Stanislav Šusta

Konec žabích mužů

PROLOG

„My jsme o něm, teda o tom Kalistovi, věděli už dávno,“ povídal děda Ráček, posunul si placatou čepici do čela a Vaškovi jen hořely napětím uši. Tyhle Ráčkovy historky byly mnohdy zajímavější než příběhy inspektora Moulina v televizi. Seděli v jeho strážní budce, venku se smrákalo, ale nebylo zas tak moc pozdě, byl začátek května a kluk poslouchal jako ten nejvzornější žák ve škole.

„Věděli jsme, že se potuluje kolem vody a že něco připravuje. Že má spojení na Západ, to bylo jasné, ale tehdy podplukovník Lízner rozhodl, abysme ho nechali, že spadne do nějakého maléru sám. A taky se to tak stalo. Šel jsem tehdy za ním sám. Bylo to, vzpomínám si, v neděli večer. Končil březen a zima se roztahovala, jako kdyby se teprve blížily vánoce, musel jsem si vzít vaťák, protože nebylo jistý, jak dlouho ho budu sledovat. Kalista se vyplížil ze své boudy na konci vesnice a vlekl k vodě nějaký pytel nebo tlumok, prostě něco dost velikýho. Tak já za ním. U vrbiček se zastavil. Otočil jsem se, jestli za námi někdo nejde, ale kdepak. V takovou hodinu a v takový čas ve vesnici nikde není ani živá duše. Tady lidé chodí spát se slepicemi. On s tím počítal. Choval se na tom břehu úplně nenuceně. Nejdřív položil své objemné zavazadlo ke stromu a pak se začal svlíkat. Mně drkotaly zuby, když jsem se tak na něj jenom díval. Teploměr nemohl ukazovat víc než pět stupňů nad nulou a on se vysvlíkl do trenýrek, pak si na sebe natáhl nějaké tenké tepláky, a potom černý rolák a na to soukal něco, no něco jako gumovou kombinézu. To všechno lovil z toho svého zavazadla. No a pak vytáhl ploutve, potápěčské brýle, kuklu a nějaký docela malý dýchací přístroj. Nakonec z toho vaku vyndal něco, co vypadalo v zapadajícím slunci úplně jako košík na houby, ale taky potažený nějakým gumovým materiálem, přivázal si to dozadu na záda a vlezl do vody, No, mně to jedno nebylo, protože se mi nezamlouvalo, že takový darebák bere roha, ale instrukce jsem měl jasné. Pustit ho, jenom sledovat, co si bere s sebou a kde co kam schová. On, pravda, nic neschovával. Ten vak nechal na břehu – a byl pryč.

A jak vstoupil do vody a řeka se za ním začeřila, jako když pustíš po vodě lodičku nebo kus kmenu, zaslechl jsem protiproudu loď, remorkér, takovou tu tažnou příšeru se silným motorem a velkým lodním šroubem, která tahá náklady a co s ní jezdí starej Jandák.

Po chlapíkovi ve vodě zbyly jen bublinky. Ten mrňavý dýchací přístroj musel pracovat naplno, protože za ním zůstávala na hladině široká bublinková čára. Byl jsem zvědavej, kam až doplave, vlastně, kam až ho naši pohraničníci doplavat nechají, protože jsem věděl, že břeh je dokonale obsazený. Pod námi – asi padesát metrů – se ve vrbách schovával kapitán Paroubek v motorovém člunu a zesílené hlídky stály snad každých sto metrů.

Jenže to vzalo docela jiný obrat. Remorkér s naší vlaječkou na zádi si to šinul proudem a já viděl starého Jandáka, jak v pruhovaném tričku stojí za kormidelním kolem, v puse okousanou fajfku, a culí se na celý svět. Neměl tušení, že tady, ve vodě, probíhá důležitá pohraniční akce. Taky mi bylo chvilku divný, že si ten náš žabí muž nezjistil, kdy remorkéry jezdí, ale pak mě napadlo, že třeba právě chtěl, aby se na řece něco dělo, když poplave na druhou stranu. Jenže buď si to nějak špatně vypočítal, nebo plaval moc rychle, a snad voda v ten večer tekla nějak jinak, protože spodní proudy si někdy dělají, co chtějí, a neohlížejí se na to, jak to máte vymyšlené, prostě ta bublinková čára se začala nějak moc rychle blížit ke směru, kterým si to hasil Jandákův remorkér.

Najednou to ve vodě divně zabouřilo, jako když se snažíte vytáhnout pořádnýho sumce, na hladině se objevilo takové červené kolo, hřebeny vlnek podivně ztemněly a já věděl, že se mám rychle svlíkat, protože musím skočit do vody. To už jsem zaslechl, jak kapitán Paroubek startuje motorový člun. Stejně jsem tam doplaval dřív, i když jsem si nechal kalhoty, a navíc i kanady. Podařilo se mi žabího muže chytit za niku a táhnul jsem ho ke břehu. Představ si, že se ještě, i když měl ošklivě posekaný nohy a ztratil spoustu krve, pokusil strhnout ze zad ten zvláštní vodotěsný košík, ve kterým přepravoval špionážní zprávy, a poslat ho po proudu. Ten už jsem nezachytil, ale vytáhli ho naši ze člunu. A to bylo taky moc velký štěstí, protože jak se později ukázalo, igelitová taška uvnitř koše obsahovala podrobné plány výstavby jedné naší elektrárny a několika dalších významných průmyslových závodů včetně informací o zavádění nových technologií.“

„A jak to dopadlo s tím žabím mužem?“ zeptal se Vašek.

„Mizerně. Přišel o nohu, a ještě si dlouho poseděl ve vězení. On to byl pěkný prevít…“

„Ale musel mít odvahu,“ Vašek poposedl v zápalu vyprávění na malé stoličce vedle kamen, že se téměř spálil o rozžhavenou stěnu.

„Kamaráde, mít odvahu je hezká věc. Ale musím vždycky vědět, k čemu tu odvahu mám, jestli nasazuju život za správnou a dobrou věc. A to Kalista nedělal. Ostatně, mnohokrát jsem s tímhle žabím mužem později mluvil, a i o tomhle. A pak vždycky litoval… Myslím, že si to nakonec přece jen všechno uvědomil,“ řekl děda Ráček.

Ve Vaškovi měl děda Ráček pozorného posluchače. Třináctiletého kluka, plného romantických snů, dobrodružství lákalo. A zamýšlet se nad tím, kdy má jakou cenu? Co to má za smysl…

„Prožít nějaké Velké nebezpečí, toho bych já nelitoval.“ I když má Vašek za to, že je skoro dospělý, mluví někdy jako docela malý kluk, pomyslel si děda Ráček a zabručel:

„Dobrodružství, to je sice hezké, ale jak už jsem říkal, riskovat život se má pro dobrou a spravedlivou věc.“ Ale děda Ráček mluvil teď do prázdna, Vašek už ho neposlouchal. Cvrnkl do čepice na pozdrav a vyrazil ze strážní budky do šumavského podvečera.

POKUS, KTERÝ NEVYŠEL

Vašek Bublák řečený Holub seděl na břehu řeky a čekal. Jestli něco na tomhle světě doopravdy nenáviděl, pak to bylo právě čekání. Takhle hloupě ztrácet čas, když všude kolem je tolik možností prožít něco pěkného, překvapujícího, dobrodružného. Vždycky s nepochopením vrtěl hlavou, když šel třeba přes náměstí a viděl ženské, jak trpělivě čekají, až otevřou obchod. Jen aby uvnitř byly první. Tohle Vaškovi bylo jedno. Z domova ho poslali sice nakoupit, ale to přece nespěchá. Nu a teď seděl u břehu, čekal, pravou rukou vybíral v hromádce štěrku kameny placáky a v pravidelných intervalech pleskal po vodě žabky a počítal. Jeho osobní rekord byl dvanáct žabek na jeden hod.

Kdyby nečekal na kamaráda Jirku, určitě by už dávno vstal a vyrazil k hostinci Na Zahálce, kde za chvilku začne divadelní zkouška, kterou nesmějí zmeškat.

Jakpak ne, vždyť tam bude i Jaruška Hrdličková, pomyslel si v duchu, a honem se rozhlédl, jestli tuhle jeho myšlenku nepostřehl nějaký posměváček, protože posměváčci dovedou myšlenky zachytit a přečíst, i když člověk nechce. A to jen proto, aby se mu mohli posmívat.

Ve stvolech čemeřice to zašustilo a Vašek se otráveně zvedl. Nikdo jiný než Jirka to být nemohl. Na koupání to dneska nevypadalo a k téhle tůňce, skryté pod převislými větvemi smrků, které se ke břehu kdovíjak zatoulaly až ze vzdáleného lesa, stejně kromě obou kamarádů nikdo nechodil. Vypadala hluboce – což také byla, a nebezpečně – což být mohla.

„Vaškúúúú!“ Jirka řval jako ztracený chodec v lese. Vašek se nezúčastněně otočil a tvářil se, že počítá stříbřité hřbety vlnek, nesoucí se od smrkových větví až k protějšímu břehu, kde supěl po vysokém náspu vláček.

„Proč se neozveš, já myslel, že už tu nejsi,“ volal Jirka za jeho zády.

„Proč tak křičíš?“ ani teď se Vašek neohlédl.

„No a co? Chytáš snad ryby?“ ptal se kamarád se vzpomínkou, jak je před týdnem proháněli dva rybáři, kterým vyplašili rybky, když si na břehu řeky hráli na vzpouru na lodi Bounty a na celé okolí se hádali, kdo z nich bude kadetem Heywoodem a kdo poručíkem Christianem.

„Nechytám, ale u vody a v lese se řvát nemá,“ poučoval Vašek, který už zapomněl na výjev okolo Bounty, a teprve teď se otočil. Jirka se k němu blížil obtěžkán dvěma velkými podlouhlými plechovými krabicemi, které mu visely podél boků. Jirka dosud moc výšky nepobral, a tak se zdálo, že plechovky na řemínkách, přehozené přes rameno, courá po zemi.

„Já jsem něco zajímavého objevil na půdě, to proto jdu tak pozdě,“ vysvětloval kamarádovi omluvně. Byl celý uštvaný, jak sem rychle utíkal, aby se Vašek nezlobil.

„Tohle?“ Vašek zklamaně ukázal na plechovky.

„No jo, a jsou v tom starý protiplynový masky, ale ještě fungujou. Můžeme si je upravit a dělat žabí muže. Budeme tady jediní žabí muži. Ostatní kluci puknou závistí.“

Jirka se pro tuhle představu celý zapálil, ale Vašek to zprvu nechápal a na krabice hleděl s neskrývanou skepsí.

„Hele, radši mi to napřed ukaž,“ rozhodl velitelsky.

Jeho nedůvěra nevyplývala snad z toho, že by nerad dělal žabího muže. Naopak, plaval výborně, což se vlastně dalo říci i o Jirkovi, vždyť v nedávných školních plaveckých závodech oba bojovali o nejpřednější umístění. Oba kluci se taky dovedli dobře potápět. Vašek si dokonce pořídil o potápění i knížku. Vašek by se tedy docela rád stal žabím mužem, jenže znal Jirku a chtěl si nejdříve tun objev pořádně prohlédnout a prozkoumat ho, a teprve potom by snad mohl projevit zdrženlivé nadšení. A také proto, že tyhle věcičky, které jim mohou umožnit prožívat netušené dobrodružství, neobjevil on sám.

Poněkud zklamaný Jirka sebou praštil do vysoké měkké trávy a zhluboka dýchal. Vašek zatím otevřel pojistný zámek jedné z krabic a sáhl dovnitř. A už vytahoval ven něco gumového, zčásti skleněného. V ruce se mu objevila zelenošedá maska s velikými očnicemi a dlouhou vzduchovou hadicí, na jejímž konci se bimbalo cosi připomínající olejový filtr do auta.

„Tak tomuhle říkáš potápěčský masky?“ zeptal se Vašek s ironickým úsměvem.

„No, a co to teda je?“ znejistěl Jirka.

„Snad si ještě pamatuješ, jak jsme měli ve škole přednášku o civilní obraně?“

„Hm. Ty myslíš, že to je asi jen plynová maska, že jo? Ale ve škole nám ukazovali jiné.“

„No jasně, protože tyhle už jsou dost starý. A s tímhle se chceš potápět?“

„Proč ne? Kdyby se to takhle…,“ vysvětloval Jirka, vzal masku do rukou a opatrně si ji nasadil. Řemínky vzadu na temeni hlavy mu byly volné, a tak je musel nadvakrát přitáhnout. Poté se očnice zevnitř okamžitě zamžily a Jirka začal podivně škubat hlavou a pokoušel se masku strhnout. Dusil se. Zkušenější Vašek popadl filtr na konci vzduchového chobotu a vytrhl gumovou zátku. Jirka se uklidnil, přes filtr začal do masky vnikat vzduch. Snažil se Vaškovi cosi vykládat, ale nebylo mu vůbec rozumět.

„Co to meleš?“

Jirka se konečně osvobodil. „No, že by se z toho potápěčská maska udělat dala. Hele, kdyby se tahle hadice protáhla, alespoň tak na dva tři metry, a filtr se přidělal na plováček, aby nešel potopit, tak bysme se klidně mohli podívat tady na dno tůňky a normálně bysme dole pod vodou dýchali a plováček s filtrem by plaval za námi, kam bysme zrovna šli. A mohli bysme krásně prozkoumat dno.“

„To by nám teda určitě všichni z města záviděli,“ dodal po chvíli, neboť si představil, jak by ho obdivovala Jaruška Hrdličková.

„Myslím, že by se to mohlo zkusit,“ prohlásil Vašek souhlasně.

„Tak já to hned vyzkouším,“ hrnul se do potápěčského pokusu Jirka. Obratně svlékl tričko a kalhoty a ve chvíli tu stál v trenýrkách a tahal z krabice druhou masku.

„Nemáme dost dlouhou hadici,“ upozornil ho Vašek.

„To nevadí, potopím se jen u kraje a ty mi podržíš filtr nad vodou…“

„Myslíš, že to má cenu? Co kdybysme si nejdřív sehnali tu hadici? Táta má něco v kůlně za králíkárnou…“

„Ale ne, pojď to zkusit hned! Bude to bezva!“ Jirka se celý klepal nadšením – ale možná i chladem –, protože na koupání to vskutku ještě moc nebylo.

„No tak dobře. Ty sis to vymyslel,“ souhlasil nakonec zdráhavě Vašek a sundal filtr u druhé masky. Ale sluníčku se zřejmě tenhle plán moc nelíbil, protože se schovalo za bachratý temný mrak a jen několika kosými paprsky jukalo na řeku, připraveno začít okamžitě svítit, až odvážný průzkumník, prokřehlý na kost, opustí chladné hlubiny.

Jirka si nasadil masku na obličej – působilo to dost děsivě, protože jak byl malý, tak se mu nepoměrně zvětšila hlava – a sestupoval k vodě.

Namočil si v ní nejprve chodidlo pravé nohy a i přes gumovou masku Vašek zaslechl, jak zasykl chladem. Jenže průkopníci to na tomto světě neměli nikdy lehké, museli překonávat nejrůznější nástrahy i ústrky osudu, a právě proto měli větší zásluhy o ty nejúžasnější objevy.

Nakonec Jirka hupl do vody rovnýma nohama, až se kolem rozstříkly pršky studené vody a pokropily i záchranáře Vaška, který držel masku za chobot.

Jirka pomalu sestupoval pod vodou po strmém břehu a jeho kamarád se musel zatraceně natahovat, aby mohl držet filtr nad vodou. Nad hladinu už vyčnívala jen maskou znetvořená hlava. Pak se najednou pod vodou něco stalo. Jirka zřejmě šlápl na uvolněný kámen, noha mu uklouzla, on ztratil rovnováhu, a už se svezl hlouběji pod vodu. Vašek v tom okamžiku statečně držel filtr, a tak se stalo, že ho šedivý chobot stáhl do vody i v trenýrkách a tričku. Také vzduchový filtr se s ním samozřejmě v okamžení potopil a Jirka nasál do masky špinavou a studenou vodu.

Říční laguna v tom okamžiku připomínala scénku z filmu Čelisti. Hladina vřela zápasem dvou klukovských těl s vodním živlem. První se dostal na břeh Vašek. Oklepával se jako zmoklý ratlík a poskakoval po jedné noze, aby mu vytekla voda z uší.

Jirka vyrazil nad hladinu jako zátka z láhve. Strhl si masku z obličeje a frkal a prskal a plival vodu a snažil se popadnout dech. Pak vyhodil masku na břeh a vylezl za ní.

„Nejřív to fungovalo,“ snažil se zachránit svůj vynález.

„Jo, ale potom…“

„Když k tomu přiděláme tu dlouhou hadici a plovák, tak to půjde,“ řekl Jirka nejisté. „Masky máme dvě, schválně, kdo si ji udělá dřív a lip…“

Tohle se Vaškovi zamlouvalo. Už se viděl jako vítěz. Pozvou kluky a některá děvčata k řece a předvedou jim, jak to provedli, a on vyhraje a bude slavný. To bude Jaruška Hrdličková zírat…

„Tak dobrá, ale teď musíme na divadelní zkoušku. Masky necháme zatím tady…“

Pak se pořádné vyždímali a obě krabice ukryli v dutině kmene jedné z vrb, kam nedosáhne zvědavý zrak žádného náhodného chodce.

A pak už si to metelili polem k hostinci Na Zahálce a Vašek do kroku znovu a znovu polohlasně opakoval: „Tak tenhle pokus nevyšel…“

TO SI ODNESOU

Tak tenhle plán klukům taky nevyšel. Všechna okna hostince Na Zahálce byla beznadějně zavřená. A to prosím v zahradní čtvrti šumavského městečka Třebestova voněl začátek června a modré nebe nad hostincem, probodávané korunami šesti statných smrků, melírovalo jen pár šedavých proužků nejpřívětivější oblohy. Sice žádné červnové vedro, ale počasí na šortky a tričko, a takové oblečení také pánové Václav Bublák a Jiří Veclík na sobě měli. Tedy pánové… Vašek oslavil třinácté narozeniny v květnu a Jirkovi se k třináctce teprve schylovalo, ale cítili se už téměř dospělí…

„Tak tenhle plán taky nevyšel,“ řekl Vašek nahlas myšlenku, která napadla oba dva, a ještě jednou opatrně bouchl pěstí do oprýskaného rámu okna.

V téhle dvojici hrál Vašek obyčejně prim, a to nejen pro svůj vzrůst. To bylo totiž tak. Před třebestovskou školou seděl už léta letoucí otřískaný kamenný lev s usměvavou tlamou.

Kamenný lev, kterému říkali Franta, sloužil k jedné důležité věci: Odnepaměti se na něm kluci a holky z Třebestova měřili, o kolik povyrostli. Frantův bok rozvlnily čáry vyryté do kamene od skloněné štětinaté brady skoro až k hřívě. Téměř u temene lví hlavy, ve výšce rovných 179 centimetrů od chodníku, se do hřívy zařezávala ryska poslední s napsanými iniciálami V. K, značící, že do této rekordní výše vyrostl před léty osmák Vláďa Kovář, a dosud ho nikdo nepřerostl. Franta to nesl s ledovým klidem a tvářil se, že je rád, když může pomoci té drobotině kolem, pořád se stejně usmíval s podlézavými koutky, jako by chtěl říci: Všechno vám odsouhlasím, jen mě nikdy neodvezte do opravy, odkud bych se už nevrátil jako svého času druhý lev.

Vašek Bublák, nebo prostě Holub, měl největší čáku z Vláďových následovníků dorůst lva Frantu, protože teď, v osmé třídě, mu do známého rekordu chyběly jen dva centimetry. Holub se pyšnil hubeným, ale dobře stavěným tělem sportovce a věděl o tom. Na kráse mu podle jeho vlastního mínění ubíralo jen to, že měl zrzavé vlasy a pihovatý uličnický obličej.

Naproti tomu Jirka neměl ani tu nejmenší naději, že by v nejbližší době mohl lví rekord ohrozit. Kdyby si stoupl na špičky, pošimrala by šešulka jeho blonďatých vlasů stěží Holuba na pihovatém nose. I rostlý byl jinak, spíše do boubelata, a když ho kamarádi chtěli naštvat, říkali mu Buchtík, ale jen když u toho nebyl Holub, protože ten se Jirky vždycky zastal, a s Holubem si nikdo z kluků raději nic nezačínal.

Holub s Buchtíkem představovali v třebestovské škole nerozlučnou dvojici a na jejich konto už učitelský sbor připsal nejednu rošťárnu. A jak to bývá, svezla se přitom i alotria, která kluci neprovedli. Jenže, znáte to, jakou firmu si uděláš, tak tě pak ostatní hodnotí. A to platí nejenom ve škole.

Nu, a tak se stalo, že když se ztratil školníkovi Pimperovi silně obstarožní moped a byl teprve za dva dny nalezen v pomláceném stavu na břehu řeky Kadlavy, nikdo nepochyboval, že tuhle akci mají na svědomí Vašek s Jirkou, a tělocvikář Šíma rázně rozhodl, že kalich nepravosti přetekl, a zakázal oběma klukům účastnit se nacvičování divadelní hry, kterou sám napsal a také režíroval. Hra se jmenovala Vtipné kvítko a soudruh učitel ji podle svého nejlepšího svědomí sestavil z několika knížek Jaroslava Žáka. Pikantní bylo, že role šprtů obsadil za trest žáky zlobivými a raubíře představovali žáci vzorní. To za odměnu. Učitel Šíma usoudil, že tak šprťounské role, aby je mohli hrát podezřelí z odcizení mopedu páně školníkova, ve hře nemá, a protože nechtěl hru znovu přepisovat, prostě ty dva kluky ze zkoušky na představení vyloučil, i když se po třech dnech zjistilo, že moped na břehu Kadlavy odložil cestou z hostince Na Zahálce, odkud jej sice pouze vedl, sám školník Pimper, který na to později, když vystřízlivěl, zcela zapomněl.

Situace tedy vypadala tak, že v zadním sále hostince teď probíhala zkouška divadelníků a Holub s Buchtíkem tam nesměli. Protože však sál byl značně členitý, rozhodli se kluci vlézt dovnitř zezadu oknem a odtud zkoušku přece jen sledovat. Odhodlali se k tomu činu hned ze dvou důvodů. Dobře totiž věděli, že učitel Šíma dnes zkoušku nevede, neboť je s místními požárníky na cvičení. Druhým důvodem – či vlastně prvním – byla Jaruška Hrdličková, pro kluky nejkrásnější třináctiletá dívka na celé Šumavě, a možná nejen tam. A protože naši dva kamarádi měli nejen stejné zájmy, ale i vkus, oba shodně tvrdili, že se jim nelíbí, a jeden před druhým ji haněli.

Jirka se vytáhl na špičky, přilepil nos k oknu a nahlédl dovnitř sálu. A co neviděl! Na pódiu jeviště seděla Jarka a nad ní se skláněl s textem v ruce protivný Mirek Votruba.

„Musíme dovnitř,“ rozhodl Holub, neboť také zahlédl, co se děje na jevišti.

„Ale jak?“ Jirka se zeptal s obvyklou nerozhodností. Předpokládal, že veliký Holub jako vždy už něco vykoumá.

„Oběhneme to,“ rozhodl Vašek a hned taky vyrazil a. bezinkového roští, které pod oknem divadelního sálu vytvořilo hotový prales.

Hostinec Na Zahálce se rozložil na samém kraji vilové čtvrti Třebestova, lemován z jedné strany svažitým břehem řeky Kadlavy a z druhé stany chráněn stěnou šesti mohutných rozličných smrků. K hlavnímu vchodu vedla hlinitá cesta, do níž pneumatiky nákladních vozů s pivem a limonádou vtlačily dvě hluboké koleje. Stěny zadního traktu pak obrůstaly všudypřítomné bezinky. V pozadí čněl na staveništi před místní drůbežárnou k nebi jeřáb.

Kluci si razili cestu roštím, pomaleji pak proběhli kolem smrků a už před nimi leželo náhle volné prostranství. Vašek se zastavil a položil si prsty na rty.

„Bacha, Rýša stojí ve dveřích,“ procedil tiše.

Skutečně, malý vchod do chodby téměř zaplňoval obrovský muž přísného výrazu. V buřtíkovitých prstech svíral doutník a jeho tlapy byly tak ohromné – vlastně celý Rýša vypadal neuvěřitelně mohutně –, že doutník s pramínkem kouře připomínal spíš jehlu s nití v rukou švadlenky. Hostinský se jmenoval Ryšánek, ale odrostlejší část třebestovské mládeže ho znala pod trefnější zkrácenou přezdívkou.

„Já mám nápad,“ špitl Jirka za kamarádovými zády.

„No to jsem zvědavý,“ otočil se na něj Vašek s nedůvěrou v hlase.

„Půjdem se radši koupat, co je nám do divadla, podívej, sluníčko už hřeje… Konečně musíme taky vyzkoušet tu naši potápěčskou masku.“

Vašek se usmál. Viděl Jirkovi až do žaludku.

„Nóó, když myslíš,“ protáhl. „Jenomže já náhodou vím, že se ještě koupat nesmíš,“ což byla pravda.

Oba Jirkovi rodiče pracovali v třebestovském OUNZu, maminka jako dětská lékařka, tatínek jako zubař, a oba byli toho názoru, že by se děti měly koupat až po patnáctém červnu, a tuhle teorii důsledně uplatňovali na svém jediném synovi Jirkovi.

„Já to risknu,“ řekl Jirka hrdinsky a zašmejdil pohledem do dveří hostince, kde dosud odfukovala nepřekonatelná překážka – doutníkový kouř.

„Bojíš se Rýši, to je celé,“ pohrdlivě řekl Vašek. „Ale jak chceš, já se tam dostanu i bez tebe.“

„No dobře, tak já tedy jdu s tebou,“ vzmužil se Jirka.

„Hm, to asi proto, že Rýša už zmizel.“

Opravdu, ve dveřích se teď v pruzích slunce třepotaly jen atůmky poletujícího prachu.

„A co kdybys proběhl chodbou a naproti lokálu zabouchal na dveře skladu. Rýša si bude myslet, že se mu tam někdo dobývá, a poletí za tebou. No a já se protáhnu do sálu a nenápadně otevřu okno vzadu.“

„A já to odnesu,“ odsekl Jirka. „Proč bysme tam nešli normálně?“

Překročili tři ošlapané schůdky a vstoupili na chodbu. Ale najednou se rozletěly dveře lokálu a hostinský Rýša tu stál v plné parádě se zástěrou kolem vypouklého břicha a s doutnákem v masitých ústech.

„Halt, uličníci!“ houkl mocným hlasem.

Kluci se zastavili. Tváří v tvář nazlobenému Rýšovi nelze dělat hrdiny.

„Kam máte namířeno?“ zaburácel hluboký bas znovu.

„Prosím na zkoušku,“ vemlouval se Jirka, zatímco Vašek se alespoň odbojně šklíbil.

„Tak na to zapomeňte. Bublák a Veclík, známá esa. Učitel Šíma mě výslovně upozornil, že právě vy dva na zkoušku nesmíte. Zbytečně byste rušili. Pokud si chcete dát limonádu, račte za mnou do lokálu, vypijte si ji, a pak alou ven,“ prohlásil rezolutně hostinský.

„My teda přijdeme jindy,“ rozhodl se Jirka k ústupu, zatímco Rýša se vítězně pochechtával.

„Kdybys tak spolknul ten doutník,“ říkal si Vašek potichu pro sebe.

Oba kluci zahájili ústup do bezinkového křoví a tam pak padlo definitivní rozhodnutí. Tu zkoušku musí vidět.

Málokdy došlo v jejich dosavadním životě k rozhodnutí tak mylnému a téměř osudnému. Řada událostí, které v nejbližších dnech následovaly, se nemusela stát, kdyby Vašek poslechl svého kamaráda, jenž navrhoval, aby se šli koupat. Nanejvýš mohl Jirka doma schytat pár pohlavků od rodičů-lékařů, a to by byla rajská hudba proti malérům, které právě uváděli oba kluci do chodu. Ale to tehdy nemohli tušit.

Zatímco si hostinský Ryšánek zapaloval v lokále nový doutník a Vašek Bublák se krčil na schůdcích před hospodou a jen jedním očkem nahlížel do šera uvnitř, připraven vystartovat, Jirka se kradl chodbou ke dveřím skladu. Ještě teď se dala situace zvrátit. Mohl třeba přijet náklaďák z pivovaru, snad by to bylo lepší než neočekávaný následný vývoj událostí. Náklaďák nepřijel a došlo k tomu, že Jirka poněkud roztřeseně zabušil na dveře skladu a v následujícím okamžiku vyrazil na dvůr. Ale teď se stalo to, s čím Vaškův plán nepočítal. Dveře skladu se rozletěly a v nich stála hostinská Ryšánková s několika salámy v náručí. Pustila je na zem a s neuvěřitelnou hbitostí popadla Jirku za zápěstí…

„Zloděj, zloděj, chyťte ho,“ křičela na celé kolo, ačkoliv nebylo koho chytat, protože sama držela překvapeného Jirku takovou silou, že k útěku neměl tu nejmenší šanci. Pak se rozletěly naráz další dveře. Z lokálu si to supěl hostinský a z jeho očí sálala zloba. Několik odpoledních pivařů zvědavě vykouklo na chodbu. Ze sálu pak vyběhli herci z osmé A, protože předpokládané divadlo na chodbě slibovalo větší pobavení než scénář tělocvikáře Šímy.

„Já nic neudělal, já nic nevzal,“ křičel vyděšený Jirka.

„Nevzal, protože jsem tě chytila. Šel po salámech, to je jasný,“ rozječela se znovu Ryšánková. Její hromotlucký manžel stačil situaci obhlédnout jediným pohledem. Na podlaze se válelo pár šišek turistického salámu. Svou těžkou rukou popadl Jirku za ucho a zakroutil mu jím.

„Tak ty nejsi jen rošťák, ty jsi k tomu ještě zloděj! No to bude mít maminka s tatínkem doma radost…!“

„Kluci, pomoc, Vašku!“ řval Jirka a s hrůzou zjistil, že jeho potupu sleduje i Jaruška Hrdličková. Stačil si dokonce všimnout, že se jí po tváři rozlévá výraz odporu – jen nevěděl, zda pro údajnou krádež, nebo proto, že křičí strachem. Votruba se pokusil být nad věcí.

„Pojďme zkoušet,“ vyzval osmáky. „S tím my nemáme nic společného.“ Ale nikdo ho neposlouchal.

„S vámi si to také vyřídím,“ křičel hostinský zlostně. „Já vám dám zkoušet divadýlko. Takhle to dopadá! Divadlo, divadlo, a pak se tu krade. Už ať jste venku.“ A pak se obrátil k vyděšenému Jirkovi.

„A kdo je ten druhý? Byl tu přece ještě…“

„Já jsem tady,“ ozvalo se ode dveří. Stál tam Vašek Holub a tvářil se hrdinně. Už překonal strach. Tušil, že teď ho doma nečeká nic dobrého, ale zároveň také zahlédl v Jaruščiných očích výraz obdivu. Hostinskou nečekané objevení Vaška na okamžik zaskočilo, takže malounko uvolnila stisk. Jirka toho využil, vysmekl se jí a zahanbeně pádil ke dveřím. Jeho porážka se zdála dokonalou. To on je ten darebák, co chtěl krást, on způsobil, že se nesmí v hostinci Na Zahálce zkoušet divadlo, on si uškodil v Jaruščiných očích, kdežto Vašek se dobrovolně hlásil k trestu, není zbabělec…

Objemný Rýša se narovnal v zádech a vztáhl svou tlustou ruku ke dveřím. „Ven, všichni ven! Koho tu načapám, toho přerazím. A ty dva zloději si to vypijou, s tím počítejte. Až se to dozví rodiče, tak je to určitě moc potěší…“

Poslední hrozby už dolétaly k uším provinilců i vyhnané divadelní společnosti z hloubky hostince, neboť se všichni dali na rychlý ústup. Zastavili se až na příjezdové cestě a odtud sledovali, jak si rozparáděný hostinský vylévá zlost aspoň na předmětech neživých. Otevřel okno ze šálku a teď zuřivě vyhazoval do bezinkového křoví scénáře. Pak přirazil okenice a před hostincem zase jen ptáci švitořili, vzadu za ním vrčel motor jeřábu pracujícího na staveništi před drůbežárnou a za Kadlavou zahoukal vlak na Klatovy.

„Tohle si teda opravdu vypijete,“ prorocky si přisadil Mirek Votruba a posunul si na nose brýle. „To vám soudruh učitel Šíma nedaruje.“

„Dostanete trojku z tělocviku,“ vyhrožovala Míla Vokurková.

„Kvůli vám se dostaneme do maléru i my.

Copak kdybysme dostali jen trojku z tělocviku,“ vylekaně konstatovala Hrdličková.

„To nás spíše nemine dvojka nebo spíš trojka z chování,“ dodal Karel Kubík.

„Zkazili jste nám divadlo, a my s vámi nebudeme mluvit,“ ubuleným hlasem spustila Jaruška, a bylo vidět, že nemá daleko k slzám.

„A kdo se ti o to prosí,“ řekl přísně Vašek. „Ty si mluv s támhletím šprťákem, ten se k tobě hodí… Pojď, Jirko,“ a pak postrčil kamaráda za loket a oba dnešní smutní hrdinové odcházeli k řece.

„To si teda pěkně odnesou,“ syčel za nimi ještě Votruba.

Nad hlavami obou spolužáků se skutečně schylovalo k bouři.

POMSTA

„Ponožky jsou ještě mokrý.“ Penzista Ráček zkoumavě prohmatával šňůru s prádlem, nataženou mezi kmínkem zaprášené švestky a skobou zaraženou do dřevěné stěny hlídačského domku.

„Prádlo se nejlíp žehlí, právě když je ještě zavlhlý, alespoň moje to říká,“ prohlásil mudrlantsky jeřábník Šebesta, který se před okamžikem vysoukal z těsné kabinky jeřábu a teď se s rozkoší protahoval na sluníčku.

„Tak budu žehlit,“ rozhodl děda Ráček, noční hlídač místní drůbežárny. Slunce sice hřálo, ale děda se zimomřivě choulil ve vatované uniformě strážného.

Šebesta ho pozoroval, jak opatrně sundává ponožky, trička a desetkrát látané a záplatované vybledlé košile a klade vše na lavičku pod oknem domku.

„Proč se znovu neoženíte? Nemusel byste tohle všechno dělat.“

„Vy mi to nebudete věřit, ale mě domácí práce docela baví. Rád žehlím, šiju, jenom mytí nádobí nemám rád. Já nejradši sním všechno z papíru. Sním a papír zahodím. Nádobí veškerý žádný. To je fajn,“ vysvětloval Ráček.

Svědky tohoto rozhovoru byli Vašek s Jirkou, kteří leželi v mělké travnaté prohlubni vedle transformační stanice, skryti za navršenými

betonovými skružemi, a pozorovali cvrkot před strážnici. Domů se jít báli. A tuky v duchu kuli pomstu hostinskému.

„Když mluvíte o jídle, tak jsem dostal hlad jako vlk. Já si skočím do hospody na gulášek,“ rozhodl se Šebesta. „Nepůjdete taky? Služba vám začíná až za hodinu…“

„No, právě, aspoň si vyžehlím. A mám tu nějaký salám. Jen běžte.“

„Tak jo. Hele, dědo, já to nebudu vypínat,“ hodil hlavou k jeřábu. „Jsem tu na to tata.“

„Jo, už tě vidím,“ pronesl děda, ale jen pro sebe, protože Šebesta už upaloval kolem transformační stanice k hostinci. Děda popadl do náruče ranec prádla a zmizel ve strážním domku. Na plácku před drůbežárnou zavládl klid rušený jen uspávajícím štěbetáním kuřat z hloubi protějšího, protáhlého, vápnem obíleného stavení. Tisíce kuřat se tu krčily a zimomřivě mačkaly na sebe, vylíhly se teprve nedávno a teplo kvočny jim nahrazoval svit silných žárovek. Kdyby žárovky zhasly, kuřata by v chladu pošla. I proto tu večer a v noci hlídal děda Ráček…

„Kdyby bylo po mém,“ zamýšlel se zatím nahlas Vašek, „tak bych se Rýšovi strašlivě pomstil.“

„A jak? Dospělým se dost dobře pomstít nemůžeš,“ odpověděl Jirka a natáhl ruku pro stonek mladého šťovíku. Vstrčil si ho do pusy a žvýkal. Trpce kyselá chuť mu připomněla malér, který bude pokračovat, až se vrátí domů. Do žádného dalšího dobrodružství už neměl chuť. Ale Vašek se domů jít nebojí. S tátou žijí na kordy pořád, a tak si Vašek na nějaký ten pohlavek a výprask už zvykl.

„Udělal bych to jako Kryštof v tom filmu,“ básnil Holub a znalecky dělal, jako by vyfukoval kouř z cigarety. „Chytil bych Rýšu do lasa, pak bych ho přivázal za velblouda a toho bych zahnal do pouště. Rýša by musel běžet za ním. Jenže velbloud vydrží bez vody, kdežto Rýša bez piva ne. Ten by řval, panečku.“

Vaška představa Rýši, trpícího nedostatkem piva, nadchla a inspirovala k dalším odvážným pomstám.

„Nebo by taky stálo za to, zatopit mu sklepy vodou.“

„Kde bys vzal tolik vody?“

Vašek se klepl do čela. „Tak se rozhlédni. Aha, v řece. Potřeboval bych asi dvacet kopáčů, kteří by prokopali kanál od řeky támhle k tomu zamřížovanýmu okénku. A bylo by to…“

„To je nápad,“ řekl pohrdavě Jirka a vyplivl šťovík. „A kde máš těch dvacet kopáčů? A toho velblouda?“ pokračoval.

„S tebou se o tom budu bavit,“ procedil Vašek.

Nad dolíkem se rozhostilo ticho, jen kdesi ve vysokém nebi si broukalo letadlo cestou od severu na jih. Jirka se ho na chvilinku snažil najít, ale v ostrých paprscích nakloněného slunce se jiskřila modř oblohy jako perly na šňůrce.

„Už to mám!“ vykřikl najednou Vašek a posadil se.

„Rýša má angoráky,“ dohadoval se Jirka. „Plnou králíkárnu. Táta říkal, že je stříhá a jejich srst prodává na svetry. Má prý z toho moc peněz, a tím pádem si o sobě kdoví co myslí…“

„No právě, a my mu ty angoráky ostříháme. Králíkárna je za hospodou, tam půjde až večer. Máme na to hodinu. Musíme jen sehnat nůžky.“

Vašek toho měl plnou hlavu. Myšlenka na stříhání králíků a následný hrozný řev zlého muže se mu nadobyčej zalíbila.

„Tak já jdu domů pro nůžky,“ řekl Jirka ochotně a už se zvedal.

Jirku zamrazilo v zádech a cítil, že se schyluje k dalšímu maléru. Jenže odmítněte Holuba, to by znamenalo konec jejich kamarádství. Vašek by mu zbabělost, že se nechtěl pomstít, nikdy neodpustil.

Mezitím ale dostal Vašek jiný nápad.

„A co takhle,“ a teď Vaškovi pomstychtivě zasvítily oči, „porazit králíkárnu jeřábem?“

„Aby se nevrátil Šebesta,“ namítl Jirka, ale hned si uvědomil, že to neměl říkat. Šebestův příchod by znamenal zhatění plánu, což by se Jirkovi zatraceně zamlouvalo. Šebesta, to byla naděje. Čím déle budou čekat, tím lip.

„Ten při jednom pivu nezůstane, pustí se do karet, a je to…“

A tak ti dva se svým bláznivým nápadem čekali dál.

Slunce se jako velký žhavý míč snášelo za dva protilehlé domky drůbežárny. Děda Ráček si v hlídačské kukani rozsvítil, aby lépe viděl na faldíčky pod žehličkou, i z oken drůbežárny prosvítal jas žárovek. Rameno jeřábu natřené na bílo dosud olizovaly sluneční paprsky, ale po zemi už se plazilo šero. Klukům naskočila na holých nohách husí kůže, a dalo se těžko uhodnout, zda to bylo jenom zimou, či také obavami z blížící se „akce“. Vašek vystrčil hlavu z trsů čekanky, vroubících okraj dolíku.

„Jde se na to,“ zašeptal přes rameno.

„Vašku, já bych radši…“

„Jdeme, a hotovo! Nebuď srab!“

Dvě postavičky se odlouply od šedavého terénu. Jedny kraťasy zatrapovaly roštím k temné zdi hostince Zahálky, druhé se kradly k jeřábu. Vašek se vsoukal do kabiny a strnul. Takhle si to přece jen nepředstavoval. Měl jakés takés představy o tom, jak se řídí auto, byl přesvědčen, že s jeřábem to nemůže být jiné. Vpravo na rozvodné desce svítilo jedovatě fialové světélko a před ním se ježila spousta větších i menších páček a pák. Šipky s nápisy na desce už nešlo rozeznat, tak byly osahané a opotřebované. Vašek se však svých plánů nikdy nevzdával. Aby si neporadil s několika páčkami!

Opatrně se palcem a ukazovákem pravé ruky dotkl jedné z nich a zlehýnka ji posunul vpřed. Mráz ho pošimral mezi lopatkami.

Pak k sobě přitáhl jednu z největších pák. A už to bylo. Než se Vašek vzpamatoval, v jeřábu to zahučelo a kabinka se začala otřásat. Kdesi nahoře na ramenu se navíjelo lano a zdvihalo do výšky kolečko na beton.

No nazdar, to je malér, blesklo mu hlavou. Ale na to, aby se jeřáb pokusil zastavit, bylo pozdě.

Kolečko stoupalo stále výš. A teď se to stalo. Rameno jeřábu se začalo prudce otáčet vpravo. Vašek se přikrčil do sedačky a přivřel oči. To není pravda, to se mu musí jenom zdát. Když otevře oči, probudí se doma.

Zavřel oči a zase je otevřel, ale zlý sen pokračoval. Dotkl se páky před sebou a kolečko se trhavým zakymácením vysmeklo z háku a začalo se řítit dolů do míst, odkud z transformátoru vycházely dráty elektrického vedení. Kolečko na ně padlo, třesklo to a ohňostroj jisker ozářil okolí. Pak se rozhostilo ticho.

Jeřáb se náhle zastavil a jedovaté oko na palubní desce zhaslo. Jirka, schovaný vedle králíkárny, viděl celou tu katastrofu i fialovou elektrickou světlici. Tady zbývalo jen jedno – utéct. Zdrhat… A Jirka uháněl a nezastavil se dřív než na náměstí, před domem, kde bydlel.

Zdrhat. To si uvědomil i Vašek. Zbývá mu jen okamžik, jen chvíle, dokud se okolí nevzpamatuje a nezačne pátrání. Vyplížil se z kabinky v okamžiku, kdy se otevřely dveře strážního domku. Děda Ráček uháněl se žehličkou v ruce k drůbežárně, ale v půli cesty se zastavil. Na to, aby se přesvědčil, že žárovky nad kuřátky nesvítí, nepotřeboval vážit cestu. Všechna okna v okolních domcích oslepla!

Teď šlo doslova o minuty. Jestli kuřata prochladnou, je s nimi konec, a děda si dokázal spočítat, jak značnou ztrátu by to pro družstvo znamenalo. Otočil se na patě a mazal k domku. Cestou si všiml, že zhasla i světla v hostinci. Šebesta tu musí být každou chvíli.

Na tenhle okamžik čekal Vašek. Jen se děda otočil zády, vystartoval. Proletěl bezinkovým roštím, teď stačí jenom proběhnout pěšinkou kolem šesti smrků a je na cestě. A tam mu už nikdo nemůže nic říct. Ještě pár metrů a…

Náhle ho v šeru kdosi popadl za rameno.

„Kampak tak uháníš?“ řekl hluboký mužský hlas.

DUO U KLAVÍRU

„Tak pane Kotrba, řekněte taky něco,“ obrátila se doktorka Veclíková na sporého dědu v opraných montérkách, který se dlouhým černým šroubovákem vrtal v kuchyňském vypínači.

To víš, to zrovna, pomyslel si děda. Dobře to znal. Kdyby se nechal zatáhnout do rodinného sporu, hned tak by se odtud nedostal, a doma má v ledničce džbánek s pivem.

„Je to zbytečné,“ odpověděl doktor Veclík, přísný muž s dlouhým hubeným tělem a olysalou hlavou porostlou řiďoučkými vlasy. Jeho žena byla spravedlivá osoba s trefným vyjadřováním, které získala letitými debatami v ambulanci s pacienty svého venkovského obvodu. Manžel ji rozčiloval právě svým puntičkářstvím, a navíc tím, že ačkoli se zubní vrtačkou a ostatními zubařskými instrumenty dokázal kouzla, když vzal do ruky šroubovák, kladívko nebo pájku, byl malér hotový. Dneska ráno například montoval nový vypínač v kuchyni a zapojil ho tak šikovně, že když přišla domů a chtěla rozsvítit, vypadly rázem pojistky v celém bytě. A tím začal spor, v němž měla drobná černovlasá žena mírnou převahu, i když hlavním předmětem slovního šermu manželů byl jejich potomek Jirka Veclík.

„Kdybys ho pořád nenutil do toho drnkání a radši ho přitáhl k práci, to by byla radost,“ řekla dokorka a na prkénko si připravila tři pěkné řízky z krkovice. Z kuchyňské linky vytáhla paličku na maso.

Zlatá slova, pomyslel si děda Kotrba, kterému se už podařilo najít zádrhel na vypínači, a teď se snažil co nejrychleji rozmotat podivnou spleť drátů, z nichž dentista dopoledne spletl jakousi pomlázku.

„Kluk zase nevynesl smetí. Říkala jsem mu, ať dojde vyměnit plynovou bombu, měl koupit rohlíky. Nechala jsem mu tu peníze. A teď tu nejsou ani peníze, ani rohlíky, smetí je plný kbelík a bomba prázdná. Aspoň vidíš, kam vede tvoje výchova…“ Doktorka mluvila rázně a svým slovům dodávala důrazu tím, jak naklepávala paličkou maso.

„Rohlíky, plynová bomba, peníze, to je všechno, co tě napadne. Jenže ono se neví, co bude v životě víc potřebovat, jestli nějaký bomby a rohlíky, nebo kus pořádnýho umění,“ rozčilil se dentista.

„Především pořádek a disciplínu!“

Zlatý slova, řekl si děda Kotrba, ale věren svému slibu opět jen potichoučku.

„Tos řekla hezky, pořádek a disciplínu. A tu získá jak? Především pilným a pravidelným cvičením na klavír…“

Děda v duchu zaúpěl.

„A pojď se podívat, pojď se schválně na něco podívat!“ vykřikl, popadl ženu za ruku a táhl ji chodbou do obýváku, kde stál klavír.

„Vsadím se, že ani víko toho klavíru neodklopil, ani se klavíru nedotkl. A až přijde, určitě bude tvrdit, že cvičil. Ten kluk nám pořád lže…!“ V dentistovi se probudily jasnovidecké sklony.

„Určitě bude tvrdit, že si přehrával celé odpoledne, a teprve pak šel ven. To známe, určitě zase někde vyváděl s tím svým povedeným kamarádem…“

„To si piš, že s ním prováděl alotria,“ bručel si pod vousy Kotrba, když zašroubovával poslední vrut pod krytem vypínače.

„Já už toho mám taky dost,“ rozhodla se Jirkova maminka po chvilce přemýšlení. Byla se svým manželem zajedno, že by se neměl kamarádit s Vaškem Holubem, a poté se vrátila k řízkům. „Prostě kluk dostane domácí vězení. Alespoň tři dny.“

„Čtyři,“ licitoval otec. „Čtyři jsou, myslím, akorát.“

„A celou tu dobu bude ve volném čase cvičit na klavír,“ dodal spokojeně dentista a dědovi zbývala poslední naděje, totiž že se paní doktorka postaví proti. Děda dotáhl krytku vypínače a zastrčil šroubovák do kapsy montérek.

„Výjimečně s tebou souhlasím. Ať hraje na klavír, co říkáte pane Kotrba?“ otočila se na dědu, od kterého očekávala tradiční tichý souhlas.

Děda musel tvrdě bojovat. Jirku měl rád a nechtěl ho zradit. Před chvílí se však vrátil z hostince Na Zahálce, kde se stal svědkem odpoledního výstupu, v němž sehrál Jirka nepříliš lichotivou roli. Rodiče se to asi stejně dozvědí, ale teď nesmí propást okamžik, kdy se bude rozhodovat o hraní a nehraní, tedy o klidu jeho a ostatních sousedů během příštích dní. I přesto se však trochu zastyděl, když říkal: „A to nevíte všechno. Jirka je sice hodný kluk, ale dneska ho hostinský Na Zahálce načapal, jak spolu s Vaškem Bublákem chtěli ukrást ze skladu pár šišek turistického salámu.“

Jen ve zcela vzácných případech se v rodině Veclíkových rozhostilo tak hrobové ticho. Jediným zvukem byl třesk paličky, která vypadla Jirkově mamince z ruky a nakřápla béžovou dlaždičku podlahy.

„No, už to svítí,“ řekl děda, zbytečně rozsvítil a zase zhasl světlo v kuchyni, otřel si zpocené dlaně do montérek a zahanbeně se šoural ke dveřím do chodby. Měl přece jen mlčet…

A ještě se ozval jeden zvuk. Zavrzání domovních dveří. Jirka se vracel domů…

Jisté je, že Jirka zatím netušil, že mračna od hostince se už dohnala až do spořádané rodiny Veclíkových. Jen proto riskoval pozdní příchod. Domů sice přiběhl před hodnou chvílí, ale nechtělo se mu opět usednout na otáčivou stoličku u klavíru a do omrzení brnkat podle not. Klavír… On teď měl v hlavě kromě malérů, které hrozily co nevidět propuknout, docela jiný nástroj. Spíš přístroj. Potápěčskou masku. Podařilo se mu tu svou propašovat zpátky na půdu. Otevřel dřevěný přiklop a z půdy na něj dýchl pach stařiny, zetlelých trámů a letitého prachu.

Dvířka zavrzala, pak jim stejnou písničkou odpověděla prkna podlahy, jak se Jirka pokoušel tiše našlapovat směrem ke štítu střechy, kde se tyčila masa komínu. Tady už panovalo šero, světlo dopadající střešním vikýřem stačilo osvětlit jen kroužek kolem dveří. Zakopl o starou plechovku od remalu a na okamžik se zastavil. Srdce mu tlouklo rychleji. Netušil, že kus pod ním se odehrává drama týkající se jeho klavíru, a že tudíž nikdo nezaslechne zvuky z půdy.

V pořádku, nikde žádný podezřelý zvuk. Opřel se bokem o komín a zašátral rukou vedle zdiva. Tam stál starý dřevěný kufřík, takový, s jakým rukovali odvedenci na vojnu před druhou světovou válkou. Právě v něm našel ony dvě protiplynové masky, které sem někdo po obsazení Československa v roce 1939 odložil jako nepotřebné harampádí. Vašek popadl kufr za kovovou rukojeť a nadzvedl. Slušná tíha: Opatrně ho přetáhl až do pruhu světla a položil na zem. Ještě v něm cosi zbylo, po obědě příliš spěchal, takže si nestačil poklad prohlédnout. Otevřel víko v očekávání věcí tajemných. Jestliže čekal nějaké překvapení, musel být zklamán. Kufřík obsahoval výhradně věci obyčejné – potrhanou knížku, zavírací nůž, klubko konopného provazu, deset pojistkových patron a klubko hadičky – ejhle! Hadička. Červená, tenká, nepopraskaná, dobré tři metry v klubku. Takové hadice se kdysi používaly k připojení plynového vařiče ke kohoutku. Jirka opatrně přiložil jeden konec k puse. Napřed do ní foukl, až se z druhého konce vyvalil obláček prachu, a pak zkusil vtáhnout. Chutnalo to nedobře. Hadici kdysi určitě používali právě jako přívod plynu, pachuť v ní zůstala ještě po létech. Co naplat, Jirka se rozhodl, že ji pořádně propláchne vodou. A má bod pro sebe. Kde by Vašek sehnal takhle rychle pěknou hadici!

Ale filtr asi bude moc těžký, bude se určitě potápět. Ten plovák, který se bude držet nad vodou, ten bude muset být obrovský. A pak se mu ještě zdála hadička dost tenká. V závitu masky ji bude třeba nějak utěsnit. A vtom si vzpomněl na domácí lékárničku. Máma v ní skladuje spoustu všelijakých léků a taky náplasti. Když konec hadičky omotá pořádným kusem, utěsní ji v masce. Vašek tuhle sázku určitě prohraje. Jirka rychle uklidil objevené předměty zpátky do kufříku a odnesl ho zpět za komín. Už se viděl, jak u řeky slavně porazí vítěze plaveckých závodil.

Jako ve snách zavřel padací dveře na půdu, a aniž by jen letmo vzpomněl na průšvihové odpoledne, kráčel ke dveřím bytu. Inu, kluci už jsou takoví, že pro jednu radost zapomenou na dva maléry.

Jirka zazvonil a čekal, až mu někdo otevře.

Dveře se otevřely, a co se asi odehrálo za nimi, to si můžeme živě představit…

VELKÝ MALÉR

Když se ozval hluboký mužský hlas, který spolu s rázným stiskem ramene Vaška zadržel, pomyslel si Vašek jen – to je konec.

„To jste vy, pane Šebesto?“ vydechl s ulehčením.

„Ne,“ odpověděl chlapík a Vašek ucítil pivo, „povídám, kam tak letíš. Hoří snad?“ opakoval dotaz jeřábník.

„Já běžím pro vás. Nad jeřábem vám létaly nějaké jiskry a zhaslo světlo…,“ spustil Vašek pohotově.

„Krucinálfagot, od jeřábu? V hospodě to zhaslo taky! Ale od jeřábu? To přece není možné…“ Tohle jeřábník vykřikoval už v poklusu, ale překvapením zapomněl Vaška pustit, a tak ho teď táhl za sebou. Před strážním domkem se pohybovalo světlo.

„Nejde proud! Letím nahodit agregát. Pojďte mi s tím pomoct, ale honem…,“ vítal děda Ráček příchozí s neskrývanou radostí.

A tak všichni tři zahnuli kolem rohu jednoho z bílých domků pod kůlnu s agregátem, který v případě výpadku elektrického proudu zajišťoval vytápěcím tělesům v drůbežárně životodárnou energii.

Nastaly chvíle napětí. Proužek světla slabé baterky tancoval po bachratém těle stroje. Vašek neviděl dobře, co tam ti dva – Šebesta s dědou Ráčkem – dělají, ale po deseti sekundách se ozval startér motoru, připomínající zvuk silného náklaďáku, pak to ve stroji zabublalo, zařvalo a z výfukové roury těsně vedle Vaška vystřelil oblak černého čpavého kouře. A zase ticho.

„Už chytne, už si dá říct,“ supěl Šebesta, a měl pravdu. Startér znovu protočil motor, opět to zabublalo, škytlo a motor s halasným řevem naskočil. V okénkách drůbežárny to zablikalo, jako když zapálíš petrolejku, a pak se žárovky rozsvítily jasným světlem. Svítila i okna strážního domku a silná žárovka ozařovala jeho zápraží…

Cestou zpátky se děda Ráček zastavil v jedné z drůbežáren, aby se podíval na kuřátka.

„Všechno je v pořádku,“ slyšeli ho venku.

„Co jsi viděl u jeřábu?“ Obrátil se teď Šebesta na Vaška.

„Takové velké jiskry. Jako do modra.“

„No názdar! Tak já se na to jdu podívat…“

Vašek se zatím došoural do ostrůvků světla před strážnicí. Dušička v něm vězela malá, maličká.

Mezitím se vrátil pokulhávající děda Ráček.

„Jo, to jsi, Vašku, ty? Já pořád přemýšlím, kdo to je, ten třetí. Kde ses tu vzal?“

„Já potkal pana Šebestu, a tak jsem mu řekl, že to tu nesvítí.“

„Hm. No, já teď zavolám elektrikářům, aby se na to přišli podívat. Kdo ví, kolik je v agregátu nafty.“

„A když už budete telefonovat, brnkněte taky na Bezpečnost,“ ozvalo se ze tmy. Šebesta přicházel s nasupenou tváří.

„Proč na Bezpečnost?“

„Protože si někdo hrál s jeřábem. Otočil rameno, z toho spadnul vozík a přerval dráty od trafa. Vypadá to na pořádnej průšvih. Ale kdo by to mohl být?“ dumal Šebesta a pak se najednou zadíval na Vaška.

„Hele, kluku, nevíš o tom náhodou něco ty? A kde ses tu vůbec tak najednou vzal?“

Vašek mlčel. Chtěl něco odpovědět, honem odpovědět, ale stalo se mu to, co před chvilkou v kabině jeřábu. Prostě nemohl.

Děda Ráček se na Vaška díval také zkoumavé, ale nepřisadil si.

„Poslouchejte, Šebesto, nesnažte se honem svalit vinu na prvního, kdo vám padne pod ruku. Fakt je, že jste tu mašinu nevypnul a šel do hospody. Na to se z Bezpečnosti nebudou dívat moc nadšeně. To si uvědomte.“

Šebestovi najednou spadl hřebínek. Pochopil, že na tom maléru není bez viny.

„A co kdybysme je hned nevolali?“

„Jestli je to tak, jak říkáte, tak je zavolat musíme. Ale nejdřív zatelefonuju těm elektrikářům.“ Děda vešel do strážního domku a ti dva venku slyšeli, jak vytáčí telefonní číslo, a pak s někým hovoří. Schlíplý Šebesta si nervózně okusoval nehet ukazováčku a Vašek přešlapoval na místě. Nejraději by vzal nohy na ramena…

„Za chvíli jsou tady,“ vykoukl děda z domku, „a teď tu Bezpečnost.“

Zanedlouho staveniště kolem drůbežárny ožilo. Nejdříve se v oblaku prachu přihnala škodovka s elektrikáři, v druhém sledu oranžový žigulík Veřejné bezpečnosti a konvoj uzavíralo – modré embéčko vedoucího drůbežárny Staníka. A všichni se rozhlíželi a všichni se ptali na totéž: „Jak se to vlastně stalo?“

Ovšem každého to zajímalo z poněkud jiných důvodů. Elektrikář Petrák potřeboval vědět, odkud začít, a když mu kolega posvítil silnou baterkou na zpřetrhané dráty u transformátoru, spráskl ruce. „To je ale nadělení, na tohle sami nestačíme. Celá čtvrť nebude do rána svítit.“

„Těch vyteklejch ledniček…, to nám zase budou lidi nadávat,“ přidal se druhý elektrikář.

Poručíka Zelenku zase nejvíce zajímalo, jak se mohlo stát, že by někdo neznámý mohl manipulovat jeřábem, a proč ho Šebesta nevypnul, když odcházel.

Děda se zatím pokoušel něco vysvětlovat vedoucímu Staníkovi, ale ten jen mávl rukou a raději se běžel přesvědčit, jak jsou na tom kuřata. Děda zůstal před strážnicí s Vaškem. Chlapec měl ale zatím jiné starosti. Napjaté sledoval, jak se vyvíjí rozhovor mezi poručíkem Zelenkou a Šebestou, kteří stáli pár metrů od nich na rozhraní světla a tmy. Děda si všiml, že je Vašek pozoruje s obavami a že má zřejmě proč. Šebesta teď několikrát pohodil bradou směrem k nim a poručík se zkoumavě zadíval na Vaška.

Děda ho vzal kolem ramen a přitáhl k sobě. „Poslouchej, Vašíku, nemáš v tomhle darebáctví prsty?“

Vašek neodpověděl. Snad proto, že neměl co, snad proto, že nechtěl lhát, možná i proto, že se k nim blížil poručík Zelenka. Poručík, mladý blonďák, pracoval na místním oddělení Veřejné bezpečnosti teprve krátce a mnohé lidi osobně ještě neznal. Jako osvědčenou vyšetřovací metodu považoval strohou přísnost.

„Jak se jmenuješ?“ oslovil Vaška a připravil si malý poznámkový blok v zelených deskách a tužku. Ani se přitom na Vaška nepodíval.

„To je přece Vašík Bublák,“ odpověděl Ráček a sundal přitom z hlavy čepici.

„Občanku ještě asi nemáš?“ pokračoval poručík.

„Nemám, mně je teprve třináct,“ vylekaně ze sebe vysypal Vašek.

„Co jsi tu dělal?“ zazněla přísným tónem další otázka.

„On přivedl tady pana Šebestu, když to bouchlo,“ odpovídal děda Ráček a poručík se na něj vyčítavě otočil.

„On nám to poví sám, viď, Vašíku!“ pokračoval mírněji.

„Já šel, prosím, domů od řeky, a najednou jsem viděl ten blesk, lekl jsem se a běžel k hospodě a potkal tady pana Šebestu, tak jsem mu to řekl…,“ koktavě vysvětloval Vašek.

„A potom nám tady pomáhal nahodit agregát,“ vmísil se zase do řeči děda.

„Kromě pana Šebesty jsi nikoho nepotkal?“ vyslýchal ho dál poručík a jeho hlas zněl opět o stupínek méně přísně.

„Nepotkal,“ vžíval se Vašek do své role.

„No dobrá, ještě si o tom promluvíme,“ zakončil poručík výslech.

„A vy,“ ukázal na Šebestu, „pojedete se mnou.“

„Proč já, proč, soudruhu poručíku, já, a tady ten kluk ne? Já vám říkám, že to musel udělat. Sejměte tam otisky prstů a uvidíte…,“ pokoušel se jeřábník svalit ze sebe podezření.

Vaškovi se zatmělo před očima. Tohle je jako v detektivce. Sejmou otisky prstů a zapírání mu nebude nic platné. Pošlou ho do dětského diagnostického ústavu, jak prý se teď učeně říká polepšovně s přísným režimem, aby chovance přešly choutky na všelijaké lumpárny. To bude doma nadělení! A co až přinese tu slíbenou dvojku, nebo snad dokonce trojku z chování. No, to ho taková polepšovna zcela určitě nemine.

Zatímco se obíral takovými černými myšlenkami, zaslechl ještě poslední slova poručíka Zelenky, která důrazně adresoval rozčilenému jeřábníkovi. „Pojedete se mnou a u nás to v klidu všechno sepíšeme. Sám musíte uznat, že vám to jen tak snadno neprojde. Musíme sepsat hlášení. Je to havárie jako hrom.“

„A ty,“ ukázal poručík ještě prstem na Vaška, „mi řekneš, kde bydlíš. A přijdeš odpoledne s otcem k nám na Bezpečnost.“

„U průhonu 7,“ špitl Vašek tiše. Hlouček zvědavců se mezitím přiblížil až k nim a utvořil kolem nich kroužek.

HRŮZNÉ MYŠLENKY

Třebestov je malé městečko. Leží si v údolí říčky Kadlavy. I hlavní náměstí se rozložilo hned vedle řeky a dva mosty – jeden pro automobilovou dopravu a druhý pro pěší – spojují levý břeh s náměstím a radnicí s břehem druhým, kde z význačných budov sídlí především škola a místní odbočka ústavu národního zdraví. Třebestovské ulice a uličky se plazí úbočím vrchu Cvikýře vzhůru k lesům zakončeným čepičkou cvikýřské rozhledny na straně levé a vpravo od řeky se po stráni rozložily vilky až k bývalému klášteru, dominujícímu kopci, jemuž se odnepaměti říká Rohatec. Na jihu městečka se údolí nálevkovitě rozšiřuje, takže tu vzniklo příhodné místo k postavení pily, drůbežárny a hostince odedávna zvaného Na Zahálce. Patrně proto, že travnaté břehy nedaleké říčky v létě lákaly k slastnému lenošení. Domy na náměstí jsou výstavné, turisté se obdivují zvláště nádherně restaurované středověké lékárně a potom ovšem radnici, na níž se sice přestavbami podepsal nejeden architektonický sloh, která však přesto působí malebně a ladí s měšťanskými domy náměstí. K severu se údolní trychtýř poněkud zužuje a mačká tepny uliček do jediného uzlíku zapleteného kolem řeky. Uličky působí v létě i v zimě poněkud ponurým dojmem, jsou uzounké a zarostlé spletí nejrůznějších keřů a trav, dvorečky před domy jsou malinké. Snad proto stavitelé těchto domků vyhnali své stavby do výšky.

Ulice, vlastně ulička U průhonu, v níž bydleli Bublákovi, patřila k tomu severnímu cípu. Vašek měl v prvním patře domku vlastní pokojík, pěknou prostornou místnost.

Vašek, který několikrát navštívil spolužáka Pavla Ziku, bydlícího s rodiči v paneláku na malém sídlišti na okraji Třebestova, nemohl proto dlouho pochopit, jak Pavel své malé komůrce může říkat pokoj, neboť podle jeho mínění se tam sotva vešli dva lidé. Jedinou nesnáz Vaškovi působil fakt, že dveře oddělující jeho pokoj od kuchyně, kde se odehrávala převážná většina rodinného života Bublákových, vyplňovalo mléčné sklo, takže z jedné místnosti mohl každý vidět a slyšet všechno v druhé, a slyšet mohl každý v obou místnostech cokoli.

Jako už mnohokrát, vlezl i dnes Vašek do pokojíku oknem. Pokud bylo otevřené, šlo to velice snadno. Právě pod tímto oknem totiž stála bytelná králíkárna, po jejíž střeše se Vašek do svého království mohl snadno a – jak se nevinně domníval – nepozorovaně dostat. Na to však Vašek v téhle chvíli příliš nemyslel, myšlenky se mu značně pomíchaly.

Ta nepodařená akce v hostinci Na Zahálce, během níž ztratili přízeň Jarky i ostatních spolužáků, kteří navíc kvůli nim nedokončili divadelní zkoušku v sále hostince! A rozlili si to tím pádem i u učitele Šímy, a navíc se dostali do podezření, že jsou zloději. Až se to donese k uším rodičů, a s tím musejí počítat, tak to bude pro ně znamenat pořádnou katastrofu.

Další průšvih byl ještě temnější. Že on a Jirka jsou tou hlavní příčinou, proč část Třebestova zůstala v noci bez elektrického proudu, to na ně stejně asi brzy praskne.

I když se nepřiznají, tak je usvědčí otisky prstů. Vašek si znovu připomínal jeřábníkova slova a nepochyboval o tom, že Bezpečnost všechny okolnosti určitě vyšetří. Nejdřív ho napadlo, že raději půjde domů. Jenomže pak mu došlo, že se na všechno přijde vlastně zítra, a dnes se proto může doma ještě alespoň pořádně vyspat.

Snad mě něco chytrého napadne, utěšoval se Vašek. Stále víc se mu ale do chmurných myšlenek vtírala představa skrýše, kterou nalezli s Jirkou při jedné ze svých dobrodružných výprav. Skrýš byla polorozpadlá, částečně zavalená štola na úpatí kopce Rohatce, jejíž vchod obrostl těžko průchodnou sítí kopřiv a popínavých rostlin. Ale je to daleko a v noci tam bude nejspíše zima… Kdyby se tam chtěl schovat, potřeboval by pořádnou výbavu. Přinejmenším aspoň baterku, spacák nebo deku a teplé dlouhé kalhoty. Na druhé straně si uvědomoval, že ve chvílích nejtěžších se má chodit domů. Teď se tam také běžel schovat. Jenomže neměl chuť, ani sílu povídat si s tátou nebo s mámou.

Musel si promyslet, jak se zachová, co bude dělat, až se to všechno provalí. Tiše pootevíral okno, přelézal parapet a ulehl na nerozestlaný gauč. Napadlo ho, že by měl vstát, otevřít dveře do kuchyně, odkud se modravě odrážel svit televizoru, pozdravit, posadit se k tátovi a mámě a všechno jim vyklopit. Ale pak ho zase přepadly pochybnosti. Copak by ho pochopili? Snad ano. Třeba by ho zachránili před postrkem na polepšení do dětského domova. Ale co když to nebude v jejich silách? I kdyby třeba sebevíc chtěli. A Vašek si s pozdní lítostí uvědomil, co si všechno svým hloupým nápadem nadrobil. Teď už mu nikdo nepomůže. Ale pak přece jen vstal, a už bral za kliku, když tu uslyšel, že vedle je řeč o něm.

„Tu dobrodružnou povahu má po tobě,“ vyčítavě říkala máma tátovi. „A starej Ráček to v něm ještě podporuje. Kdyby klukovi nevyprávěl ty vaše příhody z hranic, o samé střelbě, o špiónech, tak by kluk třeba nebyl tak divokej,“ přisazovala si dál. Po chvilce pokračovala: „Víš sám nejlíp, že po mně nic takového určitě mít nemůže. Možná že v jeho žilách koluje ta toulavá krev Márijky. Sám jsi to přece říkal. Víš, Václave, nechtěla jsem ti to připomínat, ale teď se nedá nic dělat. S tím klukem musíme něco provést, takhle to dál jít nemůže.“

Vašek, který napjatě poslouchal za dveřmi, strnul. Že by doma už něco věděli? To přece není možné, uvědomil si, ale další slova, která zaslechl, ho zcela přikovala k podlaze.

„Měl by přece vědět, že já nejsem jeho vlastní matka. Chápeš to…, chápeš?“ Hlas se jí zlomil v pláč. „A to není všechno. Má přece svoji opravdovou mámu. Já vím, jaká je, nic mi neříkej, ale přece je to už velký kluk a já bych nechtěla, aby mi jednou něco vyčítal.“

„To myslíš, že bychom mu to měli říct?“ Otec se odmlčel. „Máš pravdu. Dřív nebo později se to ale dozvědět musí. V občance bude mít přece jméno skutečné matky. A pak…, co když mu už někdo něco naznačil… Třeba děda Ráček,“ pokračoval po chvíli k Vaškově mamince, která – jak se nyní Vašek dozvěděl – jeho maminkou vlastně není. Rázem mu zcela vyschlo v ústech a nebyl schopen se pohnout. Snad v té chvíli ani nedýchal, jen s uchem přilepeným na dveře naslouchal hovoru vedle.

„Anežko, prosím tě, snad bys mu to raději měla říct ty,“ navrhoval bezradně otec Bublák. Se souhlasem se však nesetkal.

„Nevím, jestli je na to teď zrovna ta vhodná chvíle, když už jsme s tím tak dlouho čekali… Ostatně, mohl bys to zrovna tak udělat sám. Je to tvoje povinnost,“ matčin hlas začal povážlivě nabývat na síle. „Ale já ti něco povím. Tobě se prostě nechce… Ty k tomu nemáš odvahu.“

„Prosím tě, proč by se mi nechtělo? Myslím jen, že od tebe by to přijal lip.“

Ve vedlejší místnosti se na chvilku rozhostilo ticho a Vašek napjatě poslouchal.

„Ne, měl bys to prostě vyřešit s Vaškem sám. To je můj názor,“ rozhodla maminka. Potom slyšel, jak táta vstal a starostlivě přechází po místnosti. Krok za krokem, pomalu a ztěžka. Tohle už Vašek znal, neuplynul ani celý rok od okamžiků, kdy slyšel přesně totéž. A co následovalo potom? Výprask, jaký ještě od táty nedostal. Co bude následovat teď‘?

„Proč to musím řešit já?“ zeptal se otec znenadání.

„Tak já ti to tedy řeknu. Protože oba dva jste stejní. Po kom asi myslíš, že to všechno má? Vždyť ani v tomto případě jablko od stromu daleko nepadlo…“

„Jenže ty moje dobrodružné sklony, jak tomu ty říkáš, to byl můj život. Takový tenkrát na hranicích byl. Museli jsme být ve střehu proti nepřátelům. To bylo přece asi jen trochu jiné,“ bránil se otec vzrušeně.

„Tak mu to prostě všechno nějak vysvětli…, já nevím…“

To Vaškovi úplně stačilo. Jeho hrůza z toho, co se stalo u drůbežárny, vzrůstala každým okamžikem. Máma, to slovo znělo najednou jinak. Copak ta se ho za těchto okolností zastane?

Kluk teď zabořil hlavu do vysoko nastlaných polštářů a rozbrečel se. Když se po delší době uklidnil, začal uvažovat, a tak se v jeho třináctileté klukovské hlavě zrodil plán, ještě bláznivější než všechny ty předešlé.

ROZHOVOR

Do rána – třebaže večer byl doma dost bouřlivý, když rodiče odhalili Vaškův pozdní, a navíc tajný příchod – si Vašek všechno důkladně promyslel.

Tohle ráno bylo ještě plné kapiček červnového deště, který ale nestudí a nenutí ke spěchu.

Kluci a děvčata se do školy zrovna nehrnuli. Ale i tak uzavírala Míla Vokurková konec školního průvodu. A spěchala. Nerada totiž chodila sama. I když byla ve čtvrté třídě, pořád se ještě nemohla zbavit nejasných obav z kamenného lva. Už několikrát – když se nikdo nedíval si sice dodala odvahy a opatrně ho pohladila po studené hřívě, ale u takového obra člověk nikdy neví. Proto i dnes automaticky zrychlila krok a dívala se na Frantu jenom po očku.

Najednou se za hřívou něco pohnulo a Míla uskočila, jako kdyby šlápla na zmiji. Hned se zastyděla, protože za lvem vykukoval Holub z osmičky.

„Co trojčíš?“ ptal se jí Vašek. „Hele, že znáš Veclíka, Jirku Veclíka?“

„Já znám každého,“ řekla Míla opravdu hrdě, protože ji mrzelo to leknutí před chviličkou. „Je to osmák, jako ty.“

„Fajn. Tak teď se podívej. Tady máš pro něj moc důležitý psaní. Hned před zvoněním půjdeš do osmé A a předáš mu ho. Jasný?“

„A proč mu to nedáš sám?“

„Protože… prostě nemůžu. A nechce se mi.“

„No to mně se taky nechce,“ řekla Míla hrdě.

„Jenže ty musíš!“

„A proč?“ zeptala se dívenka zrzavého kluka a nakrabatila rozhořčeně pihami posetý nosík.

„Protože ti jinak námelu,“ vysvětlil jí Vašek a Míle tenhle argument zřejmě postačil, aby popadla složený list papíru a protáhla se kolem školníka Pimpery do školních vrat. Hned nato vzal Vašek nohy na ramena. Teď už se tu nemohl ochomýtat, aby ho nezahlédl některý z učitelů, ti už ve škole určitě byli před žáky.

Škola stála naštěstí na druhém břehu Kadlavy naproti OÚNZu. Nemusel se tedy bát, že by ho viděl někdo ze známých. Když zabočil do uličky stoupající prudce vzhůru k vilkám pod Rohatcem, přestalo pršet a rozespalé paprsky slunce se daly do vysušování mělkých kaluží.

Vašek spěchal, a tak si ani nevšiml, že se poodhrnula záclonka za oknem v přízemí dětského pavilónu nemocnice a že ho odtud sledují dvě pozorné oči. Kdyby to byl zaznamenal, jistě by si uvědomil, že právě za tím oknem je ordinace dětského oddělení. Jedním slovem, za tímhle oknem kraluje dětská doktorka Veclíková s černýma pichlavýma očima, kterým nic neunikne. A ta ho viděla, jak natahuje nohy pryč od školy, do stráně k Rohatci. Vašek nic nevnímal. Hlavu měl plnou dojmů a obav z včerejšího večera.

Když doběhl až k drůbežárně, po jeřábu se ani nepodíval. Při pomyšlení, že by měl opět vlézt do jeho kabinky, se mu udělalo nevolno. Ostatně, kde je psáno, že tam poručík Zelenka nenastražil pro pachatele nějakou past. Zaklepal u dědy na dveře.

Dědu Ráčka zastihl na pracovišti, tedy ve strážním domku. Seděl u otlučeného stolu, před sebou telefon a rozložené noviny, ale nečetl, s brýlemi na nose zašíval pruhované podkolenky, dýmající fajfku jako vždy v pravém koutku úst. Ráčkovi mohlo být něco přes sedmdesát let, a až na to, že napadal na pravou nohu, byl dosud plný síly. Černý mundúr strážného dokázal nosit skoro jako vojenskou uniformu.

„Jak to, že ještě nejsi ve škole?“ zeptal se Ráček, když koutkem oka zahlédl Vaška.

„Přišel jsem se vás na něco zeptat.“

„Tak to se posaď,“ děda nezdvihl oči od šití. „A co to jako má být?“

Vašek se posadil na samý krajíček hrbatého gauče za dědovými zády a mlčel.

„Tak ven s tím.“

„Já bych chtěl vědět, jak to všechno doopravdy bylo s mým tátou a mámou. Něco už jsem slyšel. A vy o tom dost víte.“

Děda se pomalu natáhl pro zápalky, ležící na druhém konci stolu, a usilovně přitom přemýšlel.

„No, už jsi dost velký, a myslím, že máš právo vědět, jak to všechno doopravdy bylo. Jenže si nejsem tak zcela jistý, jestli je to nejsprávnější, abych ti to všechno řekl já, ale když už o tom něco sám víš… Nakonec asi bude lepší, když ti to řeknu po pravdě já, než aby ses dozvídal všelijaký povídačky od lidí, kteří to celé vlastně pořádně neznají.“

TRAGÉDIE U VODY

„Tahle historie,“ začal Ráček, „se odehrála na břehu velké hraniční řeky na Slovensku někdy koncem jara roku 1960. Jeden břeh patří Československu a na druhé straně už je Rakousko. Státní hranice tu probíhá uprostřed řeky. Dál proti proudu jsou zase místa, kde se hranice táhne po našem břehu. V době, o které mluvím, byl na hranicích poměrný klid. O ilegální přechody se pokoušeli tak nanejvýš nerozvážní kluci anebo zločinci, kterým v naší republice hrozil nějaký trest.

To ještě před pár léty to tu vypadalo jako v pekle ve všední den. Jen skončila ta druhá válka, už k nám ze Západu začali chodit špióni. Kdo by si myslel, že tu jen podnikali různé plané akce, ten by byl na omylu. Oni se především vraceli ke svým starým známým, snažili se nacházet všelijaké kamarádíčky a tahat z nich informace. Samozřejmě, především ty, které se jim vyplatily. A aby měli kšeft úplný, převáděli na druhou stranu všelijaká individua, kterým v nové republice přestaly růže kvést. Buď měli příliš velký balík peněz a báli se, že o něj přijdou, nebo tu prostě měli ještě z okupace nějaký vroubek.

Tehdy se naší hranici říkalo horká hranice. Pohraničníci, kteří se po skončení základní služby vraceli domů, měli historek plné kapsy. Sám jsem na plzeňském nádraží slyšel vyprávět pohraničníka, který se vracel do civilu, o tom, jak s kamarády zachytil na Dunaji malý plovoucí ostrůvek. Nejdřív se jim zdálo, že je to slučí hnízdo. Jenže plulo rychleji než proud.

Jeden z pohraničníků prý povídá: ‚Podíváme se dospoda.‘

Zkusili to. Ostrůvek byl nahoře mrňavý, ale skrýval dýchací trubice tří žabích mužů. Vezli si pod vodou tajné zprávy, a dokonce i mikrofilmy.

V šedesátých létech, to jsi vlastně ještě nebyl ani na světě, tahle móda odezněla. Na druhé straně se přesvědčili, že tudy cesta nevede – jen málokomu se podařilo projít, vlastně proplout sítí poříčních hlídek Pohraniční stráže.

Jak říkám, na řece panoval poměrný klid. Nedaleko jednotky Pohraniční stráže, říkalo se jí Polana, se přímo u vody rozložila vesnička Javorná. Nádherné jméno. Ostatně, i vesnička vypadala náramně. Jenom patnáct domků s kostelíkem uprostřed návsi, za posledním domkem hřbitůvek jako dlaň a konec světa. Ani hospodu tam neměli. Když říkám konec světa, nemyslím to doslova, protože za vesnicí se táhla úrodná pole, inu jako bývají u řeky, a většina místních už pracovala v jednotném rolnickém družstvu. Nevedlo se jim špatně. Prostě lidi chodili na pole a děti odvážel každý den ráno družstevní autobus do školy v Kázové a odpoledne je zase přivážel.

Za celá léta se stalo jen jednou, že někoho z vesnice napadlo zmizet za kopečky, tedy pokusit se ilegálně odejít do Rakouska. A bohužel se mu to také povedlo. Jmenoval se Zoltán Nagy1 a měl jediný velký koníček: plavání a potápění. V družstvu pracoval jako údržbář a jeho mistr nestačil nadávat na to, že Zoltán místo pořádné práce dost často cosi kutí v dílně s věcmi, které nemají s družstvem nic společného. Zoltán vyráběl potápěčské přístroje, zhotovil si dokonce takový potápěčský oblek s vodotěsnou maskoví na obličej a jeden čas se proslýchalo, že Zoltán v družstevní dílně staví keson, tedy jakousi komůrku, něco jako zvon, s nímž lze sestoupit pod vodu bez dýchacích přístrojů.

Největším kamarádem Zoltána Nagye byl Fero Pakrt. Pakrtové znamenali kdysi v Javorné honoraci. Obhospodařovali jediný větší statek ve vesnici, v jejich stájích bývalo až osm koní, a co měli skotu a ostatního! A jak byli Pakrtové bohatí na majetek, stejně jim to šlo i s dětmi. Od nejstaršího Ferka po nejmladší Danicu byste napočítali osm dětí. Rodina držela pohromadě.

Jeden na druhého nedal dopustit a zájmy rodiny stály vždy nad zájmy jednotlivce.

Nu, a tenhle nejstarší Pakrt, Fero, trávil se Zoltánem v družstevní dílně celé hodiny.

V družstvu jezdil na traktoru, a jeho mašina zřejmě patřila k nejhorším strojům, protože Fero s ní musel snad každý den jít na opravu do dílny k Zoltánovi. Předseda družstva tušil o co jde, domlouval, varoval, strhával prémie a jednotky, nic to nebylo platné, ti dva spolu drželi dál.

Až jednou nepřišel v pondělí ráno Zoltán do práce. Z dílny zmizela většina jeho přístroji, a Fero, který si tentokrát dopoledne přijel na opravu s traktorem, se tvářil nadmíru udivené To už ale všichni věděli – z dopisu, který nechal doma –, že Zoltán uprchl přes hranice do Rakouska.

Vyšetřování odhalilo, že Zoltán měl prsty v pašování a Fero Pakrt o tom i o Zoltánových přípravách k útěku nepochybně také věděl Dokonce se tenkrát povídalo, že měli uprchnout společně. Nic se mu však nepodařilo prokázat, ale faktem bylo, že na Ferka si pohraničníci dávali od té chvíle větší pozor.

V té době sloužil na pohraniční jednotce Polaně šikovný kluk, desátník Vašek Bublák Měl hlavu jen na vymýšlení. Ve službě, když měl jen chodit a kontrolovat, se mu nedařilo velitel dokonce říkal, že ho potrestá pro drobná opomenutí a nepřesnosti. Jenže tenhle Vašek na rozdíl od mnoha kamarádů nad službou skutečně přemýšlel. A to se dříve nebe později musí projevit. Tak navrhl veliteli novou věc.

Jednou přišel, vyleštěná přezka opasku svítila čistotou a na uniformě bys nenašel jediné smítko, postavil se do pozoru, a že prý by mohli zřídit nové, skryté stanoviště hlídky.

‚Poslyšte, proč vy si to vlastně vymýšlíte? zeptal se ho velitel, a Vašek, který skutečné upřímně dělal všechno, k čemu ho postavili odpověděl: ‚Proto jsem přece tady. Kdybych měl vymýšlet něco nového někde jinde, tak se o to taky pokusím.‘

Nu a tak doporučil tenhle koumák na svém místě, aby zkusili na ostrůvku, který za velké vody mizel, zamaskovat skryté stanoviště hlídky. Tento písčitý ostrůvek nedaleko rakouského břehu byl porostlý nízkými keříky, v nichž se dalo snadno skrýt před zraky kteréhokoli pozorovatele z našeho i druhého břehu.

Lidé žijící v blízkosti hranic věděli, že pohraničníci tenhle kousek naplavené země střežili většinou jen z hlídkových člunů, a kde by se sem tedy dostal, mohl se snadno domnívat, že už je za hranicemi. Nápad desátníka Bubláka se veliteli zalíbil.

Vždyť právě při vyšetřování případu Zoltána Nagye vyšlo najevo, že se o tento ostrůvek nějak moc zajímal.

Také nyní se zdálo, že Fero Pakrt se podezřele často toulá v blízkosti řeky, že pozoruje ostrůvek. A taky se začínal čím dál tím víc zdržovat v dílně.

Na nejbližší službu určil velitelem hlídky na ostrově právě Vaška Bubláka, který tu měl spolu s dalšími dvěma pohraničníky vybudovat mezi keři provizorní skryté stanoviště.

Stalo se to třetí noc. Tehdy měl desátník Bublák zrovna službu.

Temné mraky zakryly měsíc a od řeky náhle začalo fučet jako v listopadu. Odpoledne, když pohraničníci nastupovali do služby, sluníčko připalovalo, ale teď je roztřásl chlad. Leželi vedle sebe tři. Desátník Bublák a dva vojáci, Petr Honzák s Karolem Lackem. A trochu se nudili. Co se dá na stráži v takovém vídrholci dělat. Kolem vás tma, pod vámi tma, nad vámi tma, jen přes řeku se blikotavě houpalo na vlnách zdvižených větrem několik posledních světýlek z protější vesnice.

Kdybysme si mohli alespoň zakouřit, posteskl si Karol, i když dobře věděl, že se to nejen nesmí, ale že velitel Bublák nesouhlasil ani s jednou cigaretkou načerno vykouřenou ve spleti keřů. Tak leželi, pozvolna tuhli a samopaly je tlačily stejně jako tvrdá zem.

Kolem nich šustily jen větvičky keříků a vítr zalézal pod látku stejnokrojů s plíživou neodbytností.

‚Ty, Vašku, co si takhle dát aspoň jednu cigaretu,‘ pokusil se Karol obměkčit velitele hlídky. Když se na něj však zadíval pozorněji, viděl, že ho snad ani nevnímá. Oči měl upřené k břehu ostrůvku a napjatě poslouchal. Skutečně, teď se mu zdálo, že od břehu, od toho, který směřuje k Československu, zaslechl cosi, co sem nepatří. Sluch si po hodinách služby navykne běžné zvuky neregistrovat, zato se zaostří na zvuky nezvyklé, nepatřičné. A tohle cachtání připomínalo plovárnu.

Pohraničník Bublák se opatrně rukama dotkl obou přátel po levici i pravici. Ucítil, že už oba mají samopaly připravené. Nebylo pochyb, na ostrůvek kdosi připlaval a teď vylézá na strmý břeh. Počkal ještě několik okamžiků, dokud se proti o tón jasnějšímu nebi neobjevily dvě postavy v podivném obleku. Už se chystal vstát a prohlásit se jako hlídku Pohraniční stráže, ale v poslední chvíli ho zarazil známý hlas.

Patřil bývalému opraváři Zoltánu Nagyovi.

‚Víš to jistě?‘ A tohle nemohl být nikdo jiný než nejstarší Pakrt, traktorista Fero.

‚Jasně. I kdyby teď pohraničníci pluli kolem nás, můžeme si v klidu zapálit cigaretu a zamávat jim na shledanou.‘

‚Jsme přece ještě doma, u nás.‘

‚Já vím, ale oni nemůžou použít zbraň, protože by stříleli na rakouské území. To mezinárodní úmluvy nedovolují. A kdyby tu chtěli zakotvit a jít si pro nás, tak nám nestačí, jen pár kroků a temp a jsme stejně na druhé straně. Tady jsme v bezpečí.‘

‚Mohli by nás dostat jedině, kdyby měli tenhle ostrůvek obsazenej. Ale na to nejsou dost mazaný. Já to pozoruju léta, a jen jednou za celou tu dobu se tu na chvilku zastavili. Buď bez obav. Tady můžeme třeba zpívat.‘

Pohraničník Vašek Bublák vyslechl jejich dialog až sem. Potom se rychle vztyčil a přerušil ho rázným povelem: ‚Stůj, ruce vzhůru. Pohraniční stráž.‘

Poté nebylo slyšet nic jiného než šumění vln. Pak cosi ostře cvaklo, kov o kov, a z místa, kde stáli žabí muži, vyletěl ohňostroj. Desátník Bublák vykřikl a padl do trávy s prostřelenou paží. I on odjistil samopal a začal střílet, Karol s Petrem ho následovali.

Přestřelka trvala snad dvacet sekund, možná ještě méně. Ale vzhledem ke krátké vzdálenosti měla i ve tmě smutné následky.

Když střelba zmlkla, pokoušel se desátník postavit na nohy. Nejdřív neslyšel vůbec nic. Jen zaúpění z míst, kde ležel Petr. Na protější straně se nikdo neozýval, bylo slyšet jen vítr. Bublák rozsvítil silnou baterku a světelný kužel namířil před sebe. Nedaleko ležel tváří k zemi člověk. Ten druhý tu však nebyl. Pohraničník okamžitě zhasl baterku a vrhl se k zemi právě v okamžiku, kdy ten druhý vystřelil z houští vpravo. Kulka zasyčela někde blízko. To už však zaslechl hukot motorového člunu. Nedaleká hlídka na řece přijížděla na pomoc.

Desátníkovi vystřelovala bolest z rány do celého těla a poraněná paže strašlivě bolela. Přesto si byl vědom toho, že se střelec nesmí dostat na druhou stranu ostrůvku a odtud do Rakouska. Opatrně, co nejtišeji přiklekl vedle Petra, a rukou mu zašmátral po uniformě; na prstech ucítil cosi teplého a podivně lepkavého.

V tu chvíli vpravo zašelestilo křoví. Vašek bez rozmýšlení vypálil dávku nízko při zemi – chtěl zasáhnout nohy nepřítele. Odpověděl mu bolestný výkřik…

V tu chvíli se ocitli v kuželu silného reflektoru přistávajícího hlídkového člunu.

Desátník Bublák s průstřelem ramena byl z těch pěti lidí jediný poměrně lehce zraněný. Jeden z nebezpečných střelců byl mrtev, druhý, s hladkým průstřelem stehna, se vzdal. Pohraničník Petr Kocík měl komplikovaný průstřel ramene a omdlel, zatímco svobodník Karol Lacek dostal kulku do břicha a poležel si několik měsíců v nemocnici.

Fero Pakrt byl tedy mrtev, a tak se před soudem zodpovídal jen Zoltán Nagy. Expertizy o použití zbraní a jeho účast při přestřelce pro něho dopadly dobře. Jeho zbraň se zasekla a nevyšla z ní ani rána. Dostal jen trest za pašování a ilegání opuštění republiky. Z té ošklivě pro něho vypadající šlamastiky vyvázl jen s několikaletým vězením. Zranění pohraničníků prokazatelně způsobila bezohledná střelba jeho společníka Fera Pakrta, a ten byl mrtev. Rodinný klan Pakrtů však vyhlásil Pohraniční stráži nenávistnou pomstu.

Když desátníka Bubláka propustili z nemocnice, kde si poležel několik týdnů, přeložili ho dosloužit někam k Břeclavi.

Do vesnice se vrátil až po deseti letech, v roce 1970.“

Děda Ráček vypravoval dál a Vašek jen seděl a užasle beze slova poslouchal.

JESKYNNÍ SKRÝŠ

Hlavu ještě plnou vyprávění dědy Ráčka dorazil Vašek kopcem až k Rohatci, tedy ke vchodu do staré chodby, zarostlé chuchvalci kopřiv a ostružiní, kterou náhodou kdysi s Jirkou objevili. Dovnitř se mu ještě nechtělo. Ke stráni, kudy nevedla žádná cesta – odkud a kam tudy také jít –, mu nehrozilo nebezpečí, že někoho potká. Sedl si tedy do trávy, která tu na kopci na déšť už ani nepamatovala, u nohou Třebestov – ze vrat nemocnice vyjela sanitka a ve škole v prvním patře kdosi otevřel okna.

Začalo drobně pršet. Vašek se tedy rozhodl, že okoukne jeskyni, do níž chodba ústila.

Vchod jako rytíři bránily vysoké kosmaté kopřivy, které dokázaly žahnout i přes rukávy bundy. Vašek si je přetáhl přes holé ruce, ale marně. A tak raději rychle proběhl dovnitř.

Přechod ze světla do tmy byl náhlý. Po vůni mokré trávy ho tu zašimral v nose zatuchlý pach – něco podobného cítil na půdě u dědy Ráčka, když mu tam jednou ukazoval bednu starých knih o námořnících a pirátech. Díval se do nitra chodby, a neviděl nic, tma se táhla jako povidla; otočil se k východu, uviděl kopřivovou záclonu a světlý obdélník otvoru.

Co tady asi dřív bylo, pomyslel si. Proč asi dávní stavitelé Rohatce pokládali za nutné stavět tuhle chodbu? Třeba to byl nějaký tajný východ, nějaká úniková chodba. A když někdo klášter napadl, mohli se jeho obyvatelé ukrýt v divokém porostu pod Rohatcem.

Vašek si sedl na bobek a dlaní osahával zem. Prašná udusaná hlína a sem tam menší kámen. Teď sáhl na cosi většího, mělo to tvar jako, jako… Vzal ten předmět do ruky a šoural se blíž k otvoru. Ovšem, kudla, zavírák s fialovou rukojetí nezvyklého tvaru. A pak ho rázem napadlo, že tenhle nůž někde viděl. Ovšem, už to má, tahle kudla naprosto nesporně patří třídnímu šprtounovi Mirkovi Votrubovi. Ale kde se tady vzala? Vašek byl do téhle chvíle přesvědčen, že o chodbě vědí jen on s Jirkou Veclíkem. Jaké štěstí tu mohl hledat zrovna Votruba? No to mě podržte…

Vašek schoval nůž do kapsy a rozhodl se, že o tom bude přemýšlet později, má přece spoustu času, než přijde Jirka.

Pokud přijde. A proč by nepřišel? Je to kamarád, na kterého se může spolehnout. Navíc mu maléry a případné tresty hrozí v míře téměř stejné jako Vaškovi.

V psaníčku, které mu ráno poslal po Míle, stálo:

Jirko, nezbývá nám, než utéct! Já vím jak, a hlavně kam, tak neváhej. Hlavně sežeň deky, něco k jídlu a nějaký peníze. Já mám dvanáct korun. Čekám tě v Rohatci.

Že by Jirka po tom průšvihu nešel vůbec do školy? Jirka přijde, určitě přijde, pomyslel si ještě Vašek a pohodlně se natáhl na chladnou zem. A hele, kus slámy. Dal si ji pod hlavu a za dvě minuty už spal.

„Vašku, už jsem tady,“ ozval se od otvoru hlas rozechvívající celou chodbu. Vašek vyskočil a rozhlížel se kolem. Několik dlouhých vteřin se nedokázal orientovat. Kde vlastně je, co tu dělá a kdo to tu mluví.

„Tak Vašku, ozvi se, já nic nevidím.“ Teď poznal Jirkův hlas. Kamarád stál těsně u vchodu a v ruce držel nějaký pytlík.

„Co řveš, já jsem tady,“ řekl Vašek a snažil se, aby mu hlas nezněl rozespale.

„Pojď ven, tady je tma a zima.“

Vyšli před Rohatec. Nad hlavou se jim rozprostíralo šumavské nebe od kopce ke kopci a jedinou trhlinku v něm páral bělavý chvost tryskového letadla nad vrchem Cvikýřem.

„Tumáš, jez!“ Jirka mu vstrčil do ruky pytlík skrývající voňavé a křupavé housky. Vašek se do jedné zakousl a náhle měl pocit, že ještě nikdy nejedl takovou pochoutku.

„Tak co, půjdeš se mnou?“ zeptal se Vašek a zkoumavě se zadíval na kamaráda. Tedy, zrovna radostně se Jirka netvářil, spíš rozpačitě.

„No jasně, jdu…,“ odpověděl, ale nadšení pro věc veškeré žádné.

„Tobě se nechce.“

Jirka přemýšlel a přitom v rozpacích trhal trávu před sebou. Nechal toho teprve tehdy, když si sáhl na kopřivu žahavku. Třepal rukou a pak si na spálené prsty dlouho a zbytečně foukal.

„Já ti to teda řeknu,“ spustil Jirka. „Já jsem původně nechtěl jít. I teď se trochu bojím. Jenže když jsem si vzpomněl na ten trest, který si na mě táta vymyslel, když se dozvěděl o těch salámech Na Zahálce…“

„Jaký trest?“ zajímal se Vašek.

„Kdyby jen výprask, ale hlavně ten klavír, zase ten klavír. Samé cvičení – a pak mě čeká okresní klavírní soutěž mládeže. A to doma ještě nevědí, že nám určitě hrozí přinejmenším dvojka z chování.“ Jirka se odmlčel.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se po chvíli Jirka.

„Co tomu říkám,“ zamyslel se Vašek. „To já bych utekl taky. Ale je to vlastně dobře. Ve dvou se nám ten velký plán podaří uskutečnit.“

Jirka překvapeně vyhrkl: „O jakém plánu to zase mluvíš?“

Vašek se povýšeně pousmál a moudře, aspoň jak se domníval, nakonec utrousil:

„Proto jsem tě sem pozval“

PŘI ČERNÉ HODINCE

Velká stříbrná ručička radničních hodin nad třebestovským náměstím čtyřikrát obtancovala číselné kolečko hodin a zvon Lukáš, následující malého Ondřeje, který právě udeřil čtyřikrát, aby oznámil celou, napodobil menšího bratra; i on udeřil čtyřikrát a pak přidal ještě dva údery. Šest hodin odpoledne. Babka Švecová vyhlédla z ochozu radniční věže a podívala se dolů pod sebe. Činila tak opatrně a s posvátnou hrůzou. Měla strach a závratě, ale podívat se musela, protože tak zajímavý pohied už zase hned tak neuvidí. Vylezla po bolavých nohách vzhůru na ochoz věže vlastně potřetí v životě. Prvně to bylo před deseti léty na podzim, podruhé vloni a naposledy teď. Její muž, důchodce Švec, si totiž přivydělával při údržbě radničních hodin, což spočívalo v tom, že jedenkrát týdně vylezl nahoru a velikou olejničkou nakapal olej do jakýchsi otvorů. Sám se v tom příliš nevyznal, ale opakoval ty úkony, které mu před léty předvedl mechanik z Plzně. Když onemocněl, vysvětlil a popsal babce všechno, co je třeba udělat, a Švecová pak kapala olej, kam ji to napadlo, i když někdy často zcela jinam než tam, kam patřil, zato však poctivě a s citem. Jak vidno, starý Švec byl za posledních deset let nemocen třikrát. Švecová se se šimráním prstíků strachu v zádech vyklonila nad ochoz a dívala se dolů.

Jak jsou ty lidičky mrňavý. Hele, do zeleniny přivezli třešně, takhle brzo, ty určitě budou z dovozu. No ovšem, stará Marečková už se staví do fronty. A támhle kluše stará Vokurkové, ta taky nesmí chybět nikde. Podívejme, k Poláčkovům přijela sanitka, to asi pro něj, protože Poláčková už je týden v nemocnici, ovšem, jedou pro Poláčka. A támhle si to sype mladý Veclík, a co to, prosím vás, nese? Vypadá to jako deky, takový štos, že by se šel koupat…? Babka se už pozorování nasytila a tak odcapkala do věže, uklidila olejničku, zavřela za sebou a šmaťchala se po dvou stech dvaceti točitých schodech dolů.

„Transformátor opravili, nikdo se po tobě neptal, poručíka Zelenku jsem viděl chytat řidiče, kteří zahnou na náměstí k radnici, a naši zkoušejí divadlo s učitelem Šímou v sokolovně,“ hlásil Jirka, když konečně s dvěma dekami v náručí vystoupal k ústí chodby.

„A nikdo tě neviděl?“

„No, tedy skoro nikdo…,“ řekl Jirka nejisté.

„Co to znamená, skoro nikdo?“

„Teda, pár lidí mě asi vidělo, a paní Pášová se mě ptala, kam nesu ty deky. Tak jsem jí řekl, že do čistírny.“

Vašek přemýšlel, co by mu na to odpověděl nepříjemného, ale na nic nepřišel, protože co měl vlastně Jikra odpovědět a jak měl vynést deky zprostřed náměstí za bílého dne, když to muselo být dříve, než se vrátí rodiče z práce. On Vašek by to asi neprovedl jinak.

„Nedá se nic dělat, musíme to risknout. Dneska ještě přespíme tady a zítra časně ráno vyrážíme. Já už na noc domů nemůžu.“

„Já myslím, že pro tebe dneska Bezpečnost třeba ještě nepřijde,“ navrhoval Jirka, protože mu vysvitla naděje, že by se alespoň jednou vyspal doma a jejich velký plán by se tak o den odložil. A den je dlouhá doba, může se stát všelicos.

„Ne, já už se domů nevrátím!“

„Času máme tedy dost,“ řekl Jirka a posadil se na ranec dek.

„Teď jsme oba psanci a nesmíme mít před sebou žádné tajemství,“ zašeptal Jirka a natáhl se do deky. „A všechno máme dohromady. Hele, co jsem přinesl,“ a už lovil z hlubokých kapes ohromný krajíc chleba s máslem, pytlík bonbónů, kudlu, a hlavně malou peněženku plnou drobných.

„Hádej, kolik tam je…“

Vašek pohledem zhodnotil naditost peněženky, vzal v úvahu jak pětikoruny, tak desetníky, a zkusil to. „Dvaadvacet korun.“

„Čtyřicet osm, je tam i papírová dvacka,“ vykřikl vítězně Jirka, a vysypal obsah peněženky na deku. „Takže máme dohromady šedesát korun. Se šedesáti korunami vystačíme alespoň týden,“ prohlásil optimisticky.

„To ani nebude potřeba, protože zítra už budeme pryč…“

„Ale já tomu všemu nerozumím. Řekni mi konečně, co chceš vlastně podniknout,“ škemral Jirka. „Zatím jsem dělal všechno, cos mi řekl, protože ti věřím. A protože si myslím, že to bude nějaký bezva dobrodružství, ten tvůj velký plán. Ale teď už je mi to celý divný…“

Vašek se sice nechal ještě chvilku přemlouvat, ale pak začal vyprávět, co se dozvěděl od dědy Ráčka.

Za těch devět let, která uplynula od tragické přestřelky na ostrůvku naproti Javorné, se vesnice změnila téměř k nepoznání. U silničky vyrostla nová samoobsluha, děti už nejezdily do školy autobusem, protože jich bylo tolik, že stálo za to postavit novou školu. A v polích na kraji obce vystavěli státní traktorovou stanici. A v traktorové stanici nastoupil jako hlavní účetní i bývalý desátník Vašek Bublák. Brzy po vojně mu zemřeli rodiče, a tak se do téhle chvíle toulal od jednoho města ke druhému, zkoušel to v různých místech. Byl účetním v Pelhřimově, pracoval jako brigádník na Oravě, k účetnictví se vrátil v Táboře, později v Trnavě, a když mu jednou padl do oka inzerát, že státní traktorová stanice v Javorné hledá schopného vedoucího účtárny, neváhal. Bylo mu už kolem třiceti a chtěl se usadit, mít svůj domov. A pak, vyjma oné tragické události, měl na tento kraj ty nejkrásnější vzpomínky. Přitahovala ho řeka, líbila se mu nádherná krajina.

Odepsal na inzerát a o měsíc později už vybaloval svůj kufřík starého mládence v ubytovně státní traktorové stanice, neúhledném, krabicovitém baráčku hned proti traktorové stanici.

Jedna věc se ve vsi nezměnila. Nejpočetnější rodinou byli Pakrtové, jenom povyrostli do výšky a do krásy. To poslední platilo zvláště o druhém nejmladším Pakrtěti – dcerce Márii. Vašek Bublák se na Márijku pamatoval jako na neforemného desetiletého špunta se špičatým nosem a dlouhýma nohama – předzvěst ošklivé ženské. Ale to, jaké kouzlo provedla příroda s holčičkou za devět let, kdy ji Vašek neviděl, se nedá popsat. Vlastně dá. Skoro dvacetiletá Mária teď platila za krasavici, na niž si myslel snad každý kluk z okolí. Černé vlasy měla husté jako trs ostřice, černé oči se vnitřním žárem propalovaly dlouhými řasami.

Mária pracovala s Václavem ve stanici. A tak nebylo divu, že se do ní zamiloval. Do Márie se musel zamilovat každý. Ale i jí se ten štíhlý sympatický blonďák zalíbil.

Netrvalo dlouho a všichni věděli, že se u Pakrtů chystá svatba.

Na tuhle svatbu vzpomínají ve vesnici určitě ještě dneska. Tancovalo se ve dvou parádních světnicích, spíš sálech, Pakrtova statku do úmoru.

Nevěsta vypadala nádherně, jako princezna z pohádky, v dlouhých bílých šatech a čelenkou z perliček. Dva stoly se prohýbaly pod svatebními dary – Pakrtovic přízeň se dovedla ukázat.

Knihy, jediný dar jediného ženichova hosta, bývalého velitele jednotky Pohraniční stráže, tu působily poněkud opuštěně, ba chudé. Avšak i ostatní hosté nezářili zrovna nadšením nad volbou ženichova svědka. Zvlášť rodina Pakrtů, v jejíž živé paměti ležel dosud případ syna Ferka.

Ženichovu volbu vzali však na vědomí. Na svého svědka má přece právo. A odpoledne padly i pichlavé poznámky. Zoltán Nagy, kterého soud odsoudil k několika létům vězení, se má každým dnem vrátit domů…

Vašek Bublák si vlastně pozval hosty dva. Bývalého velitele a ještě Zbyňka Krasla, kamaráda z vojny, s nímž prožil celý jeden rok tady na Polaně. Zbyňka vítr zavál až na Šumavu do městečka Třebestov, kde pracoval na pile. Ale Zbyněk pořád nikde.

Kdyby býval tušil, co přijde v nejbližších hodinách, jistě by si spíše přál, aby Zbyněk na své Šumavě zůstal a rozřezával tam staleté smrky a borovice.

Na vysvětlenou třeba říci, že Vašek chodil s Máři i už téměř pul roku a za tu dobu ovšem padla mezi ní a jím, a později i u Pakrtů doma, zmínka o staré události, přestřelce na ostrově, při níž přišel o život Ferko. Jenže Pakrtovi, místo aby v nich zůstal pocit viny nad Ferkovým činem, se stále ještě nemohli smířit s pohraničníky. Vašek sice netajil, že sloužil v Polaně, ale připadalo mu rozumnější nejitřit staré rány, a nikdy se proto raději nezmínil o své úloze a o tom, jak se podílel na oné tragické události. Říkal si, že na tuhle část minulosti je lépe zapomenout.

Hodiny – jedny z těch, které patřily ke svatebním darům – začaly odbíjet čtvrtou odpolední. Za okny, pokreslenými mrazivými květy, začal poletovat prosincový sníh, ale zábava uvnitř statku byla v nejlepším. Nevěsta se ženichem seděli dosud v čele velké tabule, na niž ženy prostíraly stále nové a nové dobroty. Márijka se láskyplně dívala na svého Vaška a všechno kolem vnímala jen jako šum. Najednou se dveře místnosti otevřely a v nich se objevil černovlasý, urostlý chlapík v zasněžené beranici. Vašek, který právě cosi šeptal Márijce, náhle vyskočil a vyrazil ke dveřím. Márijka se na něj překvapeně podívala.

„Zbyňku,“ vykřikl.

„Počkej, jsem zmrzlej na kost, jestli mi stiskneš ruku, tak mi upadne,“ bránil se Zbyněk projevům nadšení.

Netrvalo dlouho a začal rozmrzat. Ale to už ho usadili vedle nevěsty, a nosili před něj plné talíře.

„A co přípitek?“ zvolal kdosi u druhého konce stolu. Zbyněk se na řečnění nikdy necítil, ale tentokrát mu bylo jasné, že nevyvázne. Tak vstal se sklenkou v ruce a Vašek zacinkal dvěma sklenicemi o sebe, aby zjednal řečníkovi klid. Svatební hosté přestali tancovat, zpívat a povídat, a všichni se zadívali na Zbyňka Krasla. Ten se obrátil k novomanželům.

„Já na žádný velký řeči nejsem. Já tak ještě, kdybyste potřebovali poznat dobrý dříví, tedy strom, hned jak ho přivezou z lesa. To se jen podívám a hnedky vím, tohle bude krásnej kousek, a tohle tak stavební dříví třetí jakosti. A naučil jsem se tak prohlížet i lidi. A myslím si, že už jsem se maličko naučil poznávat, co v kom vězí – jestli je to krásný kousek nebo jen taková kratina. No a když se dívám tady na ty dva novomanžele, hned, na první pohled, mě napadá, že patřej do tý první sorty…“

Zbyněk se odmlčel a kolem stolu se ozval potlesk, někdo dokonce vykřikl: „Bravo!“

Řečník se usmál a pokračoval.

„Márijku tolik neznám, ale to je výborná ženská už od pohledu. To Vaška, toho znám lip. Sloužili jsme tady na pohraniční jednotce

celý rok vedle sebe, a já můžu říct, že srdnatějšího, odvážnějšího a lepšího kluka nad něj nebylo. A já předpokládám, že jako ve službě na hranici mu to bude klapat i ve službě doma…“

Opět potlesk a smích.

„Vzpomínám si na jeho poslední akci tady u vás. Vždyť to byl právě on, kdo přišel na to, že tady, na protějším ostrůvku, je třeba zřídit strážní stanoviště, sám to také provedl a v první přestřelce s našimi nepřáteli byl postřelen…“

Zbyněk řečnil, a ani si nepovšiml, jak prudce se změnila nálada v místnosti. Ticho přímo řezalo do uší. Obrátil se s úsměvem na manžele. Vašek seděl a zuby zatínal tak, že mu zbělely čelisti, Márijka si držela kapesník před očima. Na druhém konci místnosti vstal starý Pakrt – chlap jako hora s železně tvrdým břichem a očima z legované oceli. Lebka s prořídlými vlasy se mu leskla potem. Vstával pomalu a hrozivě. Cikánští muzikanti, kteří mají v hlavách barometr nálady, začali balit nástroje. Potom vstal Márijčin bratr Palo a za ním Juro. Zbyněk Krasl v gestu nepochopení roztáhl ruce, jako by si bral všechny za svědky, že neví, oč tu jde.

„Proboha, Márijka, ženich ti zabil bratra,“ ozval se zděšený ženský hlas a nevěsta těsněji přitiskla kapesník k očím. Starý Pakrt vykročil. Šel pomaličku jako robot, stroj přesně naprogramovaný, přesně poslouchající děrnou pásku určující jeho konání. I jiní povstali v očekávání věcí příštích. Z kuchyně sem náhle ostře doléhalo stakato paličky, jak kuchařka naklepávala další řízky, a její falešný zpěv, jímž si zpříjemňovala jednotvárnou práci. Do kuchyně atmosféra napětí ještě nepronikla.

Pakrtovi scházely k ženichovu místu čtyři metry. Zbyněk nepřestával tiše a nechápavě zírat. Pakrt došel až před Vaška. Ten se vztyčil a čekal.

I Pakrt čekal. Snad se ještě rozmýšlel, co dál. Zdvihl ruku. Desítky párů očí sledovaly její pohyb, jak pozorují oči hudebníků dirigentovu pravici s taktovkou před prvním tónem. Natáhl ruku k ženichovi a všem to připadalo nekonečně dlouho, než ruka dospěla k Vaškově klopě. Starý rozmyslným pohybem strhl snítku myrty a hodil ji za hlavu. Natáhl se nad stolem a z vázy vytáhl svatební kytici, kterou Vašek přivezl Márijce až z Bratislavy. V natažené ruce ji štítivě přenesl nad podlahu a pustil. Pak stejně pomalu a klidně, jako dělal dosud vše, květiny rozšlápl černou polobotkou. Křehké květy orchidejí zamazaly naleštěná prkna nepěknou břečkou. Uchopil láhev slivovice, ne tak, jak se bere do ruky láhev, když chceme nalévat, ale za hrdlo, jak se bere zbraň. Ticho teď připomínalo poslední vteřiny před popravou. Vašek stál nehybně s očima zabodnutýma do podlahy. Snad ani neuvažoval o obraně – ať slovy, či gestem. Z Pakrtova obličeje stékaly slzy potu, košili měl na prsou promáčenou, oči podlité krví. Kolik úsilí musel stát známého vzteklouna ten naprostý klid! Pozvedl ruku s lahví, tekutina z nezazátkovaného hrdla mu stékala po dlani do rukávu, ale nevšiml by si, ani kdyby z ní vytékalo rozžhavené olovo. Bývalý velitel pohraniční jednotky stál vpravo od Vaška Bubláka. Teď nakročil, snad aby zasáhl. Ale v tom pohybu bylo tolik nepatřičného, že se hned pohnulo několik chlapů najednou. Nebyl to ani celý krok – jen náznak pohybů, které mu mají zabránit.

Potom se Pakrt zvolna otočil, už nestál s rukou vztaženou proti ženichovi. Jeho oči se zabodávaly do dvou stolů pokrytých svatebními dary.

Náhle se rozmáchl, jako by kouzlem protrhl očarování, a mrštil láhev do obrazovky televizoru. S výbuchem praskla, a jako třaskavina vyzývající k útoku zahájila zběsilé gaudium. Kouzelný proutek Pakrtova pohybu zrušil poklid a vyvolal bezuzdné běsnění. Jenom čtyři lidé se ho nezúčastnili. Plačící Mária, nehybně stojící Vašek, Zbyněk vedle něj a bývalý velitel. Když vyletí zátka napětí, může se situace tragická zvrhnout v grotesku. Lidé teď házeli na stoly dorty a chlebíčky i kusy pečené. Křik ohlušoval.

Vašek se pohnul, pomalu se naklonil k nevěstě a vzal ji za ruku.

„Ne, to nesmíš,“ zařval otec Pakrt tak, že běsnění ustalo stejně náhle, jako propuklo. Teď už byl Pakrt rychlý. Přiskočil k manželům, udeřil Vaška přes ruku a vytrhl mu Márijku. „Ta tvoje není. Už ne. Vy tři,“ ukázal na Vaška, Zbyňka a velitele, „tu nemáte co pohledávat. Ven!“

„A šli?“ zeptal se Jirka Veclík Vaška. Leželi teď zachumláni oba do dek a pozorovali šišaté slunce sunoucí se za vrcholek Cvikýře.

„Prý šli, alespoň Ráček to tvrdí. Zbyněk odjel ještě tentýž večer a ženich Vašek se stěhoval za deset dní za ním do Třebestova.“

„Teda sem k nám?“

„Jo, sem k nám.“

„Už ji potom nikdy neuviděl? Tak povídej, jak to bylo dál…“

„Ba ne,“ rozhodl Vašek. „Teď už na to není čas.“

Rozhlédli se kolem sebe. Šero se pomalu měnilo ve tmu, ochladilo se.

„Musíme jít,“ řekl Vašek, ale z hlasu by pozorný posluchač vycítil, že se mu moc nechce. „Máš ten seznam?“

„Mám, tady,“ Jirka vylovil z kapsy pomuchlaný list papíru, na nějž si napsali, co nemají a nutně potřebují. A jak si to chtěli opatřit?

„Ty už jsi někdy něco ukradl?“ zeptal se Jirka a Vašek po chvilce váhání zakroutil hlavou.

„Já taky ne,“ řekl Jirka.

„Tak tohle bude poprvé…“

LOUPEŽNÁ VÝPRAVA

Chodit strání k Rohatci za bílého dne není žádná legrace. Rozumný člověk se změti kamenů a kořenů vylézajících tu i onde z půdy raději vyhne. Ano, dospělí tuhle část země opustili, vzdali se jí, a kde dospělí něco opustí, už jsou tu kluci uličníci, aby se toho zmocnili, zemi zmapovali, rozryli dolíky, vybudovali skrýše a prohlásili území ze svoje hájemství. Tak tomu bylo i s rohateckou strání. Jak bylo řečeno, chodit tu ve dne je umění, ale jít tudy v černočerné tmě, to už vyžaduje zálesácký cvik, pokud chce člověk dojít se zdravýma nohama a rukama a s oděvem pouze mírně potrhaným.

Touhle klukovskou zemí sestupovali k městečku v údolí dva adepti zlodějského řemesla. Městečka v údolích se většinou v podobných případech před desperáty třásla do poslední cihly té nejmenší banky. Třebestov však, snad proto, že znal své mládence dobře, se netřásl vůbec. Naopak, přenechával tenhle neutěšený stav, kdy vám jezdí mráz po zádech, chvějete se, lekáte se při každém nečekaném zvuku, našim mladým záporným hrdinům.

Jirka s Vaškem se ovšem jako mladí záporní hrdinové necítili. Měli spíš pocit, že by měli být někde úplně jinde, pokud ne doma v posteli, pak alespoň pod dekou na udusané hlíně staré chodby, nebo kdekoli, kde by nebyla tak neproniknutelná tma a kde by nehrozilo ze všech stran tajemné nebezpečí…

Jirka zakopl a zachytil se Vaškova lokte. Kamarád šel před ním. Zachytil Jirku a ruku mu už nepustil. Tak kráčeli dolů, drželi se za ruce a ukrutně se báli.

„Copak my jsme darebáci?“ zeptal se Jirka přiškrceným hlasem.

„Proč se ptáš?“

„Táta říkal, že kdo krade, ten je darebák.“

„Jo táta, ten mně toho taky napovídal…,“ odpověděl Vašek a v jeho hlase zaznělo dospělé pohrdání. „Teď mi řekni, co je horší. Krást, anebo lhát?“

„Táta říkal…,“ začal Jirka, ale Vašek ho přerušil.

„Mě nezajímá, co říká tvůj táta, mě zajímá, co si myslíš ty…“

„Já myslím, já myslím, že obojí se nemá…,“ vykoktal Jirka.

„Já si říkám, že ten, kdo lže, je horší než ten, kdo krade. Protože kdo lže, ten krade tomu druhému pravdu. A to je horší než třeba něco ukrást.“

„Nerozumím,“ odpověděl Jirka po pravdě. Pak se najednou zastavil. „Psst, támhle někdo jde,“ a úžeji se přitiskl k Vaškovi, aby zastavil třesavku, která ho popadla.

Bledý srpek měsíce, připomínající proužek citrónu, vyhlédl zpoza mraku a polil světelnou jinovatkou okolí. V bezinkovém keři se doopravdy cosi hýbalo. Kluci se přikrčili. Několik desítek metrů vpravo se vynořila silueta posledního třebestovského domku, U medvídků se tam říkalo, a někde pod nimi kdosi táhle zívl. Pak práskla okenice. V roští se to chrulo stále.

„To bude nějaké zvíře,“ špitl Vašek.

Z roští vyběhl docela malý pes, podvraťák bez rasy, a hnal se k nim. Jirka, který se za normální situace psů nebál, se vyděsil. „On nás pokouše…“

Pejsek doběhl až k nim, posadil se a podával jim pac.

„Vidíš, ty strašpytláku,“ pokáral ho Vašek. Přisedl si k pejskovi, a už ho chtěl vzít za packu, když zvíře spustilo tak náramný štěkot, že muselo vzbudit obyvatele celého městečka. Je známo, že právě nejmenší psi nadělají nejvíc kraválu. To snad proto, že se bojí a štěkáním si dodávají odvahy. Vašek vyskočil. Pejsek zatím dělal dílo.

V domku pod nimi se otevřelo okno a nevrlý hlas zavolal: „Kuš tam, potvoro, nebo po tobě něco hodím.“

Pejsek si samozřejmě štěkal dál.

„On nás prozradí,“ vyhrkl Jirka.

„Že tam po tobě střelím,“ ozval se tentýž nevrlý hlas od Medvídků.

„Musíme zdrhnout, dokud je čas.“ vyhrkl Vašek.

Zlodějská výprava hrozila skončit naprostým fiaskem. Oba nezletilí lapkové se hnali strání vzhůru, zakopávali o kořeny a klopýtali o výmoly, a v patách za nimi se hnalo zběsilé psisko a dělalo kravál jako stádo divočáků. Prodrali se do chodby a Vašek nasahal na dekách baterku. Rozsvítil a namířil ji ke vchodu. Psisko sice vběhlo téměř dovnitř, avšak když mu Vašek namířil úzký paprsek světla přímo do jiskřících očí, zastavilo se. Chvilku jen mžouralo do světla, pak se otočilo a pomalu zmizelo za oponou kopřiv.

„To jsme dopadli,“ posteskl si Jirka a měl na mysli zlodějskou výpravu do městečka.

„Co skučíš, v podstatě nic nepotřebujeme. Na jídlo máme dost peněz, tak co chceš.“

„A co maska?“ skoro zalkal Jirka, který si na svém vylepšeném potápěčském vynálezu velice zakládal.

„Ty s tím pořád naděláš…“

„Bodejť ne, ty ji máš s sebou, tobě se to mluví!“

Jirka měl pravdu, v jeskyni na dece ležela Vaškova, byť neupravená, plynová maska.

„A já si s ní dal tolik práce,“ povzdechl znovu Jirka a pejsek odkudsi táhle zaštěkal.

„Nebreč, rozštěkáš psa. Tak si tam pro ni dojdi!“

„Já se sám bojím.“

„Hrdino!“

„Tak jdi ty.“

Bylo to vyřčeno. Pravda, maska sice patřila Jirkovi, ale Vašek měl teď možnost předvést mu, jaký je rozdíl mezi strašpytlem a odvážným mužem.

„Kams ji dal?“

„Dolů do prádelny, pod koš na prádlo. Je tam odemčeno,“ vysvětloval honem Jirka.

„Stejně je to na nic,“ snažil se Vašek shodit celou akci s maskami. „Na pořádné potápění toho potřebujeme daleko víc. Takhle z nás žabí muži nebudou.“

„A co ještě potřebujeme?“ ptal se Jirka vzdorovitě.

Měsíc vykoukl za krajem mraku jako kluk uličník zpoza domu. Vašek se posadil na kámen a počítal na prstech.

„Především masku s nerozbitným průzorem,“ začal odříkávat informace vyčtené z příručky. „Pak perfektní ploutve na nohy, dýchací trubici, zátěžní opasek, zátěže na nohou a potápěčský nůž. A to jsou jen nejzákladnější věci, a co máš ty?“

„Já jsem si tam přidělal dlouhou hadičku,“ pofňukával Jirka a hladil psa, který si mezi tím dodal odvahy a pronikl do záhadné tmy jeskyně.

„Tak já ti tam dojdu, abys viděl, že jsem kamarád.“ A bez dalších dlouhých řečí se Vašek rozběhl svahem dolů. Jeho cestu značkoval jen štěkot psů na předměstí.

Jirka se stáhl s psiskem výše k jeskyni a v duchu odpočítával minuty. Za necelou hodinu se Vašek vrátil i s jeho maskou. Dlouhá hadička se z nedovřeného pouzdra vinula jako had škrtič.

„Tak tady to máš.“

Jirka nevěděl, jak honem poděkovat. Vrátili se k jeskyni.

Během nedlouhé výpravy stačily deky natáhnout nepříjemnou vlhkost z okolních stěn. Zdály se na omak lepkavé a krajně nepříjemné. Kluci se schoulili vedle sebe a za polštář jim posloužil poloprázdný batoh.

V nevlídné chodbě se rozhostilo ticho rušené jen občasným plesknutím kapky vody odkudsi z temného nitra.

„Bojíš se?“ špitl Jirka kamarádovi do ucha.

„Ne.“

„Já trochu jo,“ přiznal se Jirka. „Před chvilkou mě dokonce napadlo, že bych na tom koncertě na ten klavír měl hrát, mě klavír vlastně docela baví, jen kdyby mě táta pořád nenutil…“

Vašek se posadil. „Tak se podívej, ty hrdino, jestli jsi vyděšenej už teď, tak té s sebou nepotřebuju. Klidně se seber a jdi si domů hrát na svůj klavír. Jasný?“

„Neboj, já tě nezradím,“ sliboval honem Jirka. „To já jen tak…“

„No proto,“ potlačil Vašek definitivně vzpouru a lehl si do vlhkých dek vedle kamaráda.

„Jenže mně se ještě nechce spát. Dopověz tu historii dědy Ráčka,“ zkusil to ještě Jirka a jeho kamarád se rozpovídal. Stejně nemyslel na nic jiného. A vyprávěl, byť slovy svými, asi tohle.

PŘEKVAPIVÝ DÁREK

Co mohl Vašek Bublák dělat. Několikrát se sice pokusil zajít za svou ženou Márijkou, ale nikdy se k ní nedostal. Vrata Pakrtovic statku chránila železná závora se dvěma visacími zámky a na dopisy, které ženě napsal, nedostal nikdy žádnou odpověď. Vašek dokonce zajel do Bratislavy poradit se s právníkem, s nímž se dlouho znal, ale ten mu dal jen jedinou radu. Ať počká. Lámat takovou věc přes koleno nemá smysl. Má-li ho Márijka skutečně ráda, překoná časem vliv své rodiny a vrátí se k němu sama. Násilí nebo soudní spory tady nic nespraví.

Tak Vašek čekal, jenže ne moc dlouho. Jeho postavení ve vesnici se stále horšilo. Pakrtovi tu měli značný vliv, a tak se okolí začalo chovat k Vaškovi jako k vetřelci. A v takové situaci je těžko chodit a přesvědčovat lidi – jen si to rozvažte, kdo tu byl vlastně v právu a kdo darebák. Vašek to zkusil jen jednou. Na návsi zastavil starého Červeňáka, příbuzného Pakrtů z kteréhosi kolena, dědíka, který byl rovněž svědkem scény na svatbě.

Dědeček ho poslouchal jen okamžik, potom se nadechl, uplivl si před ním. Lidé z vesnice chodili okolo, jako by se jich nic netýkalo, a po Márii ani vidu, ani slechu.

Vaškovi teď zbývali jenom dva opravdoví přátelé. Bývalý velitel na Polaně, dneska už penzista žijící na Moravě, a Zbyněk Krasl. Vašek mu napsal, a po třech zlých nedělích už zase balil svůj mládenecký kufr a stěhoval se na Šumavu, kde mu přítel opatřil místo na pile.

A čas plynul.

O Márijce nepřišla dlouho žádná zpráva, i když jí první měsíce pravidelně psal. Až po půl roce dostal úřední psaní, aby se dostavil do Bratislavy, věc: rozvod. Jel, protože doufal, že uvidí ženu, že s ní bude moci promluvit. Nepřijela a její právní zástupce předložil potvrzení, že její zdravotní stav nedovoluje, aby se jednání zúčastnila.

Rozvod proběhl hladce, Vašek nedělal žádné potíže a zpátky do Třebestova už se vracel jako svobodný muž.

Nakonec se se vším začínal smiřovat. Okolí ho nejitřilo, zapomínal. V zaměstnání se mu líbilo, práce byla zajímavá, získal tu přítele a poznal příjemnou dívku, Anežku Vrbičkou, a po nějaké době plánovali svatbu. Měla proběhnout tiše a v klidu. Tak si to přáli oba.

Ani jeden z nich neměl žádné příbuzné, a tak počítali jenom s několika přáteli. Dva svědci z pily, a ovšem Zbyněk Krasl, ten nesmí chybět. Vašek nezapomněl ani na bývalého velitele, poslal mu dlouhý dopis a slíbil v něm, že tahle svatba neskončí tak špatně jako minulá.

Zase padal sníh a venku mrzlo, když Vašek oblékl sváteční šaty. S Anežkou se sešli v ulici U průhonu, v novém bytě, který jim přidělili teprve před týdnem a v němž tam z veškerého nábytku zatím trůnil jenom rozkládací gauč a jedno křeslo vedle staré skříně. Ostatní si teprve zařídí. Na radnici šli pěšky, vždyť od nového bytu bys na náměstí dohodil kamenem. Klouzalo to a Anežka se držela Vaška pevně za ruku.

S velitelem se sešli až v místnosti před oddací síní. Vypadal unaveně, jako by mu poslední rok dal co proto. Zešedivěly mu nejen vlasy, ale zešedl snad i v obličeji. Navíc se tvářil spíš jako smuteční host než jako svatebčan.

Vašek se s ním srdečně přivítal a představil mu Anežku. Velitel si ji dlouho a vážně prohlížel.

„Nebude to mít lehké,“ řekl a nakrčil čelo.

Anežka se usmála „Teď už se ničeho nebojím, budeme na to přece dva. A Vašek to zvládne!“

„To já vím, jenže mám pro vás dvě novinky. Vlastně jednu novinku a potom jeden dárek.“

„Novinku hned a dárek až po svatbě,“ rozhodl Vašek a rozesmál se. „Tak ven s tím…“

„Já jsem se přestěhoval,“ řekl velitel.

„To je výborné, doufám, že někam blíž k nám. Na Moravu bychom to měli za vámi daleko…“

„To jsi uhodl, velice blízko. Od příštího týdne nastupuju tady v drůbežárně.“

„Ale kde?“ zeptala se Anežka.

„Tady v Třebestově.“

„No to je fajn!“ vykřikl Vašek. „To je nejkrásnější zpráva, jakou jste nám mohl přivézt.“

Počkejte, ta druhá, pomyslel si velitel, ale už neříkal nic, protože z oddací síně vyšla úřednice v dlouhých sametových šatech a začala řadit malý průvod.

Poslanec národního výboru hovořil jen krátce. Měl rád svatby velké a honosné, kde se mohl blýsknout řečnickým uměním. Tahle svatba ho nenadchla. Osm lidí, kdo ho vlastně poslouchá… Jednou Ano, podruhé Ano a už stáli mladí manželé před radnicí, sníh padal a

všichni se tvářili vesele a spokojeně. A kam teď. Inu do Růže, jediného, ale výstavného hotelu na náměstí, který se široko daleko proslavil výtečnou kuchyní, oplývající především jídly ze zvěřiny.

„Já si dám kančí na špeku,“ rozhodoval se v chůzi Vašek. „A co ty,“ přitáhl k sobě ženu.

„Já si dám, já si dám, nejspíš srnčí na víně,“ rozhodla se.

„Já jsem pro pstruha,“ dělal si laskominy Zbyněk Krasl. Jen velitel nemluvil, šel ztěžka, jako by se nemohl probrodit vysokým sněhem, jehož napadlo do rána přes dvacet centimetrů.

Vašek se včera zastavil v restauraci a objednal rohový stůl v zadní místnosti. Vrchní se ukláněl a z kuchyně sem zavoněla hovězí polévka.

„Dáme si vývar, to nás zahřeje,“ halasil Vašek a pomáhal Anežce z kabátu.

„Jestli dovolíte, tak ještě před tím, než zasedneme všichni ke stolu, poprosím novomanžele, aby šli na okamžik se mnou,“ ozval se teď bývalý Vaškův velitel.

„To bude ten dárek,“ špitla Anežka Vaškovi.

„Musíte se mnou nahoru do pokoje. Ještě dneska bydlím tady.“

Stoupali po schodech pokrytých vysokým červeným kobercem, pak zahnuli chodbou vpravo kolem pokojů s velkými čísly. Před sedmnáctkou se velitel zastavil. Aniž by hledal klíč, vzal za kliku. Dveře se otevřely a před nimi se objevil obyčejný hostinský pokoj. Dva gauče s červenými potahy, konferenční stolek s telefonem a dvě křesla. Z jednoho z nich vstala dívka v šatech pokojské.

„No to je dost, že jdete. Dýl už bych takové kvítko hlídat nechtěla.“

Velitel se usmál a podal jí spropitné. Zastrčila bankovku do kapsy bílé zástěrky a prošla na chodbu kolem překvapených novomanželů.

Pokoj byl prázdný. Pokojská se však na prahu zastavila a otočila se zpátky. „Kdybyste ho hledali, tak je pod postelí.“ Jen to dořekla, pod gaučem se cosi pohnulo a na prošlapaný koberec vylezl asi roční klučík se zrzavou hlavičkou a úsměvem na tváři. „Pá, pá,“ řekl, zamával na pokojskou a postavil se potácivě na nožky.

„Co to má znamenat?“ zeptala se Anežka a dívala se překvapeně z jednoho na druhého.

„Dovolte, abych vás seznámil,“ řekl velitel. „Tak tohle jsou manželé Bublákovi, a tohle,“ ukázal na chlapečka, „je Vašík Bublák…“

Kdyby o kloučkovi se zrzavými vlásky prohlásil, že je to Napoleon Bonaparte, nemohlo nastat větší překvapení. Vašek ani Anežka nebyli mocni slova.

„Koukám, že vás můj dárek překvapil, ale je to doopravdy tak, i když jste o tom do téhle chvíle nevěděli. Ostatně, já vím o existenci tohohle špunta teprve tři dny. Od okamžiku, kdy mě navštívil starý Pakrt. Sedněte si…“ Už to oba potřebovali. „Nebudu vám to říkat dopodrobna, dole na nás čekají. Tak jenom stručně.“

A pak jim vyprávěl, že dostal telegram, v němž se ohlašoval starý Pakrt ve velice důležité věci. Na druhý den přijel a přivezl s sebou malého Vašíka. Ten byl řádně zapsán jako syn Václava Bubláka a Márii Bublákové. Pakrt teď oznámil, že se matka o syna rok starala, ale nyní jíž nechce, stále by jí připomínal hrozný čin jeho otce. Proto syna přivezl a žádá, aby pan velitel, protože je přítel Bubláka, byl tak laskav a syna otci předal. Tady jsou peníze na dráhu a stravu pro kluka na dva dny. Pakrtové nechtějí nikdy o žádném Bublákovi slyšet.

V úřední stránku věci nemusí mít starost, advokát doktor Varedín v Bratislavě už věc právně vyřídil. Pak starý Pakrt odešel.

Velitel se ještě tentýž den vypravil na okrsek Veřejné bezpečnosti a pro jistotu vše oznámil. Tam se však ukázalo, že důvodem, proč se rodina Pakrtů chlapce vzdala, není jen to, že ho kvůli jeho otci nechtějí raději ani vidět. Matka malého Vašíka, Márijka, je totiž na dlouhodobém psychiatrickém léčení. A tak na Bezpečnosti považovali za nejrozumnější a po právní stránce také nejsprávnější předat chlapce otci. Nu a proto jsou tady…

Anežka s Vaškem seděli vedle sebe na tvrdém hotelovém gauči a báli se pohlédnout jeden na druhého. První zvedl oči Vašek, zadíval se jí do tváře a čekal.

Anežka se usmála, pak vstala a vzala Vašíka do náručí.

„To znamená, že ten kluk jsi ty,“ vykřikl překvapeně Jirka Veclík zachumlaný do vlhké deky.

„Jo, ten kluk jsem já.“

„A to znamená, že tvoje máma není tvoje máma, ale docela cizí paní a nějaká docela cizí paní je tvoje máma…,“ vydechl Jirka.

„Už asi ano…“.

„Ale to znamená…“

„A to právě znamená, že mi doma lhali. A teď se diví, že vyvádím. A snad by mě dali zavřít do pasťáku pro děti, abych se polepšil. Přitom jsem to zdědil. A po nich.“ Vašek v téhle chvíli rodičům křivdil, ale snad se jen bál trestu za své hříchy a teď našel možnost, jak je svalit na někoho jiného.

Venku se zatím ještě více ochladilo. Malé chlupaté klubíčko vtrhlo mezi oba kluky. Pejskovi bylo smutno.

„Necháme ho tu mezi sebou,“ zaprosil Jirka a podrbal psisko mezi ušima.

„A jak ses to, Vašku, všechno dozvěděl?“

„Vyprávěl mi to děda Ráček.“

„A jak to ví děda Ráček?“

„Ty nevíš? Děda Ráček je přece ten bývalý velitel pohraničníků. Ten, který mě sem přivezl…“

„A my teď pojedeme za tvou doopravdickou mámou,“ těšil se dopředu Jirka.

„Pojedeme. To je ten můj velký plán. Teď už to víš. Děda mi sice nechtěl říct, kde máma vlastně bydlí, ale já jsem si na něco vzpomněl. Táta má nahoře v sekretáři svazek dopisů, které psal Márii Nagyové a které se vrátily zpátky a bylo na nich připsáno – ADRESÁT NEPŘIJÍMÁ…“

„Nagyová? Nagy se přece jmenoval ten žabí muž, který šel pro jejího bratra Ferka…,“ pochopil Jirka.

„No právě, to mi taky říkal děda Ráček. Moje máma se nakonec uzdravila a později si vzala Nagye, když se vrátil z vězení. A adresa těch dopisů je do Střelova. A tam my zítra pojedeme…“

Tímhle rozhodnutím definitivně skončila debata v jeskynní chodbě pod Rohatcem. Všichni tři tam usnuli hlubokým spánkem. Dlužno říci, že první chrupal psík, zahříván teplem těch dvou nerozumných kluků.

UPRCHLÍCI

Pršelo…

Když se něco podobného řekne kdekoli jinde, neznamená to zhola nic proti tomu, když se řekne „pršelo“ na Šumavě. Šumaváci vědí, ale nikomu to na nos nevěší, protože proč se chlubit urputným, nekonečným, vlezlým deštěm, který nekape, nekrápe, nepoprchává, nemží, ale cedí, jeho vodní tříšť se nedělí na kapičky, ale naopak splývá v provázky a mohutné motouzy vody splétající celý kraj pod sebou do šedavého vlhkého balíčku mokra a bezútěšna.

V Třebestově pršelo.

Nad městem ležela neprůhledná clona deště, řidič autobusu na zastávce v rohu náměstí sakroval, protože cestující nanesli na botách na podlahu spousty bláta a teklo jim z pláštěnek i deštníků, takže mezi sedadly se na zemi tvořily kaluže černé vody. Náměstí, jindy už v tuhle dobu plné chodců a aut, dřímalo pod deštivou peřinou, jako by se nikomu do té sloty nechtělo vstávat. Projela tudy sanitka se zapnutými stěrači a za jejím okénkem se rozmazával mrzutý obličej řidiče Farského.

Doktorka Veclíková vstávala. Vstávala sama, protože její manžel předcházejícího večera odjel na třídenní odborné školení dentistů do Plzně. Zbytečně nahlédla do Jirkova pokojíku, ačkoli věděla, že se syn nevrátil. V koupelně nad umývadlem s kartáčkem na zuby v ruce zauvažovala, jestli má napřed zavolat manželovi do Plzně, a teprve potom se vydat na Veřejnou bezpečnost, nebo jít na místní oddělení rovnou. Oblékla si župan a v kuchyni postavila vodu na kávu. Podívala se z okna. Ovšem, pršelo, a ten kluk má na sobě jenom lehkou bundičku. Věřila, že se nestalo zase nic tak hrozného – Jirka prostě zpanikařil, polekal se průšvihu Na Zahálce, navíc ho táta vyděsil tou klavírní soutěží, představou polepšovny, a teď někde trucuje. Kdyby tu byl manžel a navrhoval, jak měl ve zvyku, dalekosáhlá opatření, jak Jirku najít, asi by mu bránila a doporučovala ještě počkat do odpoledne. Jenže teď tu zůstala sama, muž je – samozřejmě jako vždy, když se něco děje – pryč a nyní je všechno na ní. Oblékla si teplý svetr, manšestráky, naondulovaný účes skryla šátkem, sáhla do skříně pro deštník a vyrazila deštěm přes náměstí k budově Veřejné bezpečnosti.

I v rodině Václava Bubláka už vstávali, respektive vstávala Anežka, protože Vašek proseděl noc v křesle. Zvečera se zastavil u Miků, sousedů, jejichž syn chodil s Vaškem do jedné třídy. Dozvěděl se, že Vašek do školy nepřišel. Nu a když se vrátil domu, vyřizovala mu žena, že má zavolat nebo zajít na oddělení VB, telefonoval prý poručík Zelenka. A tak se brzy dozvěděl, co mu Vašek nevyřídil, totiž že se s ním měl dostavit odpoledne na Bezpečnost.

„Podívejte, nevypadá to, že váš kluk ten malér zavinil, ale ještě to nevíme. A hlavně, třeba někoho zahlédl a neřekl nám to. Chápete? Tak zítra.“

Václav Bublák starší neměl v úmyslu dělat paniku. Neřekl nic. jen slíbil, že druhý den se synem přijde. Jak se šeřilo a hodiny utíkaly, začínal být nervózní. Zaběhl do tělocvičny, na hřiště, kde kluci hráli občas kopanou, prošel oba břehy Kadlavy. i u jezu hledal, potkal několik Vaškových kamarádů a Všichni jen kroutili hlavami. Dneska Vaška neviděli. Vrátil se domů a čekal, i když manželka trvala na svém, aby na Bezpečnost zašel hned. Pro jistotu zavolali do nemocnice. Ale na Vaška se raději neptal. Bál se. Mluvil se svým přítelem doktorem Zuzánkem. Rozhovor se točil kolem sazenic salátu, které mu Zuzánek slíbil. Doktor měl noční službu, a tak byl rád, že si může s přítelem popovídat. A mluvil, jako kdyby se nechumelilo. Kdyby se Vaškovi něco stalo, určitě by o tom něco věděl, a bylo by to první, co bv Bublákovi řekl.

Ráno – po neklidné noci plné obav – pak dopil nahořklou sedlánu kávy na dně hrnku, rychle se vypravil, sáhl po deštníku a vyrazil. Jak dusal po schodech dolů k brance, otevřely se za ním ještě dveře a manželka na něj zavolala:

„Vašku, vrať se! Pojď nahoru! Volá poručík Zelenka.“

Václav Bublák se bleskově otočil, vyběhl po schodech, vrazil do bytu a vrhl se po telefonu.

„Ne, zatím nic nového, pane Bubláku,“ uklidňoval ho poručík. „Chtěl jsem se ujistit, jestli dneska určitě přijdete.“

„Totiž, soudruhu poručíku…“

„Chtěl jsem vás poprosit, jestli byste se nemohli zastavit hned,“ nenechal ho domluvit poručík, „váš chlapec ještě asi neodešel do školy…“

„Totiž…, jak bych vám to řekl.“

„On není doma, že?“

„Jak to víte? Provedl něco?“

„Ne, to snad ne, ale rád bych si s vámi promluvil. Zastavte se u mě…“

Anežka se dívala za mužem oknem, protkaným čúrky stékající vody, a sama neměla daleko k slzám.

Pršelo.

Pršelo od časného rána, vlastně už od půlnoci. V jeskynní skrýši pod Rohatcem se první probudilo psisko. Zřejmě hladem, a tak zatímco kluci ještě spali, dostal se pejskův mlsný čenich do Jirkovy tašky, našel tu housku se salámem, kterou si i s papírpm takticky odtáhl až ke vchodu, a tady se pokoušel dostat dobrotu z papíru ven.

Vaška probudilo šustění. Sedl si a honem nevěděl, kde vlastně je. Začalo mu docházet, do čeho se to pustil. Nejasně tušil, že tady končí legrace, a pokud se do téhle chvíle mohl ještě vrátit a pokusit se vše vysvětlit, dnes odpoledne to zřejmě nepůjde. Tohle i přes svých třináct let pochopil.

No a co. Stejně by se s Jirkou byli vydali za dobrodružstvím. I když nakonec je k tomu události dohnaly.

A to Ráčkovo vyprávění bylo napínavé. Proč mu o tom táta nic neřekl? A pak – jaké štěstí mu kvete v Třebestově? Jemu, Vaškovi, žádné, tak ještě ostuda, a snad i polepšovna.

„Hele, venku prší,“ ozval se Jirka rozespalým hlasem. „A já mám jen takovou tenkou bundu. Maminka se bude zlobit.“

„Kdyby se zlobila jen kvůli bundě.“

„Mně je jí líto,“ pofňukával Jirka. „A taky mám hlad.“

„Tak ten si nech zajít, hrdino. Poslední proviant nám sežral tenhle pirát,“ ukázal na voříška, který se spokojeně olizoval po chutné snídani. Pak dlouze zívl a vyběhl před jeskyni.

„Alespoň jsme se ho zbavili,“ řekl Jirka a netušil, jak velice se mýlí.

Pes oba uprchlíky neopustil ani v okamžiku, kdy si balili v jeskyni své věci, ani později, když supěli deštěm promoklou strání a mlázím pod opačnou stranou Rohatce, držel se jim v patách na polní cestě za třebestovským nádražím a neopustil je ani v okamžiku, když rozblácenou stezičkou vystoupili ke kolejnicím za městem a přecházeli trať.

To už na sobě oba kluci neměli snad ani nitku suchou.

„Teda, já určitě nastydnu,“ drkotal zuby Jirka. „Batoh můžu ždímat.“ Měl pravdu, batůžek na jeho zádech, obsahující několik svršků a automapu, se změnil v mokrý žok, nepříjemný, studený a tížící.

„Jak vlastně pojedeme?“ zeptal se Vaška. Hodiny na třebestovské radnici už sice ukazovaly téměř osm, ale díky počasí to venku připomínalo dobu těsně po svítání. Došli na státní silnici vedoucí na Domažlice, a právě tohle město určil na předcházející poradě Vašek za první cíl.

„Vlakem nemůžeme, to je jasné. Na nádraží by nás někdo poznal. Já nejdřív myslel, že půjdeme pěšky na příští stanici, ale v tomhle dešti to nepůjde. Tak to zkusíme autostopem.“

„Já mám autostop zakázaný,“ zafňukal znovu Jirka, který se nemohl zbavit představy, že ho maminka sleduje. Pes uhnáněl před nimi, metl si to špinavou mokrou trávou a vypadal nevábně. Teď se zastavil u staré, polorozpadlé budky, sloužící kdysi za autobusovou čekárnu.

„Pojď se schovat,“ navrhl Jirka a Vašek poslechl.

Pršelo a kapky deště ťukaly do trouchnivé střechy jako bubeníkovy paličky. Budka oba velmi lákala, připadala jim skoro domácká.

Déšť omýval dost oprýskanou fasádu třebestovské školy, beznadějně mokl také lev Franta před vchodem. Za oknem v prvním patře si žáci 8. A vyndali učebnice dějepisu. I tenhle předmět vyučoval v třebestovské škole učitel Šíma, kterého už známe jako tělocvikáře, požárníka, vedoucího ochotnického souboru i jako autora divadelních her. Učitel Šíma působil bystrým, rozhodným a přísným dojmem. Do třídy vstoupil rázně, lavicemi to zašumělo. Když se soudruh učitel tvářil takhle, prakticky vždy to znamenalo zkoušení.

„Žáci,“ oslovil Šíma oukropečky skrčené v lavicích. „Pravděpodobně si někteří z vás všimli, že se blíží konec školního roku – a blíží se jak? Blíží se kvapem. A na konci školního roku bývá zpravidla vysvědčení. Nu a my všichni chceme, aby to vysvědčení bylo jaké? Samozřejmě aby bylo co nejlepší. Jenže jsou mezi námi tací,“ pokračoval učitel, který měl ve zvyku pokládat v řeči spoustu otázek a sám si na ně celou větou odpovídat, „jsou mezi námi tací, jejichž známky nejsou nejlepší. A co s takovými žáky uděláme? My je vyvoláme, aby si mohli známky opravit. A protože jsou mezi námi i takoví žáci, kteří mají zřejmě spousty a spousty volného času, protože už jsou dokonale připraveni na vyučování, a nezbývá jim nic jiného, než nejrůznějšími rošťárnami kazit zábavu a práci nás ostatních, dáme přednost právě jim. Takže k tabuli půjde jeden z těch, kteří nám pokazili divadelní zkoušku v hostinci Na Zahálce, a sice Václav Bublák.“ Učitel se odmlčel, přistoupil blíže k oknu a začal si do tabule skla vyťukávat konečky prstů jakýsi rychlý pochod. Čím více se ticho od stupínku protahovalo, tím více pochod zrychloval až do rytmu, podle něhož by pochodující útvary musely utíkat. Skladbu zakončil Činelem, sklapnutím svého učitelského notesu.

„Prosím, prosím,“ ozvalo se za jeho zády a Šíma dobře poznal hlas premianta Mirka Votruby.

„Prosím, Bublák chybí,“ oznamoval Votruba.

Učitel Šíma se obrátil. „Ale podívejme se,“ řekl nakonec. „A kdo ještě chybí?“ zeptal se, protože si uvědomil, že dosud nezapsal do třídní knihy docházku.

„Prosím, ještě chybí Veclík,“ doplnil stav třídy Votruba.

„No to je náhodička, oba hříšníci mají strach. Nu, nezbude nám, než promluvit si s pány rodiči. Takže k tabuli půjde…“

Než si však stačil vybrat v notesu další oběť, zachránilo třídu zaklepání na dveře a pihovatý obličejík Terezky Hrdinové z třetí třídy.

„Prosím, soudruhu učiteli, máte hned přijít do ředitelny, máte tam telefon.“

„Dobrá, dobrá, zatím si vypište všechna důležitá data druhé světové války s poznámkami, o jakou událost jde…“

Třída si oddechla, na zkoušení už dneska asi nedojde.

Jirka se zatím klepal v koutku autobusové čekárny. Vašek prohlížel automapu.

„Potřebujeme urazit asi šedesát kilometrů po silnici. Nejdřív se musíme dostat do okresního města a odtud je to jen dvanáct kilometrů, pak už musíme pěšky, ale je to jen tři kilometry…“

„Něco jede,“ vykřikl Jirka. Skutečně, v zatáčce v dáli u Třebestova zakašlal motor. Vykoukli a v dešťové cloně rozeznali zelený terénní vůz.

„To budou vojáci, ti nás svezou,“ řekl Vašek. „Kdyby se ptali, kam jdeme, tak k příbuzným, jasný?“

„Jajasný,“ zadrkotal Jirka zuby.

Gazík jel pomalu při krajnici a rozstřikoval vysoké gejzíry špinavé vody. Kluci neměli s autostopem žádné velké zkušenosti. Oba dva zatím cestovali jen několikrát na pět kilometrů dlouhé cestě mezi Třebestovem a Krátkou Vsí, za níž leží nádherný rybník Karlák. Vašek povystoupil do silnici a zamával. Už z dálky slyšeli, že gazík ubírá plyn a najíždí na krajnici.

„Ten nás sveze,“ zaradoval se Jirka. Gazík zastavil a dvířka se otevřela. Kluci se už hrnuli dovnitř, když je zarazil známý hlas.

„Ahoj, Vašku, tak kampak to máte po ránu namířeno…?“

Ve Vaškovi by se krve nedořezal. S touhle možností jeho plán prostě nepočítal. Z vozu se na ně totiž zubil tátův nejlepší přítel Zbyněk Krasl. Jirka, který stál hned za ním, špitl jen: „Utečeme.“

I Vaška tahle možnost napadla, ale – co by si tím pomohli. Musí se tvářit jakoby nic.

„Dobrý den, pane Krasl. Svezete nás?“

„Jasná věc,“ hlaholil chlapík naražený do vaťáku a v holínkách. „Račte vstoupit, a kam to bude? Já jedu až do Strakonic.“

„Kdepak, to my ne,“ odpověděl Vašek a Jirka už se zatím soukal pod plátěnou korbu vozu. „My jedeme do příští vesnice, jen do Žírkov,“ napadla Vaška spásná myšlenka.

„Co v Zírkovech?“ zeptal se Krasl, pak přibouchl dvířka a zařadil jedničku.

Oba kluci se na chvíli odmlčeli. Horečnatě přemýšleli co říct.

„Nás tam poslali ze školy…,“ zalhal Vašek.

„Hele, a jak to, že nejedete autobusem? Co? To vás poslali stopem?“ zeptal se Krasl a otočil se na zadní sedadlo.

„No, oni nám…,“ začal Véna, i když nevěděl, co honem říct. Naštěstí ho Krasl zachránil.

„Nic mi neříkejte, já vám rozumím. Ono je lepší jet stopem a penízky na autobus ušetřit, co? Já vám vidím až do žaludku. Ale nebojte se, já to na vás neřeknu Ale zpátky jeďte autobusem. Je to přece jenom jistější. Tady máte, já vám přidám,“ řekl, zalovil pravačkou v ohromné kapse vaťáku a podával klukům dozadu hrstičku drobných. „Na silnici už vás samotné nechci vidět.“

„Vážně to na nás neřeknete?“ zeptal se Vašek naoko zkroušeně.

„Když povídám, že neřeknu, tak neřeknu.

Spolehněte se, ale bylo to naposledy. Slibujete?“

„Slibujeme.“

V gazíku hřálo topení a Jirka začínal rozmrzat. Škoda že pojedou tak krátce a za okamžik vypadnou zase do deště. Jsou na tom stejně jako ten pejsek, kterého nechali na mokré silnici, napadlo Vaška. Jenže co by si s ním cestou počali…

Krasl otevřel aktovku na předním sedadle a vytáhl dva krajíce chleba slepené silnou vrstvou másla.

„Nate, kluci, rozdělte se.“

Gaz drkotal klikatou silnicí, ale jim ta cesta připadala jako jízda nejpřepychovějším jídelním vozem. Vyškrábali se na kopec. Tady končil hustý porost borovic a silnička se skláněla na Zírkovy. Gazík, kterým jeli, patřil svou úpravou k takzvaným „štábním“, to znamená, že zadní sedadlo měl umístěno stejně, jako tomu bývá u normálních osobních aut, a ne po stranách korby jako vojenské gazíky. Kluci tedy seděli vedle sebe, každý na jedné straně sedadla, a mezi sebou oba batohy. Jeden z nich teď vypadal náramně napěchovaný. Vašek si toho všiml teprve tehdy, když se batoh znenadání pohnul. Vašek se strašně polekal. Pak mu všechno došlo a zkoumavě se zadíval na kamaráda. Jirka přiložil opatrně ukazovák na rty. To už však zastavovali na náměstíčku v Žírkovech.

„Rychle, než si toho všimne,“ popohnal Vašek Jirku a sám se už hrnul s naditým vakem ze dvířek. I Jirka vyskočil na silnici.

„Mockrát děkujeme, pane Krasl. A neprozraďte nás,“ zaprosil Vašek a řidič pokýval hlavou na souhlas. Gaz se rozjel a za okamžik už zmizel mezi nízkými domky v zatáčce.

„No to byl nápad,“ zlobil se Vašek, když rozvazoval batoh. „Proč jsi ho tam nenechal?“

Z batohu vyskočil pes a lísal se jim k nohám.

„Mně ho bylo líto. A pak – pokud bude s námi, tak všechno dobře dopadne. Viď, Robíku?“

„Jo tak Robíku? No dobře, co s tebou mám dělat. V tom druhém batohu je kus provazu. Podej mi ho, uděláme mu obojek a vodítko.“

Jirka se rozhlédl, ale druhý batoh nikde.

„No nazdar. Ten druhý batoh zůstal v autě…“

„Ty seš ale trouba. Co v něm bylo?“

„No přece automapa, baterka, ponožky a svetr…“

„A co peníze?“ zeptal se Vašek s hrůzou v hlase.

„Ty mám u sebe. A masky, ty nosím v tomhle ruksaku na zádech.“

Škody nebyly seznány tak strašlivými, aby se nedalo v započatém dobrodružství pokračovat. Vašek vysoukal úzký řemen z kalhot a pejsek dostal obojek, aby ho přešly myšlenky na útěk. V místním obchodě se smíšeným zbožím si pak psanci koupili čtyři housky a tři špekáčky, a z té svačiny pak příslušná část připadla i jejich kamarádovi.

A tak měl nesmyslný útěk pokračovat ve třech.

Déšť zatím začal řidnout, už ani nepřipomínal déšť šumavský, což znamenalo, že už brzy skončí.

K závěru se blížilo i povídání na místním oddělení Veřejné bezpečnosti v Třebestově.

Vedle poručíka Zelenky zasedl ve strohé úřední místnosti i náčelník nadporučík Sedlář, rozpačitě se tvářil Václav Bublák a smutně doktorka Veclíková. Šlo o to, rozhodnout se o dalším postupu vyšetřování nehody s jeřábem a údajné krádeže v hostinci Na Zahálce.

Co se týká první věci, existovalo sice podezření, že s jeřábem mohl Vašek manipulovat. Pro tuhle eventualitu svědčilo pouze prohlášení jeřábníka Šebesty. Ostatně, zjistilo se, že škoda nebyla tak veliká, jak se zprvu předpokládalo. Kolečko sice spadlo na vedení vysokého napětí, ale kromě přerušení proudu se vlastně nic nestalo. Pokud tedy nevyjdou najevo nějaké další škody, za tyto dosavadní i nehodu nese odpovědnost jeřábník Šebesta. Veřejná bezpečnost posoudila i incident, k němuž došlo v hostinci Na Zahálce.

Předvolali si hostinského Ryšánka, který hovořil vyhýbavě, nebyl si jist, zda kluci chtěli krást, nechytil je při činu a připouštěl, že mohlo jít o nedorozumění. Rodičům bylo tedy doporučeno, aby s kluky naložili podle vlastního uvážení. Na každý pád by bylo dobré je trochu přitáhnout, přistřihnout jim křídla, protože Bezpečnost v Třebestově má na starosti závažnější úkoly než vyšetřování lumpáren dvou rozpustilých výrostků.

Ovšem druhá záležitost začínala vypadat hůře. Oba kluci se zřejmě ztratili. Při rozhovoru vyšlo najevo, že oba mohli mít strach nejen před Veřejnou bezpečností, ale samozřejmě také před rodiči – v obou případech, jak se nyní ukázalo – padla slova o tom, že by kluci mohli také skončit v polepšovně. Chtěli je ale jen pořádně postrašit. Domnívali se asi, že by Vašek s Jirkou konečně s těmi svými lumpárničkami už mohli přestat.

Poručík Zelenka shrnul fakta. V tomto okamžiku nebyli oba chlapci doma přes dvanáct hodin. Navíc doma ani nespali. Je jisté, že kdyby šlo o děti třeba desetileté, rozběhla by se bez dalších průtahů pátrací akce. V případě téměř čtrnáctiletých kluků je to trochu jiné. Navíc se i rodiče přikláněli k tomu, aby se ještě počkalo. Stejně jako ostatní pokládali útěk z domova za pouhý klukovský truc, který co nejdříve překazí hlad, a hlavně déšť.

„Do školy nepřišli,“ hlásil poručík Zelenka, který zatelefonoval učiteli Šímovi.

„Dobrá. Dohodli jsme se tedy tak, že my zatím provedeme všechna běžná opatření. A počkáme. Pokud se kluci neobjeví do šesti do večera, rozjedeme to naplno. Souhlasíte?“ zeptal se nadporučík Sedlář.

TALISMAN

Stáli na křižovatce dvou státních silnic. Asfaltka před nimi zvolna osychala, jen při krajnicích se dosud blýskala oka kalužin. Ta přímá, po níž právě přijeli a která stoupala táhlou levotočivou zatáčkou k lesu, vedla z Třebestova do Domažlic. Jedině po ní se mohli dostat k cíli rychle a bezpečně. Jenže Vašek váhal.

Nepochyboval o tom, že by je pan Krasl neprozradil, kdyby šlo jen o to, že jeli místo autobusem autostopem. V Třebestově však nutně co nevidět vypukne rozruch. Veřejná bezpečnost po nich určitě vyhlásí pátrání, a tak se nakonec i pan Krasl dozví, že vezl uprchlíky. A pochopitelně řekne, že je vezl, a hlavně kam. Vašek si uvědomoval, že teď musí zmást stopu. Proto se hluboce zamyslel, zatímco druzí dva účastníci tohoto dobrodružství se proháněli po nedaleké louce. Vašek se zahleděl na silnici protínající cestu, kterou přijeli. Modrý ukazatel vedle silnice oznamoval, že tahle silnice směřuje vlevo k městečku Mrač, vzdálenému 21 kilometrů. Kluci sice přišli o mapu, která zůstala s batohem v gazíku, ale Vašek si matně vybavoval, že Mrač příliš neodbočuje od směru jejich cesty. Pojedou tam a pak se doptají. Pronásledovatelé budou takhle malincí.

Přenesl poloprázdný batoh k protějšímu příkopu a hvízdl na prsty. Zbytek mužstva ukázněně poslechl a dostavil se v plném počtu.

„Robík patří do batohu,“ rozhodl Holub.

Pejskovi se nechtělo, nacpali ho tam silou a zavázali tkanicí, takže mu teď ze zavazadla vykukovala jen hlava s velice naštvaným výrazem.

„Robíkovi se odtud nikam nechce,“ řekl Jirka smutně.

„Jenže nám se chce, a on je náš kamarád a talisman. Musí s námi,“ rozhodl Vašek a Jirka si přiklekl k batohu.

„Tak vidíš, musíme,“ uklidňoval psa, který se vší silou snažil osvobodit z nepříjemného vězení.

Mezi žírkovskými domy zabzučel motor.

„To je žigulík,“ hádal Vašek.

„Kdepak, škodovka to je, to poznám,“ odporoval Jirka, ale pravdu neměl ani jeden z nich.

Ze zatáčky se vyloupl trabant ve značně zuboženém stavu. Kluci začali mávat jako lopatky větrných mlýnů. A co se nestalo, trabant ubral plyn a zastavil těsně u nich.

„Tak kam to bude, mládenci?“ řidič otevřel dvířka a kluci valili oči. Vždyť tenhle řidič nevypadal o moc starší než oni. Svědčil o tom i zárodek knírku, dosud řídkého a světlounkého, který si pěstoval pod nosem. Tvářil se sveřepě a dával jim najevo svou převahu pána nad rychlým strojem.

„Tak nezdržujte, trénuju na závody,“ popohnal je a kluci už lezli dovnitř. „Mám před sebou ještě tři sta kilometrů, jedu už v sobotu.“ Vašek i Jirka si hned začali vážit toho, s jakým mužem to jedou. Trabant zavyl ve vysokých otáčkách, přední kola zabrala a protočila se blátíčkem. Kluci se drželi jeden druhého. Na co nestačil auťák rychlostí, to závodník nahrazoval triky. Kroutil volantem před každou louží, nakláněl se do zatáček, což svědčilo o tom, že ještě donedávna jezdil na motorce, a polohlasně si opakoval pokyny z pomyslného itineráře. Před táhlou zatáčkou v stoupání do lesa si třeba zabručel: „Táhlá pravá trojkou šedesát,“ a hned se také poslechl, zařadil trojku a projel zatáčku šedesátkou. Tak pokračoval v polohlasém čarování a kluci jen závistivě přihlíželi. Ten se má, vlastní auto, může si vyjet, kdy chce a kam chce, a nikomu se nemusí zpovídat. To by bylo.

Z hranaté trhliny v mracích, připomínající skobu na kalhotách, vykouklo sluníčko a zalechtalo řidiče pod řasami. Závodník sáhl do přihrádky v palubní desce a vytáhl černé švihácké brýle. Nasadil si je na nos a oběma klukům připomínal teď jezdce formule jedna ještě víc.

„Tahle mašina udělá klidně i stodvacítku. I stotřicítku. Mám ji upravenou,“ balamutil spolujezdce. „Jenže ji nesmím moc honit, aby podala v závodě nejlepší výkon.“ Skutečně ručička tachometru teď většinou ukazovala sedmdesátku. Kluci ani nedutali, aby ho nerušili v jízdě. Mládenec přehodil rychlost a podíval se na hodinky.

„No nazdar, táta mě přerazí…,“ ujelo mu, ale hned se opravil. „Už jsem měl být v garáži. Kluci já se musím vrátit…“

Auto přibrzdilo, zabočilo na lesní cestu, pak znovu zacouvalo na silnici, jenže v obráceném směru.

„Tak vysedáme, vysedáme,“ pobízel mladík a kluci spíš vypadli, než vystoupili z auta ven.

Pach připáleného oleje zmizel v zatáčce a najednou tu prudce zavoněl deštěm zalitý les. Staré jehličí, tráva a jahody, a kdesi u dna vůně ucítili i houby. Jirka by se hned rozběhl a lovil křemenáče s červenými hlavami a žlutavé klouzky. Už aby tu bylo léto… Zato Vašek měl myšlenky docela někde jinde. Když přišli o automapu, zkoušel si vybavovat a představovat silnice a silničky, které je dovedou do Mrače. Zprvu si také doopravdy pamatoval, kudy jedou. Trabantík je odvezl snad jen deset kilometrů, ale řidič s ním cvičil po silničkách jako bludný Holanďan. Nejdříve vyjeli jako na Mrač. To bylo dobré, pak ale v lese zahnuli doprava a Vašek stačil přečíst ukazatel Brejškovice 6 km. Do Brejškovic nikdy nedojeli, závodníka zlákala další odbočka vpravo, plná serpentin a výmolů, které trabant zlézal kamzičími skoky, pak vyjeli zpátky na asfaltovou silnici, jenže ukazatel tu žádný nestál. Mohli se klidně zatočit kolem dokola a vrátit se třeba k Třebestovu. Prostě a jednoduše, Vašek teď nevěděl, kde zrovna jsou.

Robík zaštěkal a mlel se v batohu jako šídlo v pytli, podařilo se mu vystrčit i jednu přední tlapku a tou se mocně snažil pomoct si ven.

„Musíme ho nechat proběhnout,“ navrhl Jirka a už mu pomáhal na svobodu.

„No jo,“ rozhodl Vašek a rozhlížel se kolem sebe. Všude jen les, huňaté větve borovic jim kynuly jak obří vějíře. Silnice vedla odnikud nikam. Mají se dát vpravo či vlevo? Trabant odjel doleva a kluk tvrdil, že se vrací. Dají se doprava.

Zleva se ozval zvuk motoru. Silnice k nim stoupala do mírného vršku. Vašek, který znechuceně pozoroval, jak Robík pobíhá mezi stromy a Jirka za ním křepčí jako malý kluk, povystoupil na silnici a připravil se, že zamává. Zdola se blížilo auto. Snažil se rozeznat, co to je. Žlutý vůz… a pak si všiml bílých pruhů na bocích a modrého majáčku na střeše vozu. Veřejná bezpečnost. Vašek zaběhl do lesa.

„Jirko, schovej se, zalez!“

„Co se děje?“ Jirka se zastavil v běhu a prudce se otočil.

„Povídám, zalez, k zemi, honem.“

Jirka pokrčil rameny a praštil sebou do trávy. Robík to pokládal za novou hru. Rozbíhal se a útočil na ležícího kluka. Při posledním útoku vyběhl až na silnici. Brzdy zaskřípěly. Jirka se lekl a vyskočil ze země. Pět metrů od něj zastavil na silnici žigulík VB. Mladý strážmistr stáhl okénko. Robík se krčil kousíček od předního kola, ale zřejmě se mu nic nestalo, protože honem pelášil k Jirkovi.

„To je tvůj pes?“ zeptal se strážmistr a Jirka kývl hlavou.

„Tak si ho koukej dát na vodítko. Ty nevíš, že psi v lese nesmějí volně pobíhat?“

„Vím.“

„Tak už ať ho přivážeš. Nebo ti ho hajný zastřelí jako škodnou…“

Okénko se vysunulo vzhůru a žigulík odjel.

„To bylo o fous,“ prohlásil Vašek a taky vstal. „Robík musí zůstat v batohu.“

Pejsek, jako kdyby slyšel poslední rozhodnutí, najednou bez rozmyšlení vyrazil po lesní cestě pryč, jen se mu bílý koneček ocásku zatřepal mezi stvoly vysoké trávy.

„Nech ho běžet,“ mávl Vašek rukou, ale Jirka se nechtěl vzdát.

„Uteče nám talisman, musíme ho chytit.“

Tomuhle důvodu uvěřil i Vašek. A tak po lesní cestě uháněl napřed Robík, za ním Jirka a konvoj uzavíral klusající Vašek.

PROZRAZENÁ STOPA

Když klukům něco vleze do hlavy, nedají pokoj. Jako ten můj, říkal si táta Bublák, když rázoval silničkou k pile. Právě ho předjížděla mohutná tatrovka s nákladem dlouhých šumavských smrků, zkormoucených, zbavených větví a spoutaných silnými řetězy, jedoucí na třebestovskou pilu. Řidič i závozník mu z kabiny vozu pokynuli. Ťukli si ukazovákem do štítku čepice a jeli dál. I Bublák pokynul, to se sluší mezi lidmi, kteří se vídají téměř denně.

Co to jen Vaška napadlo. Přece neutíkal z domova jen kvůli tomu, že měl jít na Bezpečnost. Drobných malérů a nehod už si táta se synem užil za poslední léta dost. Ale bral je s rozvahou, vždyť byl taky kluk, a Anežka, ta Vaška snad až moc rozmazlovala. Vždycky měla pocit, když Vašek provedl nějakou extralumpárnu a lidé na něho přišli žalovat, že musí být na nevlastního syna mírnější než manžel. Někdy jí sice také povolily nervy, a pak bylo zle, ale to byla spíše výjimka.

„Pane Bubláku,“ zatahal ho za rukáv Mirek Votruba. Vašek si uvědomil, že nejde sám. Mirek se na něj přilepil už na náměstí a teď poctivě natahoval dlouhé nohy, aby mu stačil. „Myslíte, že se něco najde?“

Tohle mu říká už půl hodiny a Vašek dosud nepostřehl, co od něj chce. Tak byl zaměstnán vlastními myšlenkami.

„Co to vlastně chceš?“

„Ta prkna, potřebujem jich asi šest, a nemusí být nejrovnější,“ vychrlil ze sebe Votruba s vědomím, že ho pan Bublák vnímá. Mirek Votruba totiž dostal úkol od učitele Šímy. Měl se pokusit získat na pile pár prken na dekorace pro divadelní hru. Uvolnil dokonce Mirka z vyučovací hodiny. Mirek měl štěstí. Hned na náměstí potkal pana Bubláka, který přece pracuje na pile jako hlavní účetní, připojil se k němu a od toho okamžiku nepřestal škemrat. Proto taky Vaška seniora napadlo, že když klukům něco vleze do hlavy, nevyrazíš to z nich ani řemenem.

„Jaká prkna, na co prkna?“

„Pan učitel Šíma říkal, že ty prkna nutně potřebujeme.“

„A co s tím má společného učitel?“

„My přece hrajeme divadlo,“ řekl hrdě Votruba a vyčistil si brýle. „Já hraju záporného hrdinu…“

„No, asi věděli, komu tu roli svěřit,“ odpověděl starší Bublák už navztekaně. „Tak tady na mě chvilku počkej, po něčem se podívám,“ přislíbil žadateli.

Prošli kolem pruhované závory, uzavírající vjezd do pily, a vstoupili do království dřeva. Vonělo to tu jako, inu, jako na pile. To už nevoněl les, jen dřevo, dřevo řezané a krájené a zbavované kůry, drobné pilinky létaly vzduchem a lechtaly v nose jako prachové peří. Vpravo se vršila kopice mohutných kmenů, a vlevo snad do nedohledna prkna dlouhá i krátká a trámky a kratina na vozících i složená na hromady. Kolem nich projel jeřáb, zastavil u jedné hromady a spouštěl rameno nad vonící náklad. Mirek si sedl a pozoroval, neboť ho napadlo, že o tom, co vidí, bude moci vyprávět při vyučování, až na něj dojde řada s referátem. Dokonce zalitoval, že si nevzal blok a tužku – aby si mohl dělat poznámky.

„No to je dost, že jdeš…“ Na konci úzké chodby dřevěného baráčku ukrývajícího kanceláře účtárny se Václav Bublák srazil s vedoucím provozu Houškou. „Nemám tu kalkulaci na ty stropní trámy pro toho Pražáka, co staví chalupu ve Dvorcích. Víš, jak na to pospíchá.“ Houška vrčel, bublal a mrzoutsky pobroukával, ale na to byl každý na pile zvyklý. Účetní Bublák otevřel dveře své miniaturní kanceláře a vstoupil s Houškou dovnitř. Tím definitivně zapomněl na Mirka Votrubu a na prkna, syna Vaška na okamžik odsunul na vedlejší kolej.

Na hodinku ho pohltilo to, čemu dospělí říkají pracovní proces. V deset hodin dostal hlad, podíval se do tašky, ale ráno v tom zmatku zapomněl svačinu doma. Musí do kantýny v baráčku vedle vrátnice. Karlička tam mívá špekáčky s cibulí a sekanou z Rejštejna a ta je moc dobrá. Taky musí zavolat Anežce, ještě jí ani neřekl, jak pochodil na Bezpečnosti. Anežka telefon zvedla hned. Byl zavalen palbou otázek. Mohl jí však pouze sdělit, že na Bezpečnosti udělali nutné kroky a teď vyčkávají. Když dotelefonoval, vyšel před kancelář. První, čeho si všiml, byl Mirek Votruba, pilně sledující cvrkot na pile. Seděl na lavičce u vrátnice, a jakmile ho uviděl, vyrazil k němu.

Co to jenom ten kluk chtěl? ptal se Bublák sám sebe.

„Pane Bubláku, myslíte tedy, že se něco najde…?“

Aha, prkna, uvědomil si Bublák. Rozhlédl se kolem, za účtárnou vždycky ležela hromada vyřezaných odřezků, které se nehodily k ničemu jinému než ke spálení, a vrátní, kteří se střídali v domku u závory, je také pravidelně v chladnějších dobách pálili v malém rezavém bubínku. Užuž chtěl natáhnout ruku a ukázat Mirkovi, kde si má vybrat, když vtom se zvedla závora a do areálu pily vjížděl gazík s Kraslem za volantem.

„Počkej chviličku,“ řekl znovu a hnal se k autu, jež zastavilo vedle kanceláří.

Kdyby tu stál místo Mirka Votruby kterýkoliv jiný kluk z třebestovské osmičky, určitě by zajásal. Čím déle tu bude stát, tím později se vrátí do školy a přijde o vyučování. Teď například běžela hodina chemie. Ne tak Mirek, který byl žákem poctivým a učil se rád. Proto vykročil za Bublákem. Přece už ta prkna musí dostat…

Krasl vyskočil z auta a protáhl se ve slunci, až mu křuplo v zádech.

„Poslyš, Zbyňku, já ještě nemám ten rozpis, kvůli kterýmu…,“ začal účetní řeč, ale kamarád ho přerušil.

„Teda, Vašku, ty dneska nevypadáš zrovna dobře. Máš kruhy pod očima, jako kdybys dva dny nespal. Co je s tebou?“

„Ale nic, mám starosti s klukem. Jo tak ten rozpis…“

„S Vaškem?“

„No a mám snad jinýho?“

„A jaký starosti?“

Účetní o tom nechtěl mluvit, ale koneckonců Zbyněk byl přece jeho nejlepší kamarád a věděl o jeho rodině skoro všechno.

„Vašek se mi toulá – vlastně utekl z domova. A já ani přesně nevím proč…,“ vysoukal ze sebe, a ani si nevšiml, že ten dotěrný kluk s prkny už zase stojí za jeho zády.

Zbyněk se podrbal ve vlasech a zamyšleně se opřel o korbu gazíku. „Víš, vlastně jsem ti to ani nechtěl říkat…, ale když je to takhle… A odkdy není Vašek doma?“

„Od včerejšího večera. Nebyl ani ve škole a je s ním doktorovic Jirka. Čert ví, kde jsou. Už jsme byli i na Bezpečnosti…“

„Já jsem s ním mluvil, je to dvě hodinky. A s Jirkou taky…“

Bublák vyvalil oči. „Kde? Kde jsou?“

„Jo, kamaráde, kde jsou zrovna teď, to ti neřeknu. Ale pěkně mě napálili. Stopovali na silnici za městem a já je svezl do Žírkov. Tvrdili, že tam jedou za nějakým spolužákem nebo něco takového, že je tam poslali ze školy a že měli jet autobusem, jenže prý chtěli ušetřit peníze, tak to zkoušejí stopem. Já jim slíbil, že je neprozradím. Ale když je to takhle?“

„Do Zírkov? Co tam budou dělat?“ opakoval si pro sebe Vašek Bublák.

„Jo, to já nevím. Mohli jet dál, mohli se vrátit. Kdo se v klucích vyzná. Ale na tvém místě bych zas neměl tak velký strach. Je v tom určitě jen nějaká klukovina.“

Tobě se to povídá, pomyslel si otec Bublák, sám děti nemáš. Kdo ví, co může napadnout čtrnáctileté rošťáky.

„Jak ti připadali?“

„Normální. Jen byli promočený z toho lijavce. Co budeš dělat?“ zeptal se Zbyněk. Kolem nich přehučela další tatra s nákladem starých kmenů a zdvihla oblak prachu, jako by před hodinou ani nepršelo. Na pile se ostatně práší i v dešti. Mirek Votruba natahoval uši, aby mu neušlo ani slůvko. To bude ve škole senzace. Kluci zdrhli a teď je shání Bezpečnost a jsou na útěku kdesi až v Žírkovech. Možná že je budou hledat i požárníci.

„Budu muset zavolat na Bezpečnost, slíbil jsem jim to, kdybych se něco dozvěděl. Asi budou chtít mluvit i s tebou.“

„Tak tam rovnou zajedem,“ navrhl Krasl a otevíral dvířka gazíku.

„Pane Bublák,“ vzpamatoval se Mirek, „jak to bude s těmi prkny? Já se bez nich nemůžu vrátit do školy…“

„Tak si vem něco támhle za barákem,“ ukázal účetní na hromadu zašedlých vyřezaných prken. „A jestli chceš,“ napadlo ho najednou, „tak si je nalož k nám do auta, jedem kolem školy. Zaplatíte to později. Šímovi to řeknu.“

Mirek závodním tempem vybral z hromady šest prken, nadzvedl tuhou plachtu vzadu za korbou a vstrčil je dovnitř.

„Tak nasedat, nasedat,“ křičel Zbyněk z kabiny. Motor už běžel. Mirek se vsoukal na zadní sedadlo a gratuloval si v duchu, jak šikovně to zařídil. Závora se zvedla a gaz vyjel na silnici. Mirek si prohlížel vnitřek vozu. V gazíku se ještě nikdy nevezl. Jaká má pohodlná sedadla, skoro jako osobák. Na sedadle vedle něj ležel batoh. Díval se na něj, a najednou ho něco napadlo. Tenhle batoh s vyšitým nápisem OSADA FIALKA přece zná.

„Prosím, tady je batoh Jirky Veclíka. Je to určitě jeho. Já to poznám. Chodí s ním na školní výlety a tak…“

Zbyněk Krasl zastavil vůz u krajnice.

„Ukaž!“

Účetní Bublák mu ho vyškubl z ruky a už otevíral přezky. Batoh byl splasklý, jen na dně nahmatal několik věcí. Nejdříve automapu, pak dvoje ponožky, dvě trička a kudlu.

„Co to je za výbavu,“ usmál se Krasl.

‚“Mně se to nechce líbit,“ řekl Bublák a ponořil ruku ještě jednou dovnitř, aby se přesvědčil, že je to všechno.

„Tahle kudla je moje,“ ozval se Mirek Votruba ze zadního sedadla a natáhl ruku.

„Počkej, jak to tvoje? To ti ji kluci ukradli?“

„Ne, já jsem ji ztratil. A taky vím kde. Já jsem ji minulý týden ztratil v jeskyni pod Rohatcem.“

„Kde?“ zeptal se Vaškův otec, který poslední slova zřejmě přeslechl.

„V jeskyni, to je přece ta tajná chodba pod Rohatcem. Já jsem ji objevil s Kamilem Řehákem. Tam ji musel Jirka najít. To znamená, že tu chodbu zná taky,“ dodal zklamaně.

„Tak se tam hezky půjdeme všichni podívat,“ rozhodl Krasl a opět nastartoval motor gazu. Za chvilku už se terénní vůz šplhal do stráně pod bývalým klášterem.

LESNÍ CHALOUPKA

„Robíku, zastav se, Robíku…,“ křičeli kluci jeden přes druhého, ale pejskovi se hra na honěnou zalíbila, a tak si to metl lesní pěšinou jako posedlý. Psisko najednou vyrazilo k oponě nizoučkých smrkových větví u příkopu plného vody. Pak spustilo štěkot. Robík poskakoval a dorážel na větve, jako by se v nich skrýval nepřítel.

„Půjdeme se podívat?“ Jirka to řekl s obavami.

„Jasně.“

Vašek opatrně nadzvedl větve a v blátivém příkopu zpoloviny zaplněném vodou zahlédl smečka, kolouška. Snažil se zřejmě dostat z vody ven, břeh byl rozdrásán předními kopýtky, ale nepodařilo se mu to.

„Podívej, má zlomenou nohu,“ ukazoval Jirka na zadní běh ohnutý do nepřirozené polohy. „Proto nemohl ven. Co s ním budeme dělat?“

„Ovážeme mu to,“ navrhoval Vašek, ale hned mu bylo jasné, že to nepůjde. Především čím by to asi udělali, a pak, co by si ovázaný smeček v lese počal?

„Odneseme ho někam k lidem,“ řekl Jirka. „Sami mu moc nepomůžeme a bez lidí pojde.“

Kluci vykročili, kdoví proč od silnice, jako by snad tušili, jaký pohled je čeká.

V mřížoví černých kmenů se náhle jasně začervenala střecha. Svítila v zeleni stromů, a jestliže střecha svítila, pak běl vápna na stěnách přímo zářila. Okenice měl domek natřené sytou zelenou barvou, pod okny truhlíky plné kvetoucích pelargónií, ještě níže záhonky růží a kdovíjakých pestrých květin, které by kluci neuměli ani pojmenovat. A trávník, hotová nádhera. Nad vchodem do téměř pohádkové chaloupky čnělo krásné paroží a venku pobíhal nádherný ohař. Naštěstí za drátěným plotem, protože Robík se rozběhl jako chlupaté torpédo přímo k němu, a to se ohařovi nelíbilo. Nakrčil se a ostře vyštěkl. Kluci se zastavili, i odvážný pejsek zůstal stát.

Sluníčko v otvírané okenici hodilo klukům prasátko do očí. V červeném obdélníku okna se kmitla vousatá tvář. Skutečný lesní muž. A než bys stačil říct švec, už stál ten chlapík na zápraží a kráčel

k brance, tedy k nim. Vašek si ihned vzpomněl na Krakonoše. Zrovna tak ten chlapík vypadal, jen neměl krakonošský klobouk a hůl – ale byl stejně vysoký a stejně vousatý. Usmíval se v zelené uniformě a kloboučku se sojčím perem, který na jeho hlavě vypadal jako čepička od ventilku kola na kopací mičudě.

„Co tu hledáte, kluci?“ zeptal se hlubokým hlasem, ale neznělo to přísně. „A co mi to nesete?“ všiml si obr srnečka, kterého Vašek před okamžikem složil do trávy. „No to se podívejme, to bude mít Šínka kamaráda. Kde jste ho našli?“ a už se skláněl nad zraněným zvířátkem, a mluvil k němu jako doktor k malému pacientovi. „No to se podívejme, ty máš zlomený pravý běh, Šínka měla levý. To jsou věci…“

„Kdo je to Šínka?“ zeptal se Jirka.

„Smečka. Když jsem ji našel, vypadala zrovna takhle, a můžete se na ni jít pak podívat, teď…“

„Můžeme?“ zeptal se Jirka nadšeně.

„No samozřejmě. Přece jsem vás pozval. Hezky se tu ale posaďte na tuhle lavičku, já zatím pomůžu tady tomu marodovi.“ Krakonoš zdvihl srnečka do náruče a kráčel ke kůlně.

„Můžeme se podívat?“ zeptal se Jirka, ale pozdě, obr už zmizel za dřevěnými vraty.

„Pojď, utečeme,“ navrhoval Vašek.

„Mně se tu docela líbí. Pojď, radši na něj počkáme.“

A počkali. Trvalo to skoro celou hodinku a Vašek se jen ošíval. Najednou stál obr Krakonoš znovu před nimi a v hustém vousisku mu hrál úsměv.

„Bude zase v pořádku, uvidíte. To jste hodní, kluci, že jste tam toho kolouška nenechali. Koukám, že se vám u mě asi líbí.“ Paží opsal kruh zahrnující malebný domek a jeho upravené okolí.

„To všechno je moje práce,“ vypnul široká prsa. „Žiju tady sám a na všechno stačím sám. Sám si šiju, sám si vařím, sám si krásně hospodařím,“ zaveršoval. „Ženu nemám. Já si pěkně stačím na všechno sám. Pojďte se podívat dovnitř.“

A už otvíral branku. Ohař, na kterého lesník volal Rudo, na sebe s Robíkem už nevrčeli. První vletěl na dvorek Robík a ve chvilce se ohař s malinkým voříškem proměnili v chlupatou kouli vymetající každý kout. Lesník vedl chlapce pískem vysypanou pěšinkou k hájovně. Sám do ní vstoupil, zevnitř to zavonělo. a už byl zpátky s talířem voňavého štrúdlu.

„Tohle, kluci, ochutnejte. A hned mi řekněte, jaké to je. Co vy na to. Ovšem, doporučuji vám, abyste říkali, že vám to chutná moc, protože tenhle štrúdl jsem upekl vlastnoručně já sám,“ řekl s jistou dávkou hrdosti. A pravda je, že se kluci nemuseli ani moc přemáhat. Štrúdl byl výtečný, takže si vzali ještě.

„No, a teď vás tady provedu,“ rozhodl se lesník.

Zatímco obcházeli domek z druhé strany, dozvěděli se kluci, že se lesník jmenuje Jaroslav Holoubek. Zahrádku odděloval od dvora plot z nízkých vyřezávaných latěk, natřených nazeleno, a na několika plaňkách se vyhřívaly kameninové hrnce dnem vzhůru. V pravém rohu si Holoubek postavil výběh z hrubých planěk a v něm se procházela, spíš pokulhávala, smečka. Jen uviděla příchozí, už se hnala k ohrádce.

„Jú, ona se vůbec nebojí,“ řekl překvapeně Jirka a natáhl k ní ruku. Smečka zvedla hlavu a hebkým čumákem se otřela o nataženou dlaň.

„Proč by se bála. To je moje Šínka. Taky jsem ji našel v lese se zlomeným během.“

„Co s ní, teda vlastně s nimi, budete dělat?. Necháte si je?“

„To nejde, musí zpátky do lesa. Jejich domov je tam,“ řekl hajný.

„To je pravda,“ přisvědčil Jirka, ale přisvědčil tak nějak smutně. Najednou se mu celé jejich dobrodružství zdálo hloupé. Proč vlastně utíkají? Vždyť je to přece hloupost! Kolik podobných malérů a průšvihů, které napřed vypadaly jako katastrofa, se spravilo, když o nich řekl mámě, nebo i tátovi. Ten vousáč má pravdu. Oba se musí vrátit, dokud je čas. I oni přece mají svůj domov. Domov, kam patří.

I Vaškovi se ta slova o domově zatřepetala v uších. Jenomže uvažoval jinak než kamarád.

Ovšem, i ty smečky se vrátí domů a snad někde v lese najdou tátu a mámu, ale copak on se teď může vrátit? To by se jim všichni ve škole pěkně vysmáli. To by bylo povedené dobrodružství! Ne. Vrátit se už není možné. Jen pokračovat v cestě. Budou muset zpátky na silnici. A jet dál. Už je nejmíň deset hodin. Musí jet dál. Kdo ví, co se zatím odehrálo v Třebestově. Určitě už o jejich útěku ví každý, určitě je hledají, snad i Bezpečnost… Budou si teď muset dávat pozor.

„A támhle jsou králíci,“ pokračoval v prohlídce lesník Holoubek. Ukázal na králíkárnu v druhém rohu zahrádky pod mohutnou hrušní. V téhle hájovně se měli králíci jako v ráji. Hajný jim králíkárnu vyřezal vlastnoručně a musel na tom strávit snad celou zimu. Vyřezal ji z borového dřeva, s umem a pílí, jakou venkovští truhláři věnují obvykle nábytku.

Králíkům to sice bylo fuk, ale žili si dobře, protože hajný se stejnou péčí myslel i na jejich žaludky.

„A tuhle mám pašíka,“ ukazoval hajný na další přístavek – prkennou boudu, natřenou nazeleno tabulovou barvou, končící ohrazeným výběhem. „Pojďte se podívat.“

Kluci ho poslušně následovali. Prošli do výběhu, nejdřív hajný, pak Vašek a Jirka nakonec. „Zavři výběh, ať sem nevlezou psi,“ nařizoval lesník a Jirka sice přehodil závoru, ale ne moc šikovně, takže dvířka zůstala pootevřená. Robík s ohařem postávali před brankou a zvědavě strkali čumáky do vzniklé mezery.

„Kdo je pašík?“ zeptal se Jirka.

„Pašík je moje prase. A pašíček mu říkám někdy, že je tak hravé. Už má ale osmdesát kilo.. Často ho totiž vážím,“ chlubil se hajný a ukazoval pyšně na starou decimálku pod přístřeškem. „Teď už má jistě hodně přes osmdesát kilo.“

Během prohlídky hajnému vyhládlo. „Já mám hlad,“ konstatoval zčistajasna. „Musíme se pořádně najíst. Mám na plotně gulášovou polívku. Zvu vás.“

A šli. Jedli z malovaných talířů, jaké si hospodyňky obyčejně věší v kuchyni pro parádu. Hajný vyprávěl a povídal ostošest, až konečně došlo i na otázku, kterou Vašek stále čekal.

„Tak mě teď teprve napadá, co vy tu vlastně děláte? Vy nejste zdejší. Zdejší kluky já znám. Ale za moc nestojí. V lese mi nepomůžou. Oni by tam toho kolouška určitě nechali!“

Vašek měl dost času se na tuhle otázku připravit, a proto to vysypal z rukávu.

„My jsme ze Strakonic. Dneska nám odpadla škola, a tak jdeme za Jirkovou babičkou do Střelova u Domažlic,“ vysvětloval a Jirka jen mrkal na drát, jak Vaškovi to lhaní jde.

„No né,“ hajný vyskočil a mával rukama jako větný mlýn. „Vy jdete do Střelova? Inu, nescházejí se hory s horama, ale lidé s lidmi. Já to tam znám, vlastně co znám, já tam za chvilku jedu…“

„Do Střelova?“ zeptal se Vašek. Honem nevěděl, jestli se má radovat nebo mít strach.

„No jo, vlastně no né. Jedu kus za Střelov na pohraniční jednotku. Je to jen osm kilometrů. Já tam mám syna velitele. Kapitán Holoubek. Neznáte ho?“

„Ne, prosím, my tam neznáme nikoho. Já tam ještě nebyl a Jirka jenom jako malej kluk. My tam jedeme stopem.“

„To nepřipadá v úvahu, žádný stop. Pojedete se mnou mým silostrojem,“ halasil hajný.

„To je náhodička, to je náhoda. A jakpak se babička jmenuje? Třeba ji znám. Už jsem odtamtud sice patnáct let, ale jestli je babička místní…“

„Ne, prosím, ona se tam nedávno přistěhovala,“ začal improvizovat Vašek, až se jeho kamarád nestačil divit, a zaplétal se dál nebezpečně do svých lží. „Jmenuje se Skřivánková. Ludmila Skřivánková.“

„Odtamtud pocházejí zdejší Skřivánkové. Neznáte je náhodou? Víte, moje žena se za svobodna také jmenovala Skřivánková. Nakonec jsme třeba příbuzní,“ řekl a poplácal Jirku dlaní po zádech.

„Příbuzný“ se přikrčil. Neřekl ani slovo. Vaškovi se dokonce zdálo, že se kamarád červená.

„To je možné, oni mají fůru příbuzných, viď, Jirko,“ kopl ho pod stolem.

„Fůru,“ opakoval Jirka stísněně.

„A vaše žena žije tam, s vaším synem?“ zeptal se Vašek.

Hajný Holoubek si přetřel dlaní čelo. Najednou zesmutněl, už to nebyl ten veselý medvěd, náhle zestárl.

„Zůstala tam…“

„Ona od vás odešla?“

Hajný nejdřív neříkal nic. Jen vstal a začal sklízet ze stolu. Kytičkové talíře vypadaly v jeho rukách jako nádobíčko pro panenky. Otočil se k dřezu na nádobí.

„Dá se to tak říct, ale není to přesně tak.“

„A jak tedy?“ nedal si Vašek pokoj. Snad to ani nechtěl vědět, snad jen potřeboval mluvit či spíš zamluvit jejich vlastní cestovní plány.

„Umřela. Vlastně ji zabili…“

„Zabili? Kdo?“ zeptal se Jirka, kterého tajuplně příběhy vždycky přitahovaly. Snad proto, že byl tak trochu strašpytel.

„To je dlouhá historie. Nevzpomínám na to rád…“

„A to se stalo tam, na hranicích?“ nedal se odbýt Jirka.

„Jo, na hranicích,“ řekl hajný a sedl si zase zpátky ke stolu. Pak natáhl ruku a z poličky si podal dlouhou fajfku, na jejíž porcelánové hlavičce byl namalovaný jelen. Snad jen ta už chyběla k dokonalému obrázku hajného.

„Když to chcete slyšet…,“ a začal vyprávět…

VZDÁLENÁ VZPOMÍNKA

„Můj příběh začíná v létech, kdy jste ještě nebyli na světě. Vám se to musí zdát pradávno, ale mně to připadá jako před chviličkou. Ono je to tak, že čím je člověk starší, tím mu ta jeho řeka života teče rychleji. Desetiletému klukovi se zdá, že žije hrozně dlouho, že už prožil téměř všechno, a pro chlapa, jako jsem dneska já, je deset let – fííí – snad rok nebo jenom měsíc.

Tak teda ten příběh začíná v roce 1951. Ale musím začít trochu dřív.

Od konce války v pětačtyřicátém do téhle doby střežili naše státní hranice členové finanční stráže a potom příslušníci pohraničních útvarů Sboru národní bezpečnosti. Mezi finanční byli mnozí staří veteráni, kteří si nemohli zvyknout na nový způsob služby. Ono se taky mnohé změnilo a našim západním hranicím se brzy po válce říkalo horké hranice. Docházelo tu totiž až moc často k přestřelkám.

V těch se nejednou vyznamenali mladí příslušníci nově vzniklého Sboru národní bezpečnosti. Na hranicích se střílelo i umíralo. Ze Západu k nám posílali agenty s úkolem opatřovat špionážní zprávy, ničit znárodněné továrny, vyřazovat z provozu elektrárny. Někteří agenti měli vraždit funkcionáře komunistické strany a ty, kteří jim pomáhali budovat základy socialismu, a hlavně zastrašovat obyvatele v pohraničních vesnicích a odrazovat je od společné práce.

Nebyla to lehká doba. Nu a tak padlo rozhodnutí, že naše hranice budou střeženy příslušníky nově zřízené ozbrojené složky – Pohraniční stráže. Tihle chlapci sem přišli koncem roku 1950 a už od Nového roku nastupovali do služby.

Já tenkrát přišel k pohraniční jednotce jako mladý vyplašený zelenáč. Ve výcviku nám ti, kteří už pár týdnů na hranicích sloužili, vyprávěli hrůzostrašné příběhy o přestřelkách s nepřátelskými agenty a nebezpečných léčkách, které se snažili nastražit pohraničníkům. Tehdy tady také nejeden příslušník naší Pohraniční stráže položil svůj život.

Dneska se to snadno mluví, ale tenkrát to na jednotce vypadalo jinak. Život tu byl tvrdý.

V zimě napadl dobrý metr sněhu a do nejbližší vesnice, tedy do Střelova, jsme museli zdolávat dlouhých osm kilometrů. Měli jsme sice lyže, jenže když jsme je dostali, nikdo se neptal, jestli na nich umíme jezdit. Co já se navyválel ve sněhu, než jsem se to jakžtakž naučil. Za měsíc však už nejeden z nás mohl na lyžích závodit. Jináč to tady na hranicích nešlo. Ale v zimě lyže a alespoň trochu šikovná jízda na nich, patřily k našemu životu.

Na tyhle roky nevzpomínám jako na nejlehčí ve svém životě, ale dnes, po létech, vím, že patřily k nejkrásnějším. Taková kamarádství, jaká se tvořila na naší jednotce, nevznikají jinde tak často. Přišel jsem na Šumavu z Prahy, vždycky jsem se za Pražáka křtěného Vltavou považoval a nikdy mi ani nepřišlo na rozum, že bych měl bydlet, pracovat, prostě žít někde jinde. A tumáš čerte kropáč, najednou se mi tu zalíbilo. Zamiloval jsem se do těch lesnatých kopců a drsné přírody. Po dvou létech jsem psal domů, že tady zůstávám. Dívka, kterou jsem v Praze měl, mi pár slovy odepsala, že sem za mnou nikdy nepůjde. A táta se rozčiloval, co jsem to za nevděčníka. Už mi sehnal v Praze místečko v bance, a já, blázen jeden, se chci zahrabat někde na hranicích. Tedy, nemůžu říct, že mi to bylo docela jedno. To určitě ne, měl jsem rád rodiče a byl jsem v té době zamilovaný do Helenky – to byla ta dívka. Jenomže jsem tušil, že rodičům nezbude, než si časem zvyknout, a pak, takových Helenek je na světě spousta, kdežto Šumava jen jediná.

Udělal jsem tenkrát své životní rozhodnutí. Rozhodl jsem se, že tu zůstanu a budu sloužit dál jako pohraničník. Na pár měsíců jsem šel do kursu a pak se vrátil na svou jednotku. A tady už jsem zůstal natrvalo.“

Vypravěč na chvíli zmlkl. Jako by mu došlo, že se nechal unést vzpomínkami, které jeho posluchače zrovna nemusí zaujmout. Zahleděl se na kluky, ale když viděl, jak pozorně s pootevřenými ústy poslouchají, pokračoval:

„Ona mně totiž neučarovala jen Šumava, ale taky Líba Skřivánková, nejkrásnější dívka ze Střelova. Utíkal jsem za ní každou volnou chvilku, což není žádná legrace, když si uvědomíte, že jsem musel po službě na hranici, v níž člověk našlape pár desítek kilometrů, upalovat osm kilometrů do Střelova a stejně tolik zase zpátky jen proto, abych Libušku třebas jen zahlédl za záclonkou v pokoji. Ale byl jsem mladý. A nikdy jsem toho nelitoval. Na jaře jsme slavili svatbu a v osmapadesátém se nám narodil syn Ondra. Ale tehdy to na jednotce Pohraniční stráže bylo jiné než dnes. Protože opravdový svět, na jaký jste zvyklí vy, ležel daleko a televize ještě nebyla, museli jsme si vytvořit svůj vlastní. Tehdy už jsem byl velitelem pohraniční jednotky a s důstojníky jsme bydleli v dřevěných domcích, kterým se říkalo fíňáky, přímo naproti jinému dřevěnému baráku, narychlo sestavenému z dovezených dílců, kde zase měli ubytovnu pohraničníci.

Žili jsme v lese vzdáleni od civilizace jako velikánská rodina. Libuška tu měla přítelkyni, ženu poručíka Klímy. Jinak široko daleko samý mužský. Když si chtěly ženské v zimě něco nakoupit ve městě, znamenalo to výpravu na dva dny, a to nemluvím o jiných zábavách, jako je divadlo, kino, koncerty. Vždyť ještě rok předtím jsme v tom svém malém lesním světě neměli ani elektřinu, jen polní telefon. Dovedete si představit, jak se tam naše ženské nudily. Jen nádobí, vaření, domácí práce a mezitím starost o děti, teda to byl náš Ondřej a Katka s Frantou Klímů. Dokud byly malé, tak to šlo jenže léta uháněla a najednou bylo Ondřejov a Katce šest a vypukla povinná školní docházka. Z počátku jsme je museli do střelovské jednotřídky vozit. V zimě, když napadl sníh jezdili pohraničníci s dětmi do školy na saních tažených koňmi. Od druhé třídy už Katka s Ondrou chodili sami. Co jsme si kvůli tomu vyslechli od ženských řečí, darmo vzpomínat. Každý den nám dělaly přednášku o tom, abysme si uvědomili, kde vlastně žijeme a co se všechno může stát. A to se přitom obé narodily tady na hranici a vyrůstaly tu.

Život na hranici je těžký, ale my si na svůj domov i práci tady zvykli.

Nu, a pak se to stalo. Pamatuji si to přesně, 6. února v roce 1965. Od rána foukal silný vítr. Jednotka leží na úpatí kopce, chráněná ze severní strany vysokým smrkovým lesem. Tehdy se stromy ohýbaly až téměř k zemi a v korunách to strašidelně praskalo. Pohraničníkům jsem přikázal, aby se v lese moc nezdržovali a raději ho obcházeli. Bylo to správné rozhodnutí. Zběsilý vítr toho dne vyvrátil několik desítek stromů, některé zlámal jako sirky, zurážel koruny a orval větve. Druhý den vypadal les jako po skutečném uragánu.

V poledne se vracely hlídky domů zkřehlé, ruce i pod kožešinovými rukavicemi promodralé zimou. Kluci se vrhali na kotel s horkým čajem, a ani neměli hlad. Kuchař Jerolímek nestačil vařit vodu na čaj.

V chodbě na místě dozorčího seděl ten den Honza Janík, mrňavý, ale sporý kluk s bradkou. A ten mi vletěl do kanceláře právě v okamžiku, když jsem dával instrukce hlídkám.

‚Nad Bouřákem světlice, narušení, poplach!‘ křičel. Poplach v té době skutečně znamenal překvapení. V pětašedesátém roce se hranice už dávno uklidnila. V tom roce jsme ještě žádný poplach neměli a to ukolébalo naši pozornost.

‚Výjezd!‘

‚Už vyjeli,‘ hlásil Janík. ‚Jenže, je tu další světlice ze stejného místa.‘ To vypadalo vážně.

‚Kdo je u Bouřáku?‘

‚Cumpelík a Severa,‘ hlásil dozorčí, a to mé poněkud zneklidnilo, protože tihle dva sloužili u nás už druhý rok a hned tak pro nic za nic nezmatkovali. Dvojí signál musel znamenat vážnou situaci. Teprve později jsem se dozvěděl, co se vlastně stalo.

Bouřák se říkalo a dodnes říká divoké skupině skal na strmém vršku v mýtině porostlé maliním. Nejsou to obyčejné skály od paty po vrcholek. Jsou to spíš gigantické kameny položené na sobě, jako by si tu před léty hráli obři nějakou zvláštní hru. Každý z těch balvanů měří v průměru čtyři pět metrů a při pohledu zdola vás napadne, jak je to možné, že drží na sobě, skoro se bojíte jich dotknout či na ně vystoupit, aby se nepřevrhly a neudělaly z vás placičku. Jenomže tyhle ‚viklany‘ takhle drží od nepaměti, a ještě další léta tak budou stát.

Bouřák se tomu místu říkalo i proto, že pokud se hnaly ke Kubelce bouřkové mraky odtud, mohli jste vzít jed na to, že se bouřka skutečně vyřádí. Kdo chtěl jít od nás do Střelova, musel tamtudy, pak kolem jezera Rokos dolů k lesu a už se mezi kmeny borovic zabělely první domky vesnice. Hranice tu vytváří podivný oblouk, jako by přitahována Bouřákem, nejdřív se k němu blíží, a jen se dotkne, už zase utíká prudkou smyčkou pryč. Jak řečeno, jediná pohodlná cesta do Střelova, po níž chodily i naše děti do školy, vedla právě tudy. A přímo pod Bouřákem leželo jedno z našich skrytých stanovišť. Tady se nehlídalo nepřetržitě, ale hlídky tu měly svůj orientační bod, zastavovaly se tu v pravidelných hodinových intervalech a chvilku odpočívaly.

Pohraničníci Čumpelík a Severa nešli spolu prvně, naopak, za téměř celé dva služební roky se z nich stali kamarádi a já je stavěl do hlídky dohromady vždy, když to šlo. V ten den nejen fučel divoký vítr, ale navíc pořádně mrzlo. Zledovatělým oknem kanceláře jsem viděl, jak se rtuť teploměru schoulila až někam ke spodu na rysku s číslem –20 °C.

Kluci proběhli nepatrným cípkem lesa, stojí tu snad nanejvýš dva tři stromy v desetimetrové podkově obepínající Bouřák.

Větve nad pohraničníky zuřivě a nespokojené praskaly, vítr strašidelně skučel. Byli vyčerpaní, jako na konci služby. Tohle je poslední stanoviště a pak už na jednotku k horkému čaji. Plácli sebou na zmrzlý sníh. Čumpelík sundal rukavice a dýchal si na zkřehlé prsty. Nepomáhalo to. Severa se rozhlížel.

‚Stejné je to hloupost, trčet tady. V tomhle počasí by člověk nevyhnal psa, natož aby se někdo pokoušel přejít hranici. To by to nemohl mít. v hlavě v pořádku,‘ brblal Čumpelík do zmodralých prstů.

‚A copak takový nechoděj? Kdo jinej půjde dneska přes hranice takhle?‘ řekl Severa a kamarád mu musel dát za pravdu. Podíval se na hodinky.

‚To stačí, jdem zpátky!‘

TAJEMNÉ POSTAVY

‚Ty jsi velitel,‘ řekl Severa a byl rád, že tomu tak je. ‚Jdeme domů!‘ Už se chtěl nadzvednout, když to uviděl, a ještě stačil přitlačit kamaráda k zemi. Čumpelík se nebránil. Ve službě na hranici si zvykne člověk reagovat jinak, zostří se mu instinkty. Ani se nepohnul, jen pootevřel oči nad nosem zapadlým do zmrzlého sněhu. Od paty Bouřáku se odlepila postava s ruksakem na zádech. Chlapík vypadal jako horolezec. Čepici přes uši, kolem krku a přes pusu huňatou pruhovanou šálu, teplou tmavě modrou bundu a šedé šponovky. Lyže neměl. Blížil se k nim, opatrně našlapoval a co chvíli se otáčel. Za ním se náhle jako přízrak objevil druhý a potom třetí a čtvrtý, všichni podobně oblečení, všichni skloněni pod nárazy prudkého větru. Zdálo se, že stoupají do výšky, tak namáhavý to byl pochod.

No nazdar, pomyslel si Čumpelík. A je po horkém Čaji… Naklonil se až ke kamarádovi a zašeptal mu do ucha: ‚Když rychle obejdeme Bouřák, dostaneme se přímo před ně.‘

Klidně mohl křičet, protože v rámusu, který působil vítr, ho nemohl zaslechnout nikdo na půl metru. Severa kývl hlavou a hned se začal pozpátku plížit z houští. Úkol se zdál snadný. Proplazit se mlázím, pak mohou vstát a poklusem dorazit na druhou stranu kamenné skulptury a Čekat, až se narušitelé objeví před nimi. Tam je zaskočí. Na skálu ti chlapíci nepolezou, co by tam dělali. Zmrzli by jako švestky a stačilo by do nich cvrnknout. Kupředu nemohou, tady jim zastoupí cestu oni, a vlevo je zamrzlá hladina rybníku Rokose, bičovaná nárazy větru. Vstoupit do ní je totéž jako si namydlit boty a vlézt na tobogan. Tam by je dostali v minutce.

Jednoduché předpoklady nemusejí vždy vyjít. Pohraničníkům se podařilo splnit první část plánu. Doplazili se za mlází, v rukou lyže, které před chvilkou na stanovišti odepnuli, proběhli v předklonu pár metrů ke skále a kluzkou pěšinkou kolem ní za roh. Nemuseli se obávat, že zanechají stopy. Prudký, mrazivý vítr vytvořil na sněžném povrchu tvrdou krustu, na níž se neudržela ani stopa, ani snížek. Zbývalo už jen čekat. Oba dva zkušeným pohybem připravili samopaly ke střelbě. Vítr je ohlušoval, sněhové jehličky oslepovaly, snažili se zaostřit pohled na oblý bok nejspodnějšího balvanu. Tady se musí objevit ten první a nebude to trvat dlouho.

‚Já je zastavím,‘ rozhodl Čumpelík a Severa jen přikývl.

Čas prchal. Čumpelík v duchu odpočítával sekundy. Dávají si na čas, nejspíš se zastavili a radí se, což je v tomhle místě nebezpečné, zvlášť jestli vědí, že tudy chodí hlídky Pohraniční stráže.

Utekla další minuta, přinejmenším už celkem třetí. Severa přešlápl z nohy na nohu. ruka se samopalem mu dřevěněla zimou i napětím. Podíval se na kamaráda, i on k němu zabloudil očima, ale hned je zas zabodl zpět do místa, kde se měli muži ukázat. Severovi se zazdálo, že zahlédl v jeho pohledu pochybnost. Skutečně, už je to moc dlouho.

‚Kde jsou?‘ špitl Čumpelík a Severa pokrčil rameny. Skála se temněla bez změny, krom větru žádný pohyb.

‚To není možný,‘ řekl Čumpelík. ‚Já je zkusím obejít…‘

Kamarád pochopil. Velitel hlídky se rozhodl, že obejde Bouřák a v nejhorším případě narazí na nepřítele zezadu. Rozhodl se poněkud riskantně, lepší by snad bylo proplížit se mlázím zpět a vyhlédnout do míst, kde spatřili čtyři muže naposledy. Rozhodnutí však padlo. Severa se s mírnými obavami díval, jak velitele pohltila vánice. Pak se unaveným pohledem vrátil zpět na cestu. Co kdyby teď přišli, napadlo ho. Jsem tu sám. Anebo co když dostali stejný nápad, co když je zahlédli a teď opatrně obcházejí Bouřák a srazí se s Čumpelíkem. Nebo je dokonce sevřou do kleští. Vždyť je jich dvojnásobná přesila.

Uteklo dobrých deset minut. Severa tuhl v nehybný rampouch. Pak náhle pohyb. Už jdou, už jsou tu. Na cestě před ním se vynořila postava. Pozdvihl hlaveň samopalu, ale hned ji zase sklonil. Cestou od mlází se k němu hrnul Čumpelík. Co se mohlo stát?

‚Člověče, oni zmizeli!‘ křičel na něj už z dálky. ‚Jsou pryč, propadli se do země…‘

‚Co budeme dělat?‘

‚Musíme vyhlásit poplach, tenhle úsek se musí ihned uzavřít,‘ křičel a vítr mu hned kradl slova ze rtů. Ale Severa nepotřeboval radit. Vytrhl signální pistoli a nabil světlici. Pozvedl ruku ke koninám stromů a nad Bouřák vylétla raketa. Na jednotce tohle znamení uvidí a pak…

‚Támhle jsou,‘ vykřikl náhle Čumpelík a strčil do přítele. Rukavicí pak bodl do vzduchu před sebou. Skutečně, vprostřed Bouřáku, asi pět. metrů nad zemí, se objevil chlap, ruku napřaženou, a z ní, protože pistoli vidět nebylo, vyšlehl plamen. To však už pohraničníci padli do sněhu a kutáleli se vedle sebe, jako když děti válejí sudy, k balvanu, který tu vedle mlází čněl ze závěje. Jde do tuhého. Jakmile přijde poplachová hlídka, obklíčí Bouřák a je konec. Tihle museli jít naslepo, jinak je nemohlo napadnout lézt na skálu, z níž není úniku. Pohraničníky čeká lehká práce.

‚Budeme střílet?‘ zeptal se Severa, ale velitel zakroutil hlavou.

‚Dostaneme je i bez toho.‘ Pak vykřikl k Bouřáku: ‚Vzdejte se, zde Pohraniční stráž, jste obklíčeni. Odhoďte zbraně! Nic jiného vám nezbývá.‘

‚Nemůžou tě slyšet,‘ řekl Severa. ‚Já bych tam spíš poslal dávku ze samopalu…‘

‚Počkáme,‘ rozhodl Čumpelík.

RUKOJMÍ

V jedné věci se ovšem mýlili. Chlapíci nahoře výkřik uslyšeli a začali se radit. Je možné, že by se nakonec vzdali, kdyby…

Tou dobou se vraceli Katka a Ondřej ze školy. Spěchali známou cestou, zasypaná stezka je vedla k Bouřáku.

‚Jé, Katko, hele raketa. Kluci maj cvičení. Pojď se tlam podívat,‘ zaradoval se Ondra, když uviděl vysoko nad Bouřákem světlici. Holčičce se moc nechtělo, ale přece nepůjde domů sama. Odbočili z vyjeté stopy do závějí.

‚Podívej, tam jsou lidi. Vypadají jako horolezci,‘ ukázala Katynka nad hlavu. Jindy by je zahlédli dříve, ale v téhle fujavici dojeli na lyžích prakticky až pod čtveřici mužů na skále.

‚To nejsou horolezci, co by tu dělali. To budou…‘ ale Ondra nedopověděl. Jeden z chlapů mrštně seskočil na spodní balvan a odtud přímo vedle nich. Popadl Ondru za ruku a prudce mu ji zkroutil dozadu.

‚Utíkej,‘ zakřičel Ondra na Katku, a ta se nedala pobízet. Muž se po ní sice vymrštil, ale holčička se sehnula a odpíchla se po klouzavém sněhu. Rychle se rozjela, a ani se neohlédla, když vjela plnou rychlostí do mlází. Tam narazila špičkami lyží do čehosi poddajného a už se válela na zemi a někdo se pokoušel ji zachytit, aby se nekulila dál k zamrzlé hladině jezera. Dostali ji, určitě ji zavraždí. Bála se otevřít oči. Pak uslyšela hlas, hlas který znala.

‚Neboj,‘ říkal jí Čumpelík přímo do ucha. ‚Kde máš Ondru?‘

‚Chytil ho nějakej chlap, támhle,‘ ukázala rukou ke skále. Než mohl kdokoliv z pohraničníků odpovědět, vztyčil se na skále první zhorolezců, ruce zkroutil do kornoutku a volal:

‚Máme rukojmí. Nestřílejte. Budeme mluvit jenom s velitelem. Kdyby se k nám chtěl někdo přiblížit, zastřelíme toho kluka. Chceme velitele… A rychle!‘

A zmizel jako duch.

‚Kde je ta poplachová hlídka,‘ rozčiloval se Čumpelík, jako by si neuvědomoval, co znamená dostat se gázem v téhle sibérii až k Bouřáku. Severa znovu nabil signální pistoli a vystřelil k nebi.“ Holoubek se odmlčel.

To byl onen signál, který přiměl dozorčího Janíka vletět do velitelovy kanceláře.

„Jedu se tam podívat, rozhodl jsem tehdy,“ pokračoval Holoubek ve vyprávění. „Před domem jsem si připnul lyže a vyrazil. To jsem ovšem netušil, oč jde. Teprve na poloviční cestě k Bouřáku jsem se setkal s Rudou Křížem z poplachové hlídky. Hnal se na lyžích o zlomkrk kamenitým úvalem a málem mě porazil.

‚Soudruhu veliteli, jsou čtyři a utekli nahoru na Bouřák.‘

‚To není žádné neštěstí. Obklíčíme je a budeme vyjednávat. Jednou dolů slézt musí…‘

‚Jenže mají rukojmí,‘ křičel mi Kříž do obličeje. Nemohl jsem to pochopit, to by snad museli překvapit Severu nebo Cumpelíka. Oba určitě ne, protože někdo střílel signální pistolí.

‚Koho mají?‘

‚Vašeho Ondru.‘

Zatmělo se mi před očima. Už jsem neřekl ani slovo, ale hnal jsem se úvozem vpřed…“

Hajnému Holoubkovi vyhasla dýmka. Natáhl se na poličku pro pytlík s tabákem a silným palcem nacpával vychladlou hlavičku. Napjatí kluci ho pozorovali.

„A jak to bylo dál?“ zeptal se Vašek, a ani v tu chvíli nevzdechl na cestu do Střelova. Vždyť už tam byl, stál pod Bouřákem a sledoval, co se stane s malým Ondrou.

„No, a jak to bylo dál,“ nadechl se hajný, když konečně rozdýmal dýmku a vyfoukl ke stropu oblak modravého kouře…

SMRT POD BOUŘÁKEM

„V onen únorový den před léty mrzlo jen praštělo, a navíc fičel nehorázný vítr, na který budou na Šumavě vzpomínat ještě po létech při pohledu na vykácené plošiny v lesním porostu. Libuška, moje žena, už pošesté zatápěla v kamnech. Ne že by do téhle chvíle netopila. V podobné zimě nesmějí kamna vyhasnout ani na okamžik. Ale ta kuchyňská, na kterých vařila, roztápěla Líba jen dvakrát za den. Jenomže zatopit, když vichřice tančila nad komínem a stačila udusit sebemenší sloup kouře, se zdálo nemožné. V kamnech to prskalo a jen zavřela dvířka, vracel se kouř a čmoud zpět do místnosti, takže musela větrat, aby se nakonec neudusila. Jenže co dělat? Ondra přijde ze školy, vymrzlý, hladový. Musí mu dát ohřát oběd. Jistě, mohla si zaběhnout přes dvůr do rotní kuchyně a vzít si všechno od Jerolímka, od kuchaře, ale to ona nechtěla. Libuška chtěla uvařit všecičko sama. Ještě se kluk nachodí do společných jídelen, tak ať si aspoň teď užije domácí stravy. A také kdo ví, jak to v kuchyni vypadá. Před chvilkou viděla vyjíždět poplachovou hlídku. Zřejmě se na hranicích něco děje. Na tohle představení si už dávno zvykla jako na běžnou součást života…

A pak ji to napadlo. Jestliže mají pohraničníci poplach, budou potřebovat každého. To znamená, že neplatí to, co dohodla s Járou Roztockou a Pepou Vlčkem, hlídkou – a to, že na zpáteční cestě domů, na jednotku, počkají pod Bouřákem na Ondru a Katynku. O téhle domluvě manžel nevěděl, asi by se mu příliš nelíbila. Měl za to, že kluk už je dost veliký a zkušený, aby chodil sám. Ostatně, ani Ondrovi se dohled pohraničníků nezdál, a tak se pohraničníci pod Bouřákem obvykle objevovali jen ‚náhodou‘.

A co když se mu něco stane? napadlo Ondrovu maminku. Ještě naposledy zafoukala do skomírajícího ohně a potom prudce zaklapla dvířka u kamen. Půjdu dětem naproti sama. Snad jenom kousek, už tu musí být každou chvíli, daleko nepůjde.

Omyl. Šla daleko. Nohy se jí bořily do hlubokého sněhu a v úvozu pod lesem zapadla do závěje po pás. Klekla si na kolena a postavila se proti větru. Šlehal ji nyní zpředu do tváře. Že by se vrátila? To už teď nestojí za to. K lesu je pár kroků a pak bude skryta před největšími nápory větru. Opře se o Bouřák a počká.

Tak se brodila dál hlubokým sněhem. A pak přišel šok.

První, na koho narazila, byli pohraničníci, s nimiž dohodla, že počkají na děti.

‚Dál nemůžete,‘ řekl Pepa Vlček.

‚Jak to, že nemůžu?‘

‚Tam se přece střílí. Čtyři chlapi se skrývají na skále a mají rukojmí.‘

‚Rukojmí? Koho?‘ Nic nevěděla, ale tohle se prý vycítí. Najednou jí mráz přeběhl po celém těle.

Vlček se otočil a kamarád měl náhle moc práce s vázáním u lyží.

‚Tak řeknete mi to, nebo ne?‘

‚Mají vašeho Ondru,‘ řekl Vlček tiše a Roztoč zvedl oči v sloup. Tohle se přece neříká. No ovšem. Zareagovala tak, jak to Roztoč očekával. Vyrazila kupředu a neposlouchala, neslyšela, co za ní volají. Tak jenom pokrčili rameny. Sami nevěděli dobře, co se tam děje. A nakonec, je tam přece jejich velitel. Ten bude vědět, jak se zachovat.

Nevěděl nic. V tu chvíli stál na druhé straně skály a organizoval pomoc. Ondrova matka se blížila zezadu, kde dosud žádný z pohraničníků nestál. Pohlédla skrz houští – a pak ho uviděla. Svého syna Ondru. Ležel na jednom z obřích kamenů, nad ním chlap jako hora a vedle ještě jeden s pistolí v ruce. Snad mu nechtěl ublížit, jenže tahle myšlenka ji ani nestačila napadnout. Musela k němu. Chlap s pistolí ji zahlédl a cosi křičel. Nerozuměla mu ani slovo. Jakýpak chlap, jakápak pistole. Vždyť tam je Ondra, její dítě, a je v nebezpečí. Běžela dál, padala, bořila se do bílých závějí.

To už se život kolem skály pohnul. Tichá pošta fungovala – od Vlčka k dalšímu – a nakonec jsem se i já dozvěděl, co se děje. A už jsem uháněl. Objel jsem skálu a ženu měl přímo před sebou. Mrknutím oka jsem odhadl její šance. Veškeré žádné. Muž na skále ji držel na mušce. Stačilo stisknout spoušť.

‚Líbo, Líbo, zastav se! Takhle mu nepomůžeme…!‘ volal jsem na ni.

Neslyšela.

‚Stůj, ženská! Stůj, nebo střelím…!‘ řval chlap nahoře na skále nad ní.

Neposlouchala ani jeho. A ten chlap řval dál.

Snad i jemu povolily nervy. A pak zavolal ještě jednou: ‚Stůj!‘, ale ten výkřik ani nedozněl, když padl výstřel z jeho pistole. Líba udělala ještě krok, takový pomalý, klidný krok, jako když vcházíte domů… A potom padla a sníh se začal barvit do ruda.

Měl jsem samopal. Zamířil jsem a strašně se bál, ale přece jen zamířil. Přes hledí jsem viděl pevnou mušku, ruce se mi nechvěly, ale ti dva, vrah a můj syn, stáli tak blízko u sebe! Když teď hned stisknu spoušť…

Udělal jsem to. Vyšla dávka. Chlap nad Ondrou se chytil za břicho, pistole kovově zazvonila o skálu a padla do závějí vteřinu předtím, než tam dopadl umírající muž. Snad jenom metr od Libušky. Leželi vedle sebe, ve smrti nehybní, jako dvě černé skvrny bez života.

Na dávku samopalu odpověděly další. To pálili pohraničníci z druhé strany skály. Ten druhý, který stál dosud u Ondry, zdvihl nice k větrnému nebi. Vzdal se. Co jiného zbývalo. Díval se – a s ním ostatní – jak chlapec mrštně slézá dolů.

Ondra utíkal k matce. Padl vedle ní na kolena a rozplakal se.

Tři zbývající jsme dostali živé. Všechny čtyři zločince hledala Bezpečnost.“

Hajný Holoubek zmlkl. Zdvihl víčko dýmky s jelenem a začernalým malíkem utlačil tmavý popel, v němž dávno vyhasla

poslední jiskra. Kluci neřekli ani slovo. Slunce za oknem se posunulo a šikmé paprsky teď dopadaly na fotografii mladé ženy ve stříbrném rámečku, visící nad pohovkou. Vašek se na ni bezděky zadíval.

„Ano, to je moje žena,“ odpověděl hajný na nevyslovenou otázku. „A ještě počkejte, ještě vám ukážu něco…,“ nadzvedl ubrus a ze zásuvky stolu vyndal černé desky. Na stůl vypadlo několik lesklých fotografií. „Tohle je Ondra, když mu bylo deset. Zůstal se mnou na hranici. Já nejdřív nechtěl. Měl jsem sto chutí pověsit službu na hřebík a odjet někam jinam, kde nás nikdo nezná a my neznáme nikoho, kde nejsou bolestné vzpomínky. Ondra mě z toho dostal. Jednou mi řekl, že mamince by tam bez nás bylo smutno. Tak jsem zůstal…“

Holoubek převracel v ruce fotografii. Desetiletý kluk s hustými vlasy se zubil do objektivu a špinavé ruce si přitom utíral do tepláků…

„Tak jak to, že už tam nejste, že jste tady a jste hajný?“ zeptal se Jirka, když mu vousáč podal fotografii.

„Ondra říkal, že by tam mámě bylo bez nás smutno, a já mu to uvěřil. Rozhodl jsem se, že počkám, až bude Ondra větší. Potom nejspíš odejde pryč, já zůstanu. A dopadlo to přesně obráceně. Ondra se oženil a zůstal věrný Pohraniční stráži. Dneska je na Kubelce on, a už je z něj velitel. Nu, a když tam s mámou zůstal on, mohl jsem odejít já. Uniformě jsem ale zůstal věrný, to tedy jo…“

Mezi fotografiemi na stole se usmívá muž v uniformě Pohraniční stráže s kapitánskými hvězdami na ramenou. Jestli je tátovi podobný, těžko říci. V houštině vousů nerozeznáš rysy…

„Nu, a teď tam zrovna za ním jedu, a jestli chcete, tak vás vezmu s sebou,“ usmál se na ně vousatý kamarád.

„To budeme rádi,“ vykřikl nadšeně Jirka, ale Vašek ho zchladil pohledem. Není to snad riskantní? Hajný tam v okolí zná zřejmě každého. Na druhé straně by to znamenalo nejpohodlnější řešení, bez dalšího stopování, bez dalších nepříjemností na cestě.

Vašek vstal a protáhl si záda: „Docela rádi, jen kdybyste nás vysadil vesnici před Střelovem, víte, my chceme babičku překvapit…“

„No, jak myslíte.“ Hajný teď ukládal do kostkované cestovní tašky pár vajíček, zbytky štrúdlu, přihodil dva kapesníky, peněženku a stál tu připraven na cestu.

„Tak já to vezmu rovnou k Bouřáku, a nepojedu do Střelova. Tam vás vyklopím. Ale nemusíte se bát,“ usmál se, „dneska už se tam nestřílí. Tak a jede se.“

Jestli kluci čekali, že hajný vyveze z garáže pohádkového domku škodovku, pak je čekalo další překvapení. V garáži se totiž chromově blýskal náramný stroj. Motorka dlouhá jako auto, s černou nádrží, na níž se leskl nápis Indián. A co víc, k motorce se tiskla loďka, tedy sajdkára, postranní vozík, i ten v černém laku a chrómu. Holoubek vytlačil svého miláčka na dvůr.

„Kdo pojede se mnou a kdo popluje v lodi?“ zeptal se kluků.

„Já jedu nahoře,“ křičel už Vašek a hnal se k motorce.

„Ta je nádherná,“ obdivoval se Jirka a Robík, jako by tušil odjezd, už začal vyskakovat na svůj cestovní batoh.

„Tak dobrý, ještě kostýmy,“ rozhodl Holoubek a z garáže přinesl tři motoristické přilby a troje brýle. Kluci si je nasadili a připadali si v nich rázem jako kosmonauti. Jirka si v loďce postavil před sebe batoh s Robíkem, aby se i on mohl dívat cestou ven, Holoubek šlápl na startovací kliku, zadunělo to, z chromového výfuku se vyvalil oblak modravého kouře. Popojeli ven ze vrat. Hajný se ještě vrátil, zavřel dveře a ohaři, který tu náhle osaměl a sklesle postával na druhé straně plotu, nařídil:

„Dobře hlídej. Zítra jsem zase nazpátek.“

A pak se motorka rozjela polní cestou k lesu. Slunce jim stálo přímo nad hlavou…

DALŠÍ STOPY

Mirek Votruba sice nikdy neletěl letadlem a největší loď, do níž kdy usedl, byl maňásek po tátovi, nicméně, mnohé už slyšel o mořské nemoci a velice se jí obával. Tušil, že právě on jí musí trpět. A když teď nadskakoval na zadním sedadle terénního vozidla, připadalo mu, že už ví, co to je. Žaludek mu prováděl pod košilí zběsilé převraty a choval se jako zvíře, které chce vyskočit z klece. Mirek před týdnem viděl v místním kině spolu s ostatními osmáky film Vetřelec, na který se mu díky tomu, že se uvaděč pan Krůta nechal natolik strhnout hrůzným dějem, podařilo proniknout. Teď tušil, jak asi muselo být nešťastnému kosmonautovi, když se mu v břiše klubal Vetřelec.

„Tak kde to je?“ zeptal se Zbyněk Krasl od volantu, ale Mirek se bál promluvit, tak jenom ukázal rukou víc vpravo. Projeli kolem stádečka ovcí – beran, čtyři ovce a šest jehňat. Jehňata zůstala stát a překvapeně na ně zírala s hubičkami plnými ostré trávy, zatímco staré ovce pelášily svahem ke spásonosnému houští. Už věděly své.

„To je zajímavý, na co všechno kluci nepřijdou,“ oslovil Zbyněk přítele. „Teda myslím dnešní kluky, protože já byl taky kluk a tady jsem vyrostl a nemůžu říct, že bychom tu neprováděli kolem dokola všelijaké skopičinky, ale o téhle chodbě jsme tehdy nevěděli…“

„Jo dnešní kluci,“ mávl rukou Vašek, jako by chtěl říci, že o nich mu nemusí nikdo nic povídat, protože on ví své.

Konečně zastavili mezi kameny u ostrůvku divokých a jako lískové pruty silných kopřiv.

„Někdo tu nedávno byl,“ ukázal Mirek na zválená místa ve vysoké trávě. „Máte baterku?“

Zbyněk vytáhl dlouhou trojbuřtovku, jak se mezi kluky říkalo baterce na tři monočlánky, z přihrádky vozu a zkusil, jestli svítí.

„Tak nás veď,“ řekl a podal ji Mirkovi. Kluk si stáhl dosud vykasané rukávy kostkované košile, přetáhl si je přes ruce, aby se chránil před žahavými chloupky kopřiv. Pak opatrně rozhrnul porost. Objevila se cestička trnkovým houštím, tunýlek v porostu, počítaný spíš na těla klukovská než na postavy obou mužů. Museli se sehnout až k zemi a v téhle nepohodlné poloze postupovat vpřed po suché, kamenité půdě, k níž nikdy neprokličkovaly spletí větví a větviček sluneční paprsky. Zem z jiné planety… Pletenina suchých a odumřelých větviček plynule přecházela v otvor ze zvětralého kamene. I tady museli sklonit hlavy, aby se protáhli dovnitř. Mirek už dávno cosi kutil v útrobách chodby.

„Někdo tu určitě byl,“ slyšeli jeho dutý hlas přicházející zevnitř. „Jsou tady papíry a hele, nějaké hadry…“

Vstoupili dovnitř. Ovanul je zatuchlý pach vlhkého, nevětraného sklepa. Takhle to muselo páchnout v hladomornách a skalních vězeních. V tichu se ozývalo jen pravidelné kapání vody. K zbláznění…

„Tak posviť,“ nařídil Zbyněk, ale neznělo to ostře, spíš stísněně. Mirek stísněný odstín hlasu poznal, a hned mu bylo lépe. I dospělému to tu může připadat ponuré a strašidelné. Namířil kužel, světla na hromadu v koutě pod slizkou stěnou.

„Tady jsou nějaké deky, někdo tu spal,“ řekl otec Bublák, když nadzvedl hromádku. Pod dekami leželo ještě něco. Taška, ovšem taška, navíc povědomá. Bublák senior se naklonil a zdvihl ji sledován baterkou.

„To je Vaškova školní taška,“ řekl tiše, pak ji otevřel a podíval se dovnitř. Všechno v pořádku a ve zvláštní přihrádce, kde děti obvykle nosily svačinu, pečlivě uschovaný angličák – ten měl Vašek vždycky rád. Líbila se mu auta, měl rád motory, pomyslel si táta a najednou se lekl, protože o synovi začal uvažovat v minulém čase. To nejde. Jestliže Vašek zahodil školní tašku, budiž, ale že tu nechal i svůj nejoblíbenější talisman, to je na pováženou.

Mirek Votruba zíral, Zbyněk Krasl mlčel a v hlavě se mu honily podivné myšlenky. Litoval kamaráda, ale mluvit mu do toho nechtěl. Je to jeho syn, jeho život, jeho malér. Bude-li chtít, rád mu řekne svůj názor, ale vnucovat mu ho nebude.

„Tak, a teď přestává veškerá legrace,“ řekl účetní do ticha chodby. „Do téhle chvíle jsem si myslel, že je to jen banální klukovina. Jenže teď si zrovna myslím, že musíme všechno říct na Bezpečnosti. Já měl za to, že to zvládnu sám, ale asi jsem se mýlil. Jedeme.“

Poručík Zelenka, neboť on opět sloužil na místním oddělení, měl stejný názor. Když vyslechl povídání Zbyňka o cestě stopem, i to, co objevili ve staré chodbě, prohlédl mapu a zeptal se:

„Nevíte, kam mohli mít namířeno?“

Touhle otázkou si táta lámal hlavu už dvě hodiny, ale nenalézal správnou odpověď. „Možná že jedou k nějakým známým nebo příbuzným. Jenže já žádné nemám. Třeba ten druhý chlapec, Jirka Veclík…,“ navrhl a poručík zavolal do nemocnice a požádal doktorku Veclíkovou, aby hned přišla.

„Kdepak, v tuhle stranu nemáme nikoho. Babička žije v Klatovech a manžel je místní…“

„Poslyšte, a není tady někdo ve městě, kdo se s kluky, s jedním, či druhým nebo oběma stýkal, nějaký kamarád, přítel, kterému by se třeba mohli svěřit?“

„Mně určitě ne,“ řekl Mirek Votruba, protože i on tu ještě seděl, ale neposlouchali ho, a to měl štěstí, protože jinak by ho asi rychle vyprovodili a on by nemohl vyprávět své dnešní zážitky do konce, jen co se vrátí do školy.

Otec Bublák rychle přemýšlel, a ať to bral zleva doprava či obráceně, na nikoho jiného mu to nevycházelo, jenom na dědu Ráčka. Bývalý velitel, dnes strážný v drůbežárně, si Vaška oblíbil, a cítil se maličko odpovědný za jeho další osudy. Otec Bublák to cítil celá léta a věděl, že se k synovi děda chová jako k vlastnímu. Že by on… Jiná stopa ho nenapadla.

„Možná že děda Ráček bude něco vědět…“

„Jestli máte na mysli ten malér s jeřábem, pak je to ukončená věc. Ráček za nic nemohl. Byla to chyba jeřábníka. Vůbec není jisté, jestli se rameno neposunulo samovolně. Není to vyloučené a my jsme tu věc ukončili a předali k rozhodnutí stavebnímu podniku.“

„To jsem nemyslel, ale Ráček má Vaška rád a kluk jeho taky…“

„Náš Jirka k němu také chodí,“ promluvila doktorka Veclíková. „Všichni kluci mají toho dědu rádi, alespoň Jirka to říká…“

„No tak se za ním vypravíme,“ rozhodl poručík a propustil z porady Zbyňka Krasla a Mirka Votrubu.

A šli za dědou.

PÁTRÁNÍ SE ROZJÍŽDÍ

Pracující důchodce Ráček seděl ve strážním domku, zašíval ponožky a přitom uvažoval, jak je výhodné kupovat si všechny ponožky stejné. Jako na vojně, všechny ponožky mají prostě zelenou barvu jednoho odstínu a konec. Když se nějaká ztratí, vezme se z jiného páru, a to je šikovné. Děda si z vojenské služby přivezl do civilu celou spoustu užitečných návyků, které mu teď usnadňovaly život. Tak kupříkladu strojovou přesnost, s níž dodržoval čas jídla i čas spánku. Hvizd, je čas na večeři, pisk, je čas na spaní, večerka. Jsou lidé, a je jich jistě dost, jimž by to vadilo. Děda Ráček naopak považoval tenhle styl života za správný a pohodlný. Všechny dědovy ponožky měly zapranou tmavě modrou barvu. Koupil ‚jich patnáct párů před léty a stále mu sloužily, i když nyní jich vlastnil jen třiadvacet kousků. Staral se o ně pečlivě. Seděl u okna, v ruce dřevěný hříbeček na spravování a v pravici jehlu s modrou nití. Jak šil, brýle se mu posunuly na špičku nosu, takže mohl přes obroučky vykukovat oknem na dvůr drůbežárny, na němž se právě čemejřilo hejno pokřikujících vrabčáků.

Ráčkovi tahle práce nikdy nevadila, zvykl si od mládí. Voják si musí udělat všechno sám. Voják musí být osoba soběstačná. Tak to říkal svým vojákům, a tak si to taky myslel. Ne snad proto, že by byl přehnaný pedant, prostě se mu zdálo pohodlné, když si dokázal opravit, připravit a spravit všechno sám.

Kdepak dnešní kluci! Jednou, když k němu přišel ‚Vašek, podíval se na dřevěný hříbek a mohl na něm oči nechat – „Jé, na co to je?“

Hned jak si vzpomněl na Vaška, myšlenky se mu v hlavě protočily. Kolikrát už jeho tátovi tvrdil, že by mu měl všechno nějak vysvětlit, ale tomu se do toho moc nechtělo. Prý je na to dost času. Vašek je citlivý kluk. Jakpak mu asi dneska bylo ve škole? A jestlipak se kvečeru zastaví? A co asi otec Bublák? Nebude mít nakonec zlost, že Vaškovi prozradil rodinné tajemství? Snad na to skutečně měl právo…

Jak o tom asi Vašek s tátou začne. No, každopádně celou rodinu čekají těžké chvíle. Ty však jednou přijít musely…

Vašek je normální, prima kluk, trochu rošťák, ale zase ne moc. Určitě to dopadne dobře…

Ráček nasadil na hříbek další modrou ponožku a zakroutil hlavou, i v ní se blýskla díra. Už se chystal k šití, když ho vyrušil zvuk motoru. Nadzdvihl oči a nad okrajem brýlí zahlédl oranžový kombík Veřejné bezpečnosti. Už zase? Vždyť všechno vědí. Je ovšem dlužno návštěvu přivítat. Vstal, upravil si svou uniformu strážného a vyšel do sluníčka před domkem. Jak brzdy zaskřípěly, zdvihl se od kol mráček prachu. Jako by ani ráno nepršelo.

„No ně, ahoj, Vašku,“ přivítal svého přítele Bubláka, který vystoupil z auta s poručíkem Zelenkou. „Co ty tady? Nestalo se nic?“

Ve vysokém nebi si bručelo letadlo. Poručík Zelenka se na ně zadíval a měl v očích jiskřičku závisti. Takhle si letět a nemít na krku příhodu se dvěma ztracenými kluky, slibující, že se rozroste v pořádný malér. Musí s tím pohnout, jinak si tu tihle dva budou povídat do večera.

„Mluvil jste předevčírem s mladém Bublákem?“ začal Zelenka.

„Mluvil, pozdě večer, skoro v noci, hned po té věci tady s jeřábem. Přišel za mnou a povídali jsme si…,“ odpověděl děda a namáhal si hlavu, co to má všechno znamenat. Proč se ho ptají.

„Proč za vámi přišel?“

„Chtěl si něco ujasnit, chtěl něco vědět,“. řekl děda pomalu, ale nedíval se na poručíka, očima sledoval Vaška Bubláka.

„A co chtěl vědět?“ zeptal se podezíravě Vaškův otec.

„Máš pravdu, právě to chtěl vědět.“

„A vy jste mu to řekl?“

Děda zaváhal. Do mezírky v jejich řeči se vloudil poručík.

„To je jako v tureckým filmu. Já vám vůbec nerozumím. Co si to povídáte…“

„My si rozumíme moc dobře,“ pomalu odpověděl Bublák a oči nespustil z dědy Ráčka v upjaté uniformě, „řekl jste mu to?“

„Ano, řekl…“

„Všechno?“

„Všechno. Nebo ne vlastně tak docela.“

Poručík otáčel hlavou od jednoho k druhému, jako by sledoval rychlé utkání ve stolním tenisu.

„Co jste vynechal?“

„Z celého příběhu vlastně nic. Snad jen to, co se stalo s jeho mámou. Nebo vlastně z jeho mámy… Však víš.“

„Tedy,“ řekl poručík Zelenka nabručeně. „Ne že bych se vám chtěl plést do zábavy, ale jsem tu koneckonců úřední osoba a vyšetřuji případ dvou pohřešovaných nezletilých. Takže nechte těch hádanek a raději mi vysvětlete, oč běží!“

„Pohřešovaných nezletilých…,“ opakoval děda a díval se upřeně na Vaška. „Kdo je ten druhý?“

„Jirka Veclík,“ odpověděl Bublák. „Nejspíš spolu utekli, alespoň si to myslím teď. Ti dva kluci jsou jako nerozlučná dvojčata.“

„Ale kam mohli utíkat?“ překvapeně se otázal Ráček.

„To je to, co se musíme dozvědět, myslili jsme, že nám pomůžete,“ vpadl do hovoru poručík.

„Pojďme dovnitř, nemusíme tu dělat divadlo,“ ozval se starý Ráček a kývl k hostinci Na Zahálce, kde se zaplnila okna zvědavci, napjatými příchodem příslušníků Veřejné bezpečnosti. V drůbežárně se poslední dobou děly divné věci. Povídalo se o tom v městečku, a to byl také důvod, proč o ni byl najednou takový zájem.

V místnůstce, kam se všichni tři dost nepohodlně vměstnali, pak vysvětlovali poručíkovi „podstatu věci“, řečeno úředním jazykem.

„Nemohli utéct k té řece? Mám pocit, že na tu vodu při tom narážíme pojednou až příliš často,“ zeptal se poručík a sundal si brigadýrku ze zpoceného čela.

„Ani nápad, to by bylo to poslední, co bych mu chtěl říkat. Něco sice asi tušil, ale já si myslel, že jsem mu to vymluvil. Copak bych mu mohl vyprávět…,“ odmlčel se Ráček.

„Co tedy navrhujete?“ vystřelil poručík k oběma zkormouceným mužům.

Počkal minutu. Nikdo nic neříkal. Oba muži najednou přemýšleli nad svými dávnými společnými zážitky a zřejmě hledali nějaký záchytný bod. V nastalém tichu bylo slyšet, jak dvě mouchy narážejí do špinavého skla okenní tabulky ve snaze dostat se z dusného vzduchu z místnosti ven.

„Nic vás nenapadá? Takže já už nečekám. Vracím se na oddělení a okamžitě vyhlásíme pátrání. Vy byste měl jet se mnou. Snad mi upřesníte popis obou kluků,“ kývl na otce Bubláka. „Od nás zavoláme také doktorce Veclíkové. Teď už nám nezbývá, než tu pátrací akci pořádně rozjet,“ rozhodoval poručík Zelenka.

„Musí to být?“ zeptal se váhavě Bublák.

„Měli jsme to udělat už dávno,“ rezolutně prohlásil poručík.

ZÁVODY

Bouřák.

Konečně stáli před ním, konečně se dívali na jeho vrchol.

Připadal jim ovšem jiný, než si ho mohli představit z Holoubkova vyprávění. Žádná krajina, žádný kout přírody nevypadá stejně v zimě i na počátku léta. Slunce, křesající třpytivé barvy z nejšedivější šedi, nálada i barvy jsou jiné. V zimě má les jen jednu barvu – jeden tmavozeleně našedlý odstín přikrytý sněhovými polštáři. A podívejte se ze stejného místa na jaře, v létě, na podzim. Kolik zelených odstínů oko rozezná.

Navíc od oné staré události uplynula již dlouhá řádka let, která i pro věčnou přírodu znamená pronikavé změny. Kde je to mlází, v němž se skrývali pohraničníci, odkud sledovali pohyb čtyř ozbrojených mužů? Snad tamhle. Vždyť je to hustý les! A samotný Bouřák? Prý vystupuje z roviny a vyčnívá nad vrcholky stromů, než druhou stranou padne do jezera, které se za jeho zády blýská jak natažené struny. Stromy už skálu přerostly, ukryly pod křídla svých větví a ponížily ji na hromadu kamení v lese.

„Já to tu vůbec nepoznávám.“ vydechl udiveně Vašek.

„Nemohli jsme se splést?“ staral se Jirka, protože ani jemu se nezdála krajina povědomá. Samozřejmě, nikdy předtím ji nemohli vidět, ale podle vyprávění hajného si každý z nich krajinu namaloval v mysli sám pro sebe.

„Je to Bouřák. Pan Holoubek to přece povídal,“ rozhodl Vašek.

Kluci stáli na pěšině v lese. Holoubkův stroj odrachotil před minutou vlevo k jednotce a oni teď hledali stopy starého dobrodružství.

„Tudy šel od Střelova Ondra a ta Katka,“ rekonstruoval situaci Vašek.

„Jenomže já mám hlad.“ To řekl Jirka, kterému se už celé dobrodružství začalo zajídat. Nejraději by se otočil a hajdy domů. „Myslíš, že tady mají nádraží?“

„Ty chceš někam jet?“

„Ale nikam…“

„Když nikam, tak se neptej,“ napomenul ho Bublák. „Myslíš, Jirko, že bysme dokázali na Bouřák vylézt? Víš, až nahoru…“

„Tak to zkus,“ odpověděl Jirka otráveně, natáhl se do trávy a žvýkal stéblo trávy. Robíkovi se v lese líbilo. Pobíhal od stromu ke stromu a zvědavým čumákem zkoumal neviditelné stopy. Tomu je hej, pomyslel si Jirka. Nemá nikoho, kdo by o něho měl strach. Podíval se na kamaráda, Vašek ležel vedle něj a přes své někdejší odhodlání teď nerozhodně bloudil očima v korunách stromů. Jsou s ním jenom problémy. Ještě mu jeho plán zhatí. Přistihl se dokonce, že začíná litovat, proč do svého velkého plánu zatahoval Jirku. Ale vzápětí jeho touha po dobrodružství nabyla vrchu.

Jirka je tu přece proto, aby mu pomohl, protože je kamarád…, zdůvodňoval si své původní rozhodnutí.

„Jestli chceš, tak to zkusíme spolu. Taková skalka nás nemůže překvapit. Je to hromádka kamení…“

Robík zaběhl do hustého porostu za jejich zády a zeleným filtrem větví při zemi k nim doléhalo tlumené poštěkávání.

„Co to máš? Nech zajíce na pokoji!“ hodil po něm Vašek.

„Tak jdeme na to?“ zeptal se Jirka.

„Máš pravdu, je to jen hromádka kamení, ten jejich pověstný Bouřák. Toho se žádný Třebestovák nemůže leknout. Jdeme.“

„Vy jste ale vejtahové!“

Tuhle větu pronesenou holčičím hláskem zaslechli přímo za sebou a hned stáli vedle sebe a pozorovali nehnutou hradbu větví. Robík štěkal dál. Podle hlásku jim bylo jasné, že nehovoří se žádným zlým obrem ani zločincem na útěku, nýbrž s malou holkou.

„Koukej vylézt nebo uvidíš,“ houkl Vašek přísně do lesa.

„Vždyť to povídám, vejtahové,“ pokračoval hlásek neviditelné lesní víly.

„Kdo se vytahuje, ty chytrá?“ zeptal se Jirka. Vašek si prohrábl zrzavou kštici a nadzvedl štětinatou spodničku nejbližšího smrku. Neviděl nic víc než předtím.

„Vy dva se vytahujete. A váš pes se na mě taky vytahuje a přitom štěká, protože ze mě má strach. Vy máte taky strach,“ řekl hlásek.

„To jako z tebe, co?“

„Ty máš taky strach, protože jinak bys vylezla ven,“ provokoval Vašek.

Nejspodnější větev jednoho ze smrků se zvolna nadzvedla a na travnatý palouk se vysoukala na kluka ostříhaná černá hlava a za ní celá holka v červeném tričku s vyšitou kopretinkou a v krátkých manšestrových kalhotách. Hezkou tvářičku měla staženou do přísná.

„Tak kdo se bojí? Kdo se vytahuje?“

„Ty,“ prohlásil Vašek. „Celá se třeseš strachem.“

„To asi před vámi, vejtahové. Kdo mi vyhrožoval, že mi ukáže, kdo se vytahoval, že na tuhle hromádku kamení vyleze jako nic?“ zeptala se přísně a ukázala na Bouřák. Holčičku zřejmě ani tak nepopudila hrozba, že uvidí, ale to, že se posmívali pověstné skále.

„Nebojí se,“ zašeptal Jirka, ale Vašek do něj strčil loktem, aby radši mlčel.

„Jestli mi chcete předvést, jak vylezete na skálu, tak prosím, klidně, já si s vámi ráda zazávodím.“

Jirka se podíval nahoru na skálu, a najednou mu bylo jasné, že před chvilkou přeháněl. Skála před ním teď, když by na ni měl vylézt, a ještě k tomu o závod, začínala zázračné vzrůstat, nafukovat se a sahat až k vrcholkům okolních stromů.

„Ať nám ta holka vleze na záda,“ navrhl Vaškovi další postup hádky. To však Bublákovi nebylo vhod. Přece se nezalekne mrňavé holky. Kolik jí může být? Tak nanejvýš deset let.

„S prckama nezávodíme. Ještě to pak schytáme od tvý mámy.“

„Neschytáte, protože to mámě nepovím,“ řekla holčička, a způsobně se představila jako Klárka. „A stejně vyhraju. Můžeme se vsadit. Já vsázím tady ten prstýnek. Co dáte vy?“

Na oblý šedivý kámen položila pouťový prstýnek s červeným kamínkem. Zaleskl se jako krůpěj rosy, když do ní cvrnkne sluneční paprsek.

„Třeba tuhle kudlu,“ nabídl Vašek a položil vedle prstýnku stříbrnou rybičku.

„Hmm, takovou už mám,“ nakřivila holka nespokojeně nosík. „Nic jiného nemáte?“

„Jen si moc nevyskakuj, stejně nevyhraješ,“ napomenul ji Jirka.

„Tak dobře,“ rozhodla se. „Závodíme. Start bude tady u toho smrčku. Vyhraje ten, kdo bude první úplně nahoře. Támhle u té borovičky,“ ukázala prstem vzhůru, kde se na potrhané skále zachytila borovička a kroutila nepoddajným kmínkem tak dlouho, že z ní vyrostla prapodivná pokroucenina. „Lézt může každý kudy chce. Platí?“

„Platí,“ odpověděl Vašek, aniž si uvědomil, že je tu záludnost. V klukovské povýšenosti nepochopil, že holčička zná skálu lépe než oni dva a jistě zná i cestu, kudy nejlépe k vrcholku. A Jirka, ten neuvažoval vůbec. Měl z cesty vzhůru strach. Co když spadne a nabije si? Co by tomu asi řekla máma. Zlatý klavír. Teď mohl v klidu sedět a hrát podle not. A on má zatím lézt na skálu jako kamzík.

Nad Bouřák připlul mrak, huňatý a bílý jako beranice, a zastavil se nad vrcholkem, jako by si i on chtěl počkat, jak závod dopadne.

Stáli vedle sebe ve startovním postavení.

„Tři, dva, jedna, start!“ vykřikl Vašek a vyrazil jako první přímo vpřed, Jirka v patách za ním. Ani jeden z nich se neohlédl. Šlo o sekundy. Jejich škoda, kdyby se ohlédli, viděli by, že třetí závodnice nespěchá, spíš jenom poklusává za nimi, a když se začali hrabat písčitou sutí k prvnímu obřímu balvanu, zahnula doleva kolem skály a zmizela mezi stromy. Že by snad chtěla závod vzdát, ztratit se z parády.

Vašek se pustil do závodu plnou silou svých téměř čtrnácti let. Z Třebestova měl dobrou průpravu. Dokázal lézt na stromy i skály lépe než mnohý z kluků, nohy i ruce měl vytrénované nejednou podobnou soutěží místního významu, v nichž pravidelně vítězil. Ani na chviličku ho nenapadlo, když mu pod teniskami vystřelovaly dávky suti a rukama se zachytával prvních větších kmenů poházených v borůvčí, že by snad nevyhrál.

Jirka utíkal z povinnosti. Kdo se dá na vojnu, musí bojovat. To říkával táta, když ho nutil podesáté zahrát tutéž skladbu. Jirka si zvykl přikývnout, zatnout zuby a hrát. Teď také zaťal zuby a utíkal. Věděl, že Vaška nedožene, ani o to nestál. Sportování ho nudilo, nikdy nepoznal lahodnou radost z vítězství, takže ho nějaké závodění nelákalo. Stála tu skála a měl na ni vylézt. Tedy lezl, aby se neřeklo. Jirka moc věcí ve §vém krátkém životě dělal proto, aby se neřeklo…

Před Vaškem nahrbila záda první skála, první balvan ze skládačky obří kamenné stavebnice. Musel se zastavit, popadal dech a uvažoval, kudy vzhůru. Dole si nestačil rozmyslet plán cesty a teď musel ztrácet čas hledáním schůdného místa. Tudy to zřejmě nešlo. Kamenný blok, rozvalený před ním, nevykazoval sebemenší skulinu, kam by mohl opřít nohu, zachytit se prsty. Přitiskl se Ke stěně a pohlédl dolů.

Jirka supěl přímo pod ním a už teď oddechoval jako parní mlátička. Nafoukaná holka nikde. Vašek má náskok, nemusí spěchat. Ruce roztáhl podél stěny a po uzoučké stezce kráčel vpravo. Po třech metrech stěna končila ostrým lomem, za nímž se v lesním humusu uchytili drobné, svěřepé kmeny boroviček. Jednu z nich sevřel pevně do hrsti a vší silou zatáhl. Nepovolila. Uzlovité kořínky si dokázaly najít úchyty i na holé skále. Takové jsou borovice… Tak ručkoval úzkým skalním žlabem od jednoho kmínku k druhému a nedíval se ani vpravo ani vlevo. Dobře věděl, že Jirka ho napodobí.

Měl pravdu, Jirku ani nenapadlo hledat si vlastní cestu. Vezl se v závěsu a věrně kopíroval Vaškův krok. Už byl na stezičce, už sahal po první borovičce. Podíval se dolů. Kdesi sice četl, že při výstupu na skálu se člověk, zvlášť nezkušený, nemá otáčet, snad aby nedostal závrať. Dívá-li se jen před sebe nebo nad sebe, může mít pocit, že stojí na pevné zemi. Ale od stezičky padala zubatá skála na mech. Dobré čtyři, možná pět metrů by zahučel vzduchem, kdyby se teď pustil. Člověk prý nemá dělat dvě věci najednou, když chce, aby to k něčemu vypadalo. Jirka je dělal. Díval se pod sebe a uvažoval, co by si asi zlomil, kdyby to nevyšlo, a zároveň sahal po kmínku borovice. Chňapl rukou, stiskl a už to bylo. Zachytil omylem pahýl uschlého klacku, zaražený vedle stromku. Ozvalo se suché lupnutí, jak pahýl praskl, a Jirka jel po skále. V okamžiku nejposlednějším se prsty zachytil okraje stezky, nohy a ostatní trup teď komíhaly nad paloukem.

„Vašku, Vašku honem!“

Kamarád slyšel ten zoufalý, námahou přiškrcený hlas a otočil se. Kdyby to nebylo tak nebezpečné, asi by se zasmál. Tak legračně tam Jirka visel a vytřeštěně se díval vzhůru k němu. K čertu se závodem, musí mu pomoci.

Sešplhat dolů se zdálo ještě namáhavější než vystoupit vzhůru. Kmínky se lépe hledaly vpředu než vzadu dole. Trvalo mu to půl minuty, pro Jirku nepředstavitelně dlouhou. Konečně ho kamarád uchopil za obě zápěstí, Jirka se vzepřel nohama o skálu a stoupal.

Ztratili dvě důležité minuty. Teď znovu k borovičkám. Jirka pro jistotu vpředu, a už stáli na malé skalní plošince, odkud na vrcholek zbývalo nanejvýš pět metrů, zhruba polovina skály.

„Máme čas, nikde ji nevidím,“ řekl Jirka a stěží přitom popadal dech. Po holce nikde ani památky. Cílová borovička se na špici zachvívala ve větru a mávala jim na pozdrav.

„Utekla. To víš, holka,“ přidal se Vašek.

„Neslezeme taky? Proč tam vlastně lezeme?“

„Protože jsme se vsadili a nejsme žádný srabové,“ odpověděl Vašek. „Jde se. I tak vyhrajeme.“

Ale sotva to dořekl, už musel své přesvědčení opravit.

„Haló, kluci. Snad jste si to nerozmysleli! Já se tu už ale nudím.“ To volala Klárka. Stála vedle mávajícího stromku a smála se na ně dolů.

„Jak ses tam dostala?“ vydechl Jirka překvapeně.

„Nebav se s ní,“ napomenul ho Vašek Bublák.

„Ale vyhrála jsem.“

„To je toho. To umí každý.“

„Tak polezte, vejtahové,“ pobízela je odshora.

Trvalo to ještě tři namáhavé minuty, než se posadili vedle ní na ohlazený kámen, v jehož spáře se zachytila vrcholová borovička.

„A teď se podívejte,“ nabídla jim širokým gestem pohled. Seděla na šešulce skály. Kolem nich věneček z vlásků lesa a dole pod nimi blikotavá hladina jezera. Nahoře to foukalo, zato voda vypadala, jako kdyby nějaký obr upustil do trávy velké zrcadlo. Zrcadlo se dívalo na nebe a bez pohybu odráželo každý mračný chomáček, i ptáky bezcílně poletující nad plochou zrcadla. Taková to byla hladina.

„Támhle jsou pohraničníci,“ ukazovala Klárka vlevo za les, kde se k sobě choulilo několik dřevěných baráčků. Zahlédli i stožár se vztyčenou vlajkou.

„Hele, támhle je Holoubkův indián,“ napřáhl Jirka ruku směrem k domkům. Skutečně i z téhle dálky sem dolétaly blesky z chromovaných částí ďábelského stroje. Klárka už ukazovala na druhou stranu. V táhlém vršku za listnatým lesem se rozložily venkovské chalupy kolem kostelíka.

„To je Střelov. A támhle,“ klouzala prstem po krajině jako ukazovátkem po mapě, přejela kravín a cestu a ještě kousek remízku, „támhle je naše chalupa.“ Za remízkem stálo stavení – nehezké je slabé slovo – i na tu dálku. Bývalá bouračka venkovské chalupy, z níž zůstaly jenom dvě obvodové zdi, a na ně zedníci podomácku nalepili z tvárnic a tu a tam z cihel další zdi. Na omítku už nezbyl čas či peníze. V malebné krajině se chalupa vyjímala jako kaňka na školním výkresu.

„A co je támhleto?“ zeptal se Jirka a prstem ukázal před hladinu jezera. V lese prosvítala červená střecha s dvěma komíny. Z obou se kouřilo – prameny kouře stoupaly nejdřív vzhůru, pak je ale uchopil vítr a spletl z nich dlouhatánský, protáhlý cůpek.

„To už je v Německu. Ale je to prý hostinec.

Říkali mi to pohraničníci,“ odpověděla hrdě Klárka. Teď se mohla pořádně pochlubit. Především tím, že to tu zná, a pak i proto, že se zná s pohraničníky a oni jí svěřují všelijaká tajemství, například to, že támhleta chalupa je hostinec.

„To je toho,“ řekl Vašek. Sám nevěděl čeho, prostě jenom chtěl holku usadit.

„A pohraničníci tu hlídkují,“ nedala se zastavit Klárka, „aby lidi nechodili do toho hostince, protože ten už není u nás.“

„Kdo by tam chodil,“ zeptal se Jirka. „Máme přece dost hostinců u nás…“

„Chodí tam,“ řekla Klárka tvrdohlavě. „I kluci jako vy. Jednou tu pohraničníci zadrželi dva patnáctiletý kluky. Já jsem je viděla. I Petr Hirša, to je jeden pohraničník, kterého znám, mi potom povídal, že kluci chtěli za hranice a měli s sebou jenom kudlu a mapu a taky pytlík pepře…“

„To chtěli jíst pepř?“ zeptal se Vašek, který tak přerušil povýšené mlčení.

„Nechtěli, ten si nesli na pohraničnické psy. Oni si mysleli, že když budou utíkat a sypat za sebou pepř, tak je žádný pes nevystopuje, protože si čuchne k pepři, ztratí stopu a nepůjde dál. Prý to četli v nějaké detektivce. Tak si koupili ve Střelově deset balíčků pepře a šli dál. Jenže pan Konečný, ten u nás prodává v konzumu, tak ten pan Konečný okamžitě zatelefonoval na jednotku a pohraničníci šli klukům naproti a hned je odvezli a poslali domů. A kluci to pak schytali, doma i ve škole,“

„My ti něco řekneme, ale nesmíš nás prozradit,“ řekl Vašek a podíval se na Klárku spiklenecky.

„My taky utíkáme za hranice…“

Jirka zvedl překvapeně oči a zadíval se na kamaráda. Co to je za nápady, utíkat za hranice a dostat za to ještě víc sníženou známku z chování, to by mu rodiče nikdy neodpustili.

„A proč? Vy jste něco provedli?“

„Jdou po nás. Veřejná bezpečnost, vojsko, lesníci a požárníci,“ vytahoval se dál Vašek. „Zavřeli by nás do polepšovny, a potom možná i do vězení. Tak musíme utéct.“

„My jsme jenom chtěli vzít angorský králíky. Tím to všechno začalo, a potom…,“ začal Jirka, ale Klárka ho přerušila.

„Tak vy kradete králíky! To u nás ve vsi dělá jen pan Štětina. A o tom si každý myslí své.“

„Náhodou, kdyby jen to. My ukradli jeřáb a teď musíme utíkat.“

„A taky jsme nešli do školy,“ a Jirka dál chlubně pokračoval ve výčtu jimi provedených zlotřilostí.

„Tak vidíš, že musíme utéct,“ dodal pak rozšafně.

Klárka ho vyslechla a ponořila se do hlubokého přemýšlení.

„Měla bych to na vás říct,“ ozvala se po chvilce. „Petr Hirša, ten pohraničník, nám ve škole říkal, že když nám bude někdo něco takového povídat, nebo si jen všimneme někoho neznámého, máme to hned oznámit.“

„Ty bys nás vyzradila?“ zeptal se Jirka překvapeně.

Klárka jen zamyšleně a snad trochu váhavě přikývla.

„Tak tě odtud nepustíme,“ vyhrožoval Vašek.

Holčička se zasmála.

„A jak to chcete udělat? Uteču vám, kdy si vzpomenu. Vůbec to tu neznáte. Jen jak jste hloupě lezli sem nahoru! Koukněte,“ ukázala na cestičku, která se vinula svahem po druhé straně Bouřáku. „Tudy jsem docela pohodlně přišla, zatímco vy jste se šplhali kamením… A pak, já se vás stejně nebojím,“ prohlásila pevně a stoupla si. Dole se ozvalo od paty Bouřáku zuřivé štěkání – na Robíka docela zapomněli – a také hned hlas: „Lehni, lehni, mrně, nebo na tebe pustím Astu.“

Pohlédli dolů věnečkem korun.

„Jé, to je Petr Hirša s Astou a Asta chce sežrat toho vašeho voříška,“ zaradovala se Klárka. „«Já mu to teď všechno řeknu!“

„To bys přece neudělala,“ lekl se Jirka, ale holčička už poskakovala, mávala rukama nad hlavou a volala: „Petře, Petře, tady jsem.“

„Klárko, to jsi ty? To je tvůj pes?“ zeptal se odzdola mužský hlas.

„Ano, to jsem já. Klára. Klárka Nagyová. Počkej na nás, jdeme dolů,“ křičela Klárka. A pak se otočila na oba kluky. Seděli vedle sebe jako zmoklé slepice.

„Máte strach, vejtahové?“ zeptala se.

„Já mám,“ přiznal se Jirka. „Já nechci mít doma malér. A pak malér ve škole…“

„Já se nebojím,“ prohlásil Vašek a zatvářil se, jak nejsveřepěji dokázal.

Ale potom se zamyslel. Když té hloupé holpe neřekne, že má strach, určitě je prozradí. A pak je konec velkým plánům. Ani neuvidí mámu. Ani se nepodívá, jak to vypadá za hranicemi. Když řekne, že strach má, nic se nestane. Trochu si snad zadá. No a co. Zkřížil tedy nohy, protože prohlásit něco se zkříženýma nohama znamená, že to neplatí. Zkřížené nohy prohlášení smažou.

„Mám strach,“ řekl pomalu a tiše.

„Tak, a teď jdeme, můžeme jít dolů,“ zaradovala se Klárka.

„Zavolej si toho čokla,“ nařídil děvčeti pod skálou mladík v uniformě Pohraniční stráže. U jeho nohy seděla na krátkém vodítku Asta. Seděla klidně, jen podle pootevřené mordy s řadou silných tesáků se dalo poznat, jakou má na pejska zlost. Robík ji obíhal v uctivých kruzích a štěkal jako pominutý. Jirka na něj několikrát křikl, a když ho Robík nebral na vědomí, prostě ho chytil do náručí a odnesl mezi nedaleké stromy. Tam ho přivázal na provázek ke stromu.

„A kdo je tohle?“ zeptal se pohraničník a ukázal na oba kluky.

Teď to přijde, teď to praskne, říkal si v duchu Jirka a nohy se mu tetelily jako provázky.

„To jsou moji kamarádi, viďte, kluci,“ řekla Klárka jasným hláskem a na všechny se usmála.

„Jasně, kamarádi,“ přitakal Vašek. V duchu si umiňoval, že potupu na vrcholku skály holce stejně nezapomene, i když je teď zachránila od nejhoršího.

„No dobře,“ usmál se pohraničník. „Jinak bych vás musel vzít k nám na jednotku. Tady už vlastně nemáte co dělat. Nedaleko je hraniční pásmo. Tak hezky alou domů do Střelova. Ahoj, Klárko,“ zasalutoval, přitáhl Astu k noze a vykročili spolu cestou k lesu.

Klárka Nagyová, Nagyová…, hučelo Vaškovi v hlavě:

„Poslouchej, ty se jmenuješ Nagyová?“ zeptal se.

„Nagyová, co má být?“

„A bydlí ve Střelově hodně Nagyů?“

„Moc ne. Jenom mamka, táta, bráška a já…,“ odpověděla. „Proč se ptáš?“

Vašek neřekl nic, jenom si holčičku pozorně prohlížel.

Právě mu totiž došlo, že závod na skálu zvanou Bouřák nad ním vyhrála jeho mladší sestra…

JASNÝ IMPULS

Celostátní pátrání je velice náročné a namáhavé. O jeho vyhlášení se v krátké době dozví každý příslušník Veřejné bezpečnosti.

A tak zatímco poručík Zelenka v Třebestově dopisoval ze svých poznámek podrobný popis pohřešovaných kluků Václava Bubláka a Jiřího Veclíka, aby mohl odeslat hlášení na okresní správu SNB, před strážním domkem v drůbežárně panovalo napjaté ticho.

Na lavičce z nehoblovaného prkna seděli vedle sebe účetní Václav Bublák a děda Ráček. Tvářili se zasmušile a už dlouhou chvíli mlčeli. Vypadalo to, jako že každý přemýšlí o něčem jiném, ale přitom oba mysleli na totéž. Každý z nich však z jiné strany už poněkolikáté převracel všechny příhody a hledal v nich důvody, pro které se kluci vydali na svou nesmyslnou cestu.

Posledním impulsem, vydedukovali oba muži, byl tedy ten zmatek s jeřábem, pak ta nedokončená zkouška divadelníků, v níž ti dva výtečníci měli také svou, byť nikým nezadanou. roli. No a pak ten Vaškův zájem o Márijku. Ten také jako by něco signalizoval. Kdopak se dokáže vžít do mysli třináctiletého kluka, který se najednou ocitne uprostřed takových událostí, a zvláště když má již odmalička k dobrodružstvím sklon. V tomhle se oba, otec Bublák i Ráček, dobře shodli.

Bylo jim jasné, že jestliže se Vašek ze vzdoru a pod tlakem událostí rozhodl podívat za vlastní matkou, tak Jirka Veclík jde asi s ním. Vždyť ti dva bez sebe nedali ani ránu.

„Nejčastěji mi vychází,“ podrbal se za uchem děda Ráček, „že se kluk bál trestu a rozhodl se podívat se do světa. A nedal bych nic za to, že si to třeba namířil za Márijkou! Víš, Václave, lidská zvědavost je silný podnět k čemukoli. A jestli přičteš k té Vaškově zvědavosti jeho touhu po dobrodružství, tak nevím…“

„Tak v tomhle s tebou, Josefe, souhlasím, zatykal Bublák dědovi, „Vaškovi nestačilo, že přečetl kdejakou dobrodružnou knížku, ale sám po nějakém takovém zážitku pořád toužil. Nu a teď, když se to všechno semlelo, tak se do toho s tím druhým určitě pustili. Je to od nich pošetilost. Ale nám nezbývá, než s tím počítat, a nějak si s tím poradit,“ ulevoval si otec Bublák.

„Mně na tom, Václave, ale něco nehraje. A víš co?“ Děda Ráček se zamyslel a potom pokračoval. „Logické by bylo, kdyby se snažil tu adresu zjistit. Pojď to vzít ještě jednou. Vašek se dověděl, že Anežka není jeho vlastní matka. Dozvěděl se také o vlastní matce, která dosud žije. Chtěl se s ní setkat. Vyptával se mě na všechno, ale já mu toho zas tak moc neřekl. Ani to, co jsme se později o jejím životě doslechli. Další logická cesta měla vést k tobě. Měl se zeptat tebe. Řekl bys mu to?“

Teď bylo na účetním Bublákovi, aby zrozpačitěl. Samozřejmě že už dlouho o tom všem přemýšlel. Zvlášť v poslední době mu to nedávalo spát. Vždyť Vašek dospívá a měl by znát pravdu. Ale jak mu ji říci? Pořád se nemohl rozhodnout.

„No v příhodné chvíli bych mu asi pravdu řekl.“

„Celou pravdu?“ dotíral Ráček.

„Asi ano,“ zamyšleně odpověděl Bublák.

V protějším hostinci Na Zahálce otevřel objemný Ryšánek okna dokořán a červnový vzduch se rozechvěl tklivou písní Na Šumavě je dolina, a v té dolině kalina…, zpívanou sborem důchodců nad rozbryndaným pivem. Václav Bublák si zapálil cigaretu a vyfoukl kouř k modrému nebi.

„Kdybys mě rozkrájel, nemám tušení, jak by se mohl tu adresu dozvědět. Ode mě ji teda nemá. A z nějakých dokladů taky ne. Tam je všude uváděna Anežka jako jeho adoptivní matka.

Márijka mi od doby, kdy jsem se sem přistěhoval, nikdy nepsala,“ zpovídal se starší Bublák. „To jedině já jsem jí napsal pár dopisů. Do Javorné a později i do Střelova, ale všechny dopisy přišly nazpátek. Nikdy je nepřijala…,“ vysvětloval Vašek sklesle. Vzpomínal, jak se snažil Márijku nejdříve přesvědčit, aby nepodléhala své rodině a vrátila se k němu, později už jenom vysvětlit…

Ráček vyskočil, jako když ho štípne.

„Vašku, a teď si dobře rozmysli, než mi odpovíš…“

Václav Bublák se na něj podíval a na chvilinku ho napadlo, že se děda pomátl. „Co se stalo?“

„Ne, počkej, přemýšlej… Cos udělal s těmi dopisy?“

„S těmi, co se vrátily?“

„No bodejť…“

„Aha, ty myslíš…“ Vaškovi svítalo. „Ty myslíš. Tam přece zůstala adresa Mária Nagyová… A ty jsi Vaškovi řekl pravé jméno?“

„Ovšem, řekl jsem Mária Nagyová. Řekl jsem mu, že si vzala toho darebáka… Takže kdyby viděl to jméno a adresu, pak si mohl dát všechno dohromady. Mohl ty dopisy vidět?“

Vašek přemýšlel. „Teda, já bych řekl, že ne. Vašek neměl nikdy ve zvyku prohlížet si naše věci. Doklady a tak, to ho nikdy nezajímalo. Ale čistě teoreticky vzato je vidět mohl.“

„Musíme to okamžitě ohlásit na Bezpečnosti. K čemu celostátní pátrání, když stačí se zeptat na jediné adrese. Já tam zavolám…“ Děda vstal a vešel do strážního domku. Vašek ho zadržel.

„Počkej, mám lepší nápad. Vezmu si auto a zajedu tam sám.“

„K Márijce domů?“ Dědu to překvapilo. Dobije věděl, že Vašek svou první ženu neviděl od nevydařené svatby před léty. Byl si dokonce jist, že Vaška ještě dnes, po tolika létech, každá vzpomínka na Márijku zabolí. A teď chtěl za ní…

„Jo, pojedu tam. Musím. Bezpečnosti to zatím nehlas.“

Děda pokrčil rameny. Snad má Vašek pravdu. Přemýšlel o tom ještě deset minut poté, co účetní odešel. Nakonec se rozhodl. Vešel do strážního domku, zdvihl telefon a dvě minuty tiše hovořil s poručíkem Zelenkou.

Nad Třebestovem se začalo šeřit.

AKCE NA HRANICI

Kluci si připadali jako na dně sklenice se zelenými stěnami a modrým zavařovacím víčkem. Stromy kolem nich se pnuly do závratné výšky a nahoře nebe, to nejmodřejší, jaké dneska seženete. Dno vystlal mech a na něm leželi vedle sebe, i Robík se natáhl. Jirka si přes něj položil ruku, taky přivřel oči a zdálo se mu, že si brnká na klavír. To je zajímavé, čím je ten černý mučicí nástroj dál, tím víc se po něm Jirkovi stýská. Jestlipak si ještě někdy zahraje. Bublák říkal, že utečou do Německa. Mají tam vůbec klavíry??? S touhle myšlenkou spokojeně usnul.

Vašek se také natáhl, mezi zuby zapíchl ulomenou smrkovou větvičku a sál její hořce kořeněnou chuť. Klárka odešla domů. Jeho sestra. Najednou se rozhodla, že musí být okamžitě doma. Ahoj, kluci, a už tu nebyla. Mohli ji dohonit, ale proč. Stejně se ještě setkají. Docela jistě.

Klárka šla domů…

Vašek uvažoval, jestli tam, kam šla, není i jeho domov. Přemýšlel, co kdyby se prostě sebral, šel do té nevzhledné chalupy, na prahu si zul boty a šel dovnitř do světnice a prostě pozdravil, jako když se člověk vrací domů, třeba ze školy nebo z práce. Ahoj, už jsem tady. A sedl si a vzal si z mísy koláč nebo kus bábovky. Jestlipak máma – to slovo mu lehalo na rty ‚ nějak neposlušně – jestlipak máma umí péct tvarohové koláče a bábovku z mramoru, jakou dokáže ta tátova Anežka. A jestlipak je taky tak hodná. Jednou, to už je snad rok; přinesl Vašek domů pětku z matematiky. Popletl dokonale písemku, což znamenalo neodpustitelný malér, protože táta slíbil, že když bude mít celý týden dobré známky, pustí ho v sobotu na zájezd do Strakonic, kde se hrál slavný fotbalový zápas Strakonice-Třebestov. Do toho ta nešťastná pětka. A Vašek tolik chtěl jet.

Do žákajdy se podívala máma. Neřekla nic, a večer, když se táta zeptal na známky, tvrdila, že je to v pořádku, že se už dívala. Druhý den pak odpoledne seděla s Vaškem dvě hodiny a promrskali matiku tak, že se mohl přihlásit, nechat se vyzkoušet a přinesl podtrženou jedničku. Teprve pak ukázala tátovi žákovskou knížku. Sice trochu bručel, ale na zájezd do Strakonic Vaška pustil. Táta je fajn, pomyslel si Vašek v polospánku, a máma taky. Ale hned se v něm probudil ještě poslední záchvěv furiantství, které ho vyhnalo na dobrodružnou cestu. Rozhodl přece ten případ s jeřábem.

Klárka mu potvrdila jeho ztřeštěnou myšlenku, která v něm postupně dozrávala. Nápad, že utečou za hranice. Utečou. To bude, panečku, dobrodružství, jaké nezažil žádný kluk z Třebestova. Škoda jen, že se tím nebudou moci klukům pochlubit, a hlavně, že neuvidí, jak se na to tváří. Ale co, napíšou jim to v dopise. A tátovi a mámě taky. Které mámě… To nic. Důležité je, že budou hrdinové. Vašek usnul a zdálo se mu, že se měří před třebestovskou školou u lva Františka a že je o hlavu větší než celý slavný lev…

„Tak vstávejte, vstávejte, tady není noclehárna.“

Kluci vyskočili a zmateně se rozhlíželi kolem sebe. Mezi smrkovými větvemi stáli dva pohraničníci. Jeden vysoký a hubený a druhý jako hora. Pokud se pohraničník Petr Hirša tvářil před hodinkou přívětivě díky Klárce, tihle dva hromotlukové měli vzhled přísný.

„Co tady děláte?“

„My jdeme na návštěvu,“ vyletělo z Vaška, ale hned dodával, „k babičce.“

„Ke Skřivánkové,“ doplnil Jirka, který si vzpomněl na příjmení, které u hajného Holoubka padlo.

„Ze Strakonic,“ vyrazil ze sebe Vašek.

„Z Třebestova,“ řekl po pravdě Jirka, a protože to řekli ve stejný okamžik, vypadalo to značně podezřele, už proto, že se honem provinile podívali jeden na druhého.

„Nevymýšlíte si to náhodou? Mně se to nějak nezdá,“ konstatoval hubený pohraničník.

„Mně taky ne,“ hromotluk vedle něj popošel k nim. „Kde jsou vaši rodiče?“

„Doma. My jsme tu jen na výletě…“

Takových výmluv znají pohraničníci celé fůry. Nikoho nenapadne nic nového. Každý si myslí, že na to náramně vyzrál, když řekne, že je na výletě. Ale to není omluva, protože do hraničního pásma, a tady kolem je všude hraniční pásmo až po Střelov, nikdo bez povolení nesmí.

„Máte povolení?“

„Nemáme.“

„Tak půjdete s námi. Na jednotce se všechno vysvětlí.“

Vyrazili husím pochodem.

V tomhle okamžiku se rozbíhalo pátrání po dvou utečencích, ale na jednotku Kubelku hlášení zatím nedošlo, a tudíž ještě o pohřešovaných klucích neměli ani tušení.

Od doby oné dávné tragédie, při níž přišel malý Ondra o mámu a velitel Holoubek o ženu, proběhlo mnoho jar a zim. Posádka se zvětšila, plocha nádvoří se roztáhla do šířky betonovým nástupištěm, plechovými garážemi s bojovou technikou, domky narovnaly hřbety a dostaly cihlové stěny, u lesa vyrostla jídelna s moderní kuchyní, a ještě jeden takzvaný finský domek se vynořil z vysoké trávy hned za závorou v cestě do Střelova. Kanceláře velitelství a klubovna.

A právě k té směřoval průvod – vpředu hromotluk, za ním Vašek s Jirkou, Robík, a nakonec dlouhý pohraničník. Za chvíli se v chodbě ozvaly kroky a do klubovny se vřítil nejdříve chundelatý pes, za ním dva kluci a hlavu sem vstrčil pohraničník-hromotluk.

„Máš tu přírůstek,“ řekl Mičkovi. „Velitel si je za chvíli zavolá,“ a zavřel dveře.

Jirka si přitáhl Robíka za provázek k noze a oba vyděšení kluci zůstali stát hned u dveří.

„No né, já ho poznal,“ zahlaholilo najednou ode dveří. Ve dveřích stál hajný Holoubek s pusou roztaženou úsměvem. „Já ho poznal po hlase,“ radoval se a už také drbal psisko za ušima. „Co tu, kluci, ksakru děláte, proč nejste u babičky?“

„My si zdřímli v lese a tam nás zadrželi pohraničníci,“ žaloval tiše Vašek. „Pane Holoubku, pomozte nám…“

„Tak počkejte, já to zařídím,“ slíbil hajný, přihladil si ježatá vousiska a odešel.

A už tu stála služba a volala kluky ven.

Velitel seděl za stolem v malé kanceláři a tvářil se přísně. Vašek si ho dobře prohlédl a došel k závěru, že kdyby si nechal narůst plnovous a do toho plnovousu zastrčil fajfku, klidně by si ho každý spletl s hajným Holoubkem.

„Tak mládenci. Babička nebabička, v hraničním pásmu nemá bez propustky nikdo co pohledávat. Kdybysme vás tu chytili ještě jednou, pošleme vás šupem domů a pošleme hlášení taky na národní výbor a k vám do školy. Tak koukejte, ať vás tu nevidíme. Jasný?“

„Ano prosím,“ odpověděl Vašek a Jirka jen přikývl hlavou.

Pak už si to šupajdili cestou k Bouřáku. Sluníčko dávno vysušilo dopolední déšť a jejich tenisky zdvihaly mračna jemného žlutého prachu z cesty rozježděné vojenskými gazíky. Před lesem se otočili a podívali se zpátky k jednotce. Hajný Holoubek stál na nádvoří za závorou a mával jim na rozloučenou.

„Tak kam teď?“ zeptal se Jirka a snad trošičku čekal, že Vašek řekne třeba – No přece domů, kam jinam.

Ale Vašek nic takového neřekl. Pohodil vzpurně hlavou a vyrazil k lesu.

ROZČAROVÁNÍ

Okolí domku manželů Nagyových ve Střelově nevypadalo o nic vábněji než domek sám. Kdo by čekal trávu, trpce by se zklamal. Rozpláclé nohy kachen a husí, tlapky nepočítaných koček, ťápoty slepic a kuřat, stejně jako šlápoty lidí zašlapaly od jara všechny pokusy trávy, plevele a květin prodrat se na denní světlo. Dvorek pak tvořila špinavě zelenkavá směs hlíny a písku, jako na venkovském smetišti se tu neladně povalovaly zbytky a odpadky jednoduchého života velké rodiny a jejího zvířectva i zavržené pozůstatky občasných a velice rozmanitých nápadů hospodáře Nagye. Rezatý, do osmičky vykroucený ráfek kola s popraskanými dráty se válel na zpuchřelém pytli od brambor, z něhož dosud vylézaly naplesnivělé klíčky k nemalé radosti několika špinavých kachen, které do nich klovaly žlutými zobáky, o kus dál židle s dvěmi nohami, na jejímž opěradle se houpalo manšestrové sako neurčitelné barvy, s dírou jako pěst, vypálenou na zádech. V rohu dvora, hned vedle hnojiště, si v převráceném dřevěném trakaři hrálo asi dvouleté dítě. Chlapeček byl špinavý jako ostatní domácí havěť, oblečen jen do tílka po nějakém starším sourozenci. Sahalo mu až ke kolenům a neslo stopy mnoha různorodých jídel, špíny dvora i otisky zamatlaných klukovských rukou.

Do dvorka vedly dveře domku, dvě polorozpadlá dřevěná křídla, zchromlé visící ve zrezavělých pantech, místo kliky nastrčil hospodář do zámku zahnutou kramli, dívala se sem i dvě nemytá, venkovsky malá okna bez záclon. Stěny, jak už bylo řečeno, tvořily neomítnuté tvárnice a na pravý roh budovy, pokud se tak dalo stavbě říci, navazoval dřevěný chlívek, postavený z nejrůznějších úlomků dřeva, sesbíraných po smetištích.

Ani chlívek neměl dveře v nejlepším pořádku, o čemž svědčil fakt, že tenhle kus dřeva, sbitý z různých bedniček, podpíraly zapíchnuté vidle, které tak bránily čuníkovi, jehož přítomnost se dala vytušit podle hladového kvičení z vnitřku chléva, aby vyběhl na dvůr.

Matka Nagyová seděla na lavici před domkem, přímo uprostřed všeobecného rozkladu. Ruce v klíně, hlavu svěšenou, jako by nevnímala spoušť kolem sebe. Dobře sem zapadla. I její šaty, týdny neprané a nežehlené, už patřily spíš na smetiště. Márijce z vyprávění dědy Ráčka zbyly jen nádherné hluboké oči. Tváře už měla popleněné nedobrým životem, ruce ztvrdlé a vytahané těžkou prací, dřív černé a husté vlasy teď skrýval pomačkaný kytičkovaný šátek, jen jediný pramínek vytékající zpod něho nad oči svědčil o tom, že Márijka šediví. Krásné děvče z Javorné se změnilo v lidskou trosku. Zpočátku, hned poté, co se po nevydařené svatbě rozešla s pohraničníkem Vaškem Bublákem a kdy ji otec Pakrt i bratři doslova přinutili, aby se vzdala synka, se nervově zhroutila. Několik měsíců si pobyla v sanatoriu, ztratila zbytky duševních sil, a když jí otec přivedl Nagye – tady je tvůj ženich – kývla bezmocně hlavou.

Co ji mohlo lepšího či horšího potkat. Zoltána znala od dětství jako přítele bratra Ferka. Podle ní nebyl ani horší, ani lepší než kterýkoliv jiný chlap. A co je jí po tom. Otec rozhodl. Márijka, dosud krásná a mladá, se uzavírala víc a víc do sebe.

Potom se přestěhovali do Střelova, kde Zoltána zaměstnali na pile. Mohl být rád, po návratu z výkonu trestu se mu samozřejmě žádná příliš výhodná místa nesypala. A tady kromě práce dostal i domek, sice na spadnutí, ale šikovný chlap z něj mohl s malými náklady udělat docela slušné bydlení. Zoltánovi vydrželo nadšení půl roku. Postavil chlév, vyčistil studnu, dostavěl z tvárnic pobořené místnosti. A tím se vyčerpal, zdálo se, že navždy.

Přicházely děti. Klárka, pak Josef.

Peníze se jen prosmýkly mezi prsty. Když mělo zůstat na jídlo, musel se Zoltán rozhodovat. Buď bude stavět, to znamená ohodit baráček omítkou, zavést vodu, dát nové podlahy, anebo bude chodit každý den do hospody mezi kumpány z pily a mít na pár skleniček rumu a pivo.

Nejdřív to střídal – tolik domů, tolik na hospodu, jenomže hromádka peněz na domácnost se stále tenčila, až jednou přišel domů po výplatě z pily a nepřinesl nic.

„Kde by byly peníze. Propil jsem je. Nemusíš se pořád jen válet doma, jdi dělat ty! Už jsem se nadělal dost, věčně vás živit nebudu…,“ nechal se slyšet.

Márijka šla. V JZD ji přijali do kravína. Rodina pak mohla vyjít. Jenže Zoltánovi se i tenhle pramínek peněz zalíbil. Když zabavil ženě výplatu, mohl si dovolit nejít pár dní na pilu. A děti – však Márijka už to nějak zařídí.

Márijka se dlouho snažila. Přešívala jedny šaty postupně na obě děti, záplatovala, vařila ze vzduchu, sama nejedla, jen aby děti dostaly. Ale donekonečna to nejde. Ač stál jejich baráček téměř na samotě, lidé ve Střelově si začínali všímat, jak to u Nagyů chodí. V obchodě se smíšeným zbožím, když nakupovala mouku a chleba, a zřídka i kus salámu, jí ženské domlouvaly, že to nemůže tak nechat. A Márijka, dříve zamlklá, teď přestala mluvit úplně. Jen se podívala smutnýma očima a uhýbala pohledem.

I učitelka měla starosti. Klárka chodila do školy čím dál otrhanější a loudila svačinu na spolužácích. Často se jí vyptávala, ale Klárka neřekla nic, věděla dobře, jak by s ní táta zatočil. Učitelka se jedno dopoledne dokonce vypravila k pustnoucí samotě, ale nikoho nenašla. Márijka byla v kravíně, Nagy v hospodě a Klárka s malým bratrem kdovíkde v lesích. Návštěva v ní však zanechala hluboký a otřesný dojem. Napsala na národní výbor a požádala sociální odbor, aby se na věc podíval.

Sociální pracovnice přijela za tři dny a měla to štěstí, nebo spíše smůlu, že zastihla Nagye doma, a navíc v jedné z jasných chvilek, zcela bez koruny, těsně před výplatou. Byl sice vzteklý, že mu v hospodě nikdo nechce půjčit a hostinský odmítá nalít na dluh, ale tolik rozumu v něm zbylo, že dokázal zahrát slečně z národního výboru divadélko. Zastihla ho doma samotného a on jí vysypal z rukávu historky o tom, jak se mají dobře a jak se navzájem všichni milují.

Zpráva pracovnice pak vyzněla tak, že prostředí, v němž děti žijí, je sice na pováženou, ale dosud nepřekročilo hranici, kdy by měl jejich odbor zasáhnout z moci úřední. Otec pak se jeví jako člověk sice ledabylý a zřejmě povrchní, ale o rodinu má zájem.

A tak to šlo už druhý rok. Márijka pracovala, peníze schovávala před mužem do několika tajných skrýší a vytahovala je a nakupovat chodila jen tehdy, když ležel doma tak opilý, že nevěděl o světě. Když se vrátila z pastvy či kravína, sedávala většinou na lavičce před domem a s hrůzou v očích pozorovala spoušť kolem sebe a marně hledala sílu vzepřít se a něco udělat. Litovala své děti, ale na víc se nezmohla. Jen jednou se pokusila o záchranu. Napsala otci, prosila, aby jí pomohl. Jenže starý Pakrt již příliš zestárl, už to nebyl ten někdejší furiantský statkář a Márijce odepsal, aby se o sebe postarala sama.

SPIKLENCI

Klárka se vrátila domů. Pozdravila na dvoře maminku, ale ani se nepodivila, že máma neodpovídá. Ve světnici ležel na stole bochník chleba a nůž. Zakrojila si krajíc, posolila a vyběhla na půdu. Tady je její království, sem nechodí ani táta, ani máma. Tady v koutě pod trámem má domeček z papírové krabice od konzerv, i střechu si udělala z tenkých prkýnek a uvnitř bydlí panenka Zuzka. Hadrová panenka s namalovanou tvářičkou. Není smutná jako Klárka, pusu má protaženou vzhůru do úsměvu. A taky se má proč usmívat. Maminka se o ni stará. Se Zuzkou se dobře povídá.

Odkryla střechu a vytáhla panenku.

V ložnici pod ní se cosi pohnulo a ozval se kašel. Táta vstával. Zvuk tak běžný a samozřejmý, že ho ani nevzala na vědomí. Teprve když táta vyšel před dům a začal křičet, si uvědomila, že je doma. Neposlouchala. Táta křičí pořád a většinou chce peníze.

„Já dobře vím, že máš někde schovaný prachy. Já je potřebuju, rozumíš. Kdo je tady pánem, kdo vás živí? Tak je koukej navalit…“

Žádná odpověď jako vždycky.

„Já vím, kde je máš. Na půdě, za trámem. Myslíš, že to nevím?“ křičel dole Nagy a Klárka si uvědomila, že by mohl přece jen přijít nahoru. Měla by Zuzku schovat. I domeček. Co kdyby se tátovi nelíbil a on jí ho rozbil. Je pozdě, už slyší na schodech těžké kroky. Táta je tu.

„A heleme, slečna si tu hraje nebo co. Ty nemáš žádnou práci? Tak koukej mazat. A co je tohle?“ vytrhl jí Zuzku z ruky. „Na blbinky, na to tě užije, co. Už jsi dost velká, abys mohla vydělat nějakou korunu, a ty si tu hraješ…“

A hodil panenku přes celou půdu. Zapadla někam mezi staré špinavé bedny. Klárka se rozběhla, ale táta ji chytil za ruku.

„Kde má máma prachy? Ty to víš, hned mi to řekni.“

Začala se bránit. Kroutila rukama v jeho sevření, a když jednu uvolnila, bouchla ho přes zápěstí. To ho rozběsnilo.

„Jo takhle to je. Ty budeš bít vlastního tátu. Tak to tedy ne…“ Popadl ji ještě pevněji a táhl ke schodům. Klopýtala po schodišti, ale nebrečela. Takhle ji netáhl dolů poprvé. Věděla taky, co bude

následovat. Táta ji zavře do chlívku a nedostane večeři – pokud jí máma něco neschová. Táta popadl vidle držící dveře chlívku, kopnutím je rozrazil a smýkl Klárkou dovnitř. Prase leknutím zakviklo a schoulilo se v zadním koutě, odkud ji pozorovalo.

A tma. Zvenčí se ozývalo jen nadávání. Klárka se rozplakala. Takhle to přece nemůže být věčně, takhle to nemůže být dál. Ostatní lidé a ostatní děti žijí úplně jinak. To dobře ví. Třeba ti dva kluci, se kterými dneska závodila na Bouřáku. Chtějí utéct, chtějí pryč, protože udělali nějaké darebáctví. Ale jsou sami a mohou si dělat, co chtějí…

Zvenčí slyšela, že táta s nadávkami odchází. Kolem ní byla jen tma a zápach. Poposedla na kousek čistší slámy hned u dvířek a škvírou mezi prkny vyhlédla ven. Máma dosud seděla na zápraží se zavřenýma očima. Když bude hodně křičet, třeba si jí všimne a otevře jí. Máma není zlá, jen je jí všechno jedno.

„Mami, mamííí…!“ zkusila to, ale matka se ani nepohnula. Zakřičela silněji, zase nic. Nechala toho a plakala dál.

Její utrápená a udřená matka seděla na zápraží bez pohnutí. A takhle ji tady uviděli Vašek s Jirkou, když přišli od pohraničníků ke stavení. Drátěné dveře na dvorek zůstaly dokořán, vešli tedy a pozdravili.

Vašek si prohlížel smutnou paní. Tak tuhle paní chtěl tolik vidět. Tak se těšil a teď tu stojí a neví, co říci.

„Dobrý den,“ řekl Jirka a Vašek pozdrav mechanicky opakoval. Chvilku nic, pak Márijka zdvihla oči, podívala se na ně bez překvapení vyhaslým pohledem a beze slova pokývla hlavou.

„Vy jste, prosím, paní Nagyová?“ zeptal se Vašek a žena opět přikývla.

Klárka zvedla hlavu, protože ze dvora zaslechla nějaké hlasy. Přiložila oko ke škvírce ve dveřích. To jsou přece její kamarádi… Musí je zavolat, otevřou jí dveře… Pustí ji ven.

„Paní, neznáte Václava Bubláka?“ zeptal se Vašek. Tušil, že by se asi neměl ptát tak zpříma, ale žena na lavičce ho vyváděla z míry. Bude nemocná, určitě je nemocná. Rozhlédl se po dvoře a prohlížel si hromady letitého nepořádku. Mráz mu přeběhl po zádech. Tady žije máma. Jeho máma.

Zvedla opět hlavu a zadívala se na něj. Oči měla plné slz.

„Haló, kluci…,“ zaznělo od rozpadlé dřevěné stavby navazující na baráček.

„To bude určitě ta holka, ta Klárka,“ zatahal Jirka Vaška za tričko a ukázal k chlévu. Robík zatím šmejdil po dvoře. Tady se mu líbilo. Slepice se před ním rozprchly, kachny se odbatolily co nejdál a všude tolik náramných pachů…

„Klucííí, otevřete mi! Pusťte mě ven!“

„Je zavřená v chlívku,“ Jirka se rozběhl a zdvihl vidle, kterými otec Nagy zapřel dvířka. Klárka seděla v klubíčku na slámě.

Vašek pořád pozorně studoval svou matku. Zdálo se mu, že ho vůbec nevidí.

Klárka vyběhla ven, otřepávala z trička a manšestráků zbytky špinavé slámy. „Mami, my jdeme ven…,“ zavolala na matku.

„Jen jděte, a ty se teple oblékni a vem si něco pořádného na sebe,“ odpověděla žena a zase sklopila hlavu. Chlapeček, který si dosud tiše hrál v dřevěném trakaři, začal hlasitě plakat.

Žena vstala, zdvihla ho do náručí a beze slova odešla do světnice.

„To je tvoje máma?“ zeptal se překvapeně Jirka děvčete. Oba kluci byli z té nezvyklé podívané celí pryč. Klárka, pro niž byla celá tahle scénka zcela běžnou záležitostí, se vzpamatovala rychleji.

„Máma je nemocná!“ řekla na vysvětlenou. „Pojďte, musíme si promyslet plán.“

„Jaký plán?“ zeptal se Jirka, protože Vašek se dosud díval na zavřené dveře, za nimiž zmizela ta podivná žena. Představoval si všechno možné. Z dědova vyprávění si vybavoval mámu jako mladou černovlasou krasavici, a teď uviděl podivnou ženu připomínající nemocnou stařenu…

„Jak utečeme?“

„Kdo uteče, kam utečeme?“ překvapeně se ptal Jirka.

„No přece my tři. Já jdu taky s vámi. Už tady nebudu. Mám toho tady dost.“

„Holky neberem,“ nafoukl se Jirka. „Jen bys nám překážela…“

„Nepřekážela. Všechno tu znám. Můžu vám poradit,“ bránila se Klárka.

„To je pravda,“ potvrdil to Vašek. Dobře si vzpomínal na to, jak je odpoledne převezla. A konečně, je to přece jeho sestra. Tady nemůže žít, tady ji nemůže nechat. Půjde s nimi.

Jirka pokrčil rameny.

„Teda, berete mě?“ zeptala se.

„Bereme,“ odpověděl Vašek.

„Tak jdeme. Já vám povím o tom plánu,“ Klárka sama vykročila ze dvorka. Kluci se šourali za ní. Jako poslední opustil neblahé místo pes Robík.

Ve vrátkách se ještě zastavil, ohlédl se, jako by váhal, zda má tenhle psí ráj odpadků a všeobecně libých pachů opustit, ale pak se náhle rozhodl a rozeběhl se za třemi odcházejícími dětmi.

Před nimi se vlnil hustý listnatý hájek…

SETKÁNÍ

Motor škodovky začal nebezpečně a podezřele popískávat. Zrovna do kopečka. Auto účetního Bubláka nepatřilo k nejmladším, naopak, tachometr ukazoval osmdesát devět tisíc najetých kilometrů, a byly to kilometry naježděné ne po dálnicích a státních silnicích, ale v horách, po kamenitých třebestovských cestách. Motor trpěl dýchavičností a do kopečků se mu v poslední době nechtělo šplhat.

Účetní zastavil na krajnici u příkopu plného pozdních hlaviček žlutého podbělu a vystoupil. Zdvihl kapotu a smutně se zahleděl do motoru. Potřeboval by sis odpočinout, říkal si, jako já. Bezradně – protože se v motorech příliš nevyznal – poklepal rukou na kryty svíček, dotkl se chladiče, aby zjistil, jestli není přehřátý. Ucukl, voda se skoro vařila. Nechám ji odpočinout, pět minut mě nevytrhne…

Přeskočil příkop a sedl si na parízek po borovici. Z kapsy vytáhl pomačkanou krabičku a zapálil si cigaretu. Je to zakázané, napadlo ho, kouřit na kraji lesa. Také to obyčejně nikdy nedělal. Jenže teď tu cigaretu potřeboval. Cítil, že je nervózní.

To hlavně ti kluci. Jestli je ve Střelové najde, dobrá, bude rád, ale co to bude znamenat pro jejich další život? Co potom dál? V první řadě si musí s Vaškem promluvit. Vždyť už je to velký kluk, mohl by to všechno pochopit. Pravdou ale zůstává, že mu to měl celé vyprávět, a hlavně vysvětlit, už dávno. Ale bylo to tak těžké! Jak rád se chytal každé záminky, aby mohl ten nelehký rozhovor odložit na pozdější dobu. Musí se ho zeptat, co vlastně chce dělat dál. Jak si svůj život představuje. Ano, vždycky přece počítal s tím, že s ním jednou o všem promluví. Nikdy si ale nepřipustil myšlenku, že by se Vašek rozhodl žít s vlastní matkou, kterou nepoznal. Pokoušel se vžít do toho, jak asi teď Vaškovi je, když se tak bezhlavě vrhl do tohoto dobrodružství.

O čem asi tak přemýšlí? Co si o tom všem myslí? Jak se dívá na něj, na svého otce. A na svou nevlastní matku… Proč jen s ním nepromluvil dřív?

Do Střelova se mu nijak nechtělo. Tuhle kapitolu svého života už dávno odložil do spodní zásuvky, kterou netoužil otevírat. Teď bude muset a není mu z toho dobře.

Jak ho asi Márijka přijme? A co Nagy? Václav Bublák kratičce zauvažoval, zda se nejdříve neměl zastavit na okresní správě SNB. Rychle tu myšlenku zavrhl. Bude lepší, když se na Bezpečnosti zastaví na zpáteční cestě, až kluky najde.

Zahodil cigaretu, zašlápl nedopalek a zaklapl kapotu. Potom nasedl a otočil klíčkem zapalování. Motor opět poslušně naskočil. Přidal plyn a poslouchal. Chod motoru zněl pravidelně. S uspokojením se Václav Bublák rozjel do táhlých serpentin lesní silnice…

Teprve když kluci opustili Nagyův dvorek, uvědomila si Márijka, že s těmi kluky odešla.

Klárka. A Nagy šel zase do hospody a jistě se vrátí opilý. Bude muset lépe ukrýt ty dvě stokoruny, co jí ještě zbývají do výplaty. A najednou si naprosto jasně uvědomila, že její děti si takovýhle život nezaslouží. Ona snad ano – ale proč její děti? Musí se už konečně vzchopit a něco udělat. Takhle se už ten jejich kolotoč dál otáčet nemůže. Musí…

Její myšlenky přerušil neobvyklý zvuk. Motor auta stoupajícího po cestě kopečkem k jejich dvoru. Zvuk skutečně neobvyklý. Vyhlédla špinavým oknem bez záclon a sledovala červenou škodovku zastavující těsně u rozevřených drátěných dvířek. Nějaký muž v kostkované košili. Vystoupil a rozhlíží se kolem, pak zkouší branku. Vždyť je otevřená. Nervózním pohybem si odhodil vlasy padající mu do čela. Vtom ho poznala…

Zoltán Nagy v tu chvíli stál u výčepního pultu v místním hostinci a dohadoval se s hostinským Švecem. V místnosti bylo v tuhle denní dobu poloprázdno. Maličký lokál věnčený jelením parožím a barvotiskovými obrázky se v odpoledním slunci černal letitým kouřem, půllitry vyrovnané za zády sporého hostinského šimraly slunečními prasátky hosty do očí. Z pípy kapala řídká pěna na výčepní pult a tvořila na něm husté, mazlavé loužičky. Nagy, navlečený do špinavých montérek, se opíral o pult a pivní loužičky se mu vpíjely do umaštěných rukávů, sepnutých v zápěstí kousky vázacího drátu namísto knoflíků.

„Povídám, dej mi ještě jedno pivo,“ trval na svém.

Hostinský povzdechl, ale neodpověděl, a ani se neměl k tomu, aby naplnil sklenici a podal mu ji.

„Tys ohluchnul?“

Hostinský nic, ani tři dědulové vedle kamen nezdvihli hlavy. Tenhle výstup se tu hrával každou chvíli a dávno omrzel.

„Tak já ti to povím nahlas,“ pokračoval Zoltán. Naklonil se k hostinskému až k uchu a zařval: „Jednopivo!“

Hostinský nebyl žádná houžvička, naopak. Když v lokále obsluhovala jeho žena, pracoval v lese jako dřevorubec. To hulákání ho naštvalo. Ale rozčilovat se nepotřeboval. Obešel pult a popadl Zoltána za košili pod krkem.

„Tak hele, ty nádhero! Ještě jednou mi tu zařveš a vyletíš támhletím oknem ven, jasný?“ zeptal se klidně a ukázal na otevřené okno za kamny. Zoltán se dívat nemusel. Vyletěl tím oknem už nejméně třikrát a hnojiště pod ním znal dokonale.

„Tohle je slušný lokál,“ pokračoval hostinský tónem průvodce po hradech a zámcích. „Jestli se ti tu nelíbí, zajeď si třeba do Interhotelu. Hospoda jsme sice malá, ale platit se u nás musí jako všude jinde. Máš na to pivo? Nemáš. Dlužíš mi stovku? Dlužíš. Víc nedostaneš. A teď vypadni…“

„Já ti ty prachy dám…,“ sliboval Nagy.

„Já vím, na svatýho Dyndy a nebo někdy jindy.“

„Přinesu je z domova. Stará eště nějaký má…“

„To má,“ ozvalo se od stolu se třemi staříky. „Jenže tobě nedá nic. A proč by taky dávala. Musí přece živit děti.“

Znělo to posměšně. Nagy byl sice opilý, ale zase ne natolik, aby nevycítil výsměch.

„A to se uvidí! Vsaďte se, že jsem tu za chvilku i s penězma, no, vsaďte se,“ nabízel Nagy a natahoval pravici ke stolu u kamen. Nikoho samozřejmě ani nenapadlo se s ním přít. Uslyšel jen salvu smíchu a ta ho pobouřila. Tak oni si myslí, že je chudáček, se kterým bude orat ženská. A to ne. Ukáže jim. Vykroutil se hostinskému ze sevření a vypotácel se ze dveří. Slunce ho na okamžik oslepilo. Kýval se pod schůdky a hledal rovnováhu. Pak konečně mohl otevřít oči a vykročit po silnici k polnímu úvozu. Z oken hostince ho postrkoval smích, k němuž se přidal i hostinský…

Márijka stála a čekala. Když se otevřely dveře a stín muže zakryl světlo, zeptala se:

„Co tady chceš?“

„Tys mě poznala?“ Václav Bublák čekal, že Márijku změnil čas, ale žena, kterou teď viděl před sebou, přece jen vypadala o mnoho zuboženěji, než by si troufl hádat. Kde jsou ty krásné vlasy, laskavá, milá, usměvavá tvář? Pletenec hlubokých vrásek, prošedivělé chumáče nečesaných vlasů, ruce, držící dítě, připomínají jen kosti potažené bezmasou kůží. Musí být nemocná.

„Není ti dobře?“ zeptal se.

„Co tady chceš?“ opakovala.

„Hledám Vaška.“

„Toho máš přece ty. Proč ho hledáš u mě?“ hlas měla unavený, mluvila mechanicky jako stroj.

„Víš… on – myslím, že se rozjel za tebou. Já jsem mu o nás vlastně nic neřekl. A on tě chtěl asi poznat.“

Zavrtěla hlavou.

„Prosím tě, řekni mi to. Nebyli tu dva kluci? Jeden do zrzava a druhý menší? Vzpomeň si přece!“ Hovořil tiše, jako se mluví na nemocného. Márijka mlčela, ale vrásky v obličeji měnily tvar, jako když písečná bouře přelévá duny písku.

„Dva kluci tu byli,“ řekla konečně tichým hlasem. „Dneska tu byli, ale já si je neprohlížela. Nepřišli za mnou, jen za Klárkou. Asi spolužáci…“

„Co měli na sobě?“ naléhal a v ruce žmoulal balíček cigaret.

„Nevím…“

„Neříkali něco?“

„Už nevím. Neptej se mě. Je to tvůj syn, ne?“

„Říkám ti, že jel určitě za tebou. Třeba tu ještě nebyli, ani zatím nejsou, ale pravděpodobně sem přijdou…,“ řekl s přesvědčením.

„Nemohl bych tu někde na ně počkat?“ pokračoval v otázkách, a rozhlédl se kolem, jako by to místo chtěl najít.

„Nemohl. To teda ne,“ neřekla to s nepřátelstvím, prostě mu oznamovala, že to nejde.

„Kde máš muže?“

„Asi v hospodě, nevím.“

Vaškovi připadalo, že Márijka spí a tohle všechno mu povídá jenom z tvrdého spánku. To přece není možné, aby v ní nebyla ani špetička zájmu. Vašek je přece i její syn…

Vstal a přistoupil k ní. Opatrně ji uchopil za vyhublou, křehkou ruku. Nebránila se.

„Není ti dobře, nejsi nemocná?“ opakoval znovu.

„Ne, nic mi není, vidíš…,“ zdvihla hlavu a podívala se mu do očí. Ty oči jediné zůstaly, nádherné, černé, jen jaksi hlubší, s vodovými ostrůvky smutku, napadlo Václava Bubláka. Jenom v nich neplave žádný cit, neobrážejí žádnou radost ani bolest, hledí do světa jak slepá okna opuštěného domu. A přece. Náhle se v nich objevil pohyb, kousek břehu se utrhl a plaval zornicemi. Vašek v těch očích najednou zahlédl strach. Stačil se otočit právě včas, aby uhnul ráně. Zoltán Nagy se zapotácel, ztratil rovnováhu a padl na otoman.

„Tak takhle ono to je. Ty se mi tu tajně slejzáš s cizíma mužskýma,“ hulákal a pokoušel se vstát.

„Poslyšte, Nagyi. Já jsem tu proto, že hledám syna. Přišel jsem docela veřejně, a kdybyste byl doma, obrátil bych se na vás…“

„S tebou se nikdo nebaví,“ vykřikl na něj. „Já se bavím s touhle ženskou. Přišel jsem si pro peníze…“

„Žádné nemám.“

„Slyšíte ji,“ zvedl se Zoltán a obrátil se na nezvaného návštěvníka, protože mezitím zapomněl, že ho chtěl udeřit. „Žádné nemá. Ale to není pravda. Ty je máš,“ zařval a chtěl se na ni vrhnout. Účetní Bublák ho pevně uchopil za zápěstí a stiskl je.

„Dejte jí pokoj, Nagyi,“ řekl klidně.

„Ty se do toho nepleť. Co tu vůbec chceš? Pusť mě,“ hulákal dál Nagy. „Kdo to vůbec je?“

Márijka stála se svěšenou hlavou a prohlížela si dřevěnou podlahu s vyšlapanými prohlubněmi.

„To je můj první muž, Václav.“

Účetní pocítil, jak Zoltánovo tělo tuhne, jak se mu oči zaostřily a vyšlehl z nich blesk.

Náhle měl sílu, ohromnou sílu, všechna opilost byla tatam, i vztek snad zmizel. Jen zášť, nepříčetná zášť. Jediným prudkým pohybem vyprostil zápěstí z Bublákova sevření a uskočil ke dveřím.

„Ty vrahu, ty lumpe! Tys mě dostal do kriminálu, tys zabil kamaráda, a ty se odvažuješ přijít sem… No počkej.“

Vypadl z místnosti, přibouchl dveře a zaklapl zvenčí petlici. Z chodby se ozvalo dusání, jak stoupal po dřevěných schodech na půdu. Bublák se podíval na Márijku. Dosud se nepohnula, ani oči nezvedla.

„Na půdě má schovanou pušku,“ řekla.

Vašek pochopil. Musí je někam ukrýt, ji i to malé dítě. Ten člověk není při smyslech. Rychle se rozhlédl kolem. Vedle otlučeného sporáku na uhlí zahlédl dveře.

„Kam vedou?“ ukázal prstem.

„Do spíže, dál ne.“

„Pojďte!“ Zdvihl na ruku děcko a druhou popadl Márijku. Otevřel dveře spíže. Z temné komůrky na něj dýchl pach nahnilých brambor a cibule. Nikde žádná žárovka, jen vykloubená objímka, prázdné police a tma. Postrčil ženu a do rukou jí vtiskl dítě. Pak zavřel dveře a rozběhl se k oknu. Pozdě. Nagy stál ve dveřích a hlavní staré kulovnice sledoval jeho pohyb.

„A už tě mám, je po všem,“ brebtal. Oči se leskly zuřivým vztekem. „To je vlastně dobře, že jsi přišel. Už jsem si to mockrát představoval, že přijdeš, a ty jsi přišel…“

Václav Bublák uvažoval. Kdyby mu rychle skočil po nohách, mohlo by se mu podařit strhnout útočníka na zem, než by zareagoval. Puška je dlouhá a místnost malá. Muselo by to proběhnout bleskově.

Ze spíže se neozýval ani hlásek. Nástěnné hodiny tikaly Bublákovi přímo nad hlavou. Koutkem oka vyhlédl na dvůr, zda odněkud nepřichází pomoc, ale marně.

„Poslyšte, Nagyi,“ pronesl Bublák co možná nejklidněji. „Musím vám něco říct,“ hovořil pomalu, ale ve stejném zlomku sekundy se odrazil, proletěl vzduchem proti pušce a uchopil v pádu Nagye za kolena a prudce trhl. Cítil, že se mu tělo pod rukama hroutí na zem.

Pak padl výstřel, ostrý pach spáleného střelného prachu zaplnil místnost. Výstřel ještě nedozněl, tabulky oken dosud rezonovaly, když Bublák zaslechl další pronikavý výkřik. Byla to Márijka. Výstřel ji asi zasáhl.

Teď šlo o každou sekundu. Nagy se vší silou pokoušel vyprostit. Bublákovi nezbylo, než mu vytrhnout pušku a omráčit ho pažbou.

Pak pušku odhodil a vrhl se ke dveřím do spíže. Márijka už nekřičela, svezla se na zem, levou rukou si křečovitě svírala pravé rameno a mezi prsty jí odkapávala na sukni krev. Chlapeček seděl na zemi vedle ní a nechápavě valil oči. Vašek ji vzal za prsty a opatrně rozevíral dlaň. Krev začala vytékat ještě prudším pramínkem. Kulka vnikla do paže pod ramenem, ale kost zřejmě nepoškodila. Vytáhl z kapsy veliký čistý kapesník a zakryl jím ránu. Pak se rozhlédl po úzké temné místnosti. Na skobě visel kus silného provazu, snad utržená část oprati. Strhl ji a vzal Márijku opatrně za zraněnou paži. V tu chvíli ho ani nenapadlo přemýšlet, co se stalo s Nagyem.

Márijka zasténala, když jí zvolna stahoval provaz okolo ramene, aby zastavil krvácení. Obvaz pro jistotu podložil srolovaným rukávem blůzky. Její tvář se ve tmě bělala a leskla potem.

Václav Bublák vstal a vešel do světnice. Nagy dosud ležel nehybně natažený na špinavé podlaze. Sklonil se k němu a nahmatal tep na zápěstí pravé ruky. Srdce bušilo pravidelně. Vyběhl na dvůr a u vrátek zkusil vytrhnout ze země jeden dřevěný kolík, na němž drželo pletivo plotu. Šlo to namáhavě, ale přece jen se mu to podařilo. Odtáhl pletivo a vytvořil tak dostatečně široký vjezd pro škodovku. Nacouval až ke dveřím. Pak nejdříve odnesl chlapečka a položil ho vedle sebe na přední sedadlo. Znovu obešel ležícího Nagye, a sklonil se nad zraněnou. Oči měla zavřené, ale dýchala pravidelně. Opatrně jí podložil paži pod ramena a zdvihal. Pomohla mu. Potácivě přešli kuchyň, na ležícího muže se ani nepodívala. Uložil ji na zadní sedadlo a už chtěl odjet, když si vzpomněl, že nechal uvnitř pušku. Tam zůstat nemohla. Nagy se může každým okamžikem probrat, a kdo ví, co by pak udělal.

Přinesl tedy i starou kulovnici a vhodil ji do kufru vozu a pak sedl za volant.

Najednou si uvědomil, že neví, kam je odvézt.

„Kde je tu nemocnice, nebo alespoň středisko?“

„To je daleko, musíš nás odvézt k pohraničníkům, tam mají doktora,“ promluvila Márijka najednou jasně a zřetelně, jako by ji šok po úrazu probral k normálnímu životu.

Účetní Bublák vycouval na příjezdovou cestu a stočil kola do strmého úvozu, brázděného hlubokými rýhami traktorových kol…

PODIVNÝ NÁLEZ

V lesíku světélkovalo zelenkavé přítmí. Jirka si připadal, že běží zelenou tlustou lahví od piva. Dovnitř vběhli hrdlem a teď ne a ne doběhnout až ke dnu. Jirka neměl nikdy odvahy nazbyt, a kdyby tudy teď měl utíkat sám, nejspíš by se otočil na patě a metelil si to zase nazpátek. Ne že by byl proti dobrodružství, ne že by se mu nezamlouvalo blýsknout se časem při vyprávění mezi kamarády a spolužáky, kteří ho pokládali za fajnovku a strašpytla, ale tohle dobrodružství mu už připadalo příliš dlouhé. Jako televizní seriál, který začne při pokračování nudit.

V duchu se obdivoval Vaškovi, který utíkal hbitě před ním, jako by neměl žádné starosti a právě tenhle pochod ho nesmírně bavil, stejně obdivoval i Klárku, která běžela vpředu a šikovně se vyhýbala Robíkovi, pletoucímu se jí pod nohy. Je to přece holka, a má zřejmě víc kuráže než on. Ale nestyděl se, měl už prostě všeho dost. Má utéct? Kašle na to, že o něm bude Vašek špatně mluvit. Ale jak se odtud navečer sám dostane? A pak – co by si bez kamaráda Vaška počal? Kdepak, musí běžet dál, ať se mu chce nebo ne.

Přeskočili silný kmen vývratu. Nedávná vichřice si v lese zařádila. Co chvíli narazili na polom. Tenhle smrk tu musel stát už desítky let a teď si přijde divoký vítr, opře se o něj a vyvrátí ho i s kořeny. Na spodní straně kmene se vylomil ohromný koláč kořenů, trávy a hlíny, v průměru měřil poctivé dva metry. Jirka se přes kmen stěží přešplhal, zato Robík, tomu je hej, prostě kmen podběhl.

„Počkej chvíli, já už nemůžu,“ zavolal Jirka, ale docela slabě. Především mu chyběl dech a za druhé se za únavu styděl, zvlášť před Klárkou. Také ho nikdo neslyšel. Naštěstí se zastavil Vašek.

„Kam vlastně běžíme?“

„Já vám to řeknu, ale nesmíte to nikomu prozradit.“

„Komu bysme to prozrazovali?“ Vašek zhluboka dýchal a rozhlížel se kolem. Zastavili na mýtince jako dlaň, ze všech stran chráněné vysokými lískovými keři, jejichž ostré, rovné a dlouhé kmínky čněly k nebi.

„To je fuk, komu. Nikomu to nesmíte prozradit, protože já bych z toho mohla mít průšvih.“

„Tak dobře, já nic neřeknu,“ potvrdil Vašek.

„Já taky ne,“ připojil se Jirka smutně. Všechno mu bylo v tu chvíli jedno.

„Tak já vám něco ukážu, poběžte za mnou.“

Poběžte za mnou. poběžte za mnou. Jako by nemohla říct, pojďte za mnou. Poslední dobou dělají všechno v poklusu, bručel si Jirka pod vousy. Klárka zatím zmizela v lískovém houští. Trvalo to jen pár kroků a už byli z lísek venku a před nimi se zdvihala stráň porostlá mladými smrčky, taková odrostlejší školka, a v ní houbařská pěšinka. Čím více stoupali, tím se smrčky natahovaly do výšky a po stovce metrů už běželi řádným smrkovým lesem, jehož špičaté koruny zakrývaly nebe. Zešeřilo se ještě víc.

„Už tam budeme,“ Klárka se k nim otočila a rukou ukázala do svahu. Na pokraji temně zelené houštiny, téměř na vrchu stráně, se začernala prkna nějaké boudy, spíš boudičky, chatrče s rovnou střechou. Určitě nebyla o moc větší než čekárna na autobusové zastávce, ale čekárna to stoprocentně nebyla, protože kdo by čekal na autobus uprostřed hlubokého lesa.

„Co to je?“ Stáli před chatrčí a podezřívavě si ji prohlíželi.

„Táta říkal, že když tu lesní dělníci sázeli školku, tak si tu nechávali svoje věci a nářadí. Pak už ji tu nechali a nikdo se o ni nestará. Jen táta. Dal na ni zámek a já sem nesmím.“

„A proč nám ji ukazuješ? Co tu budeme dělat?“

„Sem nikdo nepřijde. Tady nás nikdo neuslyší. Ani nás tu nebudou hledat.“

„A co je nám to platné, když nemáme klíč?“ chtěl vědět Jirka.

„A ty se umíš někam dostat, jen když máš klíč?“ zeptala se Klárka s pocitem převahy. „Pojďte, já vám to ukážu.“

Obešli chatrč zezadu. Dalo to pěknou práci, protože zadní trouchnivá stěna připomínala spící království ze Šípkové Růženky. Až po rovnou střechu se po ní pnuly výhonky jakéhosi keře s ostrými trny. Jirka si samozřejmě zabodl hned dva do předloktí a snažil se pusou vysát krev. Klárka se sehnula k zemi. Těsně u stěny ležel velký placatý kámen.

„Pomozte mi!“

Vašek popadl kámen zespoda a už ho chtěl odvalit. Prkno, u něhož ležel, se rázem pohnulo, protože u stěny ho držel právě jenom onen placák. Klárka prkno posunula na stranu a druhé zase napravo, takže při zemí vznikl otvor, kterým se mohli prosmýknout dovnitř.

V chatrči páchlo syrové vlhko. Oči zvyklé na denní světlo neviděly zhola nic.

„Musíme chvilku počkat, až si oči zvyknou.“ Klárka tu nebyla poprvé a věděla, jak na to. Skutečně. Skulinami ve stěnách, a dokonce i ve střeše, se dovnitř draly slaboulinké paprsky denního světla. Jeden sám o sobě neznamenal nic, ale slévaly se jako horské potůčky do světelné bystřiny a dohromady svítily dost, aby se děti navzájem viděly. V chatrči se na špinavé podlaze povalovala spousta haraburdí.

„A co má být?“ zeptal se Jirka zklamaně. „Proč nás sem táhneš takovou dálku?“

„Už jsem vám říkala, protože tady nás nikdo nenajde, ani neuslyší. Tady si můžeme udělat plán.“

„A co je to tady?“ Vašek mezitím prošmejdil celou místnost. Moc práce mu to nedalo. Zastavil se u hromady hadrů a teniskou je nadzvedl. Podlahu v celé místnosti tvořila udusaná hlína, ale tady, pod hromadou zapomenutého šatstva, leželo několik prken připomínajících spíš dřevěný poklop. Vašek si dřepl na bobek a pokusil se poklop nadzdvihnout. Vzdoroval. Zatáhl silněji, ale nešlo to.

„Není to na zámek?“ ptal se Jirka, kterého nález zaujal.

„Tam má táta nějaké své věci, tam nesmíte,“ tvrdila Klárka, ale z jejího hlasu bylo znát, že i ona je zvědavá, co se skrývá za tajemným poklopem.

„Není, ale je to zatlučené hřebíky. Potřeboval bych kleště,“ Vašek pátral očima po podlaze. Oči si už zvykly natolik, že rozeznávaly každý detail.

„Kde chceš vzít kleště?“

„Nebo támhletu tyč,“ ukázal Vašek do protějšího kouta, kde stál opřen o stěnu železný prut. Jirka mu ho podal a kamarád podsunul jeden konec pod víko a začal páčit. Prut se prohnul, ale poklop zůstal na svém místě.

„Kluci, nedělejte to. Táta se bude hrozně zlobit…“

Vašek se opřel podruhé a zdálo se, že prkénka se nadzvedla snad o celý centimetr. Napjal tedy všechny síly a zabral tak, že mu oči vylézaly z důlků. Hřebíky tlumeně zavrzaly a pod dřevem se objevil otvor široký jako dlaň.

„Co tam asi je?“ vydechla Klárka, kterou přemohla zvědavost a přidřepla si vedle kluků.

„Poklad,“ předpovídal Jirka.

„Radši mi pomoz!“

Jirka s Vaškem si stoupli vedle sebe a oběma rukama uchopili nadzvednutou stranu poklopu. Ráz, dva, tři, a zabrali. Víko vyletělo tak náhle, že ztratili rovnováhu. Před nimi se v ušlapané hlíně černal téměř metrový otvor. Co je asi uvnitř? Najednou všichni strnuli. Zvenčí se ozvaly zřetelné kroky. Jirkovi vyrazil na čele pot. Dívali se jeden na druhého a nebylo jim do smíchu.

„Kdo to může být?“ zašeptal Vašek ke Klárce.

Pokrčila jen rameny. Vašek po čtyřech dolezl k čelní stěně. Hned u země se světlal kulatý otvor po suku a vedle něj nejméně čtyři další. Přiložil oko k jednomu z nich. Jirka s Klárkou bez dechu čekali, co jim řekne.

„Honem, pojďte se podívat. Tak rychle!“ Vašek gestikuloval rukama a snažil se přivolat je. Podívali se štěrbinami na mýtinku.

Těsně před chatrčí, snad jen dva metry od nich, stála nádherná srna. Stála bez sebemenšího pohnutí s hlavou vztyčenou, jako by se snažila ze vzduchu nasát sebemenší stopu nebezpečí. To proto, že kolem ní pobíhal mrňavý koloušek, zdobený světlejšími skvrnami. Tenké špejlovité nožky se mu ještě pletly, obíhal mámu a co chvíli ji drcl čumáčkem do boku, snad aby ji vylákal ke hře.

„Ta je nádherná,“ špitla Klárka a dál pozorovala hru na pasece. Kluky samozřejmě více lákala záhada v černé jámě. Vrátili se do protějšího rohu a Vašek se naklonil nad otvor. Jáma nemohla být příliš hluboká. Snad půl, tři čtvrti metru. Na jejím dně rozeznali dva velké rance zabalené do průhledného igelitu a převázané motouzem.

„Mám je vyndat?“ Vašek se ujistil, že Jirka souhlasí. Pak sáhl do otvoru a vytahoval první.

„Je tam něco těžkého, ale zase ne moc.“

Postavil igelitový balík vedle jámy. Pod průhlednou hmotou se rýsovala papírová krabice, veliká asi jako krabice od bot.

„Mám to otevřít?“ Jirka kývl hlavou.

Skutečně, krabice od bot. Vaškovi se třásly ruce, když povoloval papírové chlopně závěru.

V krabici to kovově zachrastilo a do hlíny se začalo sypat cosi stříbrného. Nestačili zírat…

„Páni, to jsou přece digitální hodinky, a co jich tu je,“ vyhrkl Jirka a podíval se překvapeně na kamaráda. Téměř to vykřikl, takže ho uslyšela i srnka na mýtině a v okamžení zmizela i s kolouškem v houští. Klárka se vrátila k nim.

„Kde jste to vzali?“

„Přece tady, v jámě.“

„To je tvýho táty?“

„Já nevím,“ Klárka se zamyslela, „ale počítám, že ne, protože on nikdy neměl žádné peníze. Kdyby věděl o tomhle… Možná že to jen někomu schovával.“

Jirka počítal hodinky, a když vzal do ruky poslední, hlásil: „Je jich přesně osmdesát.“

„To je úplné bohatství,“ zasnil se Vašek, který dobře věděl, co takové hodinky stojí.

„A co je v tom druhém balíku?“ zajímal se Jirka a už po něm sahal. Stejnou krabici od bot teď otvíral daleko pomaleji a opatrněji.

„To jsou přece kalkulačky. Zdeněk Horů má podobnou…“

Skutečně, druhá krabice skrývala pětadvacet počítaček značky Sharp, zabalených v originálních papírových krabičkách.

„Tvůj táta je boháč. Kde k tomu přišel?“

„Ba ne, to určitě nepatří jemu. Kdyby byly jeho, tak už by to všechno dávno prodal. Ale nedávno u nás byl jeden pán a ten od něj něco potřeboval. Určitě si chtěl něco schovat, teď si vzpomínám. Táta ani nemusel vědět, co to je. A toho pána se moc bál…“

„Klárko,“ Vašek se tvářil vážně. „K těmhle věcem nikdo nemohl přijít jen tak. Já o tom četl několikrát v novinách, tyhle věci určitě pocházejí z nějaké krádeže, nebo jsou pašované.“

Klárka mlčela a dívala se na prasátka, která sluníčko prohánělo mezi škvírami prken po udusané podlaze.

„Co myslíš,“ naléhal Vašek.

„Možná máš pravdu.“ Klárka neměla daleko do pláče.

„Měli bysme to vrátit,“ řekl tiše Jirka. Kamarád chvilku uvažoval a potom rozhodl.

„Ba ne. Dáme to zase zpátky a budeme si myslet, že jsme to nikdy neobjevili,“ zřejmě mu bylo líto Klárky.

„To není správné,“ trval Jirka kupodivu na svém.

„Ať rozhodne ona,“ navrhl Vašek a podíval se na holčičku.

„Teď už je to jedno, jdeme přece pryč,“ smutně prohodila Klárka.

„A nevezmeme si ten poklad s sebou? Do začátků. To by nám pomohlo,“ navrhoval Vašek.

„Ne, necháme ho tady, ale musíme to ohlásit,“ prohlásil Jirka tentokrát s nezvyklou rozhodností.

Vašek s Klárkou se na Jirku překvapeně podívali. Podivný nález jim sice zkomplikoval jejich plány, ale na druhé straně jim přinosí zase nové nečekané dobrodružství. Vašek se však tvářil velice rozpačitě. Jirkova náhlá rozhodnost mu byla nepochopitelná. Jirka byl přece tak nesamostatný. A ve všem se nechal vést jím, Vaškem. Vždycky spoléhal na něj, a teď? Jak to vlastně myslí? položil si Vašek v duchu otázku, ale než se zmohl na slovo – nic kloudného ho totiž v té chvíli nenapadlo – Jirka přemýšlivě dodal tónem, který nepřipouštěl žádné námitky:

„Musíme to odtud přenést, aby to tu někdo náhodou neobjevil. Třeba támhle, podívejte. Lepší skrýš bychom tu sotva asi našli.“ Jirkův natažený ukazovák mířil ke kořenu vyvráceného stromu.

„Stačí to jen trochu zahrabat. To nám přece nedá žádnou práci.“ A Vašek i Klárka s Jirkou souhlasili a hned se dali do práce. Nalezený poklad pak brzy změnil své místo.

STAROSTI DOBRODRUHŮ

Na druhé straně řeky se rozsvítil silný reflektor. Kdosi přes něj přehodil oranžový filtr a nasměroval ho tak, že šikmými praprsky olizoval koruny stromů a jeho světlo se vozilo po líně tekoucí hladině řeky jako na klouzačce. Tak připadalo poslední šikmé slunce dětem, když sešly strání od Bouřáku k hladině. Tady už si musely dávat dobrý pozor. Klárka jim vysvětlila, že zde je i pro ni zakázané území. Kdyby se pohraničníci zastavili u skal, ještě by jim dokázala vysvětlit, co tam dělají, a pohraničníci by jí asi uvěřili. Vždyť ji tu všichni znají. Ale kluci byli už dnes jednou na jednotce a asi by se jim vysvětlovalo moc těžko, proč neposlechli a motají se znovu u hranic.

Mlází končilo a před nimi klesala volná stráň, dlouhá snad dvanáct metrů, porostlá trávou a polními květy. Nic ji nechránilo před pohledem z levé strany. Teprve těsně u hladiny rostl nafouknutý chumáč trnkových a šípkových keřů, dosahující výšky dvou metrů. Za tím se mohlo lehce skrýt deset dětí.

„Musíme dávat pozor, hele, támhle,“ ukázala Klárka vlevo, kde se proti hladině řeky rýsovala vysoká stavba strážní věže. „To je špačkárna, tam jsou pohraničníci s dalekohledem a sledují, jestli se v prostoru před nimi nepohybuje někdo podezřelý. Tady by nás mohli vidět,“ varovalo děvčátko své společníky.

„Jak to uděláme?“ zeptal se Vašek, který už zcela přenechal vedení jejich výpravy holčičce.

„Tráva je dost vysoká, proplížíme se,“ navrhla a Vašek pohledem zkontroloval, zda je to možné. Skutečně, nesekaná tráva dosahovala výšky téměř sedmdesáti centimetrů. Kdyby se plazili po jednom a pomaličku, nemusel je nikdo vidět.

„Půjdu první,“ rozhodl a položil se do trávy.

„A co Robík?“ Jirka dřepěl na bobku a hladil psíka po hlavě.

A tady nastala velká nesnáz. Vašek i Klárka zapomněli, že s nimi cupá i Robík. Co teď s ním? Kluci se sice přesvědčili, že nepatří k psům, kteří přestanou štěkat, teprve když usnou, ale přece jen. Tady šlo o mnoho, a kdyby teď spustil, určitě je prozradí. A co s ním udělají dál, až přeplují na druhou stranu? Ano, bylo to už definitivně rozhodnuto. Utečou. Hlídkami pohraničníků by těžko prošli, ale kdo by je hledal ve vodě? Bude to určitě jednoduché, domnívali se Vašek i Jirka. Navíc když mají své potápěčské masky. Jejich zdánlivě hladký plán jim už zkomplikovala ta holka. A teď ještě Robík. S nimi nepočítali.

„On bude hodný, viď, Robíčku?“ sliboval Jirka.

„Prozradí nás,“ trval na svém Vašek.

„Jenže co teď s ním? Jak štěkne, tak je konec,“ rozumovala Klárka.

„Ale já ho budu přece hlídat,“ sliboval znovu Jirka. Po pravdě řečeno, Jirka si od Robíka sliboval právě to, čeho se Vašek s Klárkou obávali, totiž že bude štěkat, prozradí je a tak z celého toho pošetilého plánu sejde. Čím víc se Vašek nad plánem útěku radoval, tím větší měl Jirka obavy. Už se mu vůbec nezamlouvalo plavat v noci přes neznámou vodu, a třeba se i utopit. Průšvihy, které za sebou nechal v Třebestově, mu náhle připadaly malicherné a směšné. Jirky se zmocňovaly záječí úmysly. Dokud putoval s Vaškem sám, nikdy by se na útěk neodvážil ani pomyslet, nezradil by kamaráda, ale teď má Vašek Klárku a ta mu bude určitě víc platná než on.

Podařilo se. Jeden za druhým hadími pohyby dolezli za trnkový keř. Vysoká tráva je lechtala po obličeji i nahých nohách a na břiše cítili vlhko. Padala rosa. Robíka vzali mezi sebe a ten, jako kdyby tušil pravidla velké hry, se plazil stejně tiše jako oni. První se plížila Klárka, za ní psík, pak Jirka a Vašek konvoj plavců uzavíral. Těsně za keřem Jirka natáhl ruku a zrádně štípl Robíka do natažené nožky. Psík se otočil a bolestivě vyštěkl.

Schoulili se do klubíčka vedle sebe, a ani nedutali. Po chvilce Klárka opatrně vykoukla mezi větvemi. Hlídková věž se rýsovala proti reflektoru slunce jako hrad na skále. Nikde se nic ani nepohnulo.“Neslyšeli ho…“

„Napoprvé,“ Vašek si hladil rukou lýtko, protože se mu podařilo v lese narazit na kopřivu.

„Já mám nápad,“ ozval se Jirka. Ve stínu keře si nevšimli, že se trochu červená. „Vy tady všechno připravíte a počkáte na mě. Já ho odvedu ke Klárce na dvorek a tam ho přivážu. Tam nebude nikomu nápadný. Pak se vrátím…“ Jirka se honem otočil a zavazoval si tkaničku na tenisce, tak ho pálil obličej studem.

„Asi to bude nejlepší. Co bysme s ním dělali. Třeba ani neumí plavat,“ řekl Vašek.

„Tys tomu dal, každý pes umí plavat,“ utřela ho Klárka.

„Nebudeme se hádat,“ ukončil debatu Vašek. „Tak ho, Jirko, odveď, ale opatrně. Čekáme na tebe. Za půlhodinku můžeš být zpátky. Stejně dřív tma nebude…“

„Tak dobře,“ zamumlal Jirka. V té krátké chvíli v něm proběhl krutý duševní boj, ale jeho rozhodnutí v něm zrálo vlastně už od samého začátku. S Vaškem nepůjde. Měl hrozný pocit, že zrazuje kamaráda, že ho vlastně zrazoval od prvního okamžiku a teď ho opouští v rozhodné chvíli. Ale nemohl jednat jinak. Chtěl by se alespoň rozloučit, kdo ví, jestli ještě někdy někoho z nich uvidí, ale nešlo to. Chtěl by Vaškovi, ale i Klárce vysvětlit, že prostě není hrdina. Asi se hodí doopravdy spíš ke klavíru, jak to táta dobře pochopil. Na takovéhle dobrodružství prostě není.

„Tak ahoj.“

„Ahoj.“

Vašek ještě podrbal Robíka za ušima. Najednou tu zůstal s holčičkou sám.

„Jak to uděláme?“

„Lehce,“ vysvětlila mu. „Podívej…“ Odhrnula zástěry hustých větví, plné bodlin, ležící až při zemi směrem k vodě. Sklonil hlavu a uviděl malou, snad dvoumetrovou zátoku zakousnutou do břehu. V ní plul miniaturní vor přivázaný ke kůlu. Kdo by si však představoval skutečný vor, na němž lze plout, byl by na omylu. Tenhle minivor připomínal spíš vrátka z Nagyova chlívku. Byl stejně veliký a také stlučen ze smrkové kulatiny. K obdélníku byl připevněný provaz silný jako prst, a vytvářel smyčky, za něž se mohli plavci držet rukou. Ze tří stran se za provaz mohli chytit tři lidé a plavat.

„Kde se to tu vzalo?“

„My jsme tu měli oddíl Mladých strážců hranic. Vlastně je tu ještě, ale já už tam nechodím. A tady u řeky v zátoce jsme dělali všelijaké soutěže. Tohle jsme si s klukama schovali. Dá se s tím bezvadně plavat. Až se setmí, tak vlezeme do vody, chytíme se provazu a pomaličku poplaveme na druhou stranu…“

Vašek se podíval nejprve na vodní hladinu – od druhého břehu je dělilo nějakých sto padesát dvě stě metrů vody – a potom očima sklouzl na promáčený provaz kolem sbitých dřev…

„Ty myslíš, že nás to udrží?“

„Jasně, mám to vyzkoušené,“ Klárka se zamyšlené odmlčela a Vašek si uvědomil, že vlastně pořádně neví, co Klárku přimělo, aby se k nim přidala.

„Klárko, proč ty chceš utéct z domova?“ zeptal se zčistajasna. „A ještě tam,“ dodal, když si vzpomněl, jak je Klárka málem odhalila pohraničníkům, mezi nimiž měla dobré přátele. A navíc – patřila k Mladým strážcům hranic? Její jednání se mu náhle zdálo nepochopitelné. Teprve teď měl čas na to, aby si to uvědomil.

Klárka na něj pohlédla velkýma smutnýma očima. Zračilo se v nich, že i ona musela prožít velký vnitřní boj. Ale jevilo se v nich také konečné rozhodnutí.

„Tys to u nás neviděl? Táta je pořád v hospodě a máma na všechno nestačí. Já chci pryč. Sama bych nikdy nikam neutekla, ale s vámi půjdu. Stejně tam nebudeme dlouho, stejně se brzy vrátíme, viď?“ stiskla mu ruku a Vašek viděl, že se jí zamžily oči. Klárka měla strach, vlastně se jí ani nikam nechtělo.

Vašek začal přemýšlet o tom, jestli se doopravdy chce i jemu. Musí skutečně utéct? Utrhnou mu snad hlavu, když se ke všem těm svým lumpárnám přizná? A pak si vzpomněl na kluky z Třebestova. A ti v tom jeho rozhodování sehráli hlavní roli. Teď se jistě mezi nimi nemluví o ničem jiném než o odvážném útěku Holuba s Veclíkem. Co by si pomysleli, kdyby se oba zbaběle vrátili domů, rodiče odprosili a zase sekali dobrotu! Nikdo by s nimi určitě nemluvil. Takové zbabělosti by snad byl schopen jedině Mirek Votruba, a tomu se Vašek Bublák nikdy rovnat nehodlá. Tak je to. Tohle rozhodnutí Vaškovi rozproudilo odvážně krev.

„To víš, že se vrátíme, ale napřed to musíme dokázat. Aby všichni viděli…“

Co kdo má vidět, to už neřekl, ale Klárka kamarádovi důvěřovala. Když si mohla myslet, že to není navždycky, dobrodružství se jí začalo ještě víc líbit. A Vaškovi vlastně taky. Dokáží klukům a tátovi a mámě Anežce a dědovi Ráčkovi, čeho všeho jsou schopni, a pak se vrátí. Všichni budou rádi, že už se vrátili, a odpustí jim. Takhle jednoduše si to Vašek vymyslel. Ostatně nepřijdou s prázdnýma rukama. Objevili ještě poklad. Chtěli na něj sice upozornit dřív, ale takhle to bude ještě lepší. Za tohle je pochválí. Teď však couvnout nemohou.

STÍNY ŠEROSVITU

Nagy se rozkašlal a rozkýchal. Kašel jím otřásal, a jak dýchal do zaprášené podlahy, zdvihl se prach, zalézal mu do nosu a úst a nutil ho k ještě větším záchvatům kašle. Takhle to dál nepůjde. Posadil se a nechápavě se rozhlížel po známé světnici. Viděl na stole bochník chleba a dostal hlad. Dveře do spíže na něj zívaly a uvnitř tma tmoucí, vedle stála modrá otlučená konev na vodu. Malátně vstal a krkem mu projela ostrá bolest. Sáhl si na zátylek a nahmatal cosi lepkavého. Roztáhl prsty před očima a uviděl krev. Musel se praštit, pořádně se musel bacit do hlavy. Ale jak se mu to stalo. Na nic se napamatoval. Uvědomuje si jen to, že ležel na zemi. Víc nic. Opřel se oběma rukama o stůl, nasahal puntíkatý hrneček a dopotácel se ke konvi. Žízeň mu lepila jazyk na patro. Zašátral hrnečkem u dna. V konvi to zazvonilo – voda žádná. Zaklel a nechal hrníček spadnout na dno.

Zatracená věc. Úplně ho to vysílilo. Sedl si vedle konve na zem a mžoural na špinavá okna. Jedno z nich potřísnila krev. Znovu si sáhl do týla, podíval se na dveře do spíže a všechno mu došlo.

Ovšem, někdo tu byl. Ale proč? A on pak střílel, žena vykřikla a potom se mu před očima rozsvítil ohňostroj. Už si nic nepamatuje. Ta vzpomínka mu pomohla na nohy. Rozběhl se ke spíži a víc rukama než očima v té tmě hledal. Nikde nic, jen loktem shodil na zem prázdné zavařovací sklenice. Vrátil se do kuchyně. Někde tu musí mít pušku. Měl přece pušku a střílel. Někoho zranil. Zavřou ho. To přece není možné. Už jednou zkusil, co je to vězení. Nesmějí ho dostat. Žena přece vykřikla. Ano, něco jí udělal, zranil ji, možná zabil… Prokristapána. Teď tady nikdo není a to může znamenat jen jedno – jeli do nemocnice, jeli pro Bezpečnost. Stálo tu přece červené auto. Rychle přistoupil k oknu a vyhlédl ven.

Po špinavém dvoře se táhle dloužily stíny, jako by si hledaly místo ke spánku. Auto nikde. Každou chvíli tu mohou být. Už je to tak, drátěnými vrátky – zaregistroval, že jsou větší, jeden ze sloupků kdosi vytrhl a pohodil i s pletivem o kus dál – se kdosi blížil. Už jsou tu, jdou si pro něj. Musí utéct, ale nejdřív se podívá, kdo to je… Přikrčil se a opatrně po špičkách vyšel do chodby.

Jirka utíkal vysokou trávou, zvlhlou a zvláčnělou korálky podvečerní rosy. Jak zavadil o větší list, krůpěje se sypaly na zem jako z přetrženého náhrdelníku. Tenisky začaly studit – promočil je i s ponožkami. Ale nic necítil. Před ním se v trávě tetelil zdvižený Robíkův ocásek.

A má to za sebou. Ale zradil, zradil svého nejlepšího kamaráda. Zato dobrodružství skončilo. Definitivně. Odvede Robíka na dvůr k Nagyům a potom… co vlastně potom udělá? Noc je na spadnutí. Musí přece někde přespat. Jen co se zbaví psa, hned něco vymyslí. Mohl by běžet na Bezpečnost, nebo k pohraničníkům, ale to udělat nemůže. Stačí, že zradil jednou. Nepůjde přece žalovat na Vaška a na tu holku. Tu jednu noc musí přespat v lese nebo někde ve stohu. A ráno, ráno, až vysvitne sluníčko, se vydá stopem rychle domů. Teprve tam všechno řekne. Mámě. A to s tím nalezeným pokladem si nechá nakonec. To bude jeho trumf. Jen Robíka by se měl zbavit. Bude mu bez něj smutno, zvlášť v noci. Najednou se cítil daleko opuštěnější než Robík. Nejraději by se nad sebou rozplakal. Polykal slzy a běžel posledním úsekem cesty, hlubokým polním úvozem, vroubeným keři šípkových růží a koberci prvních kopretin.

Před sebou vpravo zahlédl siluetu Nagyova stavení, obehnanou drátěným plotem. Odtud připomínala spíš střeženou vojenskou základnu, kam nikdo nesmí. Nejraději by nechal Robíka tady a upaloval pryč. Jenže psík by ho určitě nenechal. Musí dál, musí až k brance a tam ho přiváže a tam ho určitě nejpozději ráno najdou.

Zahlédl bránu a všiml si, že ji někdo zvětšil. Zavolal na psa, pohladil ho a nahmatal konec provázku. Přitáhl jemně Robíka k plotu a začal vázat.

„Co tady děláš, syčáku?“ zahřměl nad ním hrozivý hlas. Jirka se rozklepal strachy. Zvedl oči a proti zapadajícímu slunci uviděl hrozivě velkou postavu muže. Chlapík se zakýval a natáhl po něm silnou ruku.

„Ty tady špehuješ! Kdo tě sem poslal, co?“

Robík sebral odvahu a začal na muže zuřivě štěkat. Ale chlap se nedal. Robík zakvikl bolestí, nakopnut okovanou botou.

„Tak ty nic neřekneš, co? To nevadí. Já si tě už ohlídám,“ vyhrožoval, pak Jirka ucítil, jak ho ruka popadla za límec, zdvihla do výšky a táhne ho do dvora. Robík se mohl uštěkat, skákal muži po nohách, ale ten se valil jako tank a vlekl nešťastného Jirku za sebou.

Co se mnou bude, drmolil si Jirka a slzy mu už zase tekly po tvářích…

KOMPLIKACE

Dálnopis na pohraniční jednotce Kubelka stál na kovovém stolku vedle telefonní ústředny a vojín Salač, se sluchátky na uších, neustále přehazující kolíky centrály, každou chvilku mrkl, zda dálnopis pracuje, či mlčí. Zrovna se chtěl pustit do svačiny, když to v mašince náhle klaplo, válec se sám posunul a klapky začaly vyťukávat zprávu.

Pohraničník Salač přepojil hovor na velitele jednotky Ondřeje Holoubka a vstal, aby se podíval, co vyklepaly neviditelné prsty na dálnopisu.

Vyhlasujeme celostátní pátráni po…, vyťukávaly klapky dálnopisu bez čárek a háčků, protože ty jejich starší typ neměl. Salač vyčkal chvilku, než se dálnopis odmlčel, a zahleděl se do napsaného textu. Když ho dočetl, byl okamžitě rozhodnut. Kapitán Holoubek musí zprávu ihned dostat. Hlášení o dvou pohřešovaných chlapcích totiž obsahovala upozornění i pro jednotky Pohraniční stráže na jižní hranici. Chlapci s největší pravděpodobností míří k hranicím na jihu.

Minutu nato už zprávu četl kapitán Holoubek, usazený za svým pracovním stolem. Naproti němu seděl jeho otec a dýmal ze své nerozlučné fajfky, takže kancelář se zaplnila štiplavým dýmem laciného tabáku. Kapitán vraštil čelo. Když dočetl, podal útržek dálnopisu s hlášením otci přes stůl.

„Co ti to říká? Dva kluci, jeden menší, druhý větší, zrzavé vlasy, aha?“

„Tak se mi zdá, že jsme ty kluky měli odpoledne tady, a co víc, já jsem je přivezl,“ odpověděl tiše otec Holoubek. „To je pěkné nadělení.“

Kapitán už mezitím telefonoval dozorčímu, aby mu sehnal pohraničníky, kteří odpoledne přivedli chlapce na jednotku.

„A nechali jsme je klidně odejít…,“ dodal otec.

„Kdyby ses za ně nepřimluvil. Vlastně tohle na hranici neplatí. Velitelem jsem tu já a měl jsem…“, pak mávl rukou. „To už je jedno, co jsem měl. Teď je důležité, co uděláme v tomhle okamžiku. Jak jsi k těm klukům přišel?“

„Vlastně přišli oni ke mně do hájovny, víš.

Já se právě chystal k odjezdu. Najednou se tam objevili dva kluci se zraněným kolouškem v náručí. Byl jsem zrovna v takové rozesmutnělé náladě a kluci mi nějak padli do noty. Tak jsem jim ukázal hájovnu a jim se to moc líbilo. No a pak slovo dalo slovo, oni říkali, že jsou ze Strakonic a jedou do Střelova. Taková náhoda, já sem jel taky.“

„Proč chtěli do Střelova?“

„Říkali, že jedou k babičce. K babičce Skřivánkové a já si hned vzpomněl na tvou mámu, a tak jsem jim…“

„Počkej,“ zarazil ho kapitán. „Ty mluvíš, jako kdybys tu tolik let nežil a nedělal. Copak je ve Střelově nějaká babička Skřivánková?“

„Jo, taky mi to bylo trošičku divné, ale vždyť víš, jak dlouho už jsem pryč. A lidi se stěhují sem tam, tak jsem se nad tím nepozastavil. Asi už nemám ten instinkt jako dřív. To víš, pořád sám v lese…“

„Dobrá, kluci tě prostě napálili, ale…,“ někdo klepal na dveře. Hromotlucký pohraničník Podlaha, který kluky přivedl, se hlásil.

„No, prostě spali v mechu pod Bourákem a ten pes seděl vedle nich,“ zakončil pak své hlášení.

Kapitán nahlédl do hlášení. O žádném psu ani zmínka.

„Jo, psa měli. Takového voříška,“ doplnil velitelův otec.

„A šli s námi bez řečí. A soudruhu kapitáne, mluvil jsem o tom s Petrem Hiršou. Říkal, že už ty kluky jednou skoro na stejném místě potkal. Ale byla s nim ta malá holka od Nagyů z vesnice a říkala prý, že jsou u nich na návštěvě. Tak je jenom poslal zpátky do vesnice…“

„Dobrá. Okamžitě si vezměte pohotovostní vůz a jeďte k Nagyům. Pokud tam budou, ihned je přivezte sem. Kdybyste je nenašli, zkuste sehnat alespoň to děvče. Snad nám to vysvětlí. A okamžitě se vraťte. Je to důležité…“

„Vyhlásíš poplach?“ zeptal se otec s obavami v hlase.

„Co bys dělal ty?“

„Já bych počkal, jestli je nepřivezou ze vsi. Kdyby ne, tak teprve poplach. Co tomu říkáš?“

„Přesně tak to udělám i já…“

Pohraničník Podlaha vyběhl ke stanovišti pohotovostních vozů. Řidič nastartoval a vzápětí vůz vyrazil k bráně, projel plání a na prašné cestě prudce nabíral rychlost. Když se blížil k úvozu, téměř se srazil s červenou škodovkou, jejíž řidič nejel také zrovna pomalu. Krom toho, civilní vůz tu neměl co pohledávat. Podlaha zauvažoval, zda nemá zastavit a promluvit si s řidičem. Pak pokývl řidiči, aby jel dál. Měli jiné úkoly, a navíc, touhle cestou se se škodovkou může dostat pouze na jediné místo, a to je ubikace jejich jednotky.

ČERVENÝ DÉŠŤ

Jirka Veclík se zatím třásl strachem. Když jsme ho opustili, také se třásl strachem, ale teď byl v ještě horší situaci, protože chlap, který mu připadal ohromný jako skála, ho vlekl za límec do dvora. Hlavu měl Jirka zkroucenou tak, že ji nemohl zvednout, aby se na útočníka podíval. Ani o to nestál.

Netrvalo to naštěstí dlouho. Chlap jím smýkl do nějaké kůlničky a klap, přibouchl za ním dveře. Jirka slyšel, jak šmátrá přede dveřmi, jako by cosi hledal, a potom bouchl nějakým dřevem na dvířka, až zapraštěla. Nagy zasunul prkennou závoru a zvenčí zapřel dvířka vidlemi, aby vězeň nemohl utéct. To se stalo zhruba před deseti minutami, a teprve teď se Jirka odvážil pohnout. Venku se sice ještě zcela nesetmělo, ale tady už panovala tma tmoucí, tma tak ošklivá a tajemná, že se dala srovnat jedině s tmou v chodbě Rohatce. Navíc se za Jirkovými zády cosi pohybovalo. Jak přicházely jeho smysly k sobě, uvědomil si, že slyší rychlý dech.

Je tu ještě někdo. Nejspíš další zajatec. Ten loupežník, který ho sem zavřel, tady lapá lidi, a pak je propouští za výkupné. To je hrůza. Anebo ještě hůř – děsné pomyšlení – ten druhý v kůlně není zajatec, ale další spiklenec, který ho tu zabije. Jirka se stáhl potichoučku až ke dveřím. Pod sebou ucítil chuchvalec slámy. Zadržoval dech, aby ho ten druhý neslyšel, a tiskl si ruku na prsa ve snaze utišit zběsilé bušení srdce, které mu tlouklo jako kovadlina spuštěného bucharu.

Teď se ten druhý za ním pohnul a blíží se k němu. Jirka to spíše vycítil, než uslyšel. Otevřel pusu k výkřiku, ale zvuk nevydal žádný, strach mu sebral všechen dech. To je konec, už po něm sahá.

Dech vedle něho zesílil. Jirka si uvědomoval, že ten člověk dýchá těsně při zemi. To může znamenat jen jediné. Plíží se k němu. Už je tu. Cosi ho drclo do boku. Třeba je ten člověk raněný, nemůže mluvit. Jirka překonal strach, svazující mu ruce, a opatrně natáhl pravici ve směru zvuku. Vzápětí se téměř zasmál. Konečně pochopil, že se celou dobu děsil obyčejného, navíc docela malého čuníka. Je v prasečím chlívku.

Náhle se mu vrátila odvaha. Musí pryč. Ten chlap se může každou chvíli vrátit, a kdo ví, proč ho sem vlastně zavřel. Přiložil oko ke škvírce, kterou se před hodinou dívala ven.

Klárka. Venku už se jen stěží daly rozeznat obrysy předmětů. Šero stále houstlo. Nikde neviděl ani živáčka. Chlap nejspíš odešel buď do domku, anebo pryč. To by bylo nejlepší. Snažil se dohlédnout až k brance, kde nechal přivázaného Robíka. Snad se mu nic nestalo, snad mu ten zlý chlap neublížil. Zůstal bez pohybu, aby uslyšel štěkání. Nic, ani hlásek, jen kdesi kuňkaly žáby večerku.

„Haloóóó, pusťte mě ven!“ vykřikl, ale ne moc nahlas, jenom zkusmo. Nestalo se samozřejmě nic. Opřel se do dvířek ramenem a zkusil zalomcovat. Držela pevně. Čuníkovi se zřejmě Jirkova společnost nelíbila, považoval ji za vpád do svého soukromí, nespokojeně pochrochtával a drcal do něj vlhkým čumákem. Jirka znovu vyhlédl škvírou na dvůr. Pletivo drátěného plotu se zalesklo, dvůr olízly reflektory přijíždějího auta.

Kdo to jen může být? Buď jede záchrana, nebo se vrací jeho věznitel, anebo je to vůz, který jen náhodně projíždí kolem. Neprojíždí. Uslyšel zaskřípění brzd a pohyb světel po drátěném plotě se zastavil. Na dvůr vstoupily dva stíny. Napínal oči, aby rozeznal, kdo to může být. Mají placaté čepice, takové přece nosí pohraničníci. A jeden z nich je velikánský.

„Haló, je tady někdo?“ zavolal zvenčí silný hlas.

Nikdo neodpovídal. Stín zavolal ještě jednou se stejným výsledkem. Hromotluk nyní vstoupil do světelného kužele reflektoru a Jirka poznal, že je to voják, který je odpoledne odvedl na ubikaci k pohraničníkům. Měl by být raději potichu. Jenže strach, že se vrátí ten chlapík, který ho uvěznil, ho trápil víc.

„Tady jsem, tady, v chlívku,“ zavolal a začal bušit pěstí do dvířek.

„Tak pojď ven, no né, ty ale voníš,“ otvíral mu pohraničník cestu na svobodu. „Kde ses tam vzal a kde máš toho druhého?“ Už je to tady, co má odpovědět?

„Já, já nevím, kde je…“

„Hele, támhle je přivázaný pes,“ upozorňoval Podlahu řidič.

„To je můj pes.“

„Jo, psa s sebou odpoledne měli. Tak kde je tvůj kamarád?“

„Já to doopravdy nevím,“ lhal Jirka srdnatě a hromotlucký voják usoudil, že nemá smysl přít se s klukem uprostřed temného dvora.

„A Klárku jsi taky neviděl, co?“

„Neviděl.“

„Tak to povíš našemu veliteli, já se s tebou dohadovat nebudu. Startovat, nasedat, jedeme…“

„Robík musí s námi.“

„Pro mě za mě. Tak si ho vezmi. A kdo tě zavřel do chlívku? Nakonec ten tvůj kamarád, ne?“

„Ne, to byl nějaký chlap. Chytil mě a zavřel,“ žaloval Jirka.

„No dobrá, vysvětlíš to veliteli u nás…“

Zatímco se kodrcavou jízdou po lesní cestě blížili k pohraniční jednotce a řidič se šikovné vyhýbal zkušenými pohyby vyčnívajícím balvanům a obnaženým kořenům stařičkých stromů, seděl malý Jozífek Nagy v rotní jídelně a cpal se jablkovým závinem, Márijku Nagyovou ošetřoval doktor, četař absolvent Holý, a v duchu už si připravoval zprávu pro Veřejnou bezpečnost, a Václav Bublák stál v kanceláři velitele roty s dálnopisným hlášením v ruce.

„Ano, to jsou určitě oni,“ kývl hlavou a podával přes stůl hlášení kapitánovi. Hajný Holoubek vstal z křesla a zadíval se z okna na západ slunce za Bouřákem. Odtud to vypadalo, jako když rozsvítíte žárovku za mužem v buřince.

„Víte, on se syn dozvěděl, že jeho matka je Mária Nagyová a…“

„Počkejte, to si řekneme potom,“ přerušil ho prudce kapitán. „Řekněte mi, mohla by být podložená domněnka, že se ti kluci pokusí utéct do NSR?“

Vašek mlčel, probíral myšlenky.

„Tak odpovězte.“

„Napadnout je to mohlo,“ připustil tiše Bublák.

Velitel popadl sluchátko telefonu. „Vyhlašuji poplach. Je třeba okamžitě uzavřít celý úsek hranice se zvláštním zřetelem na řeku a nedaleké jezero. Konec.“

„Tak jdeme na to,“ řekl oběma mužům.

„Já se k vám přidám,“ prohlásil otec Holoubek.

„Já jdu taky s vámi. Jestli to dovolíte…,“ řekl otec Bublák.

Večerní klid roztrhla rána a světlice, které se na vojně říká červený déšť. V tomto případě znamenala vyhlášení poplachu překrytí hranice podle předem nacvičené varianty.

Červený déšť zahlédli všichni pohraničníci ve službě, všiml si ho i řidič poplachového gazu, i pohraničník Podlaha.

„Heleme, poplach. Šlápni na to!“

Gaz vyrazil k jednotce, až protočil zadní kola po spadaném jehličí.

PLAVBA VE TMĚ

„Kde se courá?“ Klárka pozorně sledovala výběžek mlází nad svahem, kde se měl objevit Jirka. Podle jejího odhadu tu už měl být před čtvrthodinou.

„Nakonec ho chytili,“ strachoval se Vašek, z kterého se s narůstajícím šerem vytrácela kuráž. „Jestli ho chytili, tak to on jim určitě prozradí, kde jsme a co chystáme. Já ho znám.“

„Kdo by ho chytal.“

Vašek vyhlédl pichlavými větvičkami a zkoumal špačkárnu. Tam odtud asi hrozilo největší nebezpečí. Les už polila inkoustová tma, ale zrcadlo vodní hladiny dosud odráželo stříbřité nebe. Kdyby teď vypluli, mohli je vojáci ze strážní věže uvidět. Ještě snad pět deset minut a pak se o to pokusí.

„Zkusím vodu, stejně se musíme připravit.“ Vašek si zul tenisky a dovnitř nacpal zmuchlané ponožky. Svlékl i krátké kalhoty a jenom v trenýrkách a tričku popolezl k vodě. Břeh tvořil drobný žlutavý písek a malé oblázky ohlazené do hladoučka. Ještě si v sobě podržel v slunce a příjemně hřály do bosých chodidel.

„Až poplaveme, dáme si boty a šaty na vor a přikryjeme je větvemi.“ Klárka trhala větvičky ze šípkového keře. Píchalo to, ale nic lepšího se v okolí nenašlo.

„Je pěkně studená,“ hlásil Vašek, když namočil nohy po kotníky do jezera. „Pořádně vymrzneme.“ Přitom si připravoval plynovou masku.

„Bojíš se studené vody?“

„Houby se bojím,“ nedal se Vašek. „U nás v Třebestově se vždycky chodím koupat první. Letos jsem se vykoupal už o velikonocích,“ chlubil se, a pro jistotu nedodal, že potom týden ležel doma s angínou. „Pojď to taky zkusit.“

Klárka slezla opatrně na samý kraj břehu a sehnula se, aby dohlédla na strážní věž. Už z ní viděla jen černavou siluetu. Okamžik startu se blížil, a Jirka pořád nikde.

„Pojď mi pomoct,“ Vašek nadzdvihl ostrůvek voru, uvízlý na jedné straně v písku. Zdál se docela malý, ale dřevo nacucané vodou vážilo snad cent. Vašek nadzdvihl polovičku, ale ani s ním nepohnul. Klárka uchopila ostrůvek z druhé strany a napřela všechny své síly. Vašek zatím připravoval masku – připevnil drátkem volný konec hadičky vedoucí z masky na vor.

„Hej rup!“ zavelel Vašek a vor se uvolnil.

Líně tekoucí hladina řeky zmatovatěla, jako by ji někdo potáhl tmavým sametem. Z bažinek za trnkami se ozývalo kvákání desítek žab.

„Třeba zabloudil,“ vzpomněla si Klárka.

„Víš, na zpáteční cestě. Kdo tu nežije…“

Vašek však znal Jirku dobře a vytušil, co se stalo. „Já si spíš myslím, že vzal nohy na ramena.“ Na chvilku se odmlčel. Ano, Jirka to určitě udělal. Zradil ho? Ne. On prostě na taková dobrodružství není. Však to měl předvídat od samého začátku. Já už ho znám. Bál se. „Teď už je na cestě domů,“ dodal pak.

„A to si říká kamarád?“

Vašek to zkoumal. „Asi jo, jenže je prostě jiný. A pak, on má moc fajn rodiče.“

„A ty ne?“

Odmlčel se a honem tlačil vorek od stojaté vody zátočiny u břehu do pomalého proudu.

„Asi mám…“

„Tak proč utíkáš?“

Nechal tu otázku padnout do prázdna.

„Nebudeme dál čekat. Řekl bych, abysme vyrazili.“

„Jak chceš. Přinesu ti boty.“ Klárka podlezla nízké větve a už mu podávala tenisky zabalené do kalhot a potom i balíček svého šatstva a bot.

„Já poplavu na levé straně a ty na pravé,“ rozhodla. Oba vstoupili do vody a každý na své straně položil raneček se šaty na mokrý vorek. Klárka mu podala několik utržených větví a ty nakladli navrch. I za světla by ostrůvek připomínal nejspíš kus urvaného břehu. Pod větve ukryli i Vaškův batoh.

„Nepočkáme ještě chvilku?“ zaváhal v poslední chvíli Vašek. Snad chtěl jen oddálit okamžik, kterého se trochu bál, snad ho náhle napadlo, že Jirka bloudí v lese nedaleko nich a najednou se objeví.

„Já nevím…“

Klárka už neodpověděla, protože nad lesem to třesklo a na nebi se rozprskly jiskry. Červený déšť. Kdo žije blízko hranic, ten dobře ví, co to znamená.

„Poplach,“ vykřikla holčička tlumeně. „To je pohraniční poplach. Tak ho asi přece jen chytili. Musíme rychle pryč. Určitě sem přijedou a budou mít psy…“

Vrhla se do vody bez osmělování. Levou rukou popadla promáčený provaz a pravou začala pádlovat. Nohama dělala pravidelná tempa. Ostrůvek se natočil, protože Vašek nezachytil její nástup. Teď se i on vrhl do vody a snažil se s ní vyrovnat tempo.

Taková plavba vyžaduje cvik. Oba plavci musí zabírat naprosto pravidelně, jinak se ostrůvek točí jako dětská káča a sráží plavcům záběr. Spíš se jen cachtali na jednom místě a šlapali vodu.

„Je tady hluboko?“ špitl Vašek a vyplivl spoustu vody.

„Je, hned od kraje.“

Vašek přestal dělat nohama zbytečná tempa a zkusil hloubku. Na dno už nedosáhl a voda tam dole mrazivě studila. Vašíka Bubláka přejely prstíky strachu… Natáhl si na obličej masku. Jeho představa o žabím muži byla přece jen jiná. Ve tmě toho pod vodou moc neviděl. Ale pak udělal další krok…

DRAMA NA ŘECE

Na chodbě jednotky Pohraniční stráže se rozezněl ostrý tón sirény. Signál k zahájení akce. Oba gazíky poplachové skupiny předjely před budovu, kde už čekal kapitán Holoubek s hajným a otcem Bublákem. Motory gazů vrčely, pohraničníci v mžiku naskákali na korby a velitel udílel poslední rozkazy. Hlídky měly rychle obsadit důležité úseky hranic a zajistit jejich ostrahu.

Největší důraz kladl velitel na dvě místa. Spadlý můstek přes potok Královský, protékající romantickým údolím a posléze se vinoucí úzkou, těžko schůdnou strží, zarostlou spletí keřů a pokroucených stromů, připomínajících prales, a potom na břeh řeky pod Bouřákem, v místech, kde je řeka poměrně široká a její tok se tu líně vleče. Na dalších úsecích zaujaly svá postavení jednotlivé hlídky a pohraničníci se psy.

„Podporučík Čermák se svou skupinou zajistí okolí Můstku a my pojedeme k Bouřáku. Spojení obstarají přenosné radiostanice a skrytá pojítka v terénu,“ rozhodl kapitán Holoubek a v zápětí malá kolona vyrazila.

„Necákej, děláš hrozný rámus,“ špitla Klárka. Oběma rukama se držela provazu na své straně a přestala teď plavat docela. I Vašek se uklidnil.

Takhle to nejde, to nepřeplaveme ani do rána, s tou plynovou maskou je to ještě horší. To byl ale nápad! Lepší bude přidržovat se voru.

„Ještě se utopíme,“ zanaříkal Vašek zoufale. Dýchal zhluboka a snažil se popadnout dech – masku si už strhl, visela mu na krku.

„Musíme plavat a veslovat najednou,“ vysvětlovala mu Klárka.

„Já už necítím ruce!“

Ostrůvek se teď kolébal asi patnáct metrů od břehu a z ochozu nedaleké strážní věže musel vypadat jen jako tmavší skrvna na vodě. Temná masa břehu, porostlého stromy a chuchvalci keřů, se zdála na dosah ruky, zato protější břeh v nedohlednu.

„Pojď, zkusíme to, zabereme najednou,“ Klárka se opět ujala vedení.

„Kdy?“

„Teď,“ zavelela a ihned také zabrala silným tempem rukou i nohama. Vašek nebyl připraven, a tak se ostrůvek opět jen otočil, jako kdyby se v pramici zabralo pouze jedním veslem. Vašek prudce vykopl nohy a v lýtkovém svalu to cuklo. Prudká bolest mu projela tělem.

„Au, mě chytila křeč…“

„Takhle to nejde. Já budu počítat. Raz, dva, tři, raz, dva, tři… a vždycky na tři oba zabereme.“

Vašek se zastyděl. Ale v noze ztuhlé ledovou vodou to jen poškubávalo.

„No jasně, tak počítej.“ Sevřel ještě pevněji rukou provaz. Teď se jim to musí povést. Udělal jedno pomalé tempo, kterým ostrůvek vyrovnal do přímého směru. On vlevo, Klárka vpravo, ostrůvek uprostřed a přímo před nimi protější břeh. Alespoň tak si to představoval. V tuhle chvíli už tma docela ovládla kraj, takže se mohl orientovat pouze podle temného břehu za sebou. Jenže zkuste to očima plnýma vody a na pokraji vyčerpání.

Ostrůvek, aniž to tušil, zamířil teď podél jejich břehu směrem k výběžku, na němž stála nízká dřevěná strážní věž.

„Tak to zkusíme,“ řekl Vašek.

„Raz, dva, tři,“ zavelela Klárka a ostrůvek, jako by najednou spokojený s novým kursem, vyplul pravidleným pohybem vpřed.

„Jedeme, jedeme,“ radoval se Vašek.

„Raz, dva, tři, raz, dva, tři,“ rázovala Klárka.

Vašek ucítil, že v noze to škube stále víc. Snad to opravdu není křeč, napadlo ho, ale honem tu myšlenku zahnal. Věděl, co taková křeč znamená, sám už ji jednou zažil. Hrůza. Taktak ho tehdy kluci vytáhli z hluboké vody na břeh. Neměli by se raději vrátit? Ale vlastně kam? Nadzvedl hlavu a podíval se kolem sebe.

„Raz, dva, tři, raz, dva, tři…“

Na všech stranách to vypadalo stejně, jako by pluli hvězdným prostorem bez hranic, obklopovala je černá mlžná clona. Jedinou jistotu představoval provaz, který je spojoval s ostrůvkem.

„Raz, dva, tři, raz, dva, tři…“

V noze to opět píchlo. Vašek zaťal zuby a poslouchal Klárčino počítání.

Gaz se sunul po nerovném terénu nejvyšší možnou rychlostí. Více to tady nešlo. Kdyby řidič ještě přišlápl plyn, gaz by se dozajista překotil a skončil kdesi v křovinách pokrývajících rokli na pravé straně. Udržet se v téhle jízdě na sedadle představovalo umění a věc, kterou si předsevzal kapitán Holoubek, už se zdála zcela nemožnou – se sluchátky na uších se totiž pokoušel navázat spojení s druhou pohotovostní hlídkou. Beznadějné. Přepnul na příjem a čekal. Kdyby se někde stalo cokoliv podezřelého, hlídka by se okamžitě ohlásila. Ale ve sluchátkách to jen přerušovaně prskalo. Ba ne, teď docela určitě zaslechl hlas, jenže v rachotu vysokých otáček vozu neslyšel nic. Oběma rukama si přitiskl sluchátka na uši.

„… přede mnou… jako ostrůvek, ale…,“ reprodukovala s poruchami sluchátka hlas některé z hlídek. Jenže které? Kapitán rozuměl slovo ostrůvek. Jedou tedy zřejmě správným směrem. Ale přesto by se měl přesvědčit…

„Zastav, zastav, povídám,“ nařídil a musel křičet ze všech sil, aby ho řidič zaslechl. Gaz stanul vprostřed lesní cesty.

„Tady jestřáb jedna, jestřáb jedna, opakujte hlášení, opakujte hlášení, příjem.“

Pootočil ladicím knoflíkem a čekal. Ve tvářích pohraničníků i Holoubka a Bubláka se zračilo napětí. Co se děje? Už narazili na kluky? Nehrozí jim nebezpečí?

V kakofonii zvuků z éteru zaslechl teď Holoubek jasný hlas.

„Zde jestřáb pět, zde jestřáb pět,“ to je tedy hlídka u řeky, překládal si kapitán okamžité hlášení do řeči běžné. „Asi padesát metrů přede mnou je na řece tmavší skvrna, jako ostrůvek, a pohybuje se. Taky slyším cákání vody. Někdo nebo něco tu plave. Podezřelý předmět sleduji dál.

Vojín Jelínek už běží ke břehu a podá hlášení.“

„Jed, rychle pod Bouřák!“ vykřikl velitel rozkaz a gazík se znovu prudce rozjel.

„Zatím nic nepodnikejte, jedeme k vám, konec…“

Kapitán sundal sluchátka z uší a obrátil se do vozu. Všichni se na něj dívali s napětím.

„To bude v pořádku,“ dodal výmluvně.

Jen žádný strach, pomyslel si Vašek. Noha už se neozývala, jejich vorek se díky souměrným pohybům obou plavců sunul vytčeným směrem.

„Jde to dobře,“ pronesl mezi dvěma tempy.

„Raz, dva, tři, raz, dva, tři,“ odpověděla mu Klárka. Nehodlala se nechat splést. Ráda by také zkontrolovala, jakou vzdálenost už urazili, ale obklopovala je jenom tma.

Světlo se objevilo nenadále. Světelný kužel vyskočil kdesi nad nimi, mlsně olízl hladinu, jako by hledal sousto, a pak se jim ostře zabodl do očí. Fascinovaně zírali do světla, neschopni pohybu.

„Potop se, rychle pod ostrůvek!“ zavelela Klárka a přitáhla se k vorku. Pak vklouzla pod kulatinky, rukou se ovšem nepustila provazu. Mocně zatáhla, aby dostala hlavu až k mezerám mezi dřevy. Tudy by mohla dýchat. Zatáhla však příliš silně. Promáčený a ošoupaný provaz nevydržel ten nápor, praskl jí v ruce a Klárka klesla pod hladinu. Samozřejmě se lekla, zabrala nohama, aby se dostala vzhůru. Mezitím však Vašek, poplašený světlem i náhlým Klárčiným zmizením, pohnul vorem vpřed, takže holčička na cestě k hladině narazila vší silou hlavou do hrany jednoho kmínku.

Nikdy nevěřila, že člověk může vidět před očima hvězdičky. Teď se jí to povedlo. Desítky zářících hvězdiček jí vybuchly před očima a stejně rychle zmizely. Už neviděla nic, ani světla silné baterky, ani vor, ani kamaráda Vaška. Nestačila vykřiknout a propadala se zpátky do hluboké vody.

„Hej, vy tam, poplujte sem, ke břehu,“ vojín Jelínek pobíhal po břehu a mával druhou baterkou. „Sem, ke mně!“

Vašek spíš ucítil, než zpozoroval náraz, který otřásl celým vorem, a pochopil, co se Klárce stalo. Mrštně se pustil provazu a divokým tempem hmátl po kamarádce. Ruka se mu smekla po její paži, v dlani na okamžik ucítil obličej a potom vlasy. Utopenci se přece mají táhnout za vlasy. Marně si vzpomínal na kursy plavání, kde jim plavčík vysvětloval, že tonoucího mají vždy uchopit za vlasy proto, aby jim ve strachu nemohl zabránit v pohybu, obejmout například kolem rukou, tím jim znemožnit plavání a strhnout je s sebou pod hladinu. Zatnul pěst a ucítil, že Klárku drží pevně. Ještě že má dost vlasů, napadlo ho. Jenže – co teď? Předchozími prudkými pohyby způsobil, že vorek od nich odplul nejméně čtyři metry a odvážel s sebou nejen jejich šaty a boty, ale hlavně tolik potřebnou pomoc. Vašek se neměl čeho zachytit a nehybná holčička mu připadala jako závaží hrozící stáhnout ho do hloubky. Pokusil se plavat jenom nohama a jednou rukou, ale marné. Dokázal nanejvýš šlapat vodu, a tak je oba udržet nad hladinou. Znovu pohlédl do světla baterky, teď už beze strachu, spíš jako k záchraně. Ani si nevšiml, že se objevila další světla, oči reflektorů pohotovostního gazu probodávaly tmu a plazily se po hrbolatém břehu k vodě.

„Pomoc, pomozte, pomoc!“ křičel Vašek ze všech sil a šlapal vodu čím dál tím rychleji. Už nestačil s dechem. Jestli se ihned neobjeví nějaká pomoc, dopadne to zle. Jedině, že by pustil Klárku. Sám by se jistě zachránil, sám doplave. Ale přece ji tu nemůže nechat! To nikdy!

„Pomozte, pomozte!“

Na Honzu Jelínka ani křičet nemusel. I on držel již delší čas oba plavce ve světle své baterky a pochopil, kolik uhodilo. Dřepl si na bobek a závodním tempem rozvazoval tkaničky bot. Jedna kanada odletěla stranou, za ní druhá, pak sako a kalhoty, nakonec odhodil baterku. Kužel jejího světla se zabodl do koruny starého jilmu.

Jelínek se rozběhl a skočil do vody.

„Oni se topí, určitě se topí. Jelínek jim plave na pomoc,“ skřípala vysílačka v pohotovostním gazu a velitel naklonil ucho až k jejímu reproduktoru, aby nepropásl jediné slovo. Zmocňovala se ho nepříjemná předtucha. Vzápětí se však opět uklidnil. Jsou tam přece jeho vojáci. Pohraničníci, kterým věří. Ti si jistě poradí. Překvapilo ho, že gazík pojednou zastavil.

„Podívejte se,“ ukázal řidič čelním sklem na obzor.

Červený déšť se rozprskl nad korunami stromů podruhé.

„Co tohle znamená? Další poplach,“ vykřikl Holoubek starší.

„To je od Můstku,“ identifikoval směr velitel pohraniční jednotky. Ke břehu zbývalo stěží sto metrů louky.

„Vy běžte na pomoc tady, my to otočíme k Můstku,“ rozhodl, ale to už zahlédl starého Holoubka, který vyskočil z vozu a v běhu si rozepínal košili. Další dva pohraničníci se hnali k jezeru dlouhými skoky.

Vysílačka něco oznamovala, ale velitel nerozeznal v hluku motoru téměř ani slovo. Nestojí to za námahu, k Můstku mají pět minut jízdy.

„Šlápni na to!“

Kola gazu se protočila na vlhké trávě a otočila vůz do protisměru. Drama na řece zůstalo za jejich zády…

NEZDAŘENÝ ÚTĚK

Zoltán Nagy chvilku poté, co zavřel vetřelce do chlívku, stál na dvoře a rozvažoval, co dál. Co mu zbývá?

Náhle si všechno jasně uvědomil: celý svůj život. Život, který poslední dobou vedl, hospodu, pití, týrání ženy i dětí, nakonec střetnutí s Bublákem a výstřel z pušky, kterým možná těžce zranil ženu. Teď ho bude pronásledovat Bezpečnost. A on se nechce vrátit zpátky do vězení. Co mu zbývá? Utéct. Utéct pryč, za hranice. Teprve teď se v duchu sám sebe zeptal, proč to neudělal už dávno. Proč váhal? Na co tady ještě čekal. Snad pro trpké vzpomínky na pár měsíců, které na druhé straně hranice opravdu prožil v mládí. A pak léta vězení.

Je rozhodnuto. Nic ho tu přece nedrží. Co je mu do ženy a dětí! Při těchto myšlenkách stál uprostřed dvora a chápal, že mu už mnoho času nezbývá. Musí si pospíšit. Nejlepší by bylo zkusit to pod Můstkem. Tentokrát ho ale nesmějí dostat. Vezme si zbraň. Revolver měl už dávno pečlivě vyčištěný, naolejovaný, zabalený a ukrytý za trámem nahoře na půdě.

Když vybíhal z domku se zbraní v zadní kapse montérek, zahlédl, že se od pohraniční jednotky blíží vůz. V něm by mohl být Bublák. Zoltán mrštným během dorazil za branku a ukryl se za hromadou borových polen. Odtud sledoval škvírkou mezi dřevy, jak vůz zastavil před brankou. Vytáhl pistoli, s potěšením ji potěžkal v ruce a pak zamířil.

Hromotlucký pohraničník vystupující z vozu neměl ani nejmenší tušení, že na něho míří ostře nabitý revolver ze vzdálenosti sotva šesti metrů a že by stačil nepatrný pohyb ukazováčku… I Zoltán měl podivný pocit, silný pocit moci, který ho ovládal, jen když se hodně napil alkoholu. Stiskni, zmáčkni spoušť, našeptával mu jakýsi vnitřní hlas, ale jiný, silnější, ho od takového jednání odrazoval. Pohraničník tu není přece sám. V autě jich je vidět víc a určitě mají samopaly. Nebude proto raději riskovat přestřelku. Docela určitě by pro něho musela skončit špatně. Ale teď musí jednat rychle. Vždyť mu nezbývá mnoho času. Bylo mu jasné, že Bublák všechno řekl pohraničníkům. Snad k nim odvezli zraněnou.

Márijku a vyděšené dítě… Určitě ho hledají. A vyhlásili pohotovost.

Kolik minut mu asi zbývá, než pohraničníci překryjí hranici? Sehnul se a přihrben se rychlým klusem vzdaloval od svého domku.

Nejdřív se protáhl vysokou trávou, vysoukal si nohavice až nad kolena. Pak vlnitá louka přecházela v nižší trávu a splývala s okrajem smrkového lesa. Po pětiminutovém běhu ucítil pod nohama koberec jehličí, změnila se i vůně vzduchu. Cítil jen les, pryskyřici a zatuchlý pach zahnívajících pařezů z břehu Královského potoka. Když se ho bude držet, dojde do téměř neprůchodné rokle. Nebezpečná a krajně obtížná věc ho čeká. Rokle má rozpětí nejvíc tři metry a hluboká je zrovna tak. Dnem si Královský potok proráží cestu nejhustší spletí tlejícího listí, větví, větviček i statných kmenů, které sem napadaly za dlouhá desetiletí, postupně tu schly, proplétaly se navzájem a vytvořily těžko schůdnou síť. Což o to, projít by se dalo, jenže to by člověk nesměl nepřetržitě myslet na to, že každé zapraskání, každý zvuk se mu může stát osudný. A na dně rokle to praskalo při sebenepatrnějším pohybu. Vyschlým větvičkám stačil jen dotek, jen náznak pohybu a už se lámaly se suchým tříštěním, slyšitelným v nočním lese na desítky metrů. Tudy by bez hluku neproletěl snad ani pták. Musí se spolehnout na to, že pohraničníci většinou při hlídce procházejí nahoře na Můstku. Slézat níže – pokud není vyhlášen pohraniční poplach – nemělo zřejmě cenu. Bylo by to nebezpečné, a hlavně zbytečné. Kdo dneska zkouší narušit hranici podobnou cestou? Pod Můstkem se Královský potok propadá po oblých kamenech malého vodopádku o dva metry níže a po dnešním ranním dešti má vody dost a dost. To znamená, že na Můstku hned tak něco neuslyší, padající voda přehluší praskání větviček. Riskne to, musí to risknout.

Zoltán Nagy stál na pokraji lesa a popadal dech. Dávno už nemohl utíkat, počáteční ostrý běh ho příliš vyčerpal. Překvapeně se zblízka podíval na svou pra vačku. Dosud v ní držel těžkou pistoli. Vyzkoušel palcem chod pojistky a pak ji zastrčil zpátky do montérek. Nahmatal ošoupanou a pomačkanou krabičku cigaret, vytáhl ji a zašmátral dvěma prsty uvnitř. Ovšem, poslední notně vyklepaná cigareta. Tak tu si ještě vykouří. Kdo ví, kdy se dostane k další. Našel i zápalky a posadil se na srázný břeh Královského potoka, nohy spustil dolů strání, až si je zmáčel ve vodě. Aťsi, za chvilku stejně půjde vodou. Opatrně, v dlaních, si zapálil. Nikdo nemusí plamínek vidět. Potom se ohlédl zpátky k místům, kde stál jejich domek. Zhluboka vtáhl kouř startky a vydechl.

Měl by jít hned, ale z cigarety, té poslední, zbývá ještě polovina. Natáhl se na záda a klidně kouřil. Dneska ho nedostanou, tentokrát určitě ne…

Ještě jednou zatáhl z cigarety, ohýnek se rozzářil a zaškvířil se na prstech. Posadil se a odhodil nedopalek do potoka.

Už je čas. Vytáhl znovu pistoli a pevně ji sevřel v ruce. Kdyby ho chtěli dostat, bude střílet…

Zachytil se větve nakloněného stromu a vstoupil do potoka. Voda nepříjemně studila.

Najednou se obzor kdesi u jezera roztrhl rudou září. Zoltán Nagy uviděl červený déšť. Znamení k pohraničnímu poplachu vypálené ze strážní věže na břehu. Teď byla každá minuta drahá…

ZACHRÁNĚNI

Vašek už nekřičel. Neměl dost sil. Ostatně, určitě ho museli slyšet. Zatínal zuby a vší silou šlapal vodu. Klárka byla stále těžší, už potřeboval obě ruce, aby ji udržel, a přitom sám víc a víc klesal pod hladinu. Už měl pod vodou pusu a zdvihal obličej vysoko k nebi, aby alespoň nosem mohl dýchat. Prsty mu zdřevěněly námahou i mrazivým chladem vody. Neslyšel, jak k němu usilovné plave pohraničník Jelínek, neslyšel, jak břehem letí jeho táta a skáče do vody. Slyšel jen vlastní srdce, které hrozilo, že každou chvíli vyskočí z hrudi a roztrhne se námahou do všech stran jako rudá světlice před chvílí nad lesem.

Klárka mu prokluzovala mezi prsty. Pocítil pohyb, snad se probrala a snaží se mu pomoct. Náhle mu voda zalila obličej. Vašek se odrazil nohama vší silou vzhůru, plíce mu praskaly hroznou námahou, nasál vzduch a zajel znovu pod vodu. Další zoufalý pohyb vzhůru. Vložil do něj veškeré zbytky sil, ale těžké ruce už nestačily. Vlasy, které dosud svíral, mu vyklouzly. Pocítil uvolnění a vyplul na hladinu.

„Klárko!“ vykřikl zoufale a plácal rukama kolem sebe, aby ji zachytil. Po holčičce ani památky.

Náhle ucítil, že ho kdosi popadl za vlasy. Rychle se otočil a díval se do obličeje chlapíka, který se mu snažil pomoci.

„Klárka, utopila se, já můžu,“ vykřikl mu do tváře. Muž neodpověděl, ale pustil ho a začal šmejdit vodou kolem něj. Vaška cosi prudce drclo do ramene. Vorek. Vorek se vrátil. Vašek se musí chytit…

Otec Bublák plaval jako o závod. Vzdálenost od něj k plujícímu ostrůvku byla dvojnásobná, než jakou musel překonat pohraničník od strážní věže. Kalhoty nasáklé vodou ho tížily a zabraňovaly mu v rychlejším pohybu. Nemohl vědět ani vidět, jen cítil, že tam před ním se odehrává drama, v němž hraje nešťastnou roli jeho syn. Vkládal do temp veškerou svou sílu. Musí ho zachránit. Zbývá deset, už jen pět metrů. Už vidí Vaška, zachytil se jakéhosi dřeva a popadá dech.

„Tady je,“ vykřikl pohraničník. Rukou se nachytil vorku vedle Vaška a druhou nadzvedl bezvládné tělo holčičky. „Stačila se ještě zachytit provazu…“

„Položíme ji na to dřevo,“ navrhoval Bublák a oba dospělí se snažili maličké tělo nadzvednout a dostat je nahoru na vor.

„Teď rychle ke břehu!“

Už nikdo nemluvil, jako by si v té vypjaté chvíli neměli co říct. Museli doplavat ke břehu a museli se pokusit Klárku vzkřísit. Narazili do břehu. Otec Bublák pomohl Vaškovi a uložil ho do trávy, pohraničník Jelínek zatím stáhl Klárku z voru a začal s umělým dýcháním.

„Kdo je to?“ opakoval Bublák otec.

Syn k němu zdvihl uslzené oči.

„To je přece Klárka Nagyová. Moje nevlastní sestra, viď…?“

Otec Bublák na něho chvíli zíral plný údivu, než mu došlo, že Vašek už zřejmě všechno ví a všechno pochopil, a tak s nepřítomným výrazem v očích jen lehce přikývl. Co všechno se tady na hranici, kde kdysi chtěl začít nový život, nyní změnilo – hlavně jak se lidé změnili…

Klárka po chvíli neznatelně vydechla.

„Dýchá, už dýchá,“ křičel Jelínek.

Klárka otevřela oči.

„Kde je Vašek?“ zeptala se pomalu.

Vašek ji uchopil za ruku a stiskl ji. Z očí mu tekly slzy.

KONEC ŽABÍHO MUŽE

Pohraničník Bártl sloužil ten večer s četařem Peleškou. Oba dva si na hranici odbývali už druhý rok služby a hned tak něco je nemohlo překvapit. Červený déšť od strážní věže u vody zahlédl první Jirka Bártl, upozornil četaře a ten se hned vysílačkou spojil s jednotkou. Je to tady, překrytí státní hranice se zvýšenou pozorností právě na jejich stanoviště, na Můstek.

Z okolí sice nemohli vidět prakticky nic, ale oba si je dokázali perfektně vybavit. Zvlášť Jirka tu shodou okolností sloužíval poslední týdny snad každou druhou službu. Teď stáli v čekání, alespoň tak své malé boudičce vyrobené ze starých smrkových větví říkali. Snad podle úkrytů, které si budují lovci při čekání na lovnou zvěř. Jim měla sloužit také k úkrytu, ale většinou hlavně před nenadálou kontrolou některého z důstojníků jednotky, zvláště velitele Holoubka, který měl ve zvyku téměř každou noc prověřovat všechny hlídky. Nu a ukrývat se museli, nebo spíše chtěli proto, že tady v závětří, chráněni před zraky kohokoliv, si mohli potají vykouřit půlku cigarety, skrytou v dlani. Ve službě, a zvláště v noci, je samozřejmě kouřit zakázáno, i nepatrný ohýnek by totiž mohl hlídku prozradit. I teď stáli vedle sebe a s pocitem provinění ukrývali v pěsti kousek cigarety. Když uviděli světlici, oba rychle zašlápli oharek na zemi. Zatímco četař manipuloval s vysílačkou, Jirka Bártl si v duchu promítal obraz okolí.

Boudička je umístěna asi deset metrů od Můstku a vlastně nad ním, protože k Můstku se dá sklouznout prudkou stráňkou, zarostlou vysokou lesní trávou. Vlevo ve stráni leží několik mohutných ohlazených balvanů, nu a pak už je rokle, divoká a těžko schůdná, na jejímž dně bublá Královský potok, padající pod Můstkem srázem malého vodopádu. Jirka ho dobře slyšel, sluch měl vycvičený tak, že podle zvuku rozeznal, kolik je v potoku vody. Dnes hučel značně intenzívně, takže se dalo soudit, že ráno vydatně pršelo. Napravo od Můstku se táhla pěšinka, lemovaná lískovými keři, přecházející pozvolna hustý pás maliní a ostružinových šlahounů, který se měnil ve smrkové mlází, v létě plné hříbků. Hříbkový plácek znalo jen pár pohraničníků z jednotky, a v letních měsících byla hlídka u Můstku prominentní, protože na zpáteční cestě na ubikaci si houbaři nasbírali vždy plnou čepici hříbků a křemenáčů s červenými hlavičkami. Na druhé straně rokle, za zemí nikoho, se už táhla státní hranice.

V tomhle případě červený déšť znamenal, že se hlídka musí okamžitě přesunout přímo na Můstek, a pátrat po sebemenším důkazu toho, že se v prostoru pohybuje nepovolaná osoba. Zároveň měli pohraničníci vyčkat příjezdu pohotovostního vozu, jehož osádka se pak rozmístí podél rokle.

Podle Jirkova odhadu sem měla pohotovost dorazit asi za dvanáct minut.

„Hele, není to zase falešňák?“ zeptal se Jirka četaře Pelešky. Velitel jednotky kapitán Holoubek měl totiž ve zvyku nejen kontrolovat hlídky, ale čas od času vyhlásit cvičný poplach, v němž simuloval různé varianty možného pokusu o narušení státní hranice. I teď to mohl být chyták, který je měl prověřit a po němž se pravidelně konalo vyhodnocení činnosti každé hlídky, udělovaly pochvaly a někdy, v případě hrubého porušení výkonu služby, se stalo, že padaly i tresty.

„To ti vyjde nastejno,“ řekl četař Peleška. Sjížděli vedle sebe mokrou trávou srázem k Můstku. „Na každý pád musíme udělat totéž, ať je to falešňák nebo naostro.“

Zarazili se u Můstku. Kdo ví, kdo ho tu kdysi zbudoval, ale udělal to pečlivě. Na dřevěné stolici ležely trámy o průměru pětadvaceti třiceti centimetrů, nepříliš hlazené, takže některé z nich nastrkovaly zaoblená záda krokům chodců. Při dešti Můstek klouzal jako led. O jeho zrádnosti svědčila i stařičká kostra předpotopního auta, trčící pod Můstkem. Zřejmě teprve po havárii dostal Můstek i dřevěné zábradlí a Jirka často, když šlapal pěšinou k Můstku, přemýšlel, kdo tudy asi jezdil a jak široká musela být tehdy cesta zúžená dnes na hraničářskou stezku, že tudy mohl projet automobil.

Četař Peleška zůstal ležet u paty Můstku, zatímco Jirka se přeplazil na druhou stranu, a stejně jako on se přitiskl na špinavé trámy. Teď nezbývá, než čekat. Buď na pohyb, zvuk nebo na poplachovou hlídku. Ale k tomu zřejmě nedojde. Už dobře rok Jirka nepamatoval, že by se někdo skutečně pokusil tímhle způsobem v jejich úseku přejít ilegálně hranici. Jasný falešňák… Jirka se zasnil a zvedl ruce vzhůru. V černavém nebi se protrhla střapatá skulinka a strefila se zrovna na srpek měsíce, který se stačil zašklebit na zem, vyslat pár stříbrných paprsků a zase zmizet ve tmě. Ještě léto. Celé dlouhé léto na hranici a potom hajdy, hurá do civilu, domů.

Sklopil hlavu zpátky k zemi a těsně nad okrajem Můstku se zadíval do rokle. Měsíc si opět zalaškoval s roztrhanými cáry mraků a bělounkým světlem pomrkával dolů. Rokle se asi deset metrů před Můstkem, směrem do vnitrozemí, stáčela ostře vpravo, Jirka teď dohlédl dále, než četař Peleška, který ležel na pravém křídle. A Jirka hluboko v ohybu zahlédl jakýsi nepatřičný pohyb. Snad se jen větev keře pohnula ve větru. Jenomže právě teď panovalo kolem téměř bezvětří. Mohla by to být i vysoká. Měl by přesto upozornit četaře Pelešku. Vodopádek pode dnem Můstku hučel sice dost silně, ale zavolat si netroufal. Nejraději by do rokle posvítil, jedině tak by se dal odhalit omyl. Jenže to by je mohlo prozradit. Pokud se v rokli skrývá člověk, pak bude nejlepší počkat, až se dostane blíž. Jediný výstup z rokle na druhou stranu je možný asi deset metrů od Můstku. Rozhodl se tedy vyčkat. Přesto si však v pravici připravil samopal k palbě a druhou rukou nahmatal silnou dlouhou baterku a namířil ji směrem k rokli. Napínal sluch, každou chvíli by už měl zaslechnout bzučení motoru pohotovostního gazu, překonávajícího stoupání od Bouřáku k nim, nebo snad pohyb dole v rokli.

Ano, teď tam určitě praskla větev. To už nebyl jen pocit, ale jistota. Jirka se ještě více natáhl nad okraj Můstku a napínal oči do černé tmy. Tímhle pohybem však způsobil to, co neměl. Jirka nalehl na samopal a baterku, a jak se posunul vpřed, pohnulo se i tlačítko baterky a ostrý kužel světla vyletěl do tmy jako dávka ze samopalu. Ve světle zahlédl shrbenou postavu muže, která však okamžitě odskočila z dosahu světla. Pár sekund trvalo, než zkoprnělý pohraničník našmátral baterku a zhasl. Hlídka však byla prozrazena.

Na druhé straně vykřikl četař Peleška, protože i on muže zahlédl:

„Stůj, ruce vzhůru, zde Pohraniční stráž!“

Jirka se tak vyplašil tím nenadálým světlem, že na okamžik zapomněl na ostražitost. Teď měl podle všech pravidel okamžitě změnit polohu, protože pokud se v rokli skrýval nepřítel a měl v úmyslu se bránit, mohl docela přesně zaznamenat, kde leží. Pohraničník mu tak skýtal jistý cíl. V rokli však panovalo zlověstné ticho. Jirka si už začal myslet, že se mu to všechno asi zdálo.

Vtom štěkl výstřel. Záblesk z pistole sice útočníka neozářil, ale i tak ukázal, kde se skrývá. Peleška vypálil dlouhou dávku, náboje ze samopalu vylétly jak roj divokých včel.

Z Jirkovy strany nepadl ani výstřel. První útočníkova střela ho zasáhla do ramene. V tu chvíli cítil, jak mu paže znehybněla. O chvilinku později už nevěděl o světě. Hlava mu klesla na staré kmeny Můstku. Do pěny vodopádu začaly kapat rudé kapky krve.

Četař Peleška se rychle plazil Můstkem ke kamarádovi. Neměl tušení, zda útočníka zasáhl, neměl ani tušení, zda je tam jeden nebo se jich ve spleti rokle skrývá víc. V tuhle chvíli však měl největší starost o Jirku. Nadzvedl mu hlavu, pak pod rukou ucítil krev. PravaČkou rychle nahmatal tep. Jirka žije. Zřetelně si úlevou vydechl.

Z rokliny opět štěkl výstřel, tentokrát do míst, kde ležel Peleška ještě před okamžikem a odkud vyslal první dávku.

Ten neřád, pomyslel si Peleška. Rychle seskočil pod břevna mostní konstrukce, dopadl na kameny vodopádku a odtud vyslal do temnoty před sebou další dávku. Odpovědí mu bylo ticho. Začala mlčenlivá, smrtelná hra. Teď už oba věděli, že proti sobě stojí sami dva.

V labyrintu kořenů a větví se mohli skrývat a pronásledovat celé hodiny. Peleškovi stačilo, aby se dostal k výstupu z rokle, na západní stranu, a zajistil ho. Tak by odřízl útočníkovi cestu na druhou stranu a zahnal ho zpět do vnitrozemí. Zas houkla rána z pistole, ale četař Peleška stačil změnit místo, div si tentokrát nezlámal nohy, když oběma zapadl pod kluzký kmen. Ten kmen, jako výtečný kryt, měl teď cenu života. Táhl se napříč roklí, jeho mohutná kulatina spočívala v blátivé hlíně.

V průměru měřil jistě více než čtyřicet centimetrů. Peleška padl za kmen s úlevou. Odtud může palbou překrýt východ z rokle, sám bude chráněn před střelami nepřítele. Tady vyčká, dokud nedorazí posila. Znovu vystřelil, vlastně jen pokropil krátkou, štěkavou dávkou rokli. Pak vytáhl služební signální pistoli a do hlavně zasunul objemný náboj – červený déšť. Druhá světlice ozářila vzduch nad státní hranicí. Právě tu zahlédl kapitán Holoubek na břehu a vyrazil s druhou poplachovou hlídkou k Můstku.

První gaz zastavil u paty Můstku, z korby seskákali pohraničníci.

„K zemi, je ozbrojen,“ vykřikl Peleška a vzápětí musel stáhnout hlavu do krytu. Střela z útočníkovy pistole odstřihla z kmene nad jeho hlavou dlouhou třísku. –

Ale nebezpečný střelec byl teď v pasti.

„Na Můstku leží zraněný Bártl,“ upozorňoval hlasitě Peleška, a jeden z pohraničníků poplachové hlídky se začal plazit k příteli.

Obklíčení rokle netrvalo dlouho. Manévr, díky častému nácviku, byl proveden perfektně. Pohraničníci, kryti kmeny starých stromů, namířili své zbraně na divoké dno.

„Vzdejte se, zde Pohraniční stráž. Ruce vzhůru.“

Nic, jen slabý větřík pohyboval haluzemi stromů a Královský potok si broukal na kmenech pod Můstkem.

Ticho se protahovalo. Mládencům kolem rokle se zdálo nekonečné.

Pak padl výstřel. Takový tichý, osamocený. A zase klid.

„Posviťte dolů,“ zavelel velitel poplachové hlídky.

Světla tří baterek prozkoumávala dno rokle.

Zoltán Nagy ležel na zádech v nepřirozeně poloze, přelomen přes trouchnivý kmínek břízy. Oči se dívaly do nebe doširoka otevřené. Zoltán Nagy vyřešil své nezáviděníhodné životní dilema.

Zatímco u Můstku zastavoval gaz s velitelem jednotky, druhý už startoval k jízdě na ošetřovnu. Dva pohraničníci drželi mezi sebou raněného Jirku Bártla…

DOBRODRUZI V CIVILU

V zahradní čtvrti šumavského městečka Třebestova voněl začátek června a modré nebe nad hostincem Na Zahálce, probodávané korunami šesti statných smrků, melírovalo jen pár šedavých proužků té nejpřívětivější oblohy. Sice žádné červnové vedro, ale počasí na kraťasy a trička, kteréžto oblečení také pánové Václav Bublák řečený Holub a Jiří Veclík na sobě měli…

Takhle začínalo vyprávění o neblahém dobrodružství dvou šumavských kluků. Co všechno se může odehrát za jediný týden. Někdy se čas vleče, dny se převalují jako k nerozeznání stejné korálky. Potom zničehonic události naberou spád.

Když si na to všechno kluci vzpomínali, oba by raději vrátili ten týden nazpátek, smazali houbou jako školní tabuli a začali psát znovu. Co všechno může způsobit pár maličkostí, pár hloupých rozhodnutí, jeden truc.

Koneckonců všechno to mohlo dopadnout daleko hůře. Vždyť po neslavném návratu do Třebestova navštívili Jirka s Vaškem poručíka Zelenku a dopodrobna vyklopili všechno, co věděli o příhodě s jeřábem. Poručík se šklíbil, něco podobného předpokládal, jenže případ už projednával stavební podnik.

„Ať to bylo, jak chtělo, Šebesta měl jeřáb řádně zajistit, takže původcem viny je stejně on,“ řekl poručík. „Ovšem vy byste se měli stydět, protože vy jste to vlastně způsobili, a nebylo by spravedlivé, aby to odnesl jen Šebesta, protože už je dospělý, a vy ne. Takže já pro vaši další zdárnou výchovu můžu udělat jen to, že napíšu hlášení k vám do školy. Musím tam ale uvést i to, že jste přispěli k zadržení nebezpečných pašeráků, které naši příslušníci pochytali, když si přišli vyzvednout svůj poklad do lesní boudy. Takže máte vlastně skóre jedna ku jedné. Ale ve škole to vezmou asi jinak. Tu pomoc Bezpečnosti vám ale, kluci, nikdo popřít nemůže.“

Nu a poručík Zelenka po tomhle poněkud delším proslovu své hlášení s pečlivosti sobě vlastní sepsal. A tak když učitelský sbor sčítal alotria s jeřábem a neomluvené hodiny, jakož i další skopičiny dvou „žabích mužů“, musel vzít také v úvahu zmíněnou pomoc orgánům Bezpečnosti.

Ostatně fakt, že se dneska kluci sešli, byl sám o sobě výjimečný. Sešli se jen díky tomu, že byla sobota, protože ve všední dny vyhlásili rodičové oběma dobrodruhům přísný zákaz vycházení. Oba měli domácí vězení zpestřené opakováním učební látky za celý rok, a Jirka navíc pilným cvičením na klavír.

„Táta je stejně fajn,“ prohlásil Jirka. „V sobotu nemusím cvičit a můžu ven. A v neděli taky. Máma ho uprosila. Víš, oni jsou docela prima, oba…“

„Naši jsou taky prima; táta i máma,“ nedal se zahanbit Vašek a uvědomoval si, že zase po delší době řekl o Anežce máma; protože na ni jako na mámu pořád myslel. Vzpomněl si samozřejmě i na svou skutečnou matku a umiňoval si, že poprosí tátu, aby ji mohl zajet navštívit do klatovské nemocnice. A taky za ní pojede, už kvůli Klárce.

Oběma se najednou vybavil předcházející večer, kdy seděli u dědy Ráčka ve strážním domku. Ráček se tvářil přísně.

„Kdybyste se mě zeptali dopředu, tak jsem vám mohl říct, jak tohle vaše dobrodružství skončí.“

„Vy jste jasnovidec?“ zajímal se Jirka.

„To ne. On člověk nemusí být jasnovidec, aby některé věci odhadl dopředu. Víte, kluci, já jsem v životě viděl už pár takových mládenců, jako jste vy. Bláznili po dobrodružství, a zpočátku je vůbec nezajímalo, jaké to může mít následky. Já si vzpomněl na to svoje vyprávění o žabím muži a taky jsem si uvědomil, jak tady Vaškovi zářily oči. Mohlo mě to trknout. Mohl jsem mu dát pár pohlavků, nebo mu to vysvětlit a nemuselo se nic stát. No, už asi stárnu. Ale jednu věc vám povím. Až vás zase někdy napadne podobná hloupost, tak se napřed poraďte se mnou, anebo ještě lip, zajeďte si do Prahy. Je tam Muzeum SNB a Pohraniční stráže. Moc zajímavá podívaná. Tam vám taky řeknou, kolik žabích mužů kdy skutečně od nás nebo k nám doplavalo… Protože na světě jsou cestičky rovné a cestičky klikaté. A je fuk, kudy vedou, a koneckonců je i fuk, jestli se točí jako had, nebo vedou podle pravítka. Důležité je, aby vedly správným směrem. A ty se špatným směrem obyčejně končí prachmizerně. Jak říkám, stavte se v tom muzeu…“

Tohle říkal děda Ráček a ten jistě věděl, o čem mluví.

Vašek se zahleděl k hostinci Na Zahálce. Dnes otevřené okenice zívaly nad kopřivy a bezinky a zevnitř se ozval hluk divadelní zkoušky. Učitel Šíma osobně vedl jednu z posledních zkoušek své divadelní hry Vtipná kvítka. Vaška s Jirkou nikdo nepozval, proč taky, žádné role nehráli, ale pravda, také jim nikdo přístup na zkoušku nezakázal. Teď seděli v trávě a dohadovali se, zda to mají zkusit, vstoupit jako nic do šálku, sednout si a dívat se.

„Nikdo nám nic neřekne, uvidíš,“ řekl Vašek a tiše zapískl. Kopřivy pod oknem se zavlnily a chlupaté pometlo si razilo cestu k nim.

Ovšem, Robík. Pejsek s nimi absolvoval celou velikou anabázi a přes protesty otce Bubláka se s nimi vrátil i domů. Hajný Holoubek sice prohlašoval, že si Robíka rád vezme, ale kluci prosili tak dlouho, až Vaškův otec povolil, a tak teď Robík bydlel v ulici U průhonu č. 7 pod mohutnou králíkárnou. Hajný Holoubek ovšem obdržel slib, že ho kluci o prázdninách alespoň na pár dní navštíví.

„Upeču vám borůvkový koláč,“ sliboval vousáč s dýmkou v puse. „Dělám na něj speciální drobenku s lesní esencí, kterou nikdo neumí. Jenom já.“

S plánovanými návštěvami se ostatně roztrhl pytel. To máme návštěvu v klatovské nemocnici. Návštěvu u hajného Holoubka, a konečně i další návštěvu ve Střelově a k pohraničníkům. I na jednotce Pohraniční stráže to totiž dopadlo poměrně dobře. Do denního hlášení se celý případ dostal jen jako zadržení narušitele Zoltána Nagye, který v přestřelce, když zranil vojína Bártla, použil zbraň sám proti sobě a zemřel. Riskantní podnik Klárky a Vaška byl brán jako pohyb v zakázaném prostoru, při němž došlo k nehodě, a pohraničník Jan Jelínek byl za vzorné plnění služby a záchranu dvou dětí povýšen na svobodníka.

„O prázdninách se někdy přijeďte s kamarády podívat,“ loučil se s nimi velitel pohraniční jednotky. „Ukážeme vám, jak to tady u nás na hranici chodí. Předvedeme vám výcvik psů a poznáte náš život. Ale nejdříve mi napište. Ne abyste přijeli zase nečekaně. Už jste se přesvědčili, že si na nás jen tak nepřijdete…“

„A kde je Klárka?“ zeptal se Jirka netrpělivě. Oba se podívali k hostinci Na Zahálce. Nikde nikdo.

Třeba čeká před hlavním vchodem, napadlo Vaška. Klárka přijela na sobotu a neděli navštívit nové kamarády. Ve Střelově sice zatím bydlela babička Pakrtová, která se starala o obé děti, než se Márijka vrátí z nemocnice, ale tuhle návštěvu Klárce dovolila, stejné jako dala slib, že holčička může u Bubláků prožít týden prázdnin.

Klárka skutečně čekala před hlavním vchodem. Usmívala se na ně a mávala. Červená sukně zářila v prachu cesty jako maják. Hostinský Ryšánek ve dveřích stál a v tváři měl mračno. Kluci ho pozorovali s respektem.

„Hele hele, kampak?“ řekl hrozivým hlasem a Jirka se honem přikrčil za Vaška. Ten už chtěl odpovědět, ale Klárka ho předešla.

„Napřed si dáme tři kofoly, a pak se půjdeme podívat na zkoušku,“ řekla, jako když másla ukrajuje, a potom prošla kolem vydutého břicha páně hostinského, jako kdyby to nebyl obávaný svalovec, ale patník u silnice. Pan Ryšánek řečený Rýša hrozivě povytáhl obočí, mohutné jako dvě husté záclony, nadechl se, přísně se podíval na oba kluky, ale pak zase splaskl a řekl: „Prosím, jak račte.“

„No to zírám,“ řekl Jirka a koukal. Překvapené zíral i Vašek a šel do lokálu za Klárkou. Ze sálku sem zalétal vysoký hlas Jarušky Hrdličkové, odříkávající text: „… Já s tebou, Rudolfe, nemůžu kamarádit, protože jsi špatný žák…“ a oknem mohli zahlédnout dědu Ráčka patrolu jí čího v upnuté uniformě člena závodní stráže v předpisové čepici v objektu drůbežárny.

Zaplatili vypité limonády a vyšli na chodbu, kde před týdnem došlo k salámovému incidentu, který byl vlastně prvním článkem řetězu nehod a nepravostí, první kapkou neslavného výletu se šťastným koncem.

Klárka šla první a taky první pootevřela dveře do šálku. Vklouzli za ní a postavili se hned u dveří. Na stupínku, kde při tancovačkách koncertovala místní kutálka, stáli proti sobě šprtoun Mirek Votruba a krasavice Jaruška Hrdličková. Votruba se tvářil jako zamilovaný bernardýn a Jaruška jako Červená karkulka, když potká vlka. Oba zmlkli vprostřed věty a zadívali se ke dveřím. I ostatní členové divadelní společnosti otočili hlavy a zírali.

„Tak co je to za pořádek, zkoušíme, zkoušíme!“ volal učitel Šíma a mával nad hlavou potrhaným scénářem. Pak se i on podíval ke dveřím.

„No co má být. Máme další diváky. Tak jedeme…“

Klárka, Jirka a Vašek si sedli na hospodské židle a bylo jim moc prima. Inu, jak to doma bývá.

Mirek Votruba se právě snažil dát Jarušce pusu. Bránila se chabě. Jirka se po očku podíval, co na to Vašek. Určitě mu v hlavě roste nějaký ďábelský pláň, jak se Votrubovi pomstít. Nebo že by ne? Vašek se usmíval. a každou chvilku si něco veselého špital s Klárkou. Jirka pochopil, že Jaruška Hrdličková je definitivně zapomenuta a přenechána nejapnému dvoření šprťáka Votruby. Zadíval se na ni ještě jednou a náhle se mu zdálo, že i pro něj, Jirku Veclíka, už nemá spolužačka ony půvaby, kterým se tajně kořil před týdnem. Povzdechl si a přitáhl židli blíže ke Klárce.

Zkouška nerušeně pokračovala…

EPILOG

A premiéra pak dopadla úspěšně. A také Jirka Veclík se v září umístil jako druhý v okresní klavírní soutěži a Vašek Bublák řečený Holub v témže měsíci přerostl legendárního čahouna Vláďu Kováře o jeden centimetr a na hřívě lva Františka se objevil nejvyšší zářez s iniciálami V. B. H. Vašek Bublák Holub.

A to je definitivní konec tohoto prázdninového dobrodružství.