“

„Čestné slovo!“ zvolala jsem zoufale. „Ukradli desky; pana profesora!“ Strážmistr si utřel pěnu se rtů.

„Jenom klid, děvenko! Nezdálo se ti zase něco? Tenkrát jsi mluvila o klobouku, a teď zase o nějakých deskách.“

„Oni ukradli desky,“ zasténala jsem, „a na těch deskách“ byl nápis: ‚Klobouk plný deště‘.“

Strážmistr se na mě podíval, jako bych měla na hlavě čapí hnízdo.

„Uklidni se,“ řekl. „Jaký klobouk? A proč plný deště? Ty si zas něco vymýšlíš.“

„Ne!“ zaječela jsem. „Nejde o klobouk, ale o desky, na kterých byl nápis…“

„Jaké desky?“ rozčiloval se strážmistr.

„Vždyť vám povídám, pana profesora, ty, které byly v pouzdře od violoncella.“

„V jakém pouzdře? Od jakého violoncella?“ potom bouchl pěstí do stolu a řekl ostře: „K sakru, holka, nerozčiluj mě, musím zařídit důležitější věci.“ Načež si nalil další sklenici.

Ruce mi klesly. Tam záhadný cizinec prchá s deskami neznámým směrem a tady strážmistr Bezpečnosti popíjí pivo. Dostala jsem vztek. Začala jsem dupat a řvát:

„Ukradli důležité dokumenty! Celá banda vás tahá za nohu a vy si pijete pivo. Já jsem na vlastní oči viděla dva Hezouny a vy nehnete prstem!“

Strážmistr vstal, přistoupil ke mně a položil mi ruku na čelo.

„Uklidni se, dítě!“

„Pro vás nejsem žádné dítě…“

„Jistě jsi byla v kině Jitřenka na té detektivce.“

„Nebyla jsem v kině! Říkám pravdu, a vy…

V té chvíli se otevřely postranní dveře a ve dveřích se objevil civilista.

„Co se tady děje, strážmistře?“ zeptal se a pohlédl na mne.

Strážmistr se postavil do pozoru.

„Soudruhu kapitáne, to děvče povídá nějaké nesmysly. Už podruhé se nás pokouší uvést v omyl.“

„Nepokouším,“ přerušila jsem jeho povídání. „Na vlastní oči jsem viděla, jak ukradli desky pana profesora!“

Skok a kapitán byl vedle mě. Popadl mě za rameno, podíval se mi přímo do očí:

„Desky profesora Barabáše, toho, který bydlí ve vile za kempinkem?“ zeptal se.

„Ano!“ zvolala jsem. „Viděla jsem na vlastní oči, jak Hezoun je odevzdával švédskému turistovi.“

Kapitán vzrušením až hekl.

„Popiš přesně, cos viděla. Mě sem poslali z okresního velitelství právě v této věci.“

Tak konečně jsem mohla všecko klidně vyprávět. Když jsem skončila, kapitán v civilu mi poděkoval a v mžiku postavil na nohy celý okrsek. Jednoho vyšetřovatele poslal do hotelu, druhého do Plážové ulice a on sám mě vzal za ruku a prohlásil: „Jdeme do zahradníkova domku. Možná že ten druhý dvojník ještě neujel.“

Strážmistr zkoprněl. Vykoktal bez hlavy a bez paty?

„Jemine, kdybych to byl věděl dřív…“

To je celý on! Toho Hezouna přece mohl sbalit už v hotelu. Ale kdo tehdy mohl tušit, že má Hezoun dvojníka?

Nechali jsme strážmistra strážmistrem a šli do zahradníkova domku. Konečně jsem šla s opravdovým důstojníkem pátracího oddělení, který si na nikoho nehrál a byl tím, čím měl být!

Branku nám otevřela čarodějnicovitá babka v černém šátku na hlavě. Byla vyděšená. Prohlásila, že zahradník není doma, zelenina že taky není, jako by ji najednou sežraly housenky. Napřed vůbec nechtěla otevřít, protože nevěděla, s kým mluví. Pak udělala svatouškovský obličej a pustila nás do zahrady.

A v zahradě to bylo úplně stejné jako dřív, jenom ještě tajuplnější. Důstojníkovi samozřejmě mohla být celá ta tajuplnost ukradená. Měl na práci něco jiného. A vlastně nic neměl… Protože když jsme se zastavili před kůlnou, už z dálky jsme mohli zjistit, že druhý Hezoun upláchl, než jsme sem přišli.

Vrata kůlny byla široce otevřená, mercedes z kůlny zmizel a zbylo tam pusto a prázdno.

„Upláchl,“ zašeptala jsem si pro sebe.

„Upláchl,“ odpověděl důstojník jako ozvěna.

Vešli jsme do kůlny a potom po schodech do podkroví. Všude bylo ticho, všechno na svém místě, jako by tady nikdo nikdy nebydlil. Okno zakryté papírem, pod oknem železná postel zastlaná dekou, vedle stará skříň, židle a stolek. Na stolku čistý ubrus, vázička s květinami. A ve vzduchu bzučela nazlátlá muška… A možná že proto to bylo ještě tajuplnější.

Důstojník přistoupil ke skříni a jediným trhnutím ji otevřel. Dveře žalostně zaskřípěly a mně jako by něco stisklo hrdlo… v prázdné skříni, docela v rohu, ležel bezový klobouk z balónového hedvábí. Myslila jsem, že je to vidění nebo fata morgána. Někdo foukne, někdo řekne jedno nemístné slůvko a klobouk se rozplyne ve vzduchu.

Přistoupila jsem po špičkách, sehnula jsem se a opatrně jsem jej zvedla ze dna skříně. Byl tam… skutečný, opravdový, hmatatelný. Držela jsem ho v rukou jako ptáka, který za chvíli ulétne, pak jsem jej opatrně obrátila. Pod světlým koženým páskem vyčuhoval okraj potištěného papíru… noviny. Na mou duši! A ještě k tomu Život Varšavy!

„To je on! To je on! To je určitě ten za půl miliónu!“ Důstojník na mě překvapeně pohlédl. „Co to povídáš? Co se ti stalo?“

„Nic,“ řekla jsem honem, „odpusťte, musím běžet k cellistovi.“

Než mě stačil zadržet, byla jsem dole a v ruce jsem pevně svírala nejdražší klobouk na světě.

Klobouk za půl miliónu

Zastavila jsem se až před baštou. Došel mi dech. Chvíli jsem zůstala stát s kloboukem v ruce. Už už jsem chtěla vstoupit dovnitř, když vtom se z křoví ozvalo tiché zahoukání sýčka.

Vrátila jsem se, abych se přesvědčila, co to houká. Najednou jsem mezi listy uviděla sloupaný Martinův nos. „Co ty tady děláš?“

„Nevidíš? Sleduju,“ odpověděl šeptem. „Měl jsi sledovat zahraničního turistu.“

„To je zbytečné! Toho sebrali v hotelu.“

„Tak koho?“

„Slečnu Moniku. Schovala se v baště.“

„A invalida?“

„Invalidu jsem neviděl.“

„A pan Kolínko?“

„Pan Kolínko je doma.“

„To je prima. Ty dále sleduj a já jdu k našemu panu Kolínkoví. Kdyby zešílel radostí, cválej pro záchranku.“

„Klobouk!“ vybreptal ohromený Martin. Zamávala jsem mu před nosem svou kořistí. „Ano, klobouk, a zrovna ten, který všichni hledáme! Hádej, kde byl?“

Martin ze sebe samozřejmě nemohl dostat ani slůvko. A tak jsem dodala:

„Představ si, že tam, jak jsem říkala!“ nechala jsem překvapeného Martina na stráži a sama jsem odfrčela do bašty.

Na zaklepání zvolal pan Kolínko:

„Neklepat! Nikoho nepustím!“

Jistě vaří zelené fazolky a nechce, aby mu lidé překáželi, řekla jsem si a zvolala:

„To jsem já, Devítka, mám pro vás důležité zprávy.“

Přišoural se ke dveřím, odtáhl zástrčku a ukázal ve skulině svou majestátní pleš. Hned se na schodišti rozjasnilo.

„To jsi ty, maličká? Odevzdala jsi desky? Zastihla jsi pana profesora?“

Udělalo se mi hloupě a nanic. Na desky, jsem dávno zapomněla, a teď by bylo na místě seznámit pana Kolínka s tím, co se stalo za tu dobu, kdy on si vařil fazolky. Ale řekla jsem si, že by nebylo moudré ho příliš rozčilovat. Záležitost s deskami jsem odložila až docela na konec. Ať se, chudinka, napřed raduje z toho klobouku.

„Hotovka,“ řekla jsem. „Ale mám pro vás ještě jedno překvápko.“

„Co se stalo, Devítko, co se stalo?“ opakoval a leštil si brýle. Pak jsem před ním udělala pukrlátko: „Zavřete oči!“

„Co ty se mnou, Devítko, neprovádíš!“ zvolal zmateně. „Zavřete oči a nic neříkejte.“

Zavřel oči. Vypadal jako čínský mandarín z obrázku. Já jsem si stoupla na špičky a schovala jeho krásnou pleš pod klobouk.

Ještě chvilku stál se zavřenýma očima, a když je otevřel, strhl klobouk s hlavy, podíval se na něj z dálky, pozorně, pak jej obrátil a podíval se dovnitř.

„Ano!“ zvolal. „To je konečně můj klobouk. Podívej, Život Varšavy, jak jsem říkal.“

Zahodil složené noviny, odklopil kožený pásek a najednou zbledl.

„Je to můj klobouk,“ opakoval, „ale stejně je to pohroma.“

„Pohroma?“ zeptala jsem se.

„Pohroma,“ zasténal a klesl na židli. Jaktěživ jsem neviděla tak zoufalého člověka. Úplně se sesypal, jako by z něho vyprchal život.

„Ale proč?“ zvolala jsem zděšeně.

Pohlédl na mě nevidoucíma očima a smutně se usmál. „Raději se ani neptej!“

„Slíbil jste mi, že mi ve středu všecko vysvětlíte.“

„Má to nějakou cenu?“

„Má, protože jsem kvůli vám udělala takový fofr, až se třese celá Neboř.“

Pan Kolínko se bolestně usmál.

„Devítko,“ vzdychl, „já jsem ten největší smolař na světě. Měl jsem bohatství a přišel jsem o ně, a to všecko kvůli tomu proklatému klobouku.“

„To mě mrzí,“ řekla jsem. „Chtěla jsem vám pomoct. Vydupala jsem ten klobouk ze země a vy mi ani neřeknete…“

„Když já se stydím sám před sebou.“

„A jak to, že je všecko ztraceno?“ zvolala jsem. „Protože tam není lístek, který jsem schoval pod koženou vložku.“

„Jaký lístek?“

„Řeknu ti to, když jsem ti to slíbil,“ pokyvoval smutně hlavou. „Jenom se mi, prosím tě, neposmívej. Byl to lístek sportky, uhodnul jsem šest čísel. Kdybych ten lístek měl, dostal bych téměř půl miliónu.“

„Půl miliónu!“ zašeptala jsem. Najednou se všecko se mnou zatočilo. „Půl miliónu,“ opakovala jsem, „a vy schováte tiket do klobouku!“

„Nezlob se, to byl můj zvyk, tikety sportky jsem vždycky schovával za kožený pásek klobouku. Žena se zlobila, že zbytečně vydávám peníze.“

„To je nadělení! A jak víte, že jste uhodl šest čísel?“

„Vím, Devítko, vždycky si zapisuju čísla do notesu. Když mi nevěříš, prosím, přesvědč se.“ Sáhl do kapsy a vytáhl starý zničený notes. „Podívej! Tady máš zapsaná čísla, která jsem vsadil, a tady máš výstřižek z novin. Všechno sedí do puntíku. Šest čísel – půl miliónu. Víš vůbec, co to znamená pro chudého cellistu?“

„Tak trochu,“ zašeptala jsem.

„Ale co, kašlu na půl miliónu. Peníze – nejsou všecko,“ bouchl rukou do stolu, až zařinčely kastrůlky a notes mu vypadl z ruky. Padl až k mým nohám. A když dopadl, vyklouzl z něho tiket.

Pan Kolínko se chvíli díval a nevěřil svým očím. Najednou klesl na kolena a zvedl papírek z podlahy.

„Tady je!“ zvolal hlasem podobným řevu tura. „Byl v notesu, a já, trouba, myslil, že je v klobouku.“ Vyskočil a zatančil přede mnou vítězný tanec. „Tady je!“ vykřikoval. „Stokrát jsem ten notes prohlížel a přehlédl jsem ho. Devítko, jsem zachráněn. Dnes je středa, poslední den k přihlášení výher. Kdybych tu výhru neohlásil, všecko by to propadlo. Devítečko, přineslas mi štěstí! A strašně se ti omlouvám. Kdybych byl ten notes pozorněji prohlédl, ušetřili bychom si celý ten propletenec…“

„To ano,“ řekla jsem. „Ale celý ten příběh by nebyl tak zajímavý.“ Chytila jsem ho za ruce a společně jsme odtančili divoký indiánský tanec díkůvzdání dobrým bohům, kteří se v poslední chvíli slitovali nad nešťastným cellistou.

PO NĚKOLIKA DNECH

Hostina u pana Kolínka

Po několik příštích dnů se vlastně nic nedělo. Dále pokračovalo vyšetřování „případu modrých desek profesora Barabáše“. Kapitán pátracího oddělení vyslýchal každého zvlášť co? kdy? kde? proč? Vycinkala jsem všecko jako při zpovědi. Taky Martin to vycinkal, a tím to zhaslo. Věděli isme tedy zrovna tolik jako před zahájením výslechu.

Počasí se zatím ustálilo. Tlaková níže nad Skandinávií se odstěhovala daleko na východ, televize předpovídala samou tlakovou výši a my jsme umírali zvědavostí. V pondělí jsem potkala v Jantaru pana Kolínka a cellista nás pozval na hostinu na rozloučenou. Myslila jsem, že se pan Kolínko změní k nepoznání, že člověk, který vyhrál půl miliónu vypadá docela jinak. Ale zatím byl docela stejný jako před tím, dokonce snad trochu víc ustaraný.

„Přijďte ke mně odpoledne,“ řekl a čistil si brýle. „Uděláme malou hostinu na počest pana profesora.“

„A na počest vašeho půlmiliónu,“ podotkla jsem.

Mávl rukou.

„O tom škoda mluvit. Sám nevím, co budu dělat s tolika penězi.“

„S tím se netrapte,“ utěšovala jsem ho. „Vaše paní už si bude vědět rady.“

„Tak, tak,“ pokyvoval hlavou. „Bude vědět, a co se nazlobila, když jsem vyplňoval tikety.“

„A jak pokračuje vyšetřování?“ zeptala jsem se.

„Zrovna jdu k poslednímu výslechu. Doufám, že vám odpoledne budu moct všechno vysvětlit.“

Nemohli jsme se určené hodiny dočkat. Když jsme se konečně dočkali, běželi jsme do Pasecké ulice.

Zvláštní věc – zeď, zříceniny, bašta, nebyly už tak tajuplné jako před týdnem. Něco se změnilo, něco nenávratně zmizelo. Snad tam chyběl invalida na vozíčku, snad slečna Monika, herečka, která nikdy nebyla herečkou, a elegantní Hezoun s vyhaslou lulkou. Zdálo se mi, že po jejich zmizení z historických zdí odstěhovali se i všichni duchové, a že zůstaly pouhé holé stěny.

A pan Kolínko zůstal dobrodušným panem Kolínkem, přestože vyhrál půl miliónu. Když jsme totiž zaklepali na jeho dveře, otevřel a zvolal radostí:

„To je dobře, že jste přišli! Boby už budou měkké,“ a potom se obrátil na mě:

„Konečně tě budu moci pozvat na boby, které jsme tenkrát nestačili sníst.“

Martin mě šťouchl loktem.

„Hezká hostina,“ zašeptal zklamaně. Ale Martin se jako obyčejně mýlil. Vzápětí jsme uviděli báječně prostřený stůl. Bylo tam všecko, po čem duše touží. Čokoládový dort, rybízový rosol, báječné trubičky se šlehačkou, čokoládové bonbóny od firmy Wedel, jahody se šlehačkou, a na vařiči bublalo voňavé kakao. Opravdická hostina.

Přesto se přiznám, že největší radost jsem měla z bobů; věděla jsem totiž, že je pan Kolínko uvařil zvlášť pro mě.

Byla to dost zvláštní situace. Pan Kolínko vařil boby, na stole čekaly všelijaké lahůdky a my jsme se svíjeli zvědavostí, jak skončilo vyšetřování. Nikdo neměl kuráž se na to zeptat. Déle už jsem to nemohla vydržet.

„Co se vyšetřilo?“

Pan Kolínko zvedl pokličku a nahlédl do rendlíku:

„Zdá se mi, že už jsou měkké…“

„To je prima, ale kdo to byl řekněme ten Švéd, který mluvil německy?“

Pan Kolínko zamíchal boby vařečkou.

„Hned budou hotové.“

„To je úžasné, mám hrozně ráda boby, ale umírám zvědavostí, chytili toho Hezouna?“

Cellista sáhl do solničky.

„Musí se ještě trochu přisolit.“

Na tomto místě ruply Martinovi nervy:

„K čertu s boby! My čekáme na výsledek vyšetřování!“

Pan Kolínko se podíval na Martina.

„A vás to zajímá?“

„Že se ptáte!“ zvolali jsme oba jako na povel! „Už se nemůžeme dočkat!“

Náš milionář, vlastně půlmilionář přimhouřil čtverácky oko.

„Ohromně zajímavý případ.“

„Jéje!“ dodala jsem nadšeně.

„Zajímavý a poučný. Ale abych pravdu řekl,“ obrátil se na mě, „Devítko, tys to taky hezky zašmodrchala.“

„Nechtěla jsem nic zašmodrchat, pomáhala jsem vám jenom najít váš klobouk.“

„Řekněme, žes pomáhala,“ najednou se dal do upřímného smíchu:

„A ono je to vlastně dobře, žes to zašmodrchala. Díky tobě já mám půl miliónu a pan profesor své nezaplatitelné desky. Jen si pomyslete, kdyby nebyla Devítka sledovala Hezouna, Hezounovi by se pravděpodobně podařilo ukrást profesorovi ty desky a já bych si do konce života myslil, že tiket sportky zůstal v klobouku.“

„Tak vidíte,“ zasáhla jsem do hovoru ironicky, „a vy mi nechcete povědět, co se zjistilo při vyšetřování.“

Pan Kolínko pokrčil rameny:

„Chci, jenomže nevím, jak začít.“

„Vezměte to od začátku,“ pravil Martin.

Pan Kolínko si očistil brýle:

„Dobrá,“ řekl po chvíli, „začneme od chvíle, kdy Hezoun v Jantaru náhodou vyměnil můj klobouk…“

Pan Kolínko dospěl k závěru

„Víte jistě, že to byla náhoda?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě, čirá náhoda. Jen se musíme zamyslet, který z obou Hezounů ten klobouk vyměnil.“

„Já vůbec myslím,“ řekl Martin, „že musíme určit, který Hezoun byl který.“

„Správně,“ přitakal pan Kolínko. „Podle toho, co jste mi vyprávěli vy i co jsem slyšel na Bezpečnosti, dospěl jsem k závěru, že jeden tu práci řídil, zatímco druhý vykonával rozkazy. Ten, který práci řídil, bydlil u zahradníka nad garáží. A ten, který vykonával rozkazy, se usadil v hotelu, aby měl větší volnost jednání.“

„A byli si tak podobní, že byli téměř k nerozeznání,“ řekla jsem zamyšleně.

Pan Kolínko mávl utěrkou nad našimi hlavami.

„Chcete-li, abych vám vyprávěl, tak mě prosím vás nepřerušujte, nebo to nikdy neuzavřeme!“

„Už ani muk, čestně!“ prohlásila jsem.

„Tak už ani muk, nebo se mi to všecko zase poplete. Tedy… Klobouk vyměnil ten, který bydlil v hotelu. Říkejme mu Hezoun 1. A vyměnil ho docela náhodně. A ty, Devítko, jsi potkala na ulici Žert Hezouna 2. Nic divného, že se Hezoun 2. tenkrát ze všeho vykroutil a že byl velice překvapený. Až po setkání s Hezounem 1. došli k přesvědčení, že musí jednat důsledně a k výměně klobouku se nepřiznávat ani v budoucnosti. Nepředpokládali, že existuje Devítka, která jim dá pořádně zabrat.“

„Správně,“ přerušila jsem ho. „A proto se rozhodli, že odstraní z kavárny klobouk, který tam nechal Hezoun 1.“

„Bravo!“ zvolal pan Kolínko, „správná dedukce. Hezoun 1. zašel do Jantaru a bez obtíží si vzal z věšáku klobouk a pak ho zanesl do hotelu. To byl vlastně ten klobouk, kterým nám chtěl zmást stopu…“

… a který ležel u něho ve skříni a který jsem tam viděla. Měli už tehdy tři klobouky: dva svoje a jeden váš.“

„Ano,“ pokračoval pan Kolínko. „Měli tři klobouky, ale existoval ještě čtvrtý, profesorův, ten nadělal největší zmatek, protože se objevil zcela nečekaně. Když mi o něm profesor vyprávěl, byl jsem si jistý, že je to právě ten můj“

„Promiňte,“ zasáhl Martin, „tušíte vůbec, kdo vám ukradl ten nepravý klobouk?“

Pan Kolínko se dal do smíchu.

„Nejzajímavější je, že ho nikdo neukradl. Po několika dnech se našel v hotelu a uklízečka mi ho vrátila.“

„Chápu,“ zašeptala jsem, „já jsem ale popleta! Teď si vzpomínám, že jsem ho nenechala u vás, ale vzala jsem si ho s sebou.“

„No přirozeně,“ pokračoval pan Kolínko. „Vzalas ho s sebou, ale pak jsi ho zapomněla v klubovně. To nic, Devítko, v takové situaci by ho tam mohl zapomenout každý z nás.“

„Čili případ s klobouky je již vlastně vyřešen,“ řekl Martin. „Měl jste štěstí,“ obrátil se na cellistu.

Už jsme neřekli ani slůvko a pustili jsme se do bobů, které pan Kolínko servíroval na talířcích. Boby byly úžasné, ale moc jsem jich nesnědla, šetřila jsem místem na další dobroty.

Při bobech jsem nesměle nadhodila:

„Případ s klobouky se už vysvětlil, zbývá ještě případ modrých desek…“

A zrovna v tu chvíli se ozval dole zvučný hlas:

„Valeriáne, jsi doma?“ to volal pod oknem ten úžasný bradáč.

Tajemství profesora Barabáše

Než nám rudobradý profesor začal vyprávět o případu modrých desek, slupl tři porce rybízového rosolu. To je pochopitelné. Musel se před vyprávěním posílit.

„Milí přátelé,“ začal vesele, „nikdy není tak špatně, aby nemohlo být ještě hůř. Prožil jsem těžké chvíle, když jsem se dověděl o krádeži desek… No, ale naštěstí všecko dobře dopadlo, a ještě jsme při tom odhalili bandu dobrodruhů.“

„Odhalili jsme je my dva,“ vyklouzlo mi neprozřetelně.

„Ano, ano,“ profesor mi žertem pohrozil, „ale přesto bys zasloužila hezkých pár pohlavků. Kdo odevzdal desky zloději?“

„Já,“ odpověděla jsem, „myslila jsem…“

„Dobře, dobře,“ skočil mi do řeči profesor. „Zapomeňme na to. Hlavní věc, že desky neodpluly do Švédska.“

„Do Švédska,“ povzdechl si Martin.

„Ano, do Švédska,“ pokračoval profesor a cuchal si ryšavou bradu. „Ale vezměme to od A. V modrých deskách byly uloženy výsledky mé dlouholeté práce. Celé roky jsem vracoval na vynálezu syntetické plastické hmoty, která by byla tvrdší než nejtvrdší ocel. Po nekonečných pokusech se mi konečně podařilo vyrobit takovou plastickou hmotu. Tyto práce jsem prováděl pod krycím jménem: ‚Klobouk plný deště‘…“

„A proč zrovna Klobouk plný deště?“ zeptala jsem se.

„Viděl jsem kdysi v divadle hru, která se tak jmenovala. Titul se mi líbil a tak jsem ho užil jako krycího hesla.“

„Chápu,“ zvolala jsem. „Už vím, proč byl klobouk plný deště v telegramu pro Hezouna, a proč tentýž klobouk byl i v telegramu pro slečnu Plošanskou.“

„Okamžik,“ přerušil mě profesor. „To není tak jednoduché. Napřed musíme pochopit, jak se tam objevil ten telegram. Vysvětlil mi to kapitán Bezpečnosti, který vedl vyšetřování. V mém ústavu, kde jsem prováděl výzkum, pracoval jako laborant nějaký Gabryšák. Ten Gabryšák se spojil s dvojicí prohnaných dobrodruhů, dvojčat…“

„S Hezouny,“ zašeptal Martin.

„Vy jste jim říkali Hezouni, ale oni vystupovali pod společným zfalšovaným jménem a příjmením Václav Kardaševič. Měli stejné občanské průkazy, byli si tak podobní a jednali tak mazaně, že je Bezpečnost do dnešního dne nedokázala odhalit.“

„Až my dva jsme je demaskovali,“ vytahoval se Martin.

„Měli jsme štěstí,“ usmíval se profesor. „A pomohl vám nešťastný klobouk pana Valeriána Kolínka. Ale vraťme se k případu desek. Tak ten Gabryšák se spojil s Kardaševiči a řekl jim o mém vynálezu. A oni se zase smluvili s jakýmsi německým dobrodruhem, usazeným ve Švédsku, a společně s ním naplánovali krádež mých desek, jejich odvezení do ciziny a prodej zahraničnímu průmyslu.“

„Lotři,“ ulevil si Martin.

„Ano,“ pokračoval profesor. „Centrálu měli ve Varšavě. Proto Švéd oznámil Gabryšákovi, kdy přijede ta výprava a Gabryšák to telegrafoval Kardaševičům. Úplný text telegramu zněl:

Divadlo hraje sedmého t. m. Klobouk plný deště. Marabu.“

„Už je mi to jasné,“ zvolala jsem. „Znamenalo to, že sedmého měl přijet s výpravou z ciziny ten dobrodruh pro desky. A co mělo znamenat slovo ‚marabu‘?“

„To bylo smluvené heslo. Všechny telegramy tak podpisovali.“

„Dobrá,“ uvažovala jsem nahlas. „Ale proč invalida hledal v křížovce ptáčka na šest písmen, který začíná na ‚M‘ a končí na ‚U‘, čili Marabu?“

Profesor si dál čechral bradu.

„Milá Devítko, chceš toho po mně moc. Nejsem vševědoucí. Sám kapitán Bezpečnosti si nad tím lámal hlavu a nepřišel té záhadě na kloub. Jen se dohaduje, že řešení křížovek bylo pravděpodobně invalidovým koníčkem a na jednom řádku čistě náhodou našel slovo marabu. Ale čert ví. Ať tak nebo tak, invalida a jeho společnice, Monika Plošanská, nepřijeli do Neboře jen tak, náhodou. Byl to sehraný párek dobrodruhů a podvodníků.“

„A ke všemu ještě spolupracovali s těmi Kardaševiči,“ vmísil se do řeči Martin.

„Ne,“ řekl profesor. „Jednali na vlastní vrub.“

„Tak proč ten první Kardaševič posílal květy slečně Monice?“

„Proč? Proč?“ rozohňoval se profesor. „Hned vám to vysvětlím. Ten dvojník, kterého jste nazvali Hezoun 1., si hrál na světáka a motal se po hotelu a upoutával na sebe pozornost. Když posílal květiny Monice, netušil, že má něco společného s invalidou, a ve snu ho nenapadlo, že oba, společně s invalidou, hledají moje desky.“

„A co když se smluvili s tím Gabryšákem a chtěli vzít na hůl ty Kardaševiče?“

„Ne, Devítko, pracovali sami pro sebe. Při vyšetřování vyšlo najevo, že ten invalida, který se jmenuje Stopčík, je inženýr chemie…“

„Jasně,“ zvolala jsem. „Měl doma hromadu knížek o chemii.“

Profesor netrpělivě zabručel:

„Děvče, pustíš mě konečně ke slovu? Chceš vědět všecko najednou. Nuže, ten Stopčík se dověděl od jednoho z mých spolupracovníků, že se práce na mém vynálezu chýlí ke konci. Rozhodl se, že mi ukradne modré desky a přivlastní si můj vynález. Ten člověk už má na svědomí řadu podobných případů a odseděl si hezkých pár let ve vězení. Teď pochopil, že má velkou šanci zbohatnout. Jako partnerku si vzal dobrodružku stejně mazanou, jako byl on sám. Přijel za mnou do Neboře, hrál pro tento účel případnou roli nešťastného, ochrnutého člověka a začal mě sledovat…“ Tady už jsem to nemohla vydržet: „Všecko souhlasí,“ prohodila jsem, „ale proč se v tom případě sčuchli s Hezounem?“

„To je prosté,“ řekl profesor. „Za nějakou dobu jim došlo, že ten elegán z čísla 39 má stejné úmysly jako oni.“

„A kdy jim to došlo?“ zeptal se Martin.

„Řekl bych, že tenkrát, kdy jsme přišli s panem Kolínkem do hotelu a ztropili tam ten výstup. Od té doby na oko pracovali společně, ale Kardaševičovi je chtěli přechytračit. Když se jeden z nich dověděl od tebe, milá Devítko, že desky leží v pouzdru na cello u pana Kolínka, pokusil se napřed o vloupání do bytu, a když ho pan Kolínko vyplašil, poslal tebe.“

„A já jsem mu uvěřil,“ zasténal pan Kolínko, a jak už to měl ve zvyku, začal si čistit brýle. Pak vyskočil a odběhl k vařiči. „My si tady vysvětlujeme a málem by se nám připálilo kakao. Navrhuji, abychom zasedli ke stolu.“

Pustili jsme se do kakaa a trubiček se šlehačkou. Byly báječné a měly ještě jednu výhodu. Když je člověk jí, rozjasní se mu v hlavě. Pochopí konečně mnoho věcí, které do té doby pochopit nedovedl.

Tak předně jsem začala rozeznávat Hezouny. Věděla jsem, kde jsem kterého z nich potkala. První byl vždycky elegantní a dobře oblečený, druhý byl trochu drsný a většinou žasl. První posílal květiny Monice, druhý o chvilku později odešel ze zahradníkova domku a divil se. Udělala jsem si v hlavě takový časový žebřík, na kterém jsem si oba dva umístila: Hezoun 1.

Kupuje koš květin pro Moniku

Přichází k profesorově vile s Monikou

Hraje s maminkou bridž

Blíží se k baště s invalidou a s Monikou

Hezoun 2.

Pokouší se vniknout do profesorovy vily

Čeká na mě v houštinách a ptá se na modré desky

Dá se vyplašit a vyskočí oknem

Před tím prohledá byt invalidy

Sedí v podkrovní světničce a když tam přijdu, namluví mi, že je vyšetřovatel

Snaží se vloupat do bytu pana Kolínka

Pozoruje vylodění Švédů a pak mě posílá k panu Kolínkoví

Čeká na mě na dunách a sebere mi desky

Nakonec se setká s Hezounem 1. v kůlně

Jedná se Švédem

Po několika trubičkách se šlehačkou se mi v hlavě úplně rozjasnilo. Ale teď už bylo na čase vysvětlit všechno až do konce. Tak jsem se při dortu zeptala profesora Barabáše:

„Pane profesore, ale nebyl jste náhodou trochu neopatrný?“

„Já?“ podivil se „A jak jsem mohl vědět, že mi nějací lumpové chtějí ukrást vynález?“

„Já jsem vás přece varovala.“

„Má milá,“ přerušil mě profesor, „uznáš, že ses chovala velice podivně. Napřed jsi seděla na stromě a pak jsi povídala neuvěřitelné nesmysly.“

„Snažila jsem se to nějak naznačit…“

„Ano, ano,“ přimhouřil spiklenecky oko, „podezřívala jsi mě z krádeže klobouku a teď se divíš, že jsem tě nebral vážně… Ale ne tak docela. Jestli si vzpomínáš, hned po tvé výstraze jsem požádal pana Valeriána, aby mé desky schoval u sebe.“

„Ve futrálu na cello,“ komentoval Martin.

„Ano,“ potvrdil to profesor. „Ale pak, když jsem toho lotra přistihl při činu…“

„Vy jste ho, pane profesore, nepřistihl,“ poznamenala jsem, „kdybyste ho byl přistihl, nebyl byste se dal později v hotelu tak doběhnout.“

„Měl alibi,“ řekl pan Kolínko. „Tehdy nikdo z nás nevěděl, že Kardaševičové jsou dva.“

Profesor se dal do smíchu:

„To byla opravdu komická historie. Byl jsem úplně perplex. Když jsem viděl z mého okna vyskakovat člověka, myslel jsem, že mám halucinace nebo že se mi to zdálo. Ale pak se mi. celá ta věc zdála podezřelá, a proto jsem to hlásil na okresní velitelství Bezpečnosti.“

„A proto,“ dodal pan Kolínko, „jsem uvěřil Devítce, když přišla a prohlásila, že mám ty desky odnést…“

„To je jasné,“ ozval se Martin. „Rád bych věděl, co se dál stalo s těmi dobrodruhy.“

„Sedí,“ vykřikl profesor. „Všechny je pochytali hned první den. Ti mizerové totiž nečekali, že jim dva malí detektivové zkříží plány. Jako prvního zatkli toho turistu ze Švédska s mými deskami. Dopadli ho v hotelu a desky našli v dvojitém dně jeho kufru. Téměř současně zatkli invalidu – v tom parčíku, na stejném místě, kde ho opustila Devítka.“

„A Hezouna?“ zeptala jsem se.

„S tím to bylo těžší. Ten první, který bydlel v hotelu, si už ráno sbalil svých pět švestek a zanesl svá zavazadla do zahradnictví. Uvědomovali si, že jim začíná hořet půda pod nohama, a tak riskovali. Doufali, že odevzdají mé desky Švédovi tak, aby se o tom nikdo nepovolaný nedověděl, a oni sami že okamžitě po anglicku zmizí autem. Jenomže mezitím už byl vyhlášen na silnicích poplach a hlídka Bezpečnosti je zadržela kousek za Slupskem.“

„Takže už nebudou moct dělat ze dvou Kardaševičů jednoho Hezouna a cumlat nezapálenou lulku,“ dokončila jsem.