Desider Galský

Král Madagaskaru

KNIHA PRVNÍ

OSAMĚLÝ JEZDEC

Byl nevlídný listopad. Údolím vál rezavý vítr. Zasněžené vrcholky hor a strmé stráně se ztrácely v těžkých šedomodrých mracích. Prudce se rozpršelo. Tísnivé šero padlo na krajinu. Ticho přerýval pravidelný dupot koňských kopyt. Osamělý jezdec, zahalený do černého pláště, křečovitě svíral uzdu. Drobný studený déšť se sněhem nemilosrdně bičoval jeho tváře. Byl již sedmý den v sedle. Od onoho dne, kdy opustil rušnou Vídeň, dopřál sobě a svému koni jen několik málo hodin odpočinku. Chtěl co nejrychleji opustit Uhry a dostat se přes hranice do Polska, ještě než v průsmyku napadne vysoký sníh.

Pod Tatrami ho náhle přepadla slabost a zimnice. Jen s námahou se držel v sedle. Naklonil se kupředu a prudce zasadil koni ostruhy do slabin. Se zaťatými zuby pokračoval v rychlé jízdě. S vypětím všech sil urazil několik mil. Pak se najednou krajina před ním zamlžila. Cítil, jak ztrácí vědomí, jak pomalu padá do nekonečné hlubiny, do neproniknutelné tmy…

Probral se z divného, mrákotného spánku. Jeho oči překvapeně bloudily po neznámém prostředí. Ležel ve sněhobílé posteli, v útulném pokoji s růžovými tapetami na stěnách. V koutě stála bílá fajánsová kamna, v nichž praskalo dříví. Bledé zimní slunce bojácně pronikalo krajkovou záclonou. Někdo hrál ve vedlejším pokoji na piano Scarlattiho sonátu.

Chtěl se zvednout, ale byl příliš slabý. Zatočila se mu hlava. Zavřel oči a snažil se rozpomenout, jak se sem dostal. Marně hádal, kde je, ztěžka si vybavoval poslední události. Všechno končilo pádem do pusté tmy…

Dvoukřídlové bílé dveře se tiše otevřely a v nich stála štíhlá, plavovlasá dívka.

Když zjistila, že nemocný se probral k vědomí, zarazila se na chvíli a pak lehkými krůčky přistoupila k posteli.

Cizinec ji pozoroval, zalíbila se mu, na jeho tváři se objevil lehký úsměv.

„Ach, vy se usmíváte,“ oslovila ho dívka radostně. „To je vám jistě už líp!“

„Děkuji,“ řekl nemocný, „cítím se docela dobře,“

„Měli jsme o vás velké obavy,“ dodala vážně dívka.

„Omlouvám se, že jsem vám způsobil tolik starostí. Nevím ani, kde jsem, jak jsem se sem dostal a komu mám poděkovat za tolik péče. Vlastně záchranu,“ řekl slabým, zemdleným hlasem.

„Jste, pane, ve Spišské Sobotě, v domě svobodného pána Henského. A já jsem jeho nejstarší dcera. Jmenuji se Zuzana.“ Odříkávala to jako školačka. A pak se změněným hlasem zeptala:

„A kdo jste vy, pane, smím-li se ptát?“

Nastalo ticho. Dívka stála u nohou postele a dívala se zkoumavě svýma světlýma očima na bledou tvář mladého muže, na jeho ostře řezaný nos, na dlouhé rozcuchané kaštanové vlasy. Vycítila, že neznámý uvažuje, má-li odhalit svou totožnost.

„Promiňte, pane, neměla jsem se vás asi na to ptát,“ řekla rozpačitě.

„Jsem Mořic August Aladar Beňovský,“ řekl obřadně cizinec.

Zuzana zbledla. Rukou si zakryla ústa. Přála si v té chvíli, aby otázku nebyla nikdy vyslovila. Ale brzy se vzpamatovala.

„Pošlu vám slepičí polévku. Ta vám udělá dobře,“ řekla již úplně klidným hlasem a šla ke dveřím.

„Neodcházejte ještě, slečno Zuzano. Zůstaňte, prosím, tady a vypravujte mi…“

„To nejde, pane,“ přerušila ho Zuzana. „Mám velmi mnoho práce. Od té doby, co umřela matka, jsem vlastně paní domu. Ale jakmile se vrátí otec z fary, hned ho pošlu za vámi. Bude velmi rád, že je vám líp. Určitě si s vámi rád popovídá.“

Zuzana si oddychla, když za sebou zavřela dveře. Zamyšleně sešla dolů po schodech do přízemí. Služebné přikázala, aby odnesla nemocnému polévku, a sama si šla sednout do salónu. Byla ráda, že je o samotě. Přitáhla si křeslo ke krbu, opřela si bradu o dlaně a usilovně vzpomínala, co slyšela o tom záhadném mladém muži.

Bylo to již hodně dávno. Možná šest, sedm let. Bylo jí tehdy sotva třináct. Matka byla ještě naživu. Otec se vrátil z Vídně a jako vždy po návratu z císařského hlavního města přivezl mimo dárky i plno zajímavých novinek z velikého rušného světa. Seděli všichni pohromadě v tomto salónu a s napětím poslouchali otcovo vyprávění o pobuřujícím kousku devatenáctiletého důstojníka císařovny Marie Terezie, nejstaršího syna otcova dávného přítele, zesnulého generála Samuela Beňovského z Vrbového. Nemohla se přesně upamatovat, co vlastně vyvedl. Ale muselo to být něco strašného, když o tom s rozhořčením mluvila celá Vídeň a když ho za to císařovna Marie Terezie poslala do vyhnanství, jak tvrdil otec.

V salónu se už smrákalo. Zuzana se dívala zamyšleně do plápolajícího ohně. Chvílemi si přála, aby se otec ještě z fary nevracel. Aby se co nejdéle prodloužil čas, kdy jedině ona v domě ví o tajemství jejich záhadného nečekaného hosta.

Když k večeru zazněly venku rolničky přijíždějících saní, přehodila si rychle přes ramena huňatou šálu, popadla svícen a vyběhla před dům.

„Stalo se něco, Zuzano?“ ptal se překvapeně pan Henský.

„Ani ne. Jen jsem vás přišla přivítat,“ usmála se Zuzana rozpačitě.

„A co dělá náš rytíř? Už se probral?“

Zuzana se tvářila, jako by otázku přeslechla, a pospíchala dovnitř.

„Celá farnost už ví, že hajný Šuler našel v příkopu pod lesem vyčerpaného mladého jezdce.“

Když byli v pokoji, zeptala se Zuzana přímo:

„A víte, kdo je ten neznámý rytíř?“

„Odkud bych to mohl vědět? Dokud se neprobere, sotva se to dovíme.“

„Já vám to tedy řeknu!“

Pan Henský se udiveně podíval na dceru.

„Mořic Beňovský!“

„Bože, to snad nemyslíš vážně, Zuzano?“ vyhrkl ohromeně pan Henský.

„Už je to tak,“ řekla Zuzana klidně.

Pan Henský si nervózně mnul čelo.

„Já jsem to tušil od samého začátku! Že jsem na to nepřišel hned! Teď si uvědomuji, že ten mladý muž jako by svému otci z oka vypadl! Ale koho by to mohlo napadnout? Ještě v srpnu se ve Vídni povídalo, že se mladý Beňovský potlouká po přístavních hospodách někde v Anglii. Říkali, že se dal na mořeplavectví. Vždyť ten rebel má v Uhrách zakázaný pobyt!“

„Ach, jaký rebel!“ pomyslela si Zuzana. „Má tak milý pohled, tak ušlechtilé rysy v tváři, tak vlídný hlas!“

„Zatím se o tom nikomu nezmiňuj, Zuzano,“ řekl ustaraně otec.

Do klidného domu pod tatranskými velikány se najednou nastěhoval zvláštní, neklidný svět. Přítomnost Mořice Beňovského změnila celý život u Henských.

Starý pan Henský si duchaplného světoběžníka brzy oblíbil. Využil každé volné chvíle, aby si s ním poseděl a popovídal. Dal přinést do pokoje v poschodí šachový stolek a dlouhé zimní večery trávil touto královskou hrou s výborným protihráčem.

Ale Beňovský netrpělivě čekal každý den na jinou návštěvu. Na Zuzanu.

Přicházela obvykle pozdě odpoledne, kdy bylo v rozlehlém domě již všechno zařízeno. Za zimních krátkých dnů se v pokoji rychle šeřilo. Z kamen probleskoval oheň. Na členitém stropě skotačila světla a stíny. Zuzana si sedla k oknu a naslouchala neúnavnému vyprávěči. Cítila, jak se poddává sugestivnímu líčení. Bylo v tom něco strhujícího, prožívat krvavou bitvu u Štěrbohol, kde bojoval jako šestnáctiletý poručík císařovny Marie Terezie proti vojskům pruského krále Fridricha II., prodělat ústup do Prahy a obléhání města. Jindy zase šestihodinovou bitvu mezi Kolínem a Kouřimí, nebo řež u Domašova, kde bojoval pod velením proslulého generála Laudona.

Zuzana čekala s napětím na den, kdy Beňovský začne vyprávět o záhadné události, která mu vynesla vyhnanství. Ale Beňovský se dlouho vyhýbal tomuto úseku svého života. Až jednou odpoledne se už cítil dosti silným, aby mohl sejít do přízemí do salónu; posadil se tam proti panu Henskému a jeho dvěma dcerám, a znenadání o tom začal vyprávět.

„Válka již trvala pátý rok. V listopadu roku sedmnáctistého šedesátého jsme se připravovali na nové střetnutí s Prusy. Leželi jsme tenkrát v Sasku, u Turgavy. A tady mne jednoho dne zastihla zpráva, že můj otec zemřel a že švagrové, manželé mých dvou nevlastních sester, si přisvojili celé naše vrbovské panství a mé mladší sourozence vyhnali z domu. Ta hanebnost mne strašně pobouřila. Dlouho jsem nepřemýšlel. Ještě tentýž den jsem sedl na koně a vyrazil přes Sasko, Čechy a Moravu domů, do Vrbového. Cesta mi připadala nekonečná. Vál mrazivý vítr a padal mokrý sníh, pronásledovaly mě plískanice. Když jsem po čtrnáctidenní jízdě konečně stál před rodným domem, měl jsem dojem, že je to jen vidina. Seskočil jsem s koně a hnal se k vratům. Byla zavřená. Klepal jsem, volal, lomcoval. Ale marně. Nikdo mi nepřišel otevřít. Stál jsem chvíli bezradně. Uvědomil jsem si, že jsem se dopustil neodpustitelné chyby. Den předtím jsem totiž nocoval v Nitře, v zájezdní hospodě. Hospodský určitě nelenil a vypravil ještě v noci do Vrbového posla se zprávou, že jsem na cestě domů. Za nějakou dobu se objevil u vrat starý sluha. Švagrové mi vzkázali, že nemám ve Vrbovém co hledat, abych se vrátil okamžitě ke svému pluku. Zmocnil se mne nesmírný vztek. Nevěděl jsem v té chvíli, co podniknu, ale švagrům jsem dal vyřídit pozdrav a ujištění, že se brzy uvidíme. Pak jsem skočil do sedla, otočil koně a letěl jsem tryskem do sousední vesnice, do Hrušova, která také patří k našemu panství. Tam jsem vyburcoval poddané a s dvaceti nejsilnějšími sedláky, vyzbrojenými vidlemi, cepy a kosami, jsem táhl druhý den ráno do Vrbového. Moji poddaní vyrazili vrata a já jsem se s taseným mečem řítil nahoru po kamenných schodech do domu. Nevím, co by se stalo, kdybych v té chvíli na někoho narazil. Ale když se milí švagrové dověděli, že táhnu se sedláky z Hrušova do Vrbového, dostali strach a utekli. Nezastavili se až ve Vídni. Šli přímo k císařovně a vyprávěli jí, že jsem se já, císařský důstojník a zeman, spolčil s poddanými proti vrchnosti a šlechtě. Že jsem nebezpečný rebel a zbojník. Císařovna jim uvěřila a vynesla přísný rozsudek. Zbavila mne dědičného práva na statky ve Vrbovém a Hrušově a vykázala z Rakouska.“

„Ale vždyť to bylo nespravedlivé,“ rozhořčovala se Zuzana.

„Vaši švagrové jednali ničemně! Byl jste přece v právu!“

„Máte pravdu, slečno Zuzano.“ Beňovský se trpce usmál. „Ale ve Vídni se mnou nikdo nechtěl mluvit. Odmítli mne přijmout u dvora. Vyhrožovali, že mne dají do želez, neopustím-li co nejdříve Rakousko.“

salónu se rozhostilo ticho. Jen smrková polena praskala v krbu. Zuzana sklopila hlavu, aby zakryla své dojetí.

této chvíli z hloubi duše nenáviděla císařovnu Marii Terezii, kterou dosud tak obdivovala.

„No, a co bylo dál?“ přerušil mlčení pan Henský.

„Odjel jsem do severního Polska na statek svého bezdětného strýce. Bylo tam krásně. Zvlášť v létě. Široširé pastviny se svěží trávou a se stády nejhezčích koní, jaké jsem kdy viděl. Nekonečné březové háje. Staleté vrby na březích širokého Němenu.“

Beňovský se na chvíli zamyslel. Pak pokračoval změněným hlasem:

„Mnoho jsem se tam naučil. Strýc byl člověk vzdělaný a velký vlastenec. Patřil k polské šlechtě, která těžce nesla, že po úmrtí polského krále Augusta III. se stal novým panovníkem málo rozhodný Stanislav August Poniatowski. Je hříčkou v rukou ruské carevny Kateřiny II.; vždyť jí vlastně vděčí za trůn. Se svým strýcem jsem se zúčastnil tajných schůzek vlastenecké šlechty, která čeká na vhodnou příležitost, aby obnovila bývalou slávu Polska.“

„Když jsem byl v létě ve Vídni, říkali mi známí, že se plavíte po Atlantském oceáně,“ přerušil ho pan Henský.

„Zdá se, že ve Vídni o mně mají stále čerstvé zprávy,“ ušklíbl se Beňovský. „Na podzim, před dvěma lety, náhle onemocněl strýc a ještě před příchodem zimy zemřel. Teprve tehdy jsem si uvědomil, jak jsem si na něj zvykl a jak jsem ho měl rád. Ta zima bez strýce byla nepředstavitelně dlouhá a smutná. Dům byl prázdný a nesnesitelně tichý. Sotva jsem se mohl dočkat jara. Jakmile roztál sníh, rozhodl jsem se uskutečnit svůj dávný sen. Vypravil jsem se do Gdaňska, abych spatřil moře. Hodiny jsem vydržel stát na hrázi a dívat se na tu nekonečnou vodu. Ach moře, to je něco kouzelného, neodolatelného!“

Beňovský se odmlčel. Jeho oči hleděly někam do daleka, Zuzana tiše vstala a nalila čaj do bílých šálků z vídeňského porcelánu se zlatým dekorem.

„Dva roky jsem se plavil na škunerech a šalupách, na obchodních korábech i na korvetách,“ pokračoval Beňovský ve vyprávění. „Z Hamburku do Amsterodamu, z Gdaňska do Plymouthu. Dnes ovládám mořeplavectví stejně dobře jako jízdu na koni.“

„A proč jste se vrátil sem do Uher?“ zeptala se nesměle Zuzana.

„Vrátil jsem se vlastně do Polska. Na vyzvání polské šlechty. A z Polska jsem zajel do Vídně, abych se ještě jednou pokusil dostat se k císařskému dvoru. Doufal jsem, že se mi podaří přece jen přesvědčit císařovnu o své nevině a dosáhnout, aby odvolala nespravedlivé rozhodnutí. Byl jsem bláhový. Nepochodil jsem, a tak jsem byl nucen se dát na cestu zpět do Polska.“

„Která skončila tady u nás,“ dodal pohotově pan Henský.

Beňovský se rychle zotavoval. A Zuzana byla den ze dne zamlklejší. Věděla, že se nezadržitelně blíží den, kdy Beňovský zase sedne na koně a navždy zmizí. Nedovedla si představit, že by měly dny zase plynout jako dříve, v šedé jednotvárnosti. Celý život před příchodem Beňovského se jí zdál najednou nepřekonatelně prázdný a nudný. Mnohokrát si umiňovala, že nebude myslet na budoucnost, ale nedařilo se jí to.

Celé noci probděla. Nikdo v domě netušil, jak se trápí. Vyhýbala se před Beňovským jakékoli zmínce o jeho odchodu.

Beňovský si občas vyjel s panem Henským nebo Zuzanou na vypolštářovaných saních tažených dvěma strakatými koňmi do zimní tatranské přírody. Bylo příjemné nechat se unášet třpytivou krajinou zabalen do kožešin. Vraceli se obyčejně z vyjížďky až za soumraku s ošlehanými tvářemi a v rozjařené náladě. V salónu u krbu na stolku je již čekal ve veliké konvici čaj. Pro Zuzanu to byla jediná doba, kdy na nic nemyslela a byla šťastná.

Na jedné vyjížďce porušila Zuzana své předsevzetí a zeptala se Beňovského s předstíranou lhostejností: „Kam máte namířeno, až nás opustíte?“

„Já vás neopustím,“ řekl Beňovský s takovou samozřejmostí, že Zuzana chvíli jako by ztratila řeč.

„Nerozumím vám. Vždyť jste měl určitý cíl?“

„Měl. Ale nepojedu nikam. Zůstanu tady,“ řekl Beňovský stejně klidně.

Zuzana nevěděla, mluví-li vážně, nebo jen tak žertuje.

„A co tady budete dělat, smím-li se ptát?“

„Vezmu si vás za ženu,“ odpověděl.

Zuzana mlčela. Cítila, jak jí divoce buší srdce. Takový pocit štěstí a strachu zároveň nikdy předtím neznala. Co když to nemyslí vážně? Je vůbec možné, aby se rozhodl zůstat tady, v tom zapadlém koutu pod Tatrami? On, světoběžník, který dovede s takovým zanícením vyprávět o moři, o dalekých krajinách, o krvavých bitvách?

Ale Mořic Beňovský to myslel vážně. Během těch několika týdnů podlehl kouzlu klidného života u Henských. Našel útulný domov, jaký dřív nepoznal. Ale především se do půvabné Zuzany zamiloval.

A sotva zmizel sníh ze spišských strání, slavila se na velikonoční pondělí u Henských svatba.

POSEL Z KRAKOVA

Jednoho pokojného květnového večera zaklepal na dveře u Henských neznámý jezdec. Přinesl zapečetěný dopis pro Beňovského. Jako by na všechny padla můra. Zuzana zbledla, zapotácela se, zachytila se opěradla židle. Všichni se upřeně dívali na Beňovského. Pátrali v jeho tváři, je-li zpráva skutečně tak zlá, jak tušili.

Beňovský rychle očima přelétl osudné věty: „V únoru byla v městě Baru vytvořena Konfederace polské šlechty. Okamžitě se dostavte do Krakova. Situace velmi vážná.“ Dopis strčil do manžety rukávu a nuceně se usmál.

„Nic vážného,“ řekl.

Ale nikdo mu nevěřil.

Vyběhl po schodech do svého pokoje a dal se do překotného balení nejnutnějších věcí.

Ve dveřích se objevila Zuzana. Co jí řekne? Pravdu? Ale Zuzana ho předešla:

„Vím, musíte jít.“

„Ale já se vrátím brzy. Možná že to nic nebude. Během čtrnácti dnů jsem zpátky, uvidíte, Zuzano.“

Vzal ji za ruku a posadil do křesla.

Stále znovu a znovu ji ujišťoval, že se za několik dnů vrátí. Zuzana mlčela. Ani slovem ho nepřemlouvala, ačkoli si nepřála nic tak horoucně, než aby zůstal.

Ještě týž den v noci odjel tajně a bez rozloučení. Myslel si, že tak to bude lehčí.

Celou cestu do Krakova se utěšoval, že to může být jen planý poplach, možná jen pouhá porada Konfederace, a že se vrátí, jak slíbil, za několik dní.

Po klidném životě u Henských ho válečné řemeslo nelákalo.

Ale toho dne, kdy dorazil do Krakova, začal ruský generál Panin obléhat město, tehdejší hlavní stan konfederantů.

Carevna Kateřina II. se rozhodla udržet krále Poniatowského na polském trůně proti vůli šlechty, a tak muselo nutně dojít ke střetnutí armády konfederantů s ruskými jednotkami.

Do předměstských čtvrtí dopadaly dělové koule, v ulicích bezhlavě pobíhali obyvatelé, všude vládl zmatek, život měl znaky obleženého města.

Beňovský spěchal přímo do štábu Konfederace, kde ho nadšeně přivítal maršál Czarnecki.

„Sláva, Beňovský je tady!“

Na toto zvolání se nahrnulo do místnosti plno důstojníků.

„Představuji vám chrabrého důstojníka a jednoho z nových velitelů našeho vojska Mořice Augusta Beňovského,“ prohlásil slavnostně Czarnecki.

Každý se snažil promluvit s Beňovským aspoň pár slov a stisknout mu pravici.

Všechny představy o rychlém návratu se náhle rozplynuly. Neměl ani čas, aby na to myslel. Rychle se vžil do vojenského prostředí, pro něj tak známého ze sedmileté války. A stačilo mu jako zkušenému vojákovi několik hodin v hlavním štábu, aby zjistil, že armáda konfederantů se skládá většinou z nezkušených jednotek a z ještě méně zkušených velitelů. A vůbec že je to velmi nesourodá, pestrá společnost. Vedle fanatických katolíků, kteří se přidali ke konfederantům, aby bojovali proti rovnoprávnosti protestantů, byly zde zastoupeny vlastenecké šlechtické kruhy, které nebyly spokojeny se zasahováním Kateřiny II. do vnitřních věcí Polska.

Byly to neutěšené poměry a z vojenského hlediska víc než lehkomyslný podnik. Ale Beňovský nepatřil k těm, kteří z boje utíkají. A když už se do něčeho dal, dělal to vášnivě, zaujatě, důsledně.

Několik dní po svém příchodu již táhl v čele malé skupiny konfederantů do Nového Targu. Získal třistačlennou posádku na stranu Konfederace. Na zpáteční cestě zaútočil na pevnost Landškroun a napadl ruskou jednotku u Křeménky. Přinutil obyvatele Bielska, Landškrounu a Nového Targu, aby mu naložili několik vozů s obilím a dali pět set volů. S tímto cenným proviantem a se šesti sty jezdci se vrátil do Krakova.

Byl to přímo triumfální návrat.

Sotva se zavřely za Beňovským brány města, přinesl zvěd zprávu, že ruský generál Apraksin táhne na Krakov.

V pracovně Czarneckého se konala narychlo svolaná porada hlavního štábu. Když se Beňovský přihlásil o slovo, všichni s napětím očekávali, co navrhne.

„Musíme opustit město,“ začal svůj projev Beňovský.

Jeho první věta vyvolala takové pobouření, že maršál Czarnecki musel požádat velitele, aby se uklidnili a nechali Beňovského mluvit dále.

„To je jediná možnost, pánové,“ pokračoval. „Vždyť v obklíčeném městě nejsme schopni delší dobu zásobovat šedesát tisíc obyvatel a tisíce vojáků. Kde bychom vzali potraviny? Navrhuji, abychom zaujali postavení mimo hradby města a připravili se na střetnutí s ruským vojskem v poli. Budeme-li tábořit na volném prostranství na vhodném místě, máme naději, že se k nám přidají další polští zemani se svými poddanými.“

Poslední slova už zanikla ve všeobecné vřavě. Nesouhlas s Beňovského návrhem byl tak zjevný, že ani Czarnecki neměl odvahu přiklonit se na stranu svého miláčka. A tak bylo rozhodnuto uzavřít brány města a opevnit se v něm.

„Jsem nucen podřídit se bohužel rozhodnutí většiny,“ řekl mrzutě Beňovský, „ale když už jste se rozhodli zůstat za hradbami, žádám o povolení, abych mohl vyrazit s dvěma sty jezdci a sehnat pro obyvatele a vojsko v obléhaném městě větší zásoby potravin.“

Vojenská rada s tím souhlasila, a tak koncem července v noci vytáhl Beňovský za úplného ticha z města. Přes Vislu byly všechny mosty zničeny nebo střeženy nepřítelem, a tak dvě stě mužů a koní muselo řeku přeplout nebo přebrodit.

Beňovský táhl se svou armádou z vesnice do vesnice a sedmého srpna se zase blížil k Visle s desítkami vesnických vozů vrchovatě naložených obilím a s osmi sty jezdci. Ale jak se dostat přes Vislu, když všechny brody byly hlídány? Rozhodl se pro odvážný kousek. Rozdělí armádu na dvě části. S jednou sám udeří na ležení generála Apraksina a druhá část armády s proviantem se pod velením plukovníka Kluševského zatím přebrodí přes Vislu a probije k městským bránám.

Desátého srpna ve tři hodiny ráno zaútočil Beňovský na Apraksinovo ležení. Celých pět hodin trvala krvavá řež. Když podle propočtu Beňovského plukovník Kluševski již musel být s proviantem za hradbami Krakova, dal povel k ústupu. Ale kozáci generála Apraksina byli výborní jezdci. Nedali Polákům ani chvíli oddychnout. Byli jim stále v patách. Šavle zlověstně svištěly vzduchem. Vteřiny rozhodovaly o životě nebo smrti. Byla to šílená honička. Beňovský najednou ucítil, že pod ním klesá kůň a vzápětí se nad ním přehnala skupina kozáků. Jen desítce jezdců z Beňovského armády se podařilo vyváznout se zdravou kůží. Ti přinesli do hlavního stanu konfederantů, že jejich velitel Beňovský v boji s ruskými jednotkami generála Apraksina padl.

Maršál Czarnecki seděl zamyšleně za svým stolem nad podrobnou mapou jižního Polska. V koutě místnosti stála skupina velitelů a tiše rozmlouvala o posledních událostech. Hluboce na ně zapůsobila zpráva o smrti jejich odvážného přítele. Všichni podlehli skleslé náladě.

Tu se najednou rozletěly dveře a na prahu stál Beňovský, od hlavy až k patě pokrytý na prst silnou vrstvou prachu.

Všichni v místnosti strnuli překvapením a hnali se k němu. Chytili ho za ramena, jako by se chtěli přesvědčit, není-li to jen přelud, a táhli ho ke křeslu.

Teprve teď cítil Beňovský, jak na něj dolehla těžká únava. Nohy se mu podlamovaly. Po zaprášeném čele mu stékaly pramínky potu. Bezvládně klesl do hlubokého křesla.

Ale únava trvala jen několik minut. Když viděl před sebou dychtivé a zvídavé tváře svých přátel, rychle se vzchopil a začal vyprávět svůj podivuhodný příběh.

„Když se nade mnou přehnala horda kozáků, řekl jsem si: teď je se mnou konec. Nechtěl jsem věřit, že jsem zůstal naživu. Necítil jsem žádnou bolest. Zůstal jsem nehybně ležet vedle svého zabitého koně a čekal, co se bude dít. Chtěl jsem vyčkat západu slunce a pak se dostat k Visle. Ale kozáci mě brzy objevili a odvedli přímo do hlavního stanu. Na nízké židli seděl obtloustlý, prošedivělý muž. Tak to je slavný generál Apraksin, řekl jsem si.

Ani se nezvedl ze židle. Změřil si mne opovržlivým pohledem. ‚Kdo jste?‘ ptal se přísně.

‚Jsem generálplukovník Mořic August Beňovský,‘ řekl jsem sebevědomě.

Přísná tvář generála Apraksina se náhle změnila.

‚Ach, generál Beňovský, ‚ opakoval s přátelským úsměvem. ‚To je úlovek, jaký jsme ani nečekali!‘

Generál Apraksin mi nabídl židli a postavil na stůl láhev kořalky. ‚Napijme se na to, že jste z té šarvátky vyvázl zdráv.‘

Chování generála mne vyvedlo trochu z míry.

‚Musím vám otevřeně říci, generále Beňovský, obdivuji vás. Jste odvážný muž, a hm, dobrý voják. Já jsem starší než vy, tak to mohu posoudit,‘ řekl.

‚Vašich slov, pane generále, si vysoce vážím,‘ odpověděl jsem a netajil jsem se s tím, že mně jeho slova zalichotila. Vyptával se mě pak na mou minulost a já jsem mu podrobně vyprávěl své zážitky z války proti pruskému králi Fridrichovi.

‚Zajatce posíláme do Kyjeva, ale vás bych tam nerad poslal,‘ řekl Apraksin. ‚Mám pro vás jiný návrh. Dejte se do služeb naší panovnice Kateřiny II. Ujišťuji vás, že toho nebudete litovat. Carevna Kateřina je velkorysá, osvícená žena. A konečně, my jsme bývalí spojenci. Společně jsme bojovali v bitvě u Kunersdorfu v roce 1759 a spolu jsme porazili Prušáky. Přistoupil ke mně a poklepal mi na rameno. Byl jsem tou nabídkou tak překvapen, že mi chvíli trvalo, než jsem si vůbec uvědomil, co mi to vlastně ruský generál nabízí.

‚Jsem hluboce dojat vaší velkorysostí, generále, ale jako voják určitě pochopíte, že v této situaci to nemohu udělat. Bylo by to nečestné. Vy, pane generále, byste to na mém místě také neudělal!‘

Apraksin se na mě chvíli upřeně díval, pak vstal od stolu a začal přecházet po stanu sem a tam. Trvalo to možná jen několik minut, ale mně to připadalo jako věčnost. Potom se zastavil a znovu se na mě upřeně podíval.

‚Dáte-li mi čestné slovo, že už nikdy nebudete bojovat proti carskému vojsku, jste volný.‘

Ten starý generál to myslí vážně, uvažoval jsem. Podíval jsem se zkoumavě do dobráckých očí starého muže, pak jsem vstal a podal mu ruku.

‚Pane generále, tady máte mé slovo!‘

A pak mi Apraksin dal koně a skupina kozáků mě doprovodila až k břehu Visly.“

Když Beňovský dovyprávěl svou podivuhodnou příhodu, nastalo chvíli mrtvé ticho. Velitelé stáli zaraženě. Čekali na nějaký dovětek k tomu všemu. Nějaké vysvětlení. Myslel to Beňovský vážně s tím čestným slovem, které dal ruskému generálovi Apraksinovi? Tuto otázku měl každý z nich na jazyku. Ale nikdo neměl odvahu se ho na to zeptat.

Když Beňovský viděl němé, rozpačité tváře, vstal pomalu z křesla a s mírně pohrdavým úsměvem dodal:

„No, a to je všechno, přátelé. Jsem zase tady.“

Jeho úsměv však marně zastíral vědomí, že jednal nečestně.

V ZAJETÍ

Koncem srpna již zase táhne Beňovský v čele šesti set jezdců po jižním Polsku. Vojska Konfederace ztrácejí zázemí. Poddaní přestávají podporovat konfederanty, odmítají zásobovat vojsko. Lid je vyčerpán dlouhotrvajícími boji a nemá žádné záruky, že by se mu v případě vítězství polské šlechty vedlo líp než za krále Poniatowského.

V řadách konfederantů nastal rozklad. Polští šlechtici se jeden za druhým vzdávají marného a předem prohraného boje a mnozí volí raději nedobrovolnou cestu na Sibiř. Boje se vzdal i generál Pulaski, který se později proslavil v americké osvobozovací válce proti Angličanům. Jen Beňovský není ochoten se vzdát.

A tak táhne se svou armádou zubožených a vyčerpaných mužů od pevnosti k pevnosti, od vesnice k vesnici, po severních svazích Tater. Zima a hlad trápí stále více jeho vojáky. Toužebně čekají na příchod jara jako na jedinou spásu.

Ale v květnu roku sedmnáctistého šedesátého devátého dostal ruský plukovník Brynken rozkaz co nejrychleji skoncovat se zbylými spiklenci a zajmout Beňovského.

Začala soustředěná štvanice na Beňovského a jeho armádu otrhanců. Plukovník Brynken ho nenechal ani chvíli v klidu. Beňovský ustupoval do tatranských lesů. Ale kozáci mu byli ustavičně v patách. Stálým ustupováním byli vojáci značně vysílení a duševně skleslí. Přibývalo nemocných a raněných.

Byla chladná májová noc z devatenáctého na dvacátý květen. Vojáci dřímali schoulení pod stromy. Nad nimi se klenulo temné nebe, poseté třpytnými hvězdami. Ržání koní přerušovalo občas hluboké ticho. Beňovský vstal, aby si protáhl zkřehlé údy. Tam někde za vysokými hřebeny hor, na jihu, možná jen několik hodin, možná den jízdy, leží Spišská Sobota.

Uplynul právě rok od oné noci, kdy tajně, bez rozloučení opustil Zuzanu, přesvědčen, že se brzy vrátí. Během té celé doby snad nikdy nebyl tak blízko ní jako dnes. V koutku jeho duše blikala naděje na tajný návrat do Spišské Soboty.

Beňovský se rozhodl k poslednímu zoufalému pokusu – probít se obklíčením a dostat se do Uher.

Údolí tonulo v ranní mlze. Ze stromů padaly studené kapky. Vlhké šaty nepříjemně studily. Muži vyskočili do sedel a na Beňovského povel vyrazili z lesa k průsmyku.

Náhle uslyšeli zlověstné zaburácení. A vzápětí zazněl jasně dupot koňských kopyt. „Kozáci!“ vykřikli zoufale muži.

„Kupředu, kupředu!“ volal Beňovský a řítil se přímo proti kozákům. Nad hlavami jezdců zasvištěly šavle.

Beňovský ucítil prudkou ránu v rameni a pak další v boku. Jeho tělo sklouzlo bezvládně ze sedla.

Plukovník Brynken dal těžce raněného zajatce obvázat, aby nevykrvácel, a ještě téhož dne ho odváželi na selském voze v doprovodu kozáků do Tarnopolu, kde bylo velitelství pluku. Tamější velitel si nedělal s Beňovským veliké starosti. Poslal ho s ostatními zajatci v železech dál do Kyjeva,

Kolona otrhaných, zbídačených, nemocných mužů se unaveně vlekla po blátivých cestách Ukrajiny. Beňovského museli z obou stran podpírat zajatci, aby nezůstal ležet někde v úvozu. Každou hodinu mu ubývalo sil.

V Poloni se rozhodl setník, který velel eskortě, hlásit veliteli města špatný zdravotní stav svého vzácného zajatce. Velitelem města byl vlídný a přívětivý plukovník Syrkov. Dal příkaz okamžitě Beňovského dopravit do lazaretu. V těch dnech působil ve vojenském lazaretu francouzský chirurg Robert Blanchard. A on s plukovníkem Syrkovem udělali vše, co bylo v jejich silách, aby zuboženého a těžce nemocného zajatce postavili na nohy.

Skoro měsíc pobyl Beňovský ve společnosti těchto dvou přívětivých a vzdělaných mužů.

Blanchard žil již léta v Rusku. Dovedl vyprávět celé hodiny s velkou za svěceností o poměrech v této zemi.

„Kateřina je nesporně vzdělaná panovnice,“ vysvětloval Beňovskému, „a chytrá,“ dodal. „Vydává se za osvícenou ženu, za lidumila. To je teď konečně dosti rozšířeným zvykem na dvorech. Dopisuje si s naším slavným myslitelem Voltairem a prohlašuje, že je odpůrkyní nevolnictví a že jejím heslem je vše pro blaho všech.“

„Při svém putování v železech jsem se zatím neměl možnost o tom blahu přesvědčit,“ přerušil Francouze s úsměvem Beňovský.

„To jsou stejně jen krásné řeči. Ve skutečnosti panuje zvůle, ukrutnost, tyranie jako snad nikdy dříve. Rolníci se prodávají jako dobytek na trhu. Šlechta má právo posílat své neposlušné rolníky do vyhnanství. V Tobolské a Jenisejské provincii žijí desetitisíce nevolnických rolníků ve vyhnanství. A z manufaktur se také posílají dělníci z trestu na Sibiř, až někam do Irkutska. Vy jste neslyšel o Darje Saltykovové?“

„Ne.“

„Je to statkářka, která vlastní rukou utýrala k smrti třicet osm lidí. Vyvolalo to takové pobouření, že ji nakonec museli předat soudu.“

„A o tom všem Kateřina ví?“ ptal se Beňovský.

„Ví i neví. Země je veliká. Šlechtě musí na jedné straně dělat ústupky, alespoň v těchto věcech, aby na druhé straně mohla tím pevněji soustředit moc ve svých rukou.“

Během pobytu ve vojenském lazaretu získal Beňovský mnoho nových životních zkušeností a dva velmi dobré přátele, kteří hledali možnost, jak mu z jeho nezáviděníhodné situace pomoci. Zatím se rozhodli prodloužit jeho pobyt v městě na nejdelší možnou dobu.

Jednoho dne přišel k jeho lůžku doktor Blanchard se zlou zprávou. Plukovníka Syrkova náhle odvolali. Přijel nový velitel, hrubý a nemilosrdný voják. Sotva týden po odjezdu Syrkova dal nový velitel Beňovského uvrhnout do žaláře. A po dvaceti dnech rozkázal, aby byl okamžitě eskortován v železech do Kyjeva.

Půl roku trávil pak Beňovský ve vlhkých a temných podzemních kyjevských kasematech. Sláma, na které ležel, páchla odporně hnilobou. Vyhladovělé krysy vytrvale hlodaly plísní potaženou zeď.

Byly to nekonečné měsíce.

Kolik času měl na přemýšlení o svém osudu, na vzpomínání na každou drobnůstku z minulosti, na každou hodinu strávenou se Zuzanou, na každé slovo, které si řekli! Viděl ji před sebou ve světlých šatech s bohatou nabranou sukní. Dlouhé plavé vlasy měla vzadu sepjaty černou sametovou stužkou. Slyšel její líbezný hlas:

„Ach, vy se usmíváte. To je vám jistě už líp!“

Kolikrát si během tohoto půl roku opakoval v duchu „kdyby“. Kdyby se tehdy v Plymouthu byl rozhodl jinak, když stál před volbou buď vyplout obchodním korábem do daleké Indie, anebo uposlechnout výzvy polské šlechty a vrátit se do Polska! A hned si uvědomil, že by zase nikdy nepoznal Zuzanu. Zahrával si s minulostí, měnil ji ve své fantazii, vytvářel nové možnosti, volil na křižovatkách svého života jednou tu, podruhé jinou cestu. Jak krásně to šlo vrátit v myšlenkách všechno zpátky a začít jinak. Budoucnost se mu zdála tak beznadějná, že na ni raději nemyslel.

Když se jednoho dne otevřely dveře kasemat a stráž oznámila, že bude pokračovat v pochodu dále na východ, byl Beňovský šťasten. Nepřál si nic jiného než opustit tuto hrobku, odejít kamkoli, jen pryč, třeba i na tu všemi obávanou Sibiř.

ÚTĚK

V Kazani, městě vzdáleném sedm seč verst od Moskvy, se za carského Ruska setkávaly osudy tisíců lidí. Zde byl hlavní sběrný tábor zajatců a vyhnanců. Odtud vedla pro většinu z nich jediná cesta – na Sibiř, která byla tehdy největším žalářem světa. Zde čekalo několik desítek lidí na milost carevny Kateřiny II. A několik tisíc na povel ke konečnému pochodu do země mrtvých duší.

Do tohoto rušného města dorazil jednoho podzimního dne se skupinou zbědovaných mužů i Beňovský. V zavšivených barácích zajateckého tábora nebylo k hnutí, a tak se Beňovský toulal po zabláceném dvoře a přemýšlel, kam dnes v noci složí hlavu. Náhle uslyšel své jméno. Prudce se otočil a spatřil vysokého muže. Chvíli zaváhal, ale pak vzkřikl radostí. „Wyndblat!“

Vy jste mě poznal…?“

„Velitel musí přece poznat svého bývalého důstojníka. Vypadáte skvěle! Jste oholený, slušně oblečený. Podívejte se na mne! Jak jste poznal vy mne s tím plnovousem, v těch zavšivených hadrech?“

„Vás pozná každý a za všech okolností,“ usmál se vysoký, štíhlý, světlovlasý muž.

„Jak dlouho už jste tady, Wyndblate?“

„Hodně dlouho.“ Chvíli přemýšlel, pak dodal. „Málem půl roku. Tady ztrácí člověk pojem času. Ale patřím už k starousedlíkům. A ti se mají vždy líp než noví vězni. Časem si člověk zařídí ten mizerný život trochu snesitelněji.“

„Domníváte se, že je to naše konečná stanice?“

„To bohužel ne. Ale kam a kdy nás povytáhnou dál, to nikdo neví. Zaplať pánbůh za každý ten den tady v Kazani! Obyvatelé v městě jsou většinou k vyhnancům velmi přívětiví. Starší vězni bydlí vesměs porůznu ve městě.“

„A vy?“

„Také. Bydlím u místního kováře.“

„To nejsou nejhorší zprávy. Po tom, co jsem zažil v Kyjevě, vypadá to jako hotový ráj,“ usmál se Beňovský.

„Copak Kyjev, kasematy, plesnivé placky a hladové krysy, to znám,“ zavzpomínal si Wyndblat.

„Půl roku po mně lezly krysy,“ řekl s odporem Beňovský.

„Musíte být trpělivý, příteli. Za týden, za dva vám také dají povolení ubytovat se ve městě. Řeknu vám něco, z čeho budete mít určitě radost. V Kazani je Czarnecki, Potocki i Pulaski z vedení Konfederace. Jsou tady už pokládáni za starousedlíky. Čekají, že dostanou od carevny Kateřiny milost, a na velitelství města mají vlivné přátele.“

Beňovský si při vyprávění svého přítele uvědomil, že je ze všech zajatců vlastně v nejhorší situaci. Jednak nejdéle bojoval, a pak mu určitě Rusové neodpustí, že porušil slib, který dal Apraksinovi. Sám tohoto svého činu nyní litoval.

A nemýlil se. Sotva se s ním Wyndblat rozloučil, přišli dva kozáci a bez dlouhých řečí ho odvedli do žaláře.

Ale tentokrát se jeho pobyt v kobce omezil jen na dva dny. Třetí den ráno ho nečekaně propustili a současně dostal povolení ubytovat se u místního zlatníka a hodináře Vendisova. Od Wyndblata se později dověděl, že povolení k pobytu ve městě mu vymohl Czarnecki, jakmile se dověděl od Wyndblata o jeho příchodu do Kazaně.

Zlatník Vendisov byl vzdělaný a dobrosrdečný stařík, sám bývalý vyhnanec. Měl tedy veliké pochopení pro smutný úděl svého nového nájemníka. Přenechal mu svůj prostý pokojík v podkroví a sám se uskrovnil v kuchyni. Brzy se spřátelili.

Vendisov žil dlouhá léta úplně osaměle. Ale příchodem Beňovského jako by se smutek z malého zatuchlého domu vystěhoval. Vendisov Beňovskému udělal, co mu viděl na očích. Za několik dní mu začal říkat synku a Beňovský Vendisovi zase báťuško.

Zlatník měl velmi dobré styky s místní honorací a se statkáři v okolí. A tak se stalo, že už druhý den dostal Beňovský pozvání k večeři do rodiny vlivného ruského statkáře Kuzmina.

Už se ani nepamatoval, kdy naposledy viděl tak bohatý stůl, tolik skvělého jídla a pití. Byl to krásný večer, který mu bolestně připomínal dávnou minulost.

Po večeři zůstal Beňovský se svým štědrým hostitelem sám v pokoji. Kuzmin si přitáhl židli k Beňovskému, nalil kořalku do dvou prázdných skleniček a mírně ironickým hlasem řekl:

„Víte, příteli, že náš vojvoda hrabě Krasnin má z vás plnou hlavu starostí?“

Beňovský se překvapeně podíval na Kuzmina. Ten vysvětloval:

„Já se mu ani nedivím. Je vás málem sedm tisíc a celá garnizóna má pouhých čtyři sta vojáků. Kdyby se těch sedm tisíc mužů vzbouřilo, co by si chudák vojvoda počal?“

Beňovský se zájmem poslouchal svého hostitele a snažil se zjistit, proč mu to všechno říká.

„Prý již požádal petrohradské úřady o povolení, aby vás mohl urychleně odeslat dál, na Sibiř.“

„Ale já vůbec nechápu, proč má vojvoda takové obavy?“ ozval se Beňovský. „Nikdo z nás nemá pušku ani jinou zbraň. Většinou jsou to vysílení, vyhladovělí a vyčerpaní ubožáci. A vojvoda má čtyři sta dobře ozbrojených mladých silných kozáků. A kam by se vzbouřenci mohli z Kazaně probít?“

„Vidím, že tomu rozumíte líp než já. Jste konečně voják.“

Kuzmin zvážněl a jeho hlas dostal spiklenecké zabarvení.

„V kazaňské gubernii je ruská šlechta velmi nespokojená s tvrdou rukou carevny Kateřiny, a také kazaňští Tataři jí nemohou přijít na jméno. Mluví se o spiknutí v kruzích statkářů. Upřímně ovšem musím říci, že kdyby k němu došlo, spiklenci počítají s pomocí zajatců a vyhnanců.“

Nastalo trapné ticho. Kuzmin se upřeně zadíval na Beňovského. Co by za to dal, kdyby mohl sledovat myšlenky svého hosta. Už nemohl vydržet mlčení, a proto ho pobídl: „Co vy na to?“

Beňovský si uvědomil, že se dostal do situace krajně nebezpečné. O upřímnosti svého hostitele nepochyboval. Byl přesvědčen, že to není žádná léčka. Ale podnik vypadal ještě bláhověji, než plány konfederantů. To je přece předem prohraná bitva. Kateřina se lehce vypořádá se spiklenci v kazaňské gubernii, i když leží dvanáct set verst od Petrohradu. Což je carevna Kateřina méně energická a chytrá než císařovna Marie Terezie? Zaplést se do takové věci by byla sebevražda.

„Hledám slova, vážený pane, jak bych vyjádřil své sympatie s vašimi úmysly. Vážím si každého boje proti násilí a despotismu. To mluvím za svou osobu, netroufám si mluvit za zajatce. Jsem přesvědčen, podaří-li se vám váš plán a dáte-li svobodu zajatcům, budou vám určitě vděčni a postaví se na vaši stranu.“

Kuzmin byl chytrý muž, a proto ocenil, jak mistrně mu Beňovský odpověděl, aniž se k něčemu zavázal.

Hned druhý den ráno navštívil Beňovský Czarneckého a vyprávěl mu příhodu předešlého večera.

„Správně jste se zachoval, Beňovský, velmi správně,“ zdůrazňoval Czarnecki. „Radím vám, buďte i nadále opatrný.“

„Ale co kdyby skutečně došlo k nepokojům, co budeme dělat?“

„Hm, to je těžká věc. Z Kazaně do Polska je kus světa, to dobře víte. Naše jediná naděje je dostat milost od Kateřiny. Zdá se mi, že to není beznadějné. My zdaleka nejsme největším nepřítelem Ruska; tím je Prusko.“ Na chvíli se odmlčel; byl spokojen sám se sebou, jak dvěma větami vysvětlil lehce Beňovskému politickou situaci. Ale Beňovský byl duchem někde úplně jinde. Napadla ho totiž náhle divná myšlenka. Co má vlastně společného s tou celou Konfederací dnes? Uvědomil si, že tato myšlenka v něm krystalizovala již dávno.

„Bude dobře,“ vytrhla ho ze zamyšlení slova Czarneckého, „když budete svého přítele nadále navštěvovat a sledovat vývoj událostí.“

A Beňovský tedy chodil do rodiny statkáře Kuzmina a strávil tam mnoho příjemných večerů.

Jednou se Beňovský opět chystal ke svým ruským přátelům. Vtom se objevil Kuzminův sluha s dopisem od svého pána.

Beňovský jen s námahou luštil dopis psaný ve chvatu azbukou. Kuzmin mu psal, že se vojvoda dověděl o spikleneckých úmyslech statkářů. V souvislosti s tím padlo také Beňovského jméno. Radí mu, aby okamžitě zmizel. V obálce mu posílá nějaké ruble a doporučující dopis k několika statkářům v kazaňské guberniii, kde by mohl na útěku přenocovat.

Je třeba se rychle rozhodnout, pochopil Beňovský. A sotva za Kuzminovým poslem zapadly dveře, chystal se k Czarneckému.

Ale ani si nestačil zapnout plášť, když uslyšel bouchání na vrata domu. Vzal svíčku a seběhl se schodů, aby odemkl. Před domem stál seržant s dvěma kozáky.

„Je doma zajatec Beňovský?“ – zeptal se přísně seržant. A ještě než mu mohl Beňovský odpovědět, vytrhl mu z ruky svíčku a i s kozáky vyběhl po schodech k podkrovnímu pokoji. Beňovský bleskurychle vyběhl, zabouchl za sebou dveře a utíkal přes zahrady a pole na druhý konec města k Wyndblatovi.

Wyndblat rozčileně přecházel po pokoji, když mu Beňovský vylíčil, v jaké zapeklité situaci se ocitl. V duchu tak trochu Beňovskému nadával. Už se smířil s celkem snesitelným životem v Kazani a doufal, že dřív nebo později dostane milost a vrátí se domů.

„A kam chcete utíkat?“ ptal se nakonec Beňovského sklíčeně.

„Kam? Budete se asi divit, ale já věřím jediné cestě, která vede ke svobodě. Moři!“

„Moři? Ale kde vezmete v Kazani moře?“ ptal se překvapeně Wyndblat.“

‚Tady ne, samozřejmě. Musím se dostat do Petrohradu, ujišťuji vás, že se tam dostanu.“ V jeho hlase bylo mnoho nakažlivé sebejistoty.

„Do Petrohradu?“ opakoval zadumaně Wyndblat.

„Ano, do Petrohradu. Tam nás nenajdou. Nevíte, příteli, že právě pod svícnem je tma? Ale nemáme čas na dlouhé řeči. Jste ochoten, Wyndblate, utéci se mnou?“

„Snad jste nemyslel, že bych vás pustil samotného,“ odpověděl pohotově Wyndblat, jako by od samého počátku byl nadšen plánem Beňovského.

Kryti noční tmou opustili město. Ještě před svítáním dorazili do sousední vesnice, kde díky Kuzminovu doporučení dostali od místního statkáře šaty, koně, potraviny a potřebné peníze na dalekou cestu. Listopadový déšť a plískanice byly po cestě jejich věrnými společníky. Minuli Nižní Novgorog, šťastně se dostali přes Moskvu, Tver a Nový Novgorod. Konečně vyčerpaní a zmožení dorazili do Petrohradu. Ubytovali se v přístavní čtvrti v zájezdní hospodě. Hned druhý den se Beňovský seznámil s německým obchodníkem, od kterého se dověděl, že na Něvě kotví holandská obchodní loď, která má vyplout v nejbližších dnech do Amsterodamu. Německý obchodník byl ochoten seznámit ho s kapitánem holandské obchodní lodi.

Všechno šlo tak neuvěřitelně hladce, až jim to připadalo neskutečné. Jako krásný sen, z kterého se náhle probudí a zjistí, že jsou v Kazani. Ale přece cítili jako nikdy dříve neklamnou vůni blízké svobody. Vždyť je už jen několik hodin dělilo od velikého okamžiku…

S kapitánem holandské lodi bylo všechno přesně domluveno. Schůzka byla určena na devět hodin večer přístaviště řeky Něvy, u kamenných schodů vedle hráze, Beňovský a Wyndblat byli přesně v devět hodin na určeném místě. Nikde ani živá duše. Přístavní lucerny chabě osvětlovaly pusté město. Šplouchání vody porušovalo večerní ticho. Pět nekonečných minut uplynulo. A pak dalších pět. Obou se zmocnil nepříjemný pocit. Náhle se ozvaly těžké kroky. Ze tmy se vynořilo několik postav s bodáky.

„Zrada,“ procedil mezi zuby Beňovský.

Generálporučík policie v Petrohradě hrabě Čičerin měl vlastnosti stejné jako snad všichni šéfové policie ve všech evropských hlavních městech té doby. Byl tvrdý, krutý, lstivý, škodolibý, ale za svým velikým psacím stolem v pozlaceném brokátovém křesle vypadal nejen mimořádně vznešeně, ale i dobromyslně. Pečlivě upravené vlasy měl vzadu svázané stužkou podle poslední módy. Kolem rukávů svítily sněhobílé krajkové manžety, zrůzňujíce pěstěné a nápadně malé baculaté ruce. Na Beňovského se usmívala napudrovaná kulatá tvář.

„Je mou nemilou povinností, pane, abych vám položil několik otázek. Doporučuji vám, ve vašem vlastním zájmu, mluvit pravdu. Upozorňuji vás, že jsem už obdržel hlášení z Kazaně,“ řekl Čičerin afektovaným hlasem. „Nejdříve bych si rád ověřil některé základní údaje. Vaše jméno, místo narození a stáří.“

„Jsem Mořic August Aladar Beňovský, jsem šlechtic uherský a polský. Narodil jsem se ve Vrbovém v Uhrách. Je mi osmadvacet let.“

„Které mocnosti jste sloužil dříve, než jste se přidal ke Konfederaci polské šlechty?“

„Sloužil jsem jako důstojník ve vojsku Marie Terezie. Bojoval jsem proti pruskému králi Fridrichovi II.“

„Kdo vás přiměl k tomu, abyste se přidal ke Konfederaci?“

„Dobrovolně jsem se přihlásil, protože jsem chtěl hájit spravedlivou věc Polska.“

„Víte něco o tom, že francouzský královský dvůr poskytl Konfederaci finanční pomoc?“

„O tom nevím nic.“

„Kdo vás v Kazani navedl, abyste podněcoval ostatní zajatce ke vzpouře…?“

„Nikdo mě nenavedl a nikoho jsem nepodněcoval,“ skočil mu do řeči Beňovský.

„Když dovolíte, nedokončil jsem ještě svou otázku,“ řekl náhle policejní ředitel přísně, jako by vypadl z úlohy vlídného člověka. Ale hned mírným tónem pokračoval:

„Jaké byly vaše plány, kdyby se vám bylo podařilo zmocnit se Kazaně? Teď, prosím, můžete mluvit!“

„Nikdy jsem nemyslel na žádnou vzpouru a ujišťuji vás, že žádný z nás zajatců. Ale nesnesitelné podmínky, bída a hlad, nelidské zacházení – mimochodem je tomu tak i tady, v kasematech Petropavlovské pevnosti, jak jsem se přesvědčil – nás přiměly uvažovat o útěku. A to je rozdíl.“

„Kteří členové Konfederace v Kazani se podíleli na přípravě vzpoury?“

„Odpověděl jsem již, že nikdo.“

„Můžete mi udat jména některých ruských pánů šlechticů a jejich funkci v připravovaném spiknutí proti naší panovnici Kateřině II.?“

„Na tuto otázku odmítám odpovědět,“ řekl rozhodně Beňovský.

„Upozorňuji vás, že známe způsoby, kterými bychom vás mohli donutit k větší ochotě.“

„Vím, že jsou různé způsoby, ale mohu vás ujistit, že ode mne na tuto otázku nedostanete odpověď, i kdyby…“

„Proč jste vlastně utekl do Petrohradu?“ skočil mu do řeči Čičerin.

„Protože se mi zdálo, že tady se mi naskytne nejspíš příležitost dostat se na nějakou evropskou loď.“

„Zatím to stačí, jistě se ještě uvidíme, generále Beňovský,“ řekl s nemalou dávkou ironie šéf petrohradské policie.

Stráž odvedla Beňovského zpět do proslulých podzemních kasemat Petropavlovské pevnosti.

CESTA NA SIBIŘ

Bylo čtvrtého prosince roku sedmnáctistého šedesátého devátého, dvě hodiny po půlnoci.

Železná vrata Petropavlovské pevnosti žalostně zaskřípala. Do jasné zimní noci se rozjely saně s dvěma odsouzenci a čtyřmi kozáky. Letěly neznámým směrem po zmrzlém sněhu. Zvuk rolniček připomínal Beňovskému jízdu na saních jednoho únorového dne pod Tatrami. Připadalo mu to všechno tak dávno, jako by ho od onoho dne dělily ne dva roky, ale celý lidský věk. Jak lákavé bylo zdřímnout si v seně, zabalen do ovčí kožešiny a pytlovin, nechat se unášet nocí a nemyslet na trpkou přítomnost, ani na málo lákavou budoucnost, ale snít o útulném prostředí u Henských, kde z velkého krbu v obývacím pokoji sálá příjemné teplo a šíří se vůně hořících smrkových polen. Viděl v duchu Zuzanu, sedící v přítmí v křesle a soustředěně naslouchající jeho vyprávění. Na nízkém stole jsou šálky vídeňského porcelánu s horkým čajem a mísa čerstvých koláčů.

Svítalo. Na obzoru jako by hořelo nebe. Beňovský a Wyndblat soustředěně pozorovali krajinu, aby zjistili, kam vlastně jedou.

„Tudy jsme už jeli,“ zjišťoval smutně Wyndblat.

Po deseti dnech jízdy dorazili do městečka Volodimir. Tady se k nim připojily čtverý saně se čtyřmi spoutanými vyhnanci, jimž bylo souzeno sdílet společně osud s Beňovským a Wyndblatem.

Gardový poručík Vasilij Vasilič Panov a kapitán Hypolit Stěpanov, oba odsouzeni k doživotnímu vyhnanství na Sibiř pro otevřený nesouhlas s reformami Kateřiny II., plukovník dělostřelectva Alexej Baturin, odsouzen pro účast na pokusu o spiknutí proti Kateřině a dosazení jejího synovce velkoknížete Pjotra Fjodoroviče na trůn a konečně Ivan Juanis Solmanov, tajemník moskevského senátu, který příliš kritizoval absolutistickou vládu panovnice. Hájil práva senátu jako nejvyššího ochránce zákona.

A od těchto nových druhů v neštěstí se dověděli strašnou zprávu, že konečným cílem jejich cesty má být poloostrov na druhém konci Ruska, Kamčatka.

Šestičlenná skupina odsouzenců překročila na přelomu roku přírodní hranici mezi Evropou a Asií, bílé hřebeny Uralu a v druhé polovině ledna dorazila do hlavního města západní Sibiře, Tobolska, ve strašně zuboženém stavu, vyhladovělá a vysílená, s těžkými omrzlinami a očními záněty.

Šéf petrohradské policie generálporučík Čičerin, na kterého Beňovský nevzpomínal právě rád, měl bratra Denise Ivanoviče. Denis Ivanovič Čičerin byl guvernérem v Tobolsku. Ale ti dva bratři se ani v nejmenším sobě nepodobali. Denis Ivanovič byl vlídný, mírný člověk. Ani drsná Sibiř ho nepředělala. Na Sibiři se mu jinak neříkalo než báťuška Denis,

Když se guvernér dověděl, v jak zoufalém stavu dorazila nová skupina vyhnanců, dal příkaz, aby jim sundali pouta, přidělil jim šatstvo z úředních skladů a dal je ubytovat u tobolských občanů. Povolil jim také volný pohyb v městě.

Druhého dne po příchodu navštívili vyhnanci guvernéra, aby mu poděkovali za všechno, co pro ně udělal. Požádali ho, aby jim dovolil zůstat ve městě alespoň čtrnáct dní, aby mohli nabrat další síly pro namáhavou cestu. A báťuška Denis jim vyhověl. Dokonce je několikrát pozval k sobě, do guvernérského paláce. S mimořádným zájmem si vyslechl Beňovského vyprávění o jeho životních osudech. Při jedné návštěvě mu dokonce daroval psací náčiní. Pro vyhnance to byl královský dar.

V Tobolsku začal Mořic Beňovský psát své podivuhodné zážitky, svůj deník.

„Nejvíc jsem si vážil nesmírné laskavosti guvernéra v Tobolsku, který mi umožnil svobodně používat inkoustu a pera. To zmírní mou velikou touhu po svobodě. Tyto drahé prostředky mi dovedou vrátit alespoň stín svobody.“ Tato slova napsal na první stránku svého deníku.

Začátkem února, za jasného zimního rána, vyjela z Tobolska na východ skupina šestnácti saní s šesti vyhnanci a čtyřiadvaceti kozáky. Od báťušky Denise dostali na cestu vedle potravin soudek vodky a pět set liber tabáku – to byla na Sibiři veliká vzácnost – a každý z nich ještě padesát rublů.

Kozáci, kteří doprovázeli vyhnance přes Sibiř, neměli úděl o nic lehčí než odsouzenci. Byla to velmi těžká služba. Byli vystaveni rozmarům počasí a útrapám nekonečné cesty stejně jako nešťastní vyhnanci. Museli se starat o potraviny a ubytování pro sebe a pro vyhnance a nejednou je museli také bránit před hordami lupičů, kteří se potulovali po sibiřské tajze, A když konečně dorazili se svými svěřenci k cíli a vrátili se domů, čekala je již v Kazani nová skupina odsouzenců a všechno začalo znovu. Celý svůj život strávili na veliké sibiřské cestě. Kdoví kolik jich navždy pohltila krutá zima? O tom carská vláda nevydala nikdy žádnou zprávu.

Krok za krokem se probíjeli bílou zrádnou pustinou. Seskakovali a zase naskakovali na saně, jen aby neupadli do spánku, který mohl znamenat smrt. Nepřáli si nic víc než být u cíle toho strašného putování. Dny se měnily v týdny, týdny v měsíce. Kolik měst a vesnic, kolik zamrzlých říček a veletoků už měli za sebou a kolik jich ještě čeká! Sibiř, nekonečný kus země…

Pod Tatrami již odkvetly sasanky i bledule, na zahradě u Henských voněl tmavě fialový bez, a Beňovský pořád pokračuje dál, stále dál na východ…

Konečně zvítězily červencové sluneční paprsky nad bílým příkrovem. Na řekách tály ledy, sníh ustoupil na několik týdnů světle zelené slabounké trávě. S příchodem krátkého sibiřského léta se zlepšila také nálada mužů. Teď pokračovali v cestě střídavě pěšky a v sedle. V osadě Ustkostkoje na řece Leně vyměnili koně za lehké čluny, a tak se plavili po řece Leně jarní tajgou až do Jakutska.

A dál, celé léto bez ustání, bez oddychu… A sotva nastal začátek září, Sibiř již opět ukázala své bílé tesáky. Opět vyměnili jezdecká sedla za saně, tentokrát tažené psím spřežením. Všude brzy ležel vysoký sníh. Mráz nesnesitelně bodal. Psi se zježenou ojíněnou srstí se rvali s několikametrovými závějemi. Osmnáct mužů se sněžnicemi na nohou se mlčky potácelo za saněmi, aby; ulehčili ubohým psům. Před nimi se hrozivě tyčily hřebeny hor. Únava doléhala na všechny stále tíživěji, ale nebylo možné se zastavit; to by znamenalo smrt.

Míjely krátké bledé dny a dlouhé tmavé noci. Už se zdálo, že to stoupání bude trvat věčnost a hřebenů nikdy nedosáhnou. A pak najednou se před nimi otevřela nepřehledná bílá, rychle se svažující pláň, ztrácející se v stejně bílé mlze.

Psi se rozběhli s povykem a štěkotem. Sanice svištěly a zanechávaly za sebou kotouče zvířeného sněhu. Míjeli pahýly stromů. Ostrý zledovatělý sníh nemilosrdně rozdíral zvířatům tlapy. Rudé stopy krve se táhly po bílém sněhu.

Nekonečné dny, nekonečné noci. Vysilující cesta k mořskému pobřeží, do města Ochotska, a odtud bouřlivá plavba na sever, drsnou a studenou mlhou, rozdivočelými vodami nejsevernější části Tichého oceánu.

Konečně se před vyčerpanými a osudu naprosto odevzdanými vyhnanci objevila zamlžená, zasněžená a hornatá Kamčatka, tehdy skoro liduprázdná.

Jak vypadalo hlavní město Kamčatky v roce sedmnáctistém sedmdesátém?

Několik desítek roztroušených dřevěných domků, kde žili kupci, řemeslníci, svobodní lovci. Dřevěný kostel. Na mírném svahu jednoposchoďová dřevěná budova obehnaná dřevěným opevněním a příkopem s padacím mostem, sídlo správce Kamčatky. Zvláštní ulička domků, kde bydleli kozáci se svými rodinami. Bazar a skladiště.

Bolšereck byl protějšek Ochotsku, sběrnou kožešin, které lovci přinášeli z kamčatské tajgy, z Aleutských a Kurilských ostrovů. Mezistanice při velikých ruských objevných cestách do Beringová moře a Tichého oceánu.

Bolšereck leží přibližně na stejné rovnoběžce jako Berlín, ale jeho podnebí je nesrovnatelně drsnější. Více než tři čtvrtě roku je většina poloostrova pokryta sněhem skoro po celý rok je zde hustá, bílá mlha. Sněhová pokrývka dosahuje tří i více metrů. Je to země desítek činných sopek, z nichž jedna, Klučevská, patří k nejznámějším na světě. Země nepropustných lesních masívů, země ledovců a čedičových skal, medvědů a modrých lišek, země neproniknutelné tajgy. Poloostrov omývá celý rok ledové moře, v němž žijí velryby a vorvani, kosatky, mroži, tuleni, lachtani, mořské vydry a v té době, kdy se náš příběh odehrává, ještě i mořské krávy.

Byla to zapomenutá, bezútěšná země vyhnanců.

V té době, kdy Beňovský přibyl se svými druhy na Kamčatku, byl zástupcem carevny Kateřiny II. a vlastně všemohoucím pánem ostrova byl bývalý kapitán carského vojska Nikolaj Fjodorovič Nilov. Služebně sice podléhal guvernérovi v Jakutsku, ale do Jakutska je z Bolšerecka ne méně než pět tisíc verst, to je málem půl roku cesty. A proto také bývalému důstojníku Nilovovi nikdo na Kamčatce neříkal správce, jak zněl oficiálně jeho titul, ale guvernér. Ješitnému Nilovovi se honosné oslovení velmi zamlouvalo. Jeho dávným snem bylo stát se jednou skutečně v Jakutsku guvernérem.

Ale po delším pobytu na Kamčatce otupěla jeho ctižádost, propadal stále více pohodlnosti a lhostejnosti. Měl pověst muže zcela průměrných schopností, ale v podstatě ne zlomyslného. Jeho nejslabší stránkou byla přílišná vznětlivost a pak – kořalka. Pití tu patřilo vlastně k jedné z mála možných zábav a rozptýlení za nekonečně dlouhých večerů.

V deset hodin dopoledne předvedli kozáci před guvernéra Nilova šest nových vyhnanců, nových nedobrovolných obyvatel Bolšerecka.

Guvernér stál s rukama za zády a rozkročmo, jako by chtěl souměrně rozložit váhu svého mohutného těla. Jeho velitelský pohled nenechal nikoho na pochybách, kdo je na Kamčatce pánem.

Ale ten celý výstup trval jen několik málo vteřin. Pak, jako by ho tato póza unavila, náhle přešel do vlídného tónu. Vyptával se podrobně na jejich původ a zločiny, za které byli posláni do vyhnanství až sem, na konec světa.

„O vašich povinnostech vám všechno řekne tady můj sekretář Sudějkin,“ řekl na závěr Nilov a ukázal na malého, tlustého, směšně mžourajícího muže, který stál po jeho levé straně.

Sekretář Sudějkin vytáhl zpod vesty ušmudlanou listinu a začal nepříjemně vysokým hlasem číst:

„Od zítřejšího dne máte povolen volný pohyb. Každý z vás dostane potraviny na tři dny. Po třech dnech se musí každý starat o obživu sám. Každý dostane z úředních skladů pušku, libru střelného prachu, libru olova, dále nářadí, a to krumpáč, sekeru a pilu, aby si mohl postavit dřevěnou chatrč ve vyhnanecké kolonii, která je čtvrt hodiny chůze od města. Za potraviny, pušku a nářadí jste povinni odvést vrchnosti do jednoho roku kožešiny za sto rublů.

Dále: jeden den v týdnu musíte pracovat zdarma pro vrchnost.

Nikdo se nesmí vzdálit bez guvernérova povolení na více než čtyřiadvacet hodin cesty od svého obydlí.

Každý vyhnanec je povinen odvést ročně do státního skladu šest sobolích, padesát zaječích, dvě liščí a dvě hermelínové kůže.“

Sudějkin zvedl své směšně mžourající oči od listiny.

„Každému je všechno jasné?“ ptal se pisklavým hlasem.

Nikdo se neozval. Byli trochu zaraženi celým tím podivným ceremoniálem. Jak divný svět se před nimi otevíral!

Sudějkin je vyzval, aby s ním šli do skladu. Tam se jich zmocnil zvláštní pocity, když drželi po tolika měsících znovu ruce studenou pažbu pušky. Podívali se na sebe a jen s přemáháním dokázali potlačit mnohovýznamný úsměv. Před dřevěným stavením, které sloužilo za skladiště, se shromáždila skupina podivně oblečených mužů s primitivními saněmi.

„Dejte si ty věci na naše, saně,“ ozval se starší, vysoký ramenatý muž s dlouhým plnovousem. A vzápětí jim začali muži pomáhat nakládat pytle se sušenými rybami a nářadí na saně.

„Zavezeme vám věci k nám do vyhnanecké kolonie,“ vysvětloval muž s dlouhým plnovousem. „Než si postavíte vlastní obydlí, budete bydlet v našich chýších.“

Podivný průvod se pohnul směrem z města. Za necelou hodinu namáhavé chůze v kyprém sněhu dorazili ke skupině dřevěných chatrčí.

„Nechte si zatím věci na saních. Tady vám je nikdo nevezme – a pojďte dovnitř na malé pohoštění. A taky na kus řeči,“ řekl muž s dlouhým plnovousem. „Pak vás rozdělíme do chalup.“

Z ohniště sálalo příjemné teplo. Muži se sesedli kolem dlouhého hrubého stolu. Ženy začaly nosit sušené ryby, kaviár a placky. Muž s dlouhým plnovousem přinesl láhev kořalky.

Beňovský nespustil celou tu dobu oči z muže, který si počínal tak sebejistě, rozhodně a který přes své ubohé oblečení vypadal vznešeně. Zjevně tu musí být nějaká organizace vyhnanců a on je asi jejich vůdcem, uvažoval.

V malé místnosti se rozproudil živý hovor. Noví vyhnanci se vyptávali na životní podmínky a staří s nimi sdíleli své zkušenosti. Dověděli se, že vyhnanec nemůže mít vlastní majetek. To znamená, že vojáci mohou kdykoli přijít a vzít si, co se jim zalíbí. Svobodný občan z města nesmí pozvat do rodiny vyhnance. Vyhnanci vykonávají v městě nejhrubší a nejtěžší práce.

„A jak dlouho už v tomto ráji žijete?“ zeptal se nesměle jeden z nově příchozích.

„To přijde na to kdo. Například Ivaškin, ten už tráví na Kamčatce dvacátý šestý rok.“

„Jak je to možné, že tak statní lidé jako vy, trpně snášíte ten otrocký stav,“ rozhořčoval se druhý. „Bojíte se snad smrti?“

Nastalo krátké, trapné mlčení. Staří vyhnanci si vyměnili mezi sebou pohled. Beňovský si uvědomil, že se jeho společník zachoval velmi netaktně. Je zde sotva několik hodin a chce starousedlíky poučovat. Měl tohoto muže, Panova, rád, nejradši z celé skupiny mužů, s kterými prošel půl Světa. Ale teď na něj měl pořádnou zlost.

„Jsme vám skutečně velmi vděčni za tak srdečné přijetí,“ přerušil ticho Beňovský. „Vážíme si vaší pomoci, kterou budeme ještě i v dalších dnech potřebovat. Myslím, že máme před sebou dost a dost času na výměnu názorů. Bylo by dobré, kdybyste nám teď ukázali, kde kdo z nás bude bydlet, než si postavíme vlastní chýše.“

Společnost se pomalu rozcházela. K Beňovskému přistoupil vysoký ramenatý muž s plnovousem.

„Jmenuji se Anton Ivanovič Krustjev. Budete mým hostem, pane…“

„Mořic Samuelovič Beňovský,“ pomohl mu Beňovský.

Dlouho do noci seděli dva muži u blikajícího kahanu s rybím tukem. Vyprávěli si navzájem své osudy. Jeden barvitěji, s nemalou dávkou fantazie, druhý střízlivě a suše. Beňovský se dověděl, že Krustjev byl gardovým důstojníkem Petra III. Když byl car Petr III. zavražděn skupinou gardových důstojníků a Kateřina II. dosazena na trůn, Krustjev dal otevřeně najevo svůj nesouhlas s tímto násilným činem. Byl odsouzen k trestu smrti za pobuřování. Popravčí četa už stála nastoupena k vykonání rozkazu, když přišel omilostňující dopis od Kateřiny. Trest smrti mu byl změněn na doživotní vyhnanství na Sibiři. Byl eskortován do Ochotska a několik měsíců před příchodem Beňovského byl dopraven v podpalubí na Kamčatku. Osm let vyhnanství měl již za sebou.

„Vím, bylo přinejmenším nevhodné to pobouření našeho přítele Panova, ale pro nás nováčky je to těžko pochopitelné. Neznáme samozřejmě všechny okolnosti,“ navazoval Beňovský na dopolední nepříjemnou příhodu.

„Chápu vašeho přítele Panova a samozřejmě i vás. Podobně jsem uvažoval i já. Ale uvažte, že jediná cesta na svobodu vede přes moře. K tomu potřebujete za prvé loď, za druhé člověka znalého mořeplavectví. Pustit se bez zkušenosti na vody náladového Tichého oceánu je sebevražda. Připravovat útěk je tady velmi nebezpečná záležitost. Do toho se musí zasvětit vždy více lidí. Udá-li vyhnanec, že se jeho druh připravoval na útěk, pak podle zákona má právo na svobodu. To je vždycky lákavé. Proto každá spiklenecká činnost je nanejvýš nebezpečná. A ještě jedna věc hraje velikou úlohu…“ Krustjev se na chvíli odmlčel, podíval se zamyšleně na plápolající oheň. „Nesmírná láska Rusů ke své vlasti. Útěk znamená žít v cizině,“ řekl jakoby pro sebe.

Chladná rozvážnost zkušeného druha na Beňovského hluboce zapůsobila. Brzy zjistil, že má co dělat s člověkem vzdělaným, rozumným, klidným. Uvědomil si, že našel vzácného druha, se kterým se bude moci radit, na kterého se bude moci všestranně spolehnout a který ho určitě bude i varovat, kdyby se sám chtěl dopustit nějaké nerozvážnosti.

„Přes to všechno, co jste mi řekl, nechci se ani na vteřinu smířit s osudem a vzdát se myšlenky na útěk,“ řekl přátelsky, ale rozhodně Beňovský. A s úsměvem dodal. „A kdybyste se vy, Antone Ivanoviči, přidal k nám, určitě by se nám to podařilo.“

Krustjev vstal z nízké židle u ohniště, přátelsky poklepal Beňovskému na rameno.

„Dnes už je pozdě na hluboké myšlenky. Zítra je taky; den.“

Druhý den za odpoledního šerá, po návratu vyhnanců z práce, se v domku u Krustjeva sešli Panov, Baturin, Stěpanovič Solmanov a Wyndblat, aby si s Beňovským vy měnili první dojmy z této smutné, neutěšené země. V malé místnosti panovala skleslá nálada. Hustá mlha, třicetistupňový mráz, oslepující sníh, to vše doléhalo na nové obyvatele v prvních dnech nesmírně tíživě.

Byly chvíle, kdy Beňovský cítil, že sám podléhá těmto nebezpečným náladám. Ale když viděl kolem sebe tváře svých druhů plné beznaděje, rozhodl se udělat tomu za každou cenu přítrž.

„Myslím, že tady v Bolšerecku máme všechny předpoklady, abychom uskutečnili svůj plán na útěk. Pro naši myšlenku jsem získal nového skvělého druha, svého nynějšího hostitele, Antona Ivanoviče Krustjeva.“

Krustjev, který seděl v koutě místnosti a do hovoru se zatím nezapojil, náhle vstal a chtěl uvést Beňovského slova na pravou míru. Ale když se střetl s jeho šibalským a současně i prosebným pohledem, neřekl nic.

„Náš plán můžeme uskutečnit nejdříve v květnu, kdy nastane obleva a v Ochotském moři se uvolní ledy. Máme tedy dost času, abychom si všechno dobře rozmysleli a připravili. Jednu věc musíme udělat hned, to jest, vytvořit tajný spolek. Každý člen tohoto spolku se musí přísahou zavázat, že dá všechny své síly do služeb našeho plánu na útěk, že bude bezvýhradně poslouchat příkazy vůdce spolku a zachová nejpřísnější mlčení o všem, co souvisí s naším plánem. Zvolený vůdce se musí zavázat přísahou, že využije všech svých schopností a vědomostí na vypracování plánu osvobození z tohoto otroctví a zaměří všechno své úsilí na jeho uskutečnění. Bude-li třeba, i s nasazením vlastního života. Kdyby se ukázalo, že od tohoto předsevzetí upustil, nebo jinak zradil naši věc, má tajný spolek právo odsoudit ho k trestu smrti.“

V největší tichosti naslouchali vyhnanci výkladu Beňovského. Jeho slova, přednesená s plnou vážností a přesvědčivostí, působila na ně jako vzpruha. Krustjev vycítil, že teď je řada na něm, aby podpořil Beňovského.

„Podle mého mínění můžeme počítat s dvaceti lidmi, kteří by se v nejkratší době k nám přidali. Ale tajný spolek musí mít vedení, tajnou radu. Myslím, že by bylo správné, abychom tajnou radu tvořili my, jak tady sedíme.“

„A můžeme hned také zvolit svého vůdce,“ dodal Baturin.

A tak se v pozdních nočních hodinách konaly v Krustjevově domku tajné volby vůdce spiklenecké organizace. Všichni volili Beňovského. Beňovský dal svůj hlas Krustjevovi. Za všeobecného souhlasu se stal Krustjev jeho zástupcem.

Členové tajné rady se rozcházeli s novou nadějí a s pocitem, že jsou o krůček blíž ke svobodě.

Venku fičel ledový vítr. V kamnech dohořívalo poslední poleno. Krustjev vytáhl z dřevěné truhly knihu a položil ji beze slova na stůl. Beňovský se na Krustjeva tázavě podíval. Přistoupil ke stolu, vzal knihu do rukou, přitáhl kahan. Nechtěl věřit svým očím. Tady, v chýši vyhnance, třináct tisíc verst od Petrohradu, v jednom z nejzapadlejších koutů světa, se mu dostává do rukou kniha „Cesta kolem světa“ od anglického mořeplavce, piráta, námořního admirála a lorda v jedné osobě, slavného Ansona!

Při blikajícím světle proseděl celou noc nad dobrodružnými příhodami odvážného Angličana. Bylo k neuvěření, co všechno dokázal ten Anson… S pěti koráby vyplul z ostrova Svaté Heleny. U mysu Hornova se mu za strašné bouře tři lodi potopily. S dvěma plul dál k chilským břehům. Vydrancoval španělská města, bohatá na zlato a perly. Pustil se přes Tichý oceán k čínským břehům. Do Macaa dorazil už jen s jedinou lodí a z pirátské armády o několika stech mužů mu zbyla sotva desetina. V Macau naverboval dvě stě padesát sedm nejnebezpečnějších a nejobávanějších pirátů a po čtyřech letech plavby různými vodami se vrátil do Londýna. Vítalo ho jásající město. Kráčel špalírem Londýňanů, následován svou pirátskou armádou a dvaatřiceti vozy vrchovatě naloženými pohádkovými klenoty.

Byla to vzrušující četba, při které bylo tak snadné na několik hodin zapomenout na krutou přítomnost.

AFANÁZIE

„Máte se okamžitě dostavit ke guvernérovi!“

Z neklidného spánku probudil Beňovského přísný vojensky hlas. Stál před ním kozák. „Máte se ihned dostavit ke guvernérovi,“ opakoval rozkaz.

Beňovský si přes sebe přehodil medvědí kožich, který mu daroval Krustjev, na hlavu si nasadil čapku z liščí kožešiny a vyšel s kozákem do třeskutého mrazu.

Guvernér Nilov přijal vyhnance Beňovského v příjemně vytopené pracovně, sousedící se soukromým bytem guvernérovy rodiny.

„Slyšel jsem, že mluvíte dobře francouzsky a německy, a prý ovládáte také latinu,“ řekl guvernér Nilov.

Beňovskému se zdál Nilov daleko starší, než když ho viděl poprvé. Jeho odulé tváře byly červeně zbarvené rozpraskanými žilkami, jeho oči měly unavený výraz. Beňovskému najednou připadalo divné, že tento muž je vlastně pánem Kamčatky.

„Ano, pane, ovládám dobře tyto jazyky.“

Nilov vstal ze židle, obešel veliký psací stůl a přistoupil k Beňovskému.

„Měl bych pro vás výhodnou nabídku. Budete učit mou dceru a mého syna těmto jazykům, případně i jiným předmětům. Za to vás osvobodím od nucených prací a budu vám platit žold, jaký dostávají kozáci ve zdejší posádce. Co tomu říkáte?“ Nilov se tvářil spokojeně. Lichotilo jeho ješitnosti, že se k vyhnanci chová tak velkoryse.

„Přijímám vaši ušlechtilou nabídku, pane guvernére. Udělám, co bude v mých silách, abyste byl se mnou jako s domácím učitelem spokojen. Kdy mám začít s vyučováním?“

„Třeba hned,“ zasmál se Nilov. „Sedněte si a já půjdu pro manželku a děti.“

Velké dubové dveře se otevřely a do místnosti vznešeně vešla statná žena, za ní štíhlá dívka a rozčepýřený kluk.

Beňovský přistoupil k ženě, postavil se do pozoru, jak se slušelo na důstojníka, a pak se mírně uklonil.

Paní Nilovová se mile usmála, podala mu ruku a k velkému překvapení Beňovského promluvila německy.

„Nesmírně mne těší, že vás poznávám, pane. Už jsem na vás byla zvědavá.“

„Je to od vás velmi laskavé. Jako vyhnanec jsem nepředpokládal, že se mi od vás dostane tak vlídného přijetí.“

„Ach, to jsou hlouposti.“ Paní Nilovová se tvářila, jako by se zlobila. „Mohu vám prozradit, že můj otec, švédský důstojník, byl také vyhnancem. Teď už také víte, odkud umím německy.“

Usmála se zase přívětivě, a pak ustoupila trochu stranou, aby představila své děti, které stály poslušně opodál.

„To je slečna Afanázie a tohle je rozmazlený Péťa.“

Dívka se trochu zapýřila, sklopila oči a udělala předepsanou poklonu.

„Hrabě Beňovský,“ představil se nový učitel. Ani sám nevěděl, jak mu ten hraběcí titul vyklouzl z úst. Díval se upřeně na půvabnou dívku. Jeho pohled se na okamžik setkal s šedýma zvídavýma očima a sklouzl po lesklých hladkých kaštanových vlasech, upletených do dvou copů. Kolik jí může být? uvažoval Beňovský.

„Afanázii je šestnáct,“ řekla paní Nilovová, jako by vytušila jeho myšlenky.

Na Beňovského najednou padl prapodivný smutek. Co čeká takové krásné stvoření v této smutné zemi! Jaká nádherná by to byla dvorní dáma u císařského dvora ve Vídni!

„Mám ještě dvě starší dcery. Ty jsou už vdané,“ řekla paní Nilovová.

Vtom vešel guvernér Nilov a přerušil jejich družný rozhovor. „Tak všechno je dojednáno?“

„Ano, pane guvernére.“

„Zítra můžete začít s učitelováním. Jděte teď k Sudějkinovi. Dá vám nový kožich a oblek ze státních skladů.“ Beňovský se mírně uklonil a opustil pracovnu. Sekretáře Sudějkina našel zabraného do šachové partie s velitelem kozáků. Šachisté jeho přítomnost vůbec nevnímali. Beňovský vrhl letmý pohled na šachovnici přes sekretářovo rameno. Sudějkin byl v beznadějné situaci. Velitel měl výhodu věže a dvou pěšáků. Na tahu byl Sudějkin.

„Je to špatné,“ zahučel zkroušeně. „Skvělá pozice to není,“ řekl Beňovský, „ale také ne beznadějná.“

Oba hráči zvedli překvapeně hlavu od šachovnice.

„Já nevidím žádnou záchranu,“ řekl zkroušeně Sudějkin.

„To je právě podstata šachové hry, jeden to vidí, druhý ne,“ usmál se Beňovský.

„Tak mi to ukažte. Vyhrajete-li tu partii, rozdělíme se o výhru.“

„O jakou výhru?“ zeptal se překvapeně Beňovský.

„Tady na Kamčatce se hrají šachy o peníze, to nevíte? My tady s panem velitelem hrajeme obyčejně jen o padesát rublů, ale obchodníci hrají o sto, o dvě stě, i o tři sta rublů.“

Velitel zarputile mlčel. Bylo mu proti mysli vlídné jednání sekretáře s vyhnancem. Ale byl si svou výhrou tak jist, že nic nenamítal proti tomu, aby vyhnanec radil jeho protivníkovi. Beňovský všechno vsadil na to, že velitel také není žádný skvělý šachista. Nastrčil mu běžce před královnu. Velitel bez rozmýšlení běžce vítězoslavně bral. Nato Beňovský koněm současně napadl krále a královnu. Velitel zrudl, rozmáchl se vztekle a vyhodil figurky ze šachovnice.

„Bravo, bravo,“ volal nadšeně Sudějkin, který neměl domýšlivého velitele zvlášť v lásce. „To se vám povedlo,“ poplácal Beňovského po zádech. „Poslyšte, Beňovský, musíte přijít k nám. U mne se scházejí skoro každý večer kupci a hrajeme šachy o peníze. Můžete si u nás vydělat hezkých pár rublů.“

„Jenomže, milý Sudějkine, zapomínáte na to, že ten člověk je vyhnanec. A podle nařízení se nesmí soukromě stýkat se svobodnými občany,“ řekl velitel, přičemž o Beňovského nezavadil ani pohledem.

Ale Sudějkin byl ve výborné náladě a velitel ho tentokrát výjimečně nemohl přivést z míry,

„Musím vám říci novinku, milý veliteli, náš pan guvernér jmenoval dnes pana Beňovského domácím učitelem svých dětí.“

„Hm, to je pro mne skutečně novinka,“ řekl velitel se zlomyslným úsměvem. „Ale mně stejně nemůže nikdo rozkázat, abych se s vyhnancem soukromě stýkal.“

Po těchto slovech vstal, chvatně si oblékl sobolí kožich a vyšel z kanceláře.

Sudějkin se rozesmál, až se mu břicho natřásalo.

„Ten má vztek, že prohrál těch mizerných padesát rublů! Z jeho řečí si nic nedělejte. Je to náladový člověk, vztekloun. Jinak pozvání na večer platí.“

Beňovský se vrátil do svého společného obydlí s Krustjevem pln nových zážitků. Přiložil do pece a sedl si ke stolu, kde ležela otevřená Ansonova kniha. Teď však neměl ani pomyšlení na to, aby v ní dále listoval. Natáhl se na kavalec. Hlavou mu vířily nejrůznější myšlenky, ale znovu a znovu se mu před oči vracel tentýž obraz: Štíhlá dívka v dlouhých sametových šatech s vlněnou šálou na ramenou, kaštanové vlasy pečlivě spletené do dvou copů, plachý, rozpačitý pohled.

Ve srubu bylo šero, jen z pece prozařovaly úzké zášlehy ohně. Beňovský zapálil kahan a sedl si ke stolu, aby se připravil na první lekci francouzštiny. Tu vstoupil Krustjev s Panovem, Wyndblatem a Baturinem.

Beňovský vyskočil a přivítal je se širokým úsměvem.

„Přátelé, mám pro vás novinu!“ A všechno jim dopodrobna vylíčil, co se mu za ten den přihodilo.

„To ti blahopřeji,“ řekl s upřímnou radostí Krustjev a spontánně začal Beňovskému tykat. Ostatní však byli zaraženi. Panov se díval zasmušile do stolu.

„Vy z toho snad nemáte radost?“ obrátil se na ně Krustjev.

Chvíli bylo trapné mlčení. Pak se ozval Panov:

„Ne že bych Beňovskému nepřál ty výhody. Ale bojím se, že by se mohl vzdát našeho společného úmyslu.“

„Co je to za nesmysl?“ skočil mu do řeči Beňovský.

Vstal prudce z lavice a přešel na druhou stranu stolu, kde seděl Panov.

„Copak jsme nepřísahali věrnost naší věci, Panove? Ty mě urážíš! Co myslíte, proč z toho mám radost? Přece proto, že budu mít přístup do rodiny guvernéra, do rodin kupců, že budu moci vyhrát v šachách nějaké peníze! To nám může být jen ku prospěchu!“

„To je samozřejmé,“ řekl Krustjev. „Musíme všemi silami pomoci Beňovskému, aby si získal plnou důvěru guvernérovu i ostatních lidí z města. Jde o nás o všechny.“

Panov si uvědomil, že přestřelil, a zastyděl se za to.

„Prosím vás, zapomeňte na to, co jsem řekl. Upřímně toho lituji. Krustjev a Beňovský mají pravdu. Zdá se, že člověk tady na Kamčatce nějak ztrácí rozum.“

Beňovský chodil pravidelně každé dopoledne a někdy i odpoledne k Nilovovým. Vyučování ho bavilo. Všiml si, jak těžce se Afanázie zbavuje své ostýchavosti. Několikrát ji přistihl, jak vzhlédla od svého úkolu, podívala se na něho a chtěla něco říci. Vzápětí však zase sklopila oči. Uplynul týden, než se Afanázie přece jen osmělila a rozpačitě se začala vyptávat na jeho minulost. Odpověděl jí rád a našel ve své žačce také dobrou posluchačku.

Mezi ní a Beňovským se brzy vytvořil přátelský vztah. Bystré paní Nilovové neuniklo, jak její dcera dbá o to, aby byla vždy pečlivě upravena, kdykoli má k nim přijít Beňovský. Neuniklo jí ani to, že kdykoli padlo u nich v rodině jméno Beňovského, Afanázie se zarděla.

Jednoho dopoledne přivítala Beňovského místo Afanázie paní Nilovová.

„Afanázie se necítí dobře. Zůstala dnes v posteli. Budete se muset spokojit pro dnešek s jedním žákem.“

„Doufám, že to nebude nic vážného,“ řekl zklamaně Beňovský.

„Taky doufám. Konečně, můžete se na ni jít podívat. Bude mít určitě radost.“

Afanázie se vůbec nesnažila skrýt svou radost, když se ve dveřích jejího pokoje objevil Beňovský. Ten ji vůbec nepoznával. S dětinskou upřímností mu vyprávěla, jak se jí o něm zdálo. Byla milá jako nikdy předtím.

Beňovský byl v rozpacích. A po cestě domů mu vířily hlavou nejrůznější myšlenky. Měl podivný pocit rozháranosti, nespokojenosti sám se sebou.

Toho dne se Beňovský nemohl dočkat Krustjevova návratu. Vztah, který se mezi ním a Afanázií vytvářel, mu začal dělat starosti. Měl výčitky svědomí. Uvědomil si, že nejedná poctivě s tou líbeznou, bezelstnou dívkou, že si zahrává s jejími city. Neměl odvahu jí říci, že tam daleko v srdci Evropy, pod Tatrami, žije žena, která je mu nadevše drahá. Cítil, že se tady nebezpečně rozvíjí klubko, které by měl chytit a zastavit. A nejhorší na tom bylo, že i jemu nebyla Afanázie lhostejná.

Sotva Krustjev odhodil svůj zimou prolezlý kožich, svěřil se mu Beňovský se svými starostmi.

„Nejsem si úplně jist, co bych udělal na tvém místě, Mořici Samueloviči. Ale myslím, že všechno naše počínání musíme podřídit věci, na kterou jsme přísahali,“ řekl Krustjev.

„To znamená?“

„To znamená nechat zatím vše tak, jak je.“

Beňovský by to byl nepřiznal, ale Krustjevova odpověď mu promluvila z duše. Chtěl k tomu ještě něco říci, ale Krustjev změnil předmět rozhovoru:

„Získal jsem do našeho tajného spolku dvacet nových členů. Jsou to všechno spolehliví a dobří lidé. Někteří dokonce ani nejsou vyhnanci. Například Dimitrij Kuzněcov je obchodník s kožešinami a Ivan Sibajev je lovec. Hlásí se k nám Magnus Meder, lékař, který žije dvacet let ve vyhnanství, Kazimír Bjelskij patnáct let, Grigorij Lobcov byl carský důstojník, Nikolij Srebernikov gardový důstojník.“

„Jsi chlapík, Krustjeve,“ zvolal nadšeně Beňovský.

Druhý den po tomto rozhovoru složilo před tajnou radou dvacet nových členů tajného spolku slavnostní přísahu věrnosti.

TAJEMSTVÍ BOLŠERECKÉHO ARCHÍVU

Brzy se v celém Bolšerecku mluvilo o tom, že vyhnanec, jakýsi hrabě z Uher, se těší mimořádné oblibě u guvernérovy rodiny. V kupeckých rodinách se přetřásaly večer co večer nové zvěsti a podrobnosti o Beňovském. Netrvalo to dlouho a všichni v Bolšerecku věděli, že slečna Afanázie je zamilovaná do záhadného a vzhledného vyhnance.

„Od té doby, co Beňovský chodí k Nilovovům, žádný kupec ani kozácký důstojník není pro slečinku dost dobrý,“ říkávaly jizlivě bolšerecké ženy a nezapomněly hned dodat: „A paní Nilovová o ničem jiném nemluví než o vzdělaném hraběti Beňovském a o jeho vznešeném chování.“ Některé to říkaly naplno: „Stará Nilovová se může přetrhnout, aby získala toho cizince za ženicha pro svou Afanázii.“

A tak se stalo, že po krátkém pobytu v Bolšerecku se stal Beňovský ústřední postavou společenského života v městečku, které se honosilo titulem hlavního města Kamčatky. Každý z kupců považoval za svou čest zvát Beňovského do rodiny. Za dlouhých zimních večerů, kdy se svobodní občané den co den scházely, aby si krátili nekonečné a nudné kamčatské noci, byl Beňovský na roztrhání. Všichni přátelé i nepřátelé se shodovali v jedné věci: že Beňovský má nesmírné osobní kouzlo. A proto mu leckdo ledaco odpustil.

Beňovský se stal nejzaneprázdněnějším člověkem v Bolšerecku.

Velitel kozáků Kolesov a dva nejbohatší kupci, Kasarinov a Rostagokov, ho požádali, aby založil obecnou školu, ve které by se děti učily různým jazykům, zeměpisu a počtům. Slíbili, že dají postavit vhodný dům. Beňovský souhlasil s podmínkou, že mu budou platit za každé dítě pět rublů měsíčně, a mimoto půl rublu na otop a osvětlení. A v druhé polovině prosince již stál dřevěný domek, který sloužil za školu. Beňovský však musel požádat Krustjeva, aby převzal vyučování ruštiny, a Panova, aby se ujal počtů, protože sám byl mezitím pověřen další zajímavou prací. Požádal ho totiž sekretář Sudějkin, aby vypracoval podrobnou mapu Kurilských ostrovů, Kamčatského poloostrova a celé Ochotské oblasti. Zpřístupnil mu k tomu bolšerecký archív.

Nic lepšího si Beňovský nemohl přát.

S posedlostí hledače pokladů se vrhl na hromadu knih, zápisů, poznámek, map a nákresů. Čím víc se zahloubával do třídění a studia zaprášených a zažloutlých listů a knih, tím víc ho vzrušující práce strhávala. Objevoval nové mořské cesty, ostrovy i poloostrovy, poznával nesmírné lidské tragédie, veliké hrdinské činy, nesplněné objevitelské plány, které přervala nemilosrdná smrt.

Listoval v zápiscích dobyvatele Kamčatky kupce Atlasová, seznámil se s velikou expedicí slavného Dána v carských službách Vituse Beringa z Kamčatského Petropavlovská na Aljašku, studoval pečlivě knihu „Popis země Kamčatské“ od německého lékaře Georga Wilhelma Stellera, který se ve svých dvaadvaceti letech účastnil Beringový výpravy, obdivoval skvělý popis Kamčatky od Krašeninnikova, zkoumal podrobně Spanbergovy a Čirikovovy mapy. Pečlivě srovnával různé údaje o této oblasti a snažil se dosáhnout co nejpřesnějšího obrazu.

V malé komůrce, kde byl umístěn archív města Bolšerecka, se Beňovský úplně změnil. Zde nebylo třeba něco předstírat, hrát si na někoho, čím člověk nebyl, přibarvovat skutečnost, protože to lidé rádi poslouchali. Cítil se tu v bezpečí, svobodný. Tady se dalo nerušeně snít o budoucnosti.

Dělal si pečlivé záznamy a sestavil stručný přehled sedmnácti největších objevitelských výprav na východ od Kamčatky.

A pak se dal do popisu dvaadvaceti Kurilských ostrovů a Sachalinu. Nejzajímavější ze všech jeho záznamů je snad tento:

„Ostrov Sachalin leží na východ od ústí řeky Amuru“

Beňovský napsal tato slova bez jakékoli pochybnosti, ačkoli netušil, že ještě desítky let po něm budou slavní mořeplavci mylně pokládat Sachalin za poloostrov. Tvrdili, že řeka Amur, dlouhá tři tisíce kilometrů, neústí do moře.

A tvrdili to jen proto, že žádná loď ústí této řeky nenašla. Teprve ruský námořní kapitán Nevelskoj se dostal v roce osmnáctistém čtyřicátém devátém se svou šalupou Bajkal do ústí veletoku Amuru, když proplul Tatarskou úžinou, a dokázal tak, že Sachalin je ostrov.

Beňovský byl tak zabrán do vzrušujícího studia nejrůznějších pramenů, že se vůbec nedostal k vypracování map pro sekretáře Sudějkina. A přitom na něj čekala už další práce. Guvernér Nilov mu sdělil, že se chystá na inspekční cestu po Kamčatce a hodlá ho vzít s sebou, aby mu pomohl vypracovat zprávu o stavu této provincie pro carský dvůr. Zároveň mu dovolil, aby si někoho vzal na pomoc pro kartografickou práci. Beňovský si vybral Baturina pro jeho bohaté vědomosti v matematice a deskriptivě.

Seděli každý den dlouhé hodiny mlčky při žlutavém světle kahanu nad náčrtky, mapkami, zápisky a snili o téže věci. Viděli na těchto mapkách plout plachetnici s osvobozenými vyhnanci po hladinách Tichého oceánu…

Baturin dokončoval mapu Kamčatky. Beňovský stál nad ním a díval se mu přes rameno. Náhle položil prst na jižní cíp poloostrova.

„Lopatka,“ řekl jakoby pro sebe.

Na chvíli se zamyslel. Pak pokračoval klidným hlasem, jako by mluvil o nejvšednější věci:

„Baturine, mám nápad. Navrhnu Nilovovi, aby na Lopatce založil novou kolonii vyhnanců. Tam by se dala obdělávat půda. Leží přece mnohem jižněji než Bolšereck. Nová kolonie by se mohla pojmenovat po guvernérovi, Nilovaja. Nilov je dost ješitný, aby se mu návrh zalíbil.“

Baturin se díval na svého druha jako žák na učitele. Patřil k velkým obdivovatelům Beňovského. S napětím čekal, co se zrodilo v hlavě tohoto nevypočitatelného muže.

„Výprava by se uskutečnila v březnu, až mrazy trochu poleví. Do té doby budeme muset sehnat potřebné zásoby a zbraně. Loď, která vypluje na jaře z ústí řeky Bystraja do Ochotska se zásobou kožešin, by se zastavila na Lopatce.“

„A tam bychom se zmocnili lodi,“ dodal vzrušeně Baturin.

Muži se na sebe usmáli.

Plán na kolonizaci Lopatky, jižního cípu poloostrova, nebyl dílem okamžitého nápadu, jak se Baturin domníval. Beňovský si již několik týdnů lámal hlavu, jak vyřešit svízelnou situaci, do které se dostal rychlým spádem událostí. U Nilovových byl totiž už málem pokládán za člena rodiny. Paní Nilovová s ním jednala jako s budoucím zetěm. Přiměla dokonce svého manžela, aby napsal Kateřině II. žádost o omilostnění vyhnance Beňovského.

Beňovský měl oprávněné výčitky svědomí. Guvernérovi, paní Nilovové, Afanázii a mnohým jiným – za všechnu jejich laskavost, přátelství a bezmeznou důvěru se odmění vlastně zradou. Tato myšlenka ho tížila tak nesmírně, že se s ní svěřil Krustjevovi.

„Představ si, co se stane s Nilovem, až se v Petrohradě dovědí, jak se ke mně choval, k vyhnanci! Určitě ho čeká Petropavlovská pevnost.“

„Ale nečeká. Nic se mu nestane,“ řekl přesvědčivým hlasem Krustjev. „Napíše zprávu o našem útěku tak, aby se mu nic nestalo. Klidně se na něj spolehni. Do Petrohradu je daleko. Ani guvernér z Jakutska se nebude obtěžovat, aby si ověřil, je-li Nilovová zpráva pravdivá.“

„A Afanázie?“

„Afanázie? Bude nějakou chvíli truchlit, ale čas všechno zahojí, řekne si, že ten Beňovský byl milý podvodník.“

Krustjev se přátelsky usmál, když viděl mrzutou tvář svého přítele.

Beňovský se ani na vteřinku nevzdal myšlenky na útěk, ale přece jen hledal nějakou přijatelnou možnost, aby zklamání guvernérovy rodiny nebylo tak bolestivé. Východiskem měl být právě plán na osídlení Lopatky. Usuzoval, že útěk z jižního cípu Kamčatky, vzdáleného od guvernérova sídla na dvě stě verst, budou nadřízení Nilovovi méně vyčítat, než kdyby mu to udělal přímo před nosem.

Stalo se, jak Beňovský počítal. Guvernér Nilov byl s jeho plánem na osídlení Lopatky nadšen. Slíbil, že všechno potřebné zařídí, aby se plán mohl uskutečnit, jakmile v polovině dubna nastane mírnější počasí.

Beňovský dal po návštěvě u guvernéra svolat tajnou radu a seznámil členy se svým novým plánem.

Všichni nadšeně souhlasili. Lékaře Medera pověřili, aby vedl evidenci o zásobách potravin, zbraní, střelného prachu a olova, které vezmou s sebou na Lopatku.

Všichni Beňovskému plně důvěřovali, až na jednoho. Stěpanov velmi těžce nesl, že Beňovský nic neudělal, aby se do něho Afanázie nezamilovala. Nikomu nebylo tajemstvím, proč je Stěpanov vůči Beňovskému tak zaujatý. Stěpanovovi se Afanázie velmi líbila a na Beňovského žárlil. A dívky mu bylo líto.

„A co když se na Lopatce poštovní loď nezastaví?“ zeptal se výsměšně Stěpanov.

Otázka na chvíli zmrazila dobrou náladu. Přitom to byl vlastně dotaz velmi rozumný. Ale mrzelo je, že to vyslovil právě Stěpanov, který měl v poslední době stále nějaké výhrady.

„Na Lopatce nezůstaneme viset, za to vám ručím, a nebudeme muset ani stavět vlastní loď,“ řekl sebevědomě Beňovský, i když v duchu přiznával, že Stěpanovovy pochybnosti jsou na místě.

„Dovolíte, abych řekl své mínění?“ ozval se klidným hlasem nový člen tajné rady, kupec Kuzněcov.

Všichni očekávali s velikým zájmem, co řekne tento zkušený muž, dlouholetý obyvatel Kamčatky. Byl to člověk rozvážný a také mimořádně udatný.

„Myslím, že přítel Beňovský má pravdu. Na Lopatce nezůstaneme. Ale k tomu je třeba už teď zajistit, aby se poštovní loď Sv. Petr a Pavel zastavila bezpodmínečně na mysu Lopatka.“

„No a jak to chcete zajistit, Kuzněcove?“ skočil mu Stěpanov netrpělivě do řeči.

„Dá se to zajistit,“ řekl klidně Kuzněcov a přitom si změřil Stěpanova káravým pohledem. „Musíme dostat ještě před naším odchodem nejméně deset našich spojenců do posádky lodi. Sv. Petr a Pavel podle programu zvedne kotvy v ústí řeky Bystraja patnáctého května. Na palubě bude mít dvaadvacetičlennou posádku a šest cestujících.“

Bylo to přímo ohromující, jak byl Kuzněcov dobře informován. A ten jako by tušil, že nejeden z členů tajné rady má na jazyku otázku, odkud má tyto zprávy, pokračoval ve výkladu:

„S kapitánem Čurinem se dobře znám. Jestli mne tím pověříte, vezmu na sebe úkol dostat alespoň deset našich lidí – pro každý případ – do posádky. Postarám se také o to, aby nám Čurin vzal na loď část zásob, potřebných pro dlouhou plavbu, abyste se s tím nemuseli tahat až na Lopatku.“

Kuzněcov to vše přednesl způsobem tak přesvědčivým, že nikdo z přítomných nezapochyboval o úspěchu celého podniku.

„Kuzněcove, ty chceš Čurina zasvětit do našeho plánu?“ zeptal se rozpačitě Beňovský.

„Ne, rozhodně ne. Čurin je člověk, který trpí odjakživa nedostatkem peněz. Nabídnu mu obchod, na kterém si slušně vydělá. Řeknu mu, že chci načerno vyvézt z Kamčatky kožešiny. Co ušetřím na daních, o to se podělím s ním. Tak dostanu naše zásoby tajně na loď.“

Jednoho lednového dne stála na prostranství před guvernérovým domem připravena výprava třiceti šesti mužů na devatenácti saních, s nejlepšími psími spřeženími, jaké bylo možno vůbec dát v té době v Bolšerecku dohromady. Celý Bolšereck se přišel rozloučit s výpravou, kterou vedl sám Nilov. Poslední pozdravy žen a dětí, a saně se rozjely za ohlušujícího štěkotu rozdováděných psů. Paní Nilovová a její dcera Afanázie stály na dřevěném mostě a mávaly bílými šátky na rozloučenou, ještě i dlouho potom, když výprava zmizela v řídké polední mlze.

Beňovský byl rád, že se mohl výpravy zúčastnit. Byla to jedinečná příležitost ověřit si na vlastní oči zprávy a zápisky cestovatelů a dobyvatelů o kamčatské zemi, které tak pečlivě studoval v bolšereckém archívu.

Plných šest týdnů trvalo toto podivuhodné a namáhavé putování po nekonečných bílých pláních, v hlubokých údolích, po zamrzlých říčkách a řekách, po zledovatělých úbočích vysokých hor, v hluboké tajze.

Projeli desítkami osad Kamčadalců, které nebyly zaznamenány na žádné mapě, ruskými stanicemi s hrstkou kozáků a vyhnanců. Nocovali v jurtách i v dřevěných chatrčích potažených tulení kůží, ve kterých se topilo tulením tukem. Náčelníci osad je hostili rybami a kaviárem a obdarovávali je nádhernými kožišinami.

Dostali se na své pouti až do Tigilu, nejsevernější ruské stanice na poloostrově, i k břehům Avačské zátoky, jednoho z nejlepších přírodních přístavů na světě.

Cestou obdivovali fantastické tvary čedičových skal, hrozivé, desítky metrů silné vrstvy mohutných ledovců, vystoupili na okraj kráteru sopky, cítili na tvářích horký dech hlubokého jícnu a ze škvír popraskané lávy nakyslý zápach stoupajícího plynu. Byli vystaveni silnému ledovému větru, kruté zimě a sněhovým vánicím. Hrozilo jim několikrát, že uvíznou ve sněhových závějích.

A když se jednoho dne koncem února v odpoledních hodinách objevilo první spřežení na okraji Bolšerecku, bleskurychle se po městečku roznesla zpráva o návratu expedice. Ženy již několik dní očekávaly netrpělivě návrat svých mužů, děti své otce a vyhnanci svého vůdce. Ještě tentýž večer se sešli členové tajné rady. Beňovský jim vyprávěl o svých zážitcích. Krustjev zase informoval Beňovského o událostech v Bolšerecku. Za jeho nepřítomnosti vzrostl tajný spolek na 59 členů. Meder přečetl své záznamy o zásobách.

„Máme celkem třicet pušek, šestnáct pistolí, deset liber střelného prachu a olova, šedesát loveckých nožů,“ oznamoval hrdě.

„Zbrojnice je to skromná” ale pro začátek to ujde,“ řekl Beňovský.

„Zbraně seženeme, s tím si nemusíme lámat hlavu. Větší starosti mi dělá to, že se náš spolek rozrostl na těch padesát devět členů,“ řekl Krustjev. „Čím víc nás je, tím větší nám hrozí nebezpečí, že budeme vyzrazeni.“

Všichni si uvědomili, jak jsou namístě varovná slova zkušeného Krustjeva, a že teď bude třeba připravovat všechno s největší opatrností.

Je vůbec možné v takovém malém hnízdě, jako je Bolšereck, něco utajit?

PROZRAZENÉ TAJEMSTVÍ

Již několik dní vál silný jižní vítr. Z Ochotského moře zazníval rachot mohutných ledových ker. V poledních hodinách se teploměr poprvé vyhoupl k nule. Všude, kam oko dohlédlo, ležel sníh, ale ve vzduchu již bylo cítit kamčatské jaro. A toto jaro něco slibovalo.

Vyhnanci počítali každý den, který je dělil od patnáctého května, kdy měl vyplout škuner Sv. Petr a Pavel z Kamčatky. Nilov se těšil, že založením nové osady na Lopatce, která ponese jeho jméno, se zvětší jeho naděje na povýšení, paní Nilovová očekávala netrpělivě květen, kdy se podle jejího plánu měla konat svatba její dcery Afanázie s Beňovským, velitel kozáků Kolesov očekával z Jakutska zprávu, že bude jmenován správcem Aleutských ostrovů, obchodníci a lovci netrpělivě Očekávali zahájení plavby a tím obchodní sezónu kožešin.

S prvním jarním vánkem jako by se v myslích lidí rozhostila pohoda.

A přece zde byl někdo nesmírně nešťastný.

Beňovský seděl ve své chýši u kamen. Vychutnával vzácnou samotu a přemýšlel o své budoucnosti. V myšlenkách zabloudil daleko na západ. Co dělá jeho Zuzana? Čeká ještě na něho? Nebo ho již dávno pohřbila? Proč ho nepřemlouvala onoho osudného večera, aby zůstal? Proč ho neprosila, aby neodcházel? Proč se mu nevrhla do náruče, aby zabránila jeho odjezdu? Možná že by ji nebyl schopen opustit, kdyby ji viděl uplakanou, nešťastnou, bezbrannou. Ale onoho dne, kdy se snažil sbalit si nepozorovaně své věci, stála ve dveřích a v jejích očích se neobjevila ani jediná slza. Neustále mu zněla v uších její poslední slova: „Vím, musíte jít…“ Teprve teď, po tolika měsících, po tolika letech si uvědomoval, jak statečná byla Zuzana toho večera. Co by za to teď dal, kdyby ji mohl pohladit po jejích plavých vlasech, vzít ji za ruce, držet v dlaních její jemnou tvář…

Lehké zaklepání na dveře ho vytrhlo z myšlenek. Podíval se k oknu. Venku se mísila hustá mlha s podvečerním šerem. Znovu zaznělo zaklepání. Stejně nerozhodné jako první. Beňovský byl mrzutý, že ho někdo ruší z jeho rozjímání. Ale klepání bylo tak nezvyklé, že to nemohl být nikdo z vyhnanců.

Chvíli uvažoval, má-li se prozradit nebo ne. Ale nakonec zvítězila zvědavost nad touhou zůstat sám. Když otevřel dveře, stála na prahu Afanázie. V kožichu, s šátkem na hlavě, rozpačitá, smutná, rty se jí chvěly a v očích se jí leskly slzy.

Beňovský ji rychle vtáhl do chýše, aby je nikdo neviděl.

„Proboha, Afanázie, co děláte ve vyhnanecké kolonii? Stalo se něco?“

Ale Afanázie nebyla schopna dostat ze sebe ani slovo. Beňovský ji vzal pod paží a posadil ke kamnům. Zvedl jí jemně bradu a díval se na ni upřeně, aby jí dodal odvahy.

„Tak mi přece řekněte, co se stalo!“ naléhal na ni.

„Jsem nešťastná, nejnešťastnější člověk na světě! Já tu hanbu nepřežiju,“ vzlykala Afanázie.

Beňovský nevěděl, na čem je. Z toho, co Afanázie řekla, byl úplně zmaten. Musel být opatrný, aby jí neřekl víc, než je nezbytně nutné.

„Vím všechno, nic mi nemusíte vysvětlovat!“ A najednou, jako by si Afanázie uvědomila, že její chování není důstojné, utřela si slzy, zvedla svou hezkou hlavu a přísně řekla:

„Podvedl jste mne. Vím, že se chystáte na útěk.“

U Nilovových byla mladá služebná, jmenovala se Máša. S Afanázií se měly rády jako sestry.

„Řekni, Mášo, byla jsi už někdy zamilovaná?“ zeptala se jednou Afanázie zasněné Máši. Máša se zapýřila. „Nebyla, ale jsem,“ odpověděla trochu rozpustile. „Do koho, do koho? Ach, už vím, do toho kozáka Suškova! Nebo do toho lovce s tou světlou čupřinou?, Řekni, řekni,“ vyzvídala dychtivě Afanázie. Ale najednou se Mašina tvář zachmuřila. Sklopila oči.

„Mášo, co je ti?“

„Je to všechno zamotané.“

„Co je zamotané?“

Máša už litovala, že o tom vůbec začala mluvit. „Já bych to vlastně ani neměla říkat.“ Ale teď už nemohla couvnout.

„Ten můj mládenec, je to Ivan Kudryn, chce uprchnout s vaším hrabětem do Evropy. Ivan mě chce vzít s sebou. Ale copak to mohu udělat?“

Máša se rozplakala. A v Afanázii by se byl krve nedořezal.

Beňovský okamžitě pochopil, že spiknutí je prozrazeno. Bleskurychle uvážil nebezpečnou situaci. Dlouze chlácholil Afanázii, aby se uklidnila, že jí vše vysvětlí. Teď musí hodit na váhu všechnu svou obratnost, jinak to skončí katastrofou.

„Pamatujete se, jak jsem vám vyprávěl o zemi, kde kvetou voňavé růže, o jabloňových sadech, o nádherných koních, o zemi, kde půl roku svítí teplé slunce, kde tři čtvrtě roku se příroda zelená? Musela jste přece vědět, že se nikdy nesmířím se životem v této smutné zemi. Myslíte, že jsem vás chtěl oklamat, že jsem vás chtěl podvést? Přeji si svobodu také proto, abyste se nemusela stát ženou ubohého vyhnance, ale ženou hraběte a generála, který vás vezme na zámek svých rodičů a obklopí vás nádherou a bohatstvím. Afanázie, já na vás spoléhám a počítám s vaší pomocí, stejně jako Kudryn s Mášou.“

„Proč jste to přede mnou utajil, když dobře víte, že s vámi jsem ochotna jít kamkoli?“

Beňovskému se ulehčilo. Nemusí se obávat. Má v té milé dívce oddaného spojence, třebaže jí lhal. Proč jsem k tomu nucen? Usuzoval, zatímco kvapně hledal výmluvy.

„Měl jsem jediný důvod. Bál jsem se, že odmítnete opustit rodiče a odjet se mnou.“

Teď bylo nemožné říci plnou pravdu. Bylo příliš mnoho v sázce.

„Mrzí mě, že jsem se chovala tak pošetile. Nezlobte se na mě. Ve všem, co budete dělat, můžete se mnou počítat.“

„Teď je nejdůležitější, aby se o našich úmyslech nikdo nedověděl. Rozumíte mi, Afanázie?“

„Rozumím.“

„Dělá mi starosti Máša…“

„Ach, ta nikomu nic neřekne! O to se postarám. Za Mášu ručím.“ Beňovský se na ni usmál, pohladil ji po vlasech: „A teď už jděte rychle domů, aby vás vaši nehledali!“ Jakmile Afanázie odešla, zašel Beňovský za Kudrynem. Měl na něj pořádnou zlost. Zasloužil by, aby byl předvolán před tajnou radu a přísně potrestán za svou neodpustitelnou lehkomyslnost. Ale mohl to udělat, aniž by, mezi vyhnanci vyvolal nepříjemné dohady o svém vztahu k Afanázii? Dobře věděl, že to není jen Stěpanov, kdo mu; to zazlívá. Projednávání Kudrynova případu může zviklat; důvěru vyhnanců i k němu jako k vůdci tajného spolku. Je nutné vyhnout se všemu, co by mohlo vnést do řad vyhnanců rozpory a třenice. Zvláště teď, když už je od velkého dne dělí jen týdny. Tak uvažoval Beňovský.

Beňovského rozhovor s Kudrynem měl dvě dějství.

Nejprve mu Beňovský strašně spílal.

„Jak ses opovážil vyzradit naše tajemství? Víš, čeho se dopustil svým tlacháním? Zrady! Zrady na všech svých druzích,“ řekl Beňovský.

Světlovlasý, modrooký mládenec s dětskými rysy v kulaté tváři stál mlčky, jako hromádka neštěstí.

„A co když to tvoje Máša řekne paní Nilovové?“

„Neřekne, Máša to neřekne! Dám za ni krk!“ řekl vzrušeně Kudryn. A dodal:

„Já vím, dopustil jsem se velkého přestupku. Porušil jsem přísahu. Zasloužím si za to přísný trest.“

„Trest! Tajná rada tě za to může odsoudit k zastřelení, hlupáku!“

Kudryn zbledl. Na čele mu vystoupil pot.

„Já Máše důvěřuji! Já ji mám rád! Musel jsem jí to říct! Vždyť jde i o ni!“

Rozechvělý Kudrynův hlas jako by se přímo zabodával do Beňovského duše. Jako by se obžaloba obrátila proti němu. Beňovský si uvědomil, že v tomto podivném souboji slov vítězí Kudryn. V duchu si stále opakoval, co mu Kudryn říkal. „Já ji mám rád. Vždyť jde i o ni.“ Není Kudryn vlastně lepší člověk než on, není poctivější? On Mášu neklame, nic jí nezatajil. Ubohá Afanázie…

„Já vím, já vím,“ řekl rozpačitě Beňovský a díval se do neznáma, aby se vyhnul zkoumavému pohledu modrých Kudrynových očí. Uvažoval, jak by se se ctí dostal z této situace.

„Tvé pohnutky chápu,“ řekl pak mírným hlasem. „Možná že se dopouštím chyby, ale rozhodl jsem se, že před soudruhy o celém případu pomlčím. Ta záležitost zůstane mezi námi, rozumíš, Kudryne!“

Kudrynovi se rozjasnila tvář. Dojetím mu vyhrkly slzy. Zmohl se na jediné slovo:

„Děkuji!“ A objal svého velitele.

Beňovský se vracel do své chýše se značně smíšenými pocity. Afanázie a Máša budou mlčet. Ale je vůbec možné utajit v tak malém městě, jako je Bolšereck, přípravu na útěk, když je do věci zasvěceno tolik různých lidí? Kde je záruka, že se některý z těch svobodných lovců nebo kupců, kteří se k nim přidali, nepochlubí v kruhu svých známých? Nebo že si některý z vyhnanců bude chtít zradou vysloužit svobodu? Každý den, každou hodinu hrozí odhalení, udání. Ale co naplat? Odjezd se nedal urychlit. Sníh se nemilosrdně držel hluboko promrzlé země, ledy se v ústí řeky Bystraja ještě nehnuly.

Museli čekat.

Přípravy k odjezdu na Lopatku pokračovaly horečným tempem. Tajné zásoby vyhnanců značně vzrostly. Solmanov sehnal dvaadvacet sudů na solené maso. Kuzněcov koupil bečku kořalky, Baturin a Wyndblat získali větší množství solených ryb a velrybího tuku. Jen mouky měli zatím málo – celkem čtyři sta padesát liber.

Beňovský chodil denně k Nilovovým, navštěvoval rodiny kupců, skoro denně hrál šachy se sekretářem Sudějkinem, s hejtmanem Kolesovém, jen aby mu nic neušlo a mohl včas zasáhnout, kdyby vzniklo nějaké podezření.

Při jedné šachové partii Sudějkin nečekaně prohodil:

„Ten kupec Kuzněcov je podařený ptáček!“

Beňovský se tvářil, jako by byl plně zaujat rozehranou partií a s napětím čekal, co bude po tomto podezřelém úvodu následovat.

„Ve městě o něm kolují různé povídačky.“

Když Beňovský nereagoval ani na to, zeptal se ho Sudějkin přímo:

„Vy jste nic neslyšel?“

„Ne,“ odpověděl stroze Beňovský.

Sudějkinova kulatá narůžovělá tvář se roztáhla do pitvorného pošklebku.

„To je divné.“

„Proč myslíte?“

„No vás se to taky týká!“

„Mluvíte v hádankách, pane sekretáři.“

„Nic ve zlém, nic ve zlém,“ rychle dodal Sudějkin. „Říká se, že Kuzněcov podplatil kapitána Čurina, aby mu vzal na loď načerno nějaké kožešiny, až vypluje v květnu, a, hm, prý i nějakého vyhnance navíc.“

„Do Ochotska! To je dobré!“ Beňovský se začal smát. „Ten vyhnanec, to musí být ale chytrák.“

„Proč do Ochotska?“ řekl udiveně Sudějkin.

„Vždyť pokud vím, kapitán Čurin pluje se svým škunerem do Ochotska.“

„A proč by nemohl plout třeba – no řekněme do Číny?“

„Se Svatým Petrem a Pavlem? To nemyslíte vážně. Kdo by se pustil s takovou starou kocábkou na Tichý oceán! Čurin není blázen. To by mohl skočit přímo do moře a pokusit se do Číny doplavat,“ smál se Beňovský.

„Nic ve zlém, nic ve zlém, milý příteli. Já, jen, co se v městě mluví. A chtěl jsem vás varovat. Guvernér vám zatím důvěřuje, počítá s vámi při osídlování Lopatky. Ale dává také na řeči místních lidí. Kdyby se ty pověsti dostaly k jeho uším, nevím, nevím, jak by se zachoval. Pan Nilov je člověk velmi vznětlivý a prudký.“

Ten den se vracel Beňovský do vyhnanecké kolonie s chmurnými myšlenkami.

Večer zavolal několik svých nejbližších druhů, Krustjeva, Panova, Wyndblata, Baturina a Kuzněcova, a řekl jim, o čem se v městě mluví.

„Musíme být ve střehu a počítat s každou možností,“ řekl Krustjev.

„Správně, musíme počítat s každou možností,“ zdůrazňoval Beňovský. „Obávám se, že události dostanou rychlejší spád, než bychom si přáli. Myslím, že celý plán s Lopatkou padl do vody. Zbývá nám jediná možnost – zmocnit se lodi v ústí řeky Bystraja, těsně před vyplutím.“

„Beňovský má pravdu,“ řekl Kuzněcov. „S Lopatkou je zbytečné počítat. Ale navenek musíte předstírat nadále, že se chystáte k osídlování jižního cípu Kamčatky.“

Dvanáctého dubna Beňovský náhle onemocněl. Ležel ve svém srubu bezvládně, měl vysoké horečky, zimnice jím nemilosrdně lomcovala. Doktor Meder dělal všechno, aby se Beňovský co nejrychleji uzdravil, ale dny míjely a stav nemocného se nezlepšoval. Beňovský pověřil Krustjeva a Panova, aby převzali vedení tajného spolku a sledovali přípravy.

Onemocnění přišlo v krajně nevhodnou dobu. Beňovský si uvědomil, jaké nebezpečí hrozí celému podniku tím, že je uvázán na lůžko a nemůže v zárodku čelit různým zprávám, které se šíří po městě. Věděl dobře, že jeho nepřátelé využijí této příležitosti, aby ho pomluvili a očernili všude, kde se jim to bude hodit, zvláště u guvernéra. Netrpělivě se převaloval na lůžku, a nebýt varovného dohledu doktora Medera, dávno by už byl opustil svůj srub.

Poprvé vstal třiadvacátého dubna. Užuž se připravoval, že příštího dne navštíví své známé a zjistí, co se v městě děje a co se povídá. Ale k tomu již nedošlo.

Brzy ráno, ještě slunce nestačilo prorazit bílou mlhu, objevila se u Beňovského Afanázie. Sotva popadala dech. V jejích očích se zračil strach. Rychlý běh ji unavil, bylo jí nevolno, nohy se jí podlamovaly. Beňovský ji posadil na lavici.

„Je zle,“ řekla udýchaným hlasem. „Včera v noci jsem vyslechla vzrušenou rozmluvu mezi otcem a matkou. Otec nepříčetně křičel a obviňoval matku, že ona za všechno může a že on od samého začátku k vám neměl velikou důvěru. Otec tuší, že něco připravujete. Prosím vás, dávejte na sebe pozor, a rozhodně nechoďte k nám, ani kdyby vás volali.“

Už jednou v životě byl v takové situaci. V Kazani. Á i teď bylo jeho první myšlenkou utéci. Ale kam? Do tajgy? A co jeho přátelé? Vzápětí si uvědomil, že je to bláhový nápad.

„Poslyšte, Afanázie, teď záleží hodně na vás. Vlastně všechno. Musíte bedlivě pozorovat všechno doma.“

„Já sem už asi nepřijdu,“ řekla nešťastně.

„Pak mi musíte poslat vzkaz. Máša by mi ho přinesla.“

„Já jsem z toho tak nešťastná. Jak to všechno skončí? Mám najednou ze všeho strach. O jedno vás prosím: dávejte pozor, aby se mému otci nic nestalo, kdyby k něčemu došlo.“

„Uklidněte se, Afanázie. Uvidíte, že všechno dobře dopadne. Vašemu otci se nic nestane. A teď jděte rychle domů, aby vaši nezjistili, že jste byla u mne.“

Afanáziin malý svět, který se donedávna omezoval na městečko Bolšereck, se během posledních několika dní nesmírně zvětšil. Sahal od Tichého oceánu až někam na druhý konec Evropy. Ocitla se v neuvěřitelném víru, o kterém se jí ani ve snu nezdálo. Stává se pomocnicí spiklenecké skupiny proti vlastnímu otci. Všechno bylo tak nepochopitelně zamotané, že chvílemi ani nevěděla, co si má vlastně přát. Byla stržena do rychlého proudu událostí, příliš bezmocná, než aby se z toho dostala. A chtěla se z toho vůbec dostat?

„Kdyby vám hrozilo nějaké nebezpečí, pošlu vám jako varovné znamení rudou stužku ze svých vlasů,“ volala Afanázie ještě ode dveří.

Jakmile za ní zapadly dveře, sedl si Beňovský k ohni, bradu opřel o dlaně a snažil se v klidu ujasnit si situaci. Nepropadla Afanázie panice? Možná. Ale mohu se odvážit do města navzdory jejímu varování? A co když se Nilov skutečně dověděl o našich úmyslech? To by znamenalo konec přetvářky. To by znamenalo vyložit karty. Beňovský hledal zoufale možnost, jak by se dal dramatický spád událostí ještě zastavit. Vždyť od patnáctého května je dělily ještě celé tři týdny. Ale na nic kloudného nepřišel.

Musím udělat nezbytná opatření, říkal si. Nikdo ze soudruhů nesmí opustit kolonii. Jakmile se večer setmí, dám svolat všechny členy spolku a rozdám jim zbraně, střelný prach a olovo.

Den uběhl v podezřelém klidu.

Po zatmění se shromáždili v úplné tichosti členové tajného spolku před Krustjevovým srubem. Lucerna slabounce osvětlovala prostranství. Baturin rozdával pušky a lovecké nože, Panov přiděloval prach a olověné kulky. Beňovský přečetl seznam jednotlivých šiků. A pak se zase v úplné tichosti, rozešli muži do svých chýší. Ale málokdo z nich zamhouřil této noci oko.

PŘEDEHRA

V ranním rozbřesku kroužily veliké šedé chuchvalce sněhu. Někdo netrpělivě bouchal na dveře srubu. Beňovský přiskočil, aby oddělal petlici. Prudký vítr mu vyrval dveře z ruky.

Na prahu stála dívka, zabalená do huňatého kožichu. Z pečlivě omotaného vlněného šátku jí vykukovaly jen černé oči. Beňovský ji okamžitě poznal.

„Máša,“ zvolal, a mráz mu projel tělem.

Dívka vytáhla beze slova zpod kožichu rudou stužku a podala ji Beňovskému.

„Co se u vás děje, Mášo?“

„Ani se neptejte, pane. Afanázie pláče, paní Nilovová s panem guvernérem se hádají. Ať vás ani nenapadne k nám přijít. Pan guvernér má na vás strašný vztek. Ten by vás nejraději zabil.“

„A co bude s tebou, Mášo?“

„Se mnou?“ Chvíli jako by uvažovala, pak se šibalsky podívala na Beňovského. „Pojedu s Ivanem Kudrynem!“ řekla rozhodně.

„Chcete něco vzkázat Afanázii?“

„Řekni jí, ať je statečná. Všechno dobře dopadne. A teď už běž, ať tě tady nikdo nevidí.“

Neuplynulo ani půl hodiny sod Mašina odchodu a Beňovského překvapila další návštěva. Byl to seržant.

„Jdu od pana guvernéra,“ spustil nejistě voják. „Pan guvernér si vás dovoluje pozvat k obědu.“

„Vyřiďte pánu guvernérovi, že se dám poroučet a děkuji za pozvání, ale zdraví mi ještě nedovoluje, abych opustil dům. Jestli dovolí, přijmu rád pozvání, jakmile budu úplně zdráv.“

Seržant stál chvíli zaražen, pak řekl přísným vojenským hlasem:

„Nepůjdete-li dobrovolně, pak vás přivedu násilím.“

Beňovský se přiblížil k vojákovi a začal se mu smát do očí. Seržant rychle odhadl hloupou situaci, ve které se octl, a v duchu si nadával, že výhrůžku vůbec vypustil z úst.

„Víte co, nalejme si raději trochu kořalky, to bude rozumnější,“ řekl Beňovský. Seržant se nedal dlouho přemlouvat, když viděl, že stejně nic nepořídí. Aspoň se trochu ohřeje.

Když odcházel mírně vrávoravým krokem, volal za ním Beňovský: „A nezapomeň guvernérovi vyřídit můj vzkaz!“ Toho dne se dveře Beňovského srubu netrhly. Kuzněcov poslal z města posla se vzkazem, že se hejtman Kolesov se čtyřmi kozáky vydal na cestu do vyhnanecké kolonie.

Beňovský vyhlásil pohotovost v celé kolonii a Baturinovi, Panovovi a dvěma dalším vyhnancům přikázal, aby se drželi v blízkosti jeho srubu.

Byly dvě hodiny odpoledne, když Beňovský spatřil oknem Kolesova, jak se se svými kozáky blíží po bílé pláni.

Do srubu vstoupil Kolesov sám. Beňovský ho přivítal, jako by se nic nestalo. „To je nečekaně vzácná návštěva!“

„Posílá mě k vám guvernér, milý příteli,“ řekl vlídně Kolesov, „Zdá se mi, že jde o nějaké nedorozumění, které je nutno vysvětlit. Sudějkin o vás roztrušuje výmysly, že prý se chystáte s několika dalšími vyhnanci utéci. Pojďte ke guvernérovi a vysvětlete mu, že jde o falešné obvinění. Vám se to určitě podaří.“

Beňovskému neušel nádech ironie.

„Rád bych s vámi šel, pane hejtmane,“ odpověděl přátelským hlasem, „ale doktor Meder mi doporučil, abych ještě několik dní nevycházel ven. Slibuji vám, budu-li se zítra cítit líp, že navštívím pana guvernéra.“

„Celá věc nesnese odkladu, příteli. Budete se muset vypravit do tvrze ještě dnes.“ Kolesov přešel od mírného hlasu k ostřejšímu tónu.

„Pane hejtmane, už jsem vám řekl, že dnes to nejde. Můj zdravotní stav mi to nedovoluje,“ řekl klidně Beňovský.

Kolesovovi se přetvářka dařila stále méně. Žíly na čele mu nabíhaly a brada se mu chvěla zlostí.

„Nepůjdete-li dobrovolně, přitáhnu vás tam v železech, pane hrabě.“ Zlomyslně se zasmál, přiskočil ke dveřím a prudce je otevřel, až se celý srub zachvěl.

Na prahu zůstal jako přikovaný. Před srubem spatřil místo svých kozáků čtyři vyhnance. Otočil se k Beňovskému a procedil zlostně mezi zuby: „Padouchu!“

Vzápětí vytáhl šavli a hnal se na Beňovského. Beňovský bleskurychle uskočil, levou rukou uchopil židli, v pravé svíral pistoli.

„Mírněte se, pane hejtmane,“ řekl klidným hlasem Beňovský. „Bylo by vás škoda. Kdo by dělal správce na Aleutských ostrovech.“

Sotva domluvil, Baturin a Panov přiskočili ke Kolesovovi, odzbrojili ho, svázali a odvedli do vedlejšího stavení, kde už leželi v koutě čtyři spoutaní kozáci.

Ve srubu seděli zadumaně kolem rozpálených kamen Krustjev, Beňovský, Baturin, Panov a Wyndblat. Cítili, že to bylo příliš laciné a nebezpečné vítězství. Ani z něho nemohli mít radost. Co teď? Tato otázka jim hlodala v mysli. Kdyby se všechno semlelo o tři neděle později, snažili by se probít k ústí řeky Bystraja, zmocnit se škuneru Svatý Petr a Pavel a vyplout na širé moře. Ale škuner ještě odpočíval v zajetí ledu, neschopen vyplout.

Venku se smrákalo. Ustarané tváře pěti mužů se ztrácely v šeru začouzeného srubu.

„Budeme se muset připravit na boj,“ přerušil mlčení Baturin.

„Měli bychom rozestavit hlídky, aby nás kozáci nepřekvapili,“ ozval se Panov.

„Ty hlídky bych si vzal na starosti já,“ řekl Wyndblat.

Krustjev a Beňovský vnímali útržkovitý rozhovor jen na půl ucha. Oba uvažovali o tom, jak se vyhnout tomu, aby se konflikt ještě více nevyhrotil. Kdoví jak by dopadla srážka s kozáky.

„Baturine, přiveď jednoho z kozáků,“ řekl náhle Beňovský.

Pak přistoupil ke stolu, rozsvítil tukovou lampu a chystal se psát dopis. Ostatní muži s napětím očekávali vysvětlení tohoto divného počínání.

„Dělám poslední pokus, abychom se nemuseli bít,“ prohlásil Beňovský. „Omluvím se Nilovovi. Vysvětlím mu, že jsem byl nucen okolnostmi zadržet Kolesova, požádám ho, aby to nepovažoval za vzbouření proti vrchnosti, ale jako čin v zájmu sebeobrany. Umožní-li nám, jak to slíbil, odjet na Lopatku, abychom tam založili kolonii, okamžitě propustíme hejtmana Kolesova a jeho kozáky.“

Všichni se shlukli kolem Beňovského a přes rameno soustředěně sledovali každý tah jeho ruky, uvědomujíce si závažnost tohoto pokusu.

„Napiš, že hejtmanovi se nezkřiví ani vlas,“ řekl Krustjev.

Ještě téhož večera se vrátil posel od guvernéra se vzkazem, že Beňovský svou drzost a opovážlivost zaplatí svým krkem, jestliže okamžitě hejtmana nepropustí. Na zítra odpoledne svolá Nilov soudní tribunál, před kterým se Beňovský bude zodpovídat za své činy. Ukáže-li se, že podezření z přípravy na útěk je neopodstatněné, dostane se mu zadostiučinění.

„Kolesova nemůžeme propustit, to je jasné,“ prohlásil rozhodně Beňovský. „Pan hejtman je pro nás příliš důležité rukojmí. Vlastně je to jediná karta ve hře, kterou máme ve svých rukou a která za něco stojí.“ Pak se otočil k Baturinovi:

„Hlídky si vezme na starost Baturin, protože Wyndblat jako velitel oddílu musí být připraven okamžitě sešikovat své mužstvo, jakmile bude vyhlášen poplach. Dnes v noci se sice nebude dít nic, ale jistota je jistota. Nesmíme se dát ničím překvapit. Počítám, že teď je ve tvrzi pořádný zmatek. Za tmy se kozáci neopováží proti nám vytáhnout. Ale ráno, myslím, začne tanec.“

Beňovský teď mluvil nejen jako vůdce tajného spolku, ale také jako vojenský velitel. Všichni, Krustjev, Wyndblat, Baturin a Panov, byli bývalí důstojníci, ale Beňovský měl z nich největší válečné zkušenosti. Konečně měl také nejvyšší vojenskou hodnost. A tu všichni respektovali.

„Ale jak bude probíhat ten tanec?“ uvažoval Panov.

„To musíme určit my!“ řekl rázně Beňovský. Vzal nůž a začal do hrubého stolu vrývat svůj taktický plán.

.Musíme vylákat pokud možno celou posádku kozáků z tvrze. Wyndblat a Krustjev se svými oddíly zalehnou před příkopem na okraji kolonie a budou se bránit náporu kozáckých oddílů. Zatím se já se svým oddílem pokusím probít na pravém křídle do tvrze. Jakmile tvrz dostaneme do svých rukou, vyrazí Wyndblat i Krustjev za námi. Tam se musíme držet, dokud Kuzněcov s Čurinem nepřipraví všechno k vyplutí. Pak se budeme muset co nejrychleji dostat do přístavu, kde kotví Svatý Petr a Pavel.“

„A co se stane s Nilovem a Sudějkinem?“ zeptal se Panov.

„Ani Nilovovi, ani Sudějkinovi se nic nesmí stát. Budou našimi zajatci. Jakmile se o tom dozví kozáci, vyvolá to mezi nimi určitě zmatek, který nám jen prospěje.“

Když se rozcházeli, řekl jim Krustjev:

„Přátelé, vyspěte se dobře. Kdoví kdy budete mít zase klidnou noc.“

NOC ROZHODNUTÍ

Noc skutečně proběhla v klidu a ráno se taky nic nedělo. Mezi vyhnaneckou kolonií a městem jako kdyby byl přerušen jakýkoliv styk. Podezřelý klid vyvolával mezi vyhnanci nervozitu. Od časného rána seděli Baturin, Panov a Wyndblat ve srubu u Beňovského a Krustjeva. S napětím čekali, co se bude dít. Hodiny se vlekly nesnesitelně pomalu. Rozhovor vázl. Nikdo neměl chuť do řeči. Chodili po malé místnosti jako divá zvěř v kleci.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se pojednou Krustjev Beňovského.

Beňovský místo odpovědi pokrčil rameny. Co by za to dal, kdyby věděl, co se ve tvrzi děje. Kdyby tak mohl nahlédnout do guvernérovy pracovny!

„Musíme poslat spojku ke Kuzněcovovi,“ řekl Beňovský.

Ale sotva to řekl, vstoupila hlídka s hlášením, že se od města blíží k vyhnanecké kolonii na saních se psím spřežením neznámý muž. Všichni vyběhli, aby se podívali, jaký nezvaný host k nim zas přichází.

„Nilovův psovod,“ zvolal Krustjev.

Skutečně to byl guvernérův poháněč psů. Přinesl dopis pro Beňovského – od Afanázie. Psala mu:

„Otec se přesvědčil o vaší nevině a ujišťuje vás, že je vám plně nakloněn jako dříve. Nemusíte se ničeho bát. Prosím vás, přijďte dnes k nám na oběd. Budete vítán jako dříve…“

Beňovský byl zmaten. Dopis psala Afanázie, o tom se nedalo pochybovat. Vždyť znal její dívčí písmo. Dopis si přečetl znovu a znovu, ale marně hledal mezi řádky nějaké vysvětlení podivného psaní. Dal ho přečíst svým přátelům a znovu vzal obálku do rukou. A jak ji převracel, vypadla z ní rudá stužka. Cítil, jak mu krev stoupá do tváře. Křečovitě sevřel obálku v pěsti a prudce se otočil k psovodovi.

„Vyřiď panu guvernérovi, ať mi připraví dobrý oběd, že přijdu.“

Pak se obrátil ke svým druhům:

„Musíme odpoledne zesílit hlídky. Guvernér mi nastražil hezkou léčku. Jakmile zjistí, že jsem mu nenaletěl– a to bude v odpoledních hodinách – nezbude mu než vypravit jednotku kozáků proti nám.“

Vyhnanecká kolonie se během několika minut změnila ve vojenské ležení. V chýších se čistily pušky a odpočítávalo střelivo. Na prostranství mezi sruby se shlukovaly skupinky vyhnanců. Poprvé v dějinách osídlování Kamčatky mělo dojít k povstání vyhnanců proti carské moci.

Před čtvrtou hodinou přiběhl posel od Kuzněcova se vzkazem, že na nádvoří v tvrzi se seřazuje jednotka kozáků pod velením setníka.

Beňovský okamžitě vyhlásil poplach. Ve vyhnanecké kolonii bylo jako v úle. Všechny tři bojové skupiny vyrazily, aby zaujaly obranné postavení na padesát metrů od příkopu, který ohraničoval kolonii. Wyndblatovi a Krustjevovi vydal Beňovský ještě poslední instrukce:

„Musíte stůj co stůj kozáky zadržet až do úplného setmění a pak ustoupit do blízkého lesa, abychom je dostali co nejdál od tvrze. Všechno jasné?“

„Jasné, pane veliteli!“ odpověděl Wyndblat. Na jeho tváři bylo znát, že si plně uvědomuje vážnost situace.

Zvolna se šeřilo. Bílý třpytivý sníh pomalu šedl. Na obzoru se objevila rozvinutá jednotka kozáků. Pušky s dlouhými bodáky měli připravené ke zteči. Postupovali pomalu, krok za krokem, jako smrtonosná mořská vlna, jako pohyblivá zeď. Beňovský počítal: tři sta metrů, dvě stě padesát, dvě stě, sto padesát, sto, příkop.

„Stůjte!“ zvolal Beňovský. „Jinak dám rozkaz k palbě!“

Poslední slova už zanikla v salvě výstřelů. Vyhnanci také odpověděli salvou. Kozáci se zastavili před příkopem a zalehli do sněhu. Vyhnanci se připlazili na padesát metrů ke kozákům.

„Vzdejte se! Jinak z vás vystřílíme tu vaši proklatou duši!“ volal setník.

„Vaše podmínky, pane setníku?“ volal zpět Beňovský.

Na chvíli zavládlo ticho. Tou otázkou přivedl Beňovský setníka do rozpaků. Za chvíli zaznělo jeho chraplavé volání:

„Žádné podmínky!“

„Tak se budeme bít!“ odpověděl Beňovský.

Šero stále více houstlo a viditelnost se rychle zmenšovala. Setník si uvědomil, že tma znamená pro něj nevýhodu a výhodu pro protivníka, který se brání. Chtěl počkat, až nastane jasná noc a viditelnost se zlepší.

„Já vám ukážu, jak se zachází se vzbouřenci,“ řval vztekle. „Přitáhnu na vás děla!“

S tím právě Beňovský počítal. Jakmile vyrazí nová jednotka ke kolonii, zůstane v tvrzi jenom několik vojáků.

Postavy se brzy daly rozeznat jen na pouhých několik kroků, ale podle hluku Beňovský poznal, že se blíží posila z tvrze. Šero náhle proťal plamen. Zazněla tupá rána z děla. Vzápětí se spustila palba z obou stran příkopu.

Potom na chvíli střelba umlkla. Beňovský na tento okamžik čekal. Kozáci se vztyčili k útoku. Na bílém sněhu se nejasně rýsovaly postavy mužů. Krustjev se svými druhy zamířil k černému pásu lesa. Wyndblat se stáhl se svými bojovníky k chýším. Beňovský čekal s napětím na pravém křídle, co budou dělat kozáci. Vyjde mu plán, nebo ne? Všechno viselo na rozhodnutí setníka. Nebude-li pronásledovat vyhnance, je konec všem nadějím, jsou ztraceni.

Byly to nekonečné vteřiny, které rozhodovaly o jejich osudu. Najednou se zvedla první řada, vzápětí druhá a s válečným rykem se kozáci pustili za vzbouřenci. „Máme vyhráno,“ řekl pro sebe Beňovský a objal Baturina, ležícího vedle něho.

Sotva zmizely poslední postavy kozáků v řídkém modřínovém lese, vyrazil Beňovský s Baturinem a se svými osmnácti druhy k tvrzi. A za nimi ve vzdálenosti jen několika metrů Wyndblat se svým oddílem. Nikdy dříve neurazili tuto cestu za tak krátkou dobu. Přímo proletěli dřevěným padacím mostem, zneškodnili zmatenou stráž, pronikli do tvrze. Jakmile poslední muž proběhl mostem, dal Beňovský most vytáhnout.

Baturin s několika muži obsadil děla. Na tmavém nádvoří do divoké vřavy rozvášněných vzbouřenců zazněly ojedinělé výstřely. Vzbouřenci se vrhli na zamčenou bránu guvernérského domu. Beňovský si najednou s hrůzou uvědomil, že nedokáže rozvášněné druhy zastavit. Marně na ně volal, aby se do domu nedobývali násilím. Nikdo ho v té chvíli neposlouchal.

Brána pod náporem těl praskla a bylo jen otázkou několika minut, kdy povolí. Beňovský se rozhodl bleskurychle jednat. Vylezl na okenní římsu obývacího pokoje guvernérova bytu, rozbil okno a skočil dovnitř. V pokoji stála smrtelně bledá guvernérova žena a vedle ní Afanázie a její bratr.

Paní Nilovová se mu vrhla k nohám a prosila ho, aby zachránil jejího manžela.

„Kde je guvernér?“ ptal se Beňovský.

Afanázie ukázala na vedlejší pokoj, kde byla Nilovová pracovna. Beňovský přiskočil ke dveřím a vpadl do místnosti.

„Pane guvernére, jděte rychle ke své rodině do pokoje!“

Nilov vypadal jako nepříčetný. Když zahlédl Beňovského, strnul. Pak popadl pistoli ze stolu a řval chraplavým hlasem.

„Ty padouchu, ty pse!“

„Prosím vás, poslechněte mě. Chci vaše dobro. Jděte ke své rodině…,“ snažil se ho překřičet Beňovský.

Vtom třeskla rána. Beňovský ucítil prudkou bolest v rameni. Po paži mu proudem stékala krev. Nilov se vrhl na Beňovského jako rozzuřený medvěd. Mohutnýma rukama mu sevřel hrdlo. Beňovský cítil, jak ztrácí půdu pod nohama. Tu zazněl zvenčí mohutný rachot. Brána domu povolila. Dveře guvernérovy pracovny se rozletěly. Na prahu stál Panov se šavlí v ruce a za ním Wyndblat.

„Okamžitě ho pusťte!“ křičel Panov.

Ale Nilov nebyl ochoten pustit svou oběť.

Panov ho ťal svým mečem, Nilov se zapotácel, křečovitě se chytil rohu psacího stolu, pak se svalil na zem.

Ze sousedního pokoje přes otevřené dveře zazněl zoufalý výkřik paní Nilovové.

Afanázie stála ve dveřích smrtelně bledá.

Beňovský zavrávoral. Panov k němu přiskočil, aby ho zachytil. Pak ho spolu s Wyndblatem odnesli do kanceláře sekretáře Sudějkina, kde ho položili na pohovku.

„Panove, postarej se o paní Nilovovou a o Afanázii, aby se jim nic nestalo,“ řekl zlomeným hlasem Beňovský.

„Všechno zařídím. Ke dveřím bytu paní Nilovové postavím stráž a pošlu sem Lapina, aby ti ošetřil ránu.“

Na nádvoří tvrze padlo ještě několik ojedinělých výstřelů. Po půlnoci rušil ticho už jen živý hovor vyhnanců.

Svítalo, když se Krustjev objevil se svými druhy ve tvrzi. Panov zavedl Krustjeva okamžitě k Beňovskému. Měl pro něho závažnou zprávu.

Hejtmanovi se podařilo utéci a na pahorku nad vyhnaneckou kolonií dává dohromady své kozáky. Poslal posla do města s rozkazem, aby se všichni muži okamžitě dostavili za město na pahorek s puškami a střelivem. Prý také poslal posla do nejbližší stanice, do Věrchného Ostrogu, pro posilu. Jsou dvě možnosti: buď se pokusí na vzbouřence zaútočit, anebo je obklíčí ve tvrzi a vyhladověním přinutí, aby se vzdali.

Beňovský nahlas uvažoval:

„Pustit se do nového boje proti víc než dvojnásobné přesile kozáků by bylo příliš nebezpečné.“

„Po dnešním boji máme devět mrtvých a osm raněných,“ podotkl Panov.

„Opustit tvrz se rovná sebevraždě,“ pokračoval ve svých úvahách Beňovský. „Čekat tady, znamená dát se umořit hladem.“

Je vůbec nějaké východisko z této zapeklité situace? Tři muži seděli dlouhé minuty v hlubokém mlčení. Že Beňovský má pravdu, o tom nikdo nepochyboval. Ale jak z této situace vyváznout se zdravou kůží, nikdo z nich nevěděl.

Přes malé okno pronikalo do místnosti slabé světlo mlhavého dne. Na nádvoří se ozýval zvýšený hluk. Vstoupil Baturin.

„Kupci a lovci ozbrojeni puškami, táhnou z města k pahorku,“ zvěstoval vzrušeným hlasem.

Beňovský se opřel o zdravou ruku, vstal z pohovky a začal neklidně přecházet po místnosti. Pak se zastavil u okna, dlouze se zadíval do mlhavého rána, jako by tam hledal nějaké řešení.

„Mám nápad,“ přerušil ticho zastřeným hlasem, aniž se otočil ke svým druhům. „Nápad možná barbarský, ale zdá se mi, že jediný, který nás může zachránit.“

Všichni s napětím očekávali, co jim řekne. Beňovský si dal na čas. Ještě otálel. Zdálo se jim, že nikdy nemluvil tak rozpačitě, s takovými přestávkami mezi jednotlivými slovy.

„Mluv!“ pobízeli ho jeho druhové.

„Pošleme dvacet našich lidí do města, ti naženou všechny ženy, děti a starce do kostela. Kolem kostela postavíme; hranici. Řekneme jim, že když se kozáci dobrovolně nevzdají, zapálíme hranici a kostel se stane kořistí plamenů. Vyzveme je, aby ze svých řad vybrali několik žen, které by se vypravily za muži na pahorek a přiměly je, aby; přijali naše podmínky.“

„Výborný nápad, Mořici Samueloviči,“ řekl s neskrývaným uznáním Krustjev, „ale je třeba ho domyslet do všech důsledků. Dnes je sedmadvacátého dubna. Jaro je mimořádně mírné, snad by škuner Svatý Petr a Pavel mohl vyplout o několik dní dříve. Ale i tak je to ještě celých čtrnáct dní. A má-li se nám podařit náš plán, musíme těch čtrnáct dní držet město ve své moci. Dokážeme to?“

„Dokážeme,“ bleskurychle odpověděl Beňovský. „Rukojmí z nejvlivnějších lidí v Bolšerecku nám to umožní. Ale teď musíme jednat rychle.“

Panov byl pověřen, aby se s dvaceti druhy vypravil do města a nahnal ženy, děti a starce do kostela.

V městečku vypukla strašná panika. Široko daleko se rozléhal pláč a nářek žen a dětí. Rozruch vyvrcholil, když Panov dal převézt do kostela tělo guvernéra Nilova.

Ještě v dopoledních hodinách se vypravila skupina šesti žen v doprovodu Sibajeva na pahorek ke svým mužům. Sibajev přečetl bolšereckým občanům a kozákům výzvu vzbouřenců:

„Dověděli jsme se, že nás chcete obklíčit a vyhladověním přinutit, abychom se vzdali. Proto jsme nuceni i my jednat. Ve vašich rukou je osud vašich nejmilejších, vašich žen a dětí. Žádáme, abyste složili zbraně a zvolili ze svých řad rukojmí jako záruku, že nás neobelstíte. Nebudete-li s našimi podmínkami souhlasit, budeme nuceni zapálit kostel, kde jsou vaše ženy a děti. Dáváme vám lhůtu na rozmyšlení do čtyř hodin odpoledne. Zjistíme-li však, že jste se dali na pochod proti nám, zapálíme okamžitě kostel.“

Vyhnanci v tvrzi s napětím čekali na rozhodnutí mužů na pahorku.

Byly už tři hodiny a z ležení na pahorku nepřišla žádná odpověď. V bývalé Sudějkinově kanceláři, která se stala hlavním štábem vzbouřenců, vládla stísněná nálada. S možností, že by kozáci a muži z města nekapitulovali, nikdo vážně nepočítal. Nedovedli si představit, že by nechali své ženy a děti napospas plamenům. Nebo že by počítali s tím, že k tomu nelidskému kroku se vyhnanci neodhodlají?

Beňovský se cítil stále hůř. Jeho paže nebezpečně otekla. Rána chvílemi nesnesitelně pálila. Sotva stál na nohou. Ale na to, aby si lehl, nebylo ani pomyšlení. Uplynula další čtvrthodina. Už se smrákalo. „Panove, dej zapálit hranici u kostela na dvou nejkrajnějších místech – pro výstrahu,“ řekl přísným hlasem Beňovský.

Plameny zapraskaly, šílený nářek z kostela se rozlehl daleko do města. Oheň byl viditelný široko daleko. Asi o půl čtvrté přiběhla hlídka se zprávou, že se k tvrzi blíží skupina mužů s Bílým praporem. Oznámili Beňovskému, že podmínky přijímají a že během půl hodiny se dostaví kozáci a ostatní obyvatelé Bolšerecka, aby složili zbraně. Sami zůstanou jako rukojmí.

Kolem čtvrté hodiny dorazili kozáci a ostatní občané města před tvrz. Vyhnanci pod velením Wyndblata přebírali zbraně od kozáků a nosili je do skladiště. Panov odvedl dvaapadesát občanů do tvrze jako rukojmí. Ostatní muži se rozběhli ke kostelu pro své ženy a děti.

Beňovský dal na desátou hodinu svolat poradu svých nejvěrnějších druhů. V bývalé kanceláři tajemníka Sudějkina panovala divná nálada. Všichni byli překvapeni událostmi posledních čtyřiadvaceti hodin. Připadalo jim skoro neskutečné, že jsou pány Bolšerecka a vlastně celé Kamčatky. Dívali se na sebe zaraženě a rozpačitě. Všechno přišlo tak náhle, že se ještě nedovedli vžít do nové úlohy.

Konečně Panov zvolal: „Tak co, přátelé!“

A najednou se prolomily ledy mlčení. Všichni se dali do rozpustilého smíchu a navzájem se poplácávali.

„Tak dost! Máme před sebou ještě mnoho práce,“ přerušil je vážným hlasem Beňovský. „Wyndblat si vezme na starost obranu tvrze. Krustjev se vydá hned zítra s dvaadvaceti ozbrojenými muži k ústí řeky Bystraja, kde ho čeká Kuzněcov. Spolu se pak zmocní škuneru Svatého Petra a Pavla. Současně zneškodní všechna ostatní plavidla v přístavu, kterými by nás mohli stíhat. Baturin vyhotoví přesný seznam zboží ve skladech a převezme guvernérskou pokladnu. Panov zůstane se mnou. Postará se o důstojné pohřbení guvernéra Nilova a ostatních padlých.“

Byla půlnoc, když porada skončila. Ale Beňovský ani potom nezamhouřil oči. Paže mu otekla, a při sebemenším pohybu cítil prudkou bolest. Lapin, který mu ránu ošetřil, byl jen vojenský saniťák. A lékař Meder byl nezvěstný. Od doby, kdy začala střelba mezi kozáky a vyhnanci, jako by se nad ním slehla zem.

Beňovský ležel na zádech zakryt medvědí kožešinou a hlavou mu vířily nejrůznější myšlenky. Sám byl překvapen, jak je tomu už dávno, kdy si naposledy vzpomněl na Zuzanu. V duchu sám sebe omlouval vývojem událostí v Bolšerecku. Počítal, kdy asi by mohl být zpátky v Evropě, kdyby teď už vše šlo hladce. Kdyby tak mohl poslat do Spišské Soboty Zuzaně zprávu, že je naživu a že v nejbližších dnech se dá na cestu k ní! Viděl před sebou plachty trojstěžníku napjaté k prasknutí, slyšel v duchu šelest, jak příď rozráží zčeřenou hladinu moře. Vydrží vůbec škuner Petr a Pavel tak náročnou plavbu, jaká je čeká? Vždyť musí přinejmenším doplout do některého z velkých čínských přístavů, odkud vyplouvají francouzské, holandské, španělské lodi zpět do svých zemí. Před necelými čtyřmi lety stál na kamenné hrázi v plymouthském přístavu a snil o veliké plavbě do neznámých končin Dalekého východu. Jakými podivnými cestami osudu se ocitl tady, v nejvýchodnější části asijského kontinentu? Teď tu leží a sní o veliké plavbě na Západ, zpět do Evropy. Během těch několika let, jako by se vytratila všechna hořkost, kterou pociťoval vůči císařskému dvoru ve Vídni. Jak úplně jiné myšlenky v něm vyvolávala teď Evropa. Zelené pastviny a panství jeho tchána Henského, topolová alej, která vedla k rodnému domu ve Vrbovém, stádo hnědých a černých koní na statku v severním Polsku. Lehké kroky za dveřmi ho přivedly zpět do přítomnosti, znovu prožíval do všech podrobností tragickou příhodu v pracovně nešťastného Nilova. Viděl před sebou bledou, skoro průzračnou tvářičku Afanázie. Jako by jí zůstaly její oči. Kolik viny má na té tragédii on sám? Ano, nejednal jsem čestně, uvědomoval si hořce. Dveře zaskřípaly a na prahu stála paní Nilovová. „Přicházím v nezvyklou dobu, abych s vámi mohla zcela nerušeně mluvit,“ řekla zlomeným hlasem. Beňovský s námahou vstal z pohovky. Byl zaražen. Jak zestárla ta statná žena během dvou dnů!

„Při nejbližší příležitosti odjedu se svým synem do Ochotska. Afanázie se rozhodla zůstat s vámi. Nebudu jí v tom bránit. Víte, co je vaší povinností.“ Mluvila nezvykle úsečně a cize.

„Vím. Slibuji vám, že udělám všechno, abych jí nahradil otce. A vás prosím, abyste – jestli je to vůbec možné – odpustila. Nikdy jsem si nemyslel, že to skončí tak tragicky.

Paní Nilovová se na něj chvíli mlčky dívala, jako kdyby hledala slova, pak se útrpně usmála.

„Mnoho štěstí,“ řekla tiše, jako by se sama před sebou omlouvala, že s ním vůbec mluví, a vyšla z místnosti.

Hluboce se ho dotkla. Ale cítil, že tato žena je v právu.

Ráno našel Panov Beňovského ve vysokých horečkách. Jeho kalné oči nepříčetně bloudily po trámoví a z jeho úst vycházely nesrozumitelné věty.

Panov se přímo lekl, když viděl, v jakém stavu je jeho přítel. Uvědomil si, že jedině Meder by mu mohl pomoci. V zoufalství šel za Afanázii. Když dívka slyšela, že Beňovský se zmítá ve vysokých horečkách, že blouzní a že Meder je nezvěstný, vyhrkly jí slzy do očí. Panovovi bylo útlé dívky najednou strašně líto. Chtěl jí něco hezkého říci, ale nic ho nenapadlo. Byl tělem i duší voják, tvrdý člověk. Život se s ním nikdy nemazlil, a on to také nedovedl. A teď stál před tím jemným stvořením bezradně. Trochu rozpačitě přistoupil k Afanázii a pohladil ji po hebkých vlasech.

„Půjdu za ním,“ řekla rozechvěle.

V poledne se najednou zčistajasna objevil Meder. Tvrdil, že po ústupu zabloudil v noční tmě v lese. Zlé jazyky zase říkaly, že byl někde schován v chýši a čekal, na kterou stranu se usměje štěstí. Ale to všechno Panova nezajímalo. Vzal ho za rameno a táhl ho s sebou k Beňovskému.

Zkušenému Mederovi stačil jediný pohled na hnisavou ránu, aby věděl, co má dělat. Požádal Afanázii, aby rychle přinesla ostrý nůž a vařící vodu.

Meder ránu nařízl, vybral z ní uvíznutý náboj z pistole a paži pečlivě obvázal bílým šátkem. „A teď ho necháme v klidu spát. Slečna Afanázie bude o něj pečovat. A já se přijdu na něj občas podívat. Za dva tři dny bude v pořádku. Beňovský má silnou povahu,“ řekl Meder.

Za Krustjevovy nepřítomnosti převzal úlohu Beňovského zástupce Panov. Zakázal, aby Beňovského kdokoli obtěžoval, dokud se nebude cítit líp. Byl si vědom toho, že na jeho přítele čeká těžký úkol, který by nikdo z členů tajné rady nezvládl – dovést vzbouřené vyhnance přes Ochotské moře a Tichý oceán bezpečně do cizího přístavu. Jen on se vyznal v mořeplavectví.

Druhého května přišla první zpráva od Krustjeva. Oznamoval svým druhům, že škuner Svatý Petr a Pavel je v rukou vyhnanců. Kuzněcov s Čurinem řídí urychlenou opravu lodi. Skupina vyhnanců spolu s Kamčadalci se snaží uvolnit loď z ledového zajetí a prosekávají cestu po řece. Potrvá-li příznivé počasí, bude pravděpodobně možné vyplout ještě před patnáctým květnem.

Po této zprávě už nemohlo nic Beňovského udržet na lůžku. S obvázanou rukou pobíhal po nádvoří a spolu s Panovem a Baturinem připravovali odjezd z Bolšerecka.

Brzy přišla další zpráva od Krustjeva. Žádal Beňovského, aby se pokud možno rychle dostavil do přístavu, protože mezi vyhnanci upadá kázeň. Někteří se chovají hrubě ke Kamčadkalcům. Došlo dokonce k několika rvačkám.

Beňovský se rozhodl, že opustí město. Vybral několik občanů, kteří měli převzít správu města za mrtvého Nilova. Pod přísahou mu slíbili, že nic proti vyhnancům nepodniknou, dokud Svatý Petr a Pavel nevypluje na moře. Pro jistotu se rozhodl Beňovský vzít s sebou do Čekavky dvaatřicet rukojmí.

A nakonec si nechal nejtěžší záležitost, kterou se rozhodl vyřídit, než opustí Bolšereck.

Afanázii zastihl v jejím pokoji při posledních přípravách na odjezd.

„Afanázie, než opustíme navždy tuto zemi, musím se vám svěřit s velmi vážnou věcí,“ řekl Beňovský zkroušeným hlasem.

Dívka se na něj podívala tak zvláštním pohledem, jaký u ní nikdy předtím neviděl. Najednou mu připadala úplně cizí. V tom pohledu jako by se mihl záblesk pohrdání.

„Nic mi nemusíte říkat…,“ řekla přísně, bez jakéhokoli náznaku smutku. „Všechno vím. Stěpanov byl tak milý a řekl mi, co mi teď chcete šetrně sdělit. Někde v Evropě na vás čeká vaše žena a já nemám právo zaujmout její místo.“

Beňovský jen s námahou skrýval své rozpaky. Hledal slova, jak by omluvil své počínání. Byl ohromen sebejistým chováním Afanázie. To už nebyla ta plachá, rozpačitá dívka s copy. Jak dovedou závažné události člověka změnit!

„Vím to už několik dní, a jak vidíte, už jsem se s tím vyrovnala. Přesto pojedu s vámi. Po tom, co se stalo, zde zůstat nemohu. Když už nebudu vaší ženou, chci být alespoň vaším přítelem, vaším mladším bratrem.“

Afanázie se zkoumavě dívala chvíli na Beňovského a pak dodala:

„Počkejte několik vteřin. Hned budu zpátky.“

Vyběhla z pokoje. Beňovský si sedl na židli, ponořil hlavu do dlaní. Bylo mu smutno. Nikdy předtím neobjevil v té mladé dívce tolik kouzla, jako v těchto několika minutách. Cítil se jako po prohrané bitvě, prohrané vlastní vinou. Uvědomil si, že už jednou zažil podobný pocit smutku. Bylo to před lety, když za ním přišla Zuzana do pokoje a řekla: „Vím, musíš odejít.“

Dveře se otevřely. Beňovský zvedl hlavu. Ve dveřích stála Afanázie v mužském oblečení, s kordem na levém boku a pistolí za pasem.

Beňovský k ní přiskočil, objal ji a řekl laskavým hlasem:

„Milý bratříčku…,“ a po menší přestávce dodal: „Achilles je tvé jméno.“

Nazítří hned po svítání, kdy celý Bolšereck ještě spal, vyrazila dlouhá řada saní a letěla podle řeky Bystraja k Čekavce. Když tam dorazily první saně, připravili Kuzněcov a Čurin Beňovskému velkolepé přivítání. Celá osada byla vzhůru nohama.

„Za pět dní můžeme zvednout kotvy,“ hlásil pyšně Čurin. A Kuzněcov se chlubil, že sehnal ještě dvaadvacet sudů nasoleného medvědího masa. Jen Krustjev neměl pro svého přítele nejlepší zprávy.

„Ze stanice Věrchnyj Ostrog přijelo několik vyhnanců. Chtějí se přidat k nám. Přivedl je Ismajlov.“

„Ismajlov,“ Beňovský se zarazil. Znal ho dobře. Ismajlov nebyl vyhnanec. Byl svobodný lovec. Intrikán, potměšilý, nepřímý člověk. Byl spřízněn se Sudějkinem.

„Je to nebezpečný člověk. Nejlíp by bylo ho nevzít s sebou, ale to asi nepůjde. Poštvali bychom proti sobě značnou část vyhnanců, kteří jsou s ním zadobře.“

Beňovský se se svými druhy vypravil do přístavu, aby se na vlastní oči přesvědčil, jak pokročily přípravy na cestu. Na malé palubě byla směsice lan, plachet, pytlů, sudů a beden. Lidé se tu jen hemžili. Jedni ukládali zásoby do podpalubí, druzí spravovali plachty a lanoví, jiní zase odsekávali led a natírali trup lodi.

Beňovský si pečlivě prohlížel škuner, jehož měl být velitelem, a vzpomněl si na to, jak ještě nedávno Sudějkinovi řekl, že je to stará kocábka, s kterou by se žádný kapitán neodvážil vyplout na Tichý oceán. Nebylo to daleko pravdy. Svatý Petr a Pavel byl starý vysloužilec, stokrát spravovaný. Desítky záplat mluvily o bouřlivé historii této poštovní lodi. Slavní mořeplavci osmnáctého století, Bering, Spanberg, Čirikov, Cook, ale i Vasco da Gama nebo Bartoloměj Diaz, kteří se plavili po mořích o čtvrt tisíciletí dříve, by se každému vysmáli, kdyby jim řekl, aby se na tomto chatrném škuneru pustili do málo prozkoumaných vod Tichého oceánu.

NA OSTROVĚ VITUSE BERlNGA

Byl čtvrtek, dvanáctého května roku sedmnáctistého sedmdesátého prvního osm hodin ráno.

Dvacet dělových ran otřáslo vzduchem. Na hlavním stožáru trojstěžníku se zachvěla vlajka. Kapitán Čurin přistoupil obřadně k Beňovskému a předal mu velitelské místo na lodi. Beňovský dal rozkaz zvednout kotvy. Několik mužů se opřelo o příčky vratidla. Jiní napjali kosatku a vratiplachtu. Mírný vítr se opřel o plachtoví. Pod přídí zaznělo šplouchání rozmražené ledové vody řeky Bystraja. Svatý Petr a Pavel se pohnul a pomalu klouzal při břehu k ústí. Volání a výkřiky Kamčadalců z břehu se mísily s nadšeným jásotem vzbouřenců u zábradlí škuneru.

Ve čtyři hodiny odpoledne byl škuner poprvé zdvižen rostoucími vlnami Ochotského moře.

Vítr se vší silou opřel do plachet. V bílé mlze se ztrácely temné obrysy Kamčatky. Dva dny pluli směrem na jih za nepříznivého sněžení a deště, než se dostali do Tichého oceánu. Ale ani tady jim počasí nepřálo. Hustá clona studené vody padající z nebe omezila viditelnost na pouhých několik desítek metrů. Sedm dní bloudili v málo prozkoumaných severních oblastech. Nic jim nebyl platný ani sextant, ani dalekohled. Jediným pomocníkem jim byla stará námořnická busola. A ta ukazovala, že jejich loď pluje směrem severoseverovýchodním.

S přibývajícími dny se stupňoval neklid a chmurná nálada na palubě. Mnozí neklidnou plavbu špatně snášeli. Mezi nimi i Afanázie. Její křehké tělo od samého začátku jen s námahou odolávalo útrapám náročné plavby. Dlouho se snažila nedat nic najevo. Nechtěla Beňovskému přidělávat starosti. Nakonec však vůle přece jen nestačila překonávat její slabost. Ležela bledá a zadumaná většinu dne v malé, zatuchlé kajutě. Jen návštěva Beňovského, Panova nebo Máši ji občas vytrhly z těžkých myšlenek.

Beňovský se navenek tvářil, jako by všechno šlo podle plánu, a sebevědomým vystupováním se snažil udržet kázeň. Ale ve skutečnosti byl sám zneklidněn. Podle jeho propočtu by už dávno měli být u Komandorských ostrovů. Dlouhé hodiny seděl spolu s Čurinem a Krustjevem ve své kajutě nad mapou severní části Tichého oceánu. Proměřovali vzdálenosti od ústí řeky Bystraja ke Komandorským ostrovům, snažili se určit přibližnou polohu škuneru, odhadovali, kolik asi mořských mil již urazili. A když osmý den plavby konečně přestalo pršet a sněžit, stáli vytrvale u zábradlí a pozorovali obzor.

V poledních hodinách se poprvé od vyplutí z Kamčatky protrhl olověný krunýř na obloze a objevil se kousek čistého modrého nebe. Jako by se před nimi zvedla náhle opona. Najednou se otevřelo velkolepé panoráma nekonečného moře. A dřív než skončil den, objevil se na obzoru masív temných skal.

Beringův ostrov,“ prohlásil s jistotou Beňovský.

Před třiceti léty, pátého listopadu, po více než čtyřicetidenní nepřetržité plavbě přistál na tomto smutném ostrově slavný mořeplavec Vitus Bering. Vracel se ze své nešťastné třetí výpravy od amerických břehů, stíhán neustále bouřlivým počasím a nemocí. Postrach všech mořeplavců, zákeřné kurděje, kosil nemilosrdně mezi námořníky. Jen devět mužů z posádky bylo schopno stať na nohou, když uzřeli konečně zemi v domnění, že jsou na Kamčatce. Loď najela na mělčinu. Těžce nemocného kapitána museli vynést na břeh. 8. listopadu roku 1741 zemřel Vitus Bering na pustém neobydleném ostrově s pocitem porážky. Jeho věrní námořníci pojmenovali neznámý ostrov podle svého velitele.

Ještě tentýž den vyslal Beňovský Panova s deseti muži na člunu, aby vyhledali vhodnou zátoku k přistání.

Panov se vrátil na loď až za tmy.

Druhý den hned po rozbřesku vpluli do zátoky, kterou Beňovského přátelé pojmenovali zátokou Svatého Mořice.

Druhý den hned po rozbřesku vpluli do zátoky, kterou na ostrov Wyndblata a Kuzněcova, každého s deseti muži, na průzkum. Večer se obě skupiny vrátily. Wyndblat nic pozoruhodného nenašel, zato Kuzněcov narazil na prapodivné stopy. Asi tři kilometry od zátoky našel srub a v něm sud velrybího oleje a sud solených ryb. A na primitivním stole kus popsaného papíru, zatíženého kamenem.

Beňovský četl se vzrušením rusky psané řádky:

„Zdravím všechny, kteří přijeli na tento ostrov. Oznamuji jim, že koráb Alžběta, který vyplul z Ochotska roku 1769 pod mým velením, byl za bouře těžce poškozen. Celý rok jsme se jej snažili opravit, abychom mohli znovu vyplout na moře. Když se nám to nepodařilo, rozhodli jsme se koráb rozebrat a použít dřeva k výrobě člunů, kterými bychom se mohli dostat alespoň na nejbližší ostrovy v naději, že se tam setkáme s lodí, která by nás vzala zpátky domů. Psáno 24. ledna roku 1771.

Ivan Ochotin, kapitán Baltazar Balakirov, kormidelník.“

„Ivan Ochotin,“ opakoval si Beňovský polohlasně a uvažoval, kde to jméno slyšel. Že by o něm byl četl v bolšereckém archívu? Věděl určitě, že se s tím jménem už někde setkal, ale nemohl si vzpomenout kdy a kde.

„Ivan Ochotin,“ zvolal Pavlov. A vzápětí si Beňovský vzpomněl. V Ochotsku slyšeli málo lichotivé zkazky o jakémsi Ochotinovi, který ujel s korábem a ve vodách Beringová moře se dal na pirátské řemeslo. Za svého kralování ve vodách mezi Komandorskými ostrovy a Aleutami se prý zmocnil dvou lodí a podle odhadu námořníků Ochotska jeho pirátská armáda čítá více než sto ke všemu odhodlaných mužů.

„Nebylo by nejlíp zvednout kotvy a plout dál?“ uvažoval Beňovský. Počítali, že na ostrově si doplní zásoby pitné vody, napečou suchary a chleba, a hlavně si odpočinou po únavné plavbě. Jasné nebe poseté zářícími hvězdami slibovalo krásný den.

Beňovský se zkoumavě podíval na své přátele, aby zjistil, jak na ně působí zpráva, že na ostrově je Ochotin, a pak rozhodně prohlásil: „Nám Ochotin nemůže vadit. Zítra půjdeme na břeh.“

Druhý den, hned po ranním rozbřesku, se vydali na člunech k břehu. Na lodi zůstal jen Krustjev se šesti muži.

Byl jasný, květnový den. K polednímu slunce příjemně hřálo. Všichni se s chutí pustili do práce a brzy zapomněli na bezútěšné první dny plavby. Jedni pekli chleba, druzí doplňovali zásoby pitné vody, jiní zase narychlo stavěli chýše, aby mohli strávit noc na ostrově. Někteří se vypravili na lov mořských vyder, tuleňů a lachtanů.

Beňovský vyslal malou skupinu mužů v čele s Baturinem, aby prozkoumali vnitrozemí ostrova. Dal jim s sebou dopis adresovaný Ochotinovi, kdyby náhodou narazili na jeho lidi.

Celý den i příští noc uplynuly v klidu. Po Ochotinovi a jeho lidech nebylo ani stopy. Baturin se zatím ještě nevrátil.

V pět hodin ráno náhle vzbudil Panov Beňovského z tvrdého spánku.

„Z jižní strany ostrova zaznělo několik výstřelů!“

Sotva to Panov dořekl, zazněly další rány. Beňovský rozkázal okamžitě spustit čluny na vodu a spolu s Panovem a Wyndblatem a dalšími deseti muži se vypravil podél břehu na jižní cíp ostrova. Urazili jen několik set metrů, když se náhle vynořil za výběžkem ostrova člun, v kterém sedělo pět mužů. Člun směřoval přímo k nim. A když se přiblížil na vzdálenost asi padesát metrů, ozvalo se z člunu ruské volání:

„Neseme dopis od našeho velitele pro kapitána lodi Svatý Petr a Pavel!“

Beňovský je vyzval, aby veslovali až k boku lodi:

„Zvu vás na loď, na malé pohoštění.“

Muži pozvání s nadšením přijali. A zatímco se hosté živě bavili s členy posádky Svatého Petra a Pavla, luštil Beňovský s Krustjevem dopis psaný stejnou rukou, jako ten, který našel Kuzněcov v chýši pod kamenem přede dvěma dny.

„Drazí přátelé a soudruzi! S velikou radostí jsme vyslechli vyprávění vašich druhů, které jste k nám poslali, o vaší šťastné plavbě na tento ostrov. Obeznámili nás s vašimi dalšími úmysly a my jsme je zdrželi ne s nepřátelským úmyslem, ale jako přátele. Chceme jim dát zásoby, které vám určitě přijdou vhod. Žádáme vašeho velitele, aby mi sdělil, jestli by byl ochoten se se mnou sejít. Jestliže ano, prosím, aby udal místo a čas schůzky. Přejeme vám hodně úspěchů ve vašem podnikání.

Ivan Ochotin

jménem celé družiny.“

Beňovský stál opřený lokty o zábradlí a díval se zamyšleně na šplouchající šedé vlny, Pak se náhle otočil ke Krustjevovi.

„Možná že to vůbec není pravda, co se v Ochotsku o Ochotinovi mluví.“

„Možná,“ řekl Krustjev. „Ale možná že je.“

Krustjev má pravdu, řekl si Beňovský. Tady v tom světě bez zákona, kde platí jen právo silnějšího, je příliš hazardní důvěřovat mužům, jako je Ochotin.

Oba muži se pak odebrali do kajuty, aby napsali Ochotinovi odpověď.

„Měl jsem nesmírnou radost,“ psal Beňovský Ochotinovi, „když jsem se dověděl, že jste na ostrově. A nic mi nemůže zabránit, abych slavného Ochotina nepozdravil a neujistil o svém přátelství. Prosím, nezazlívejte mi podmínky, které kladu pro naši schůzku. Můj návrh je, abychom se sešli zítra v poledních hodinách v zátoce, kde kotví moje loď. Vy, pane, přijdete z jižní strany zátoky v doprovodu čtyř vašich lidí a já se stejným počtem lidí budu vás očekávat na břehu zátoky. Jakmile budeme na dohled, odložíme zbraně a půjdeme si navzájem vstříc.“

A druhý den slunce ještě zdaleka nedosáhlo nejvyššího bodu na bledě modré severské obloze, když se na jižní straně zátoky objevila skupina pěti mužů. Vpředu šel sebevědomým vojenským krokem vysoký ramenatý muž. Měl nápadně ostře řezanou, větrem ošlehanou tvář, přísný, ale ne nepřátelský pohled, překvapivě mírný, hluboký hlas.

Pozvání na loď bez nejmenšího váhání přijal. V kajutě při kořalce si navzájem vyprávěli své dobrodružné příhody. Ochotin mluvil velmi dobře německy a francouzsky. Potvrdil pověsti, že pochází ze Saska. Sloužil ve smolenské posádce za vlády carevny Alžběty. Později byl adjutantem u generála Apraksina. Když generál Apraksin padl do nemilosti u carevny, stihl ho i jeho adjutanta osud vyhnance. Z Jakutska se dostal do Ochotska a tam na kupeckou loď. Na širém moři se mu podařilo za podpory posádky, která byla nespokojena s hrubým zacházením kapitána, dostat loď do svých rukou. Osmnáct měsíců se plavil mezi asijskou pevninou a Aleutami. Potvrdil také, že se mu podařilo ukořistit dva škunery a ztrojnásobit svou družinu. Hlavní stan má teď na největším z Aleutských ostrovů.

„Mám oddané a odvážné muže. S těmi se dá ledacos podniknout,“ řekl sebevědomě Ochotin.

„A co máte v plánu, smím-li se ptát?“ řekl skromně Beňovský.

„Mám veliký plán. Nosím ho v hlavě již dlouhé měsíce. Čekám jen na příležitost. Vám to mohu říci. Chci zaútočit na Ochotsk a podívat se na jeho sklady. Cestou bychom mohli chytit kupeckou loď, která veze zboží Ochotska do Bolšerecka. Bolšerecké sklady také nejsou zahození, ale těm jste se na zuby už podívali vy.“ Ochotin se přitom znalecky ušklíbl.

Beňovského Ochotin ochromil. A jakkoli se snažil to zakrýt před svým hostem, přece jen bystrému oku Ivana Ochotina neušlo, že na něho svým vystupováním zapůsobil.

„Mám pro vás nabídku, příteli,“ řekl s velkorysým gestem Ochotin. „Přidejte se s vašimi lidmi k nám. My dva spolu bychom dokázali veliké věci. Mohli bychom obsadit Kamčatku a nabídnout ji některé evropské velmoci. Nebo bychom mohli kolonizovat Aleutské ostrovy.“

Beňovský nevycházel z překvapení nad odvážnými plány tohoto muže. Tyto smutné končiny nelákaly dobrodruhy svým bohatstvím zlata, jako Mexiko, Peru a Chile, ale kožišinami, za které se v Evropě, a hlavně na čínských trzích, platilo plnými měšci zlata. Ale Beňovskému nešlo o zlato ani o kožišiny.

„Nesmírně si vážím vaší důvěry, pane, ale bohužel nemohu vaši velkorysou nabídku přijmout. Jsem vázán povinností, určitě mě pochopíte. Musím se co nejrychleji vrátit do Evropy. Ale mohu vás ujistit o svém obdivu a přátelských citech, a kdybych vám mohl z Evropy něčím pomoci, rád to učiním,“ řekl Beňovský.

Ochotina nepřivedl Beňovský svým odmítnutím do rozpaků. Oba muži si připili slavnostně na věrné přátelství. Beňovský musel slíbit svému hostu, že mu příští den oplatí návštěvu.

Na druhý den dopoledne poslal Ochotin svému příteli darem sto padesát kusů vzácných kožišin. Beňovský se zachoval neméně velkoryse. Vypravil člun s nákladem dvou set liber střelného prachu, s různým nářadím a se sto dvaceti lokty látek.

Byla jasná severská noc, když se Beňovský s Panovem vypravili do Ochotinova ležení. Šest dřevěných chýší stálo na mírném svahu. Kolem dokola byla dřevěná ohrada. Čtyři menší děla měla dodat osadě ráz tvrze.

Ochotin je se svými lidmi okázale přivítal. Celou noc proseděli v přátelském rozhovoru u otevřeného ohniště. Až za ranního rozbřesku se vrátili Beňovský a Panov na palubu Svatého Petra a Pavla.

V deset hodin dopoledne svolal Beňovský všechny své lidi a oznámil jim, že pozítří zvednou kotvy a poplují na jih k čínským břehům. Zprávu přijala většina mužů velmi chladně.

„Proč k čínským břehům?“ ozval se někdo ze shromáždění. „Využijme letních měsíců a pokusme se dostat kratší severní cestou do Evropy.“

„Správně!“ ozývali se další.

Cesta, kterou navrhoval Beňovský, byla skutečně nekonečně dlouhá. Znamenalo to obeplout asijský kontinent a celou Afriku kolem mysu Dobré naděje, protože Suezský průplav tehdy ještě neexistoval. Ale Beňovský severní cestě nedůvěřoval.

Začalo veliké dohadování, které nebralo konce. Hrozila otevřená roztržka, a tomu bylo nutno stůj co stůj zabránit. Nejhorší bylo, že ani Beňovského nejlepší přátelé nebyli přesvědčeni, že jižní cesta je správná. Beňovský vystihl nebezpečnou situaci a rozhodl se neuplatnit velitelskou pravomoc. Uchýlil se k diplomatickému tahu.

„Přátelé, takto nic nevyřešíme. Zítra v deset se znovu sejdeme a zatím si každý z vás dobře zváží jednu i druhou možnost. Jak rozhodne většina, podle toho se budu řídit.“

A pak vydal rozkazy k přípravě na vyplutí.

Večer se nečekaně dostavil posel od Ochotina. Odevzdal Beňovskému zapečetěný dopis. Ochotin mu psal, že jakýsi muž jménem Stěpanov přišel za ním a nabídl mu, že se k němu připojí se skupinou lidí z lodi Svatý Petr a Pavel. Ochotin radil Beňovskému, aby co nejrychleji zvedl kotvy a vyplul na širé moře. Zavázal se, že mu vydá každého zběha z jeho lidí.

Když posel opustil kajutu, seděl Beňovský dlouho v pološeru při blikajícím světle kahanu a přemýšlel o svých lidech a vůbec o svém postavení. Jak jiné je velet jednotce v poli! O co jednodušší je stát přímo tváří v tvář, nepříteli! Ale tady, na konci světa, v neznámém moři, na palubě zchátralého škuneru s několika desítkami lidí s nejrůznějšími životními osudy a povahami byl v rozpacích, jak se má zachovat. Má uplatnit tvrdou, nemilosrdnou ruku velitele a nepřipustit žádné dohadování, anebo… Co? Od desíti let byl vychováván jako voják. A ve vojenském světě platí jedině rozkaz velitele. Ale v této situaci cítil, že s tím nevystačí. Má si zavolat zkušeného Krustjeva a poradit se s ním?

Vtom se rozletěly dveře kajuty a před ním stál Krustjev. Beňovský ho přivítal s neskrývanou radostí.

„Mořici Samueloviči, mezi našimi lidmi je rozladění,“ řekl Krustjev. „Měli bychom co nejdříve vyplout. Na moři potáhne každý zase za jeden provaz. Tam jsou odkázáni na tvé zkušenosti. Ale tady na ostrově dostávají různé nápady. A to není zdravé.“

Beňovský mu ukázal dopis od Ochotina. Krustjev si ho pozorně přečetl, pak se na chvíli zamyslel.

„Je třeba jednat velmi rychle a rozhodně.“ Najednou se zarazil a pak prohodil jakoby pro sebe: „Rozumně, ano rozumně. Ale ne tvrdě. Musíš získat znovu jejich důvěru.“

„Rozumím ti dobře. Musím jim dát cítit, že nejsem jen velitel, ale jeden z nich, a že neprosazuji své osobní zájmy, ale především jejich dobro.“

„Ano, to jsem měl na mysli, Mořici Samueloviči.“ Druhý den ráno se k Beňovskému dostavila tříčlenná deputace, která tlumočila požadavek drtivé většiny mužů plout na sever k americkým břehům. Beňovský vzápětí dal svolat všechny na palubu.

Postavil se na sud. Vedle něho stál Krustjev a Panov. Pevným hlasem promluvil k shromáždění:

„Vaši zástupci mi sdělili vaše rozhodnutí. Musím vám: říci, že ho osobně neschvaluji a že se mu podřizuji velmi nerad. Pochybuji, že by se nám podařilo proplout severní cestou. Ale protože za všech okolností je mi zákonem přání většiny, a ne mé soukromé názory, zavazuji se řídit se vaším návrhem. Současně bych vás chtěl upozornit, že mezi námi jsou i takoví, kteří nedbají společných zájmů nás všech. Nebudu je jmenovat, ale vyzývám je, aby konali svou povinnost stejně jako já. Zítra, 25. května, zvedneme kotvy.“

Lidé se pomalu rozcházeli. Mnozí se smíšenými pocity. Krustjev beze slova podal Beňovskému ruku. Beňovský zamyšleně odcházel do své kajuty. Za sebou zaslechl rychlé kroky. „Mořici Samueloviči.“

Beňovský se otočil. Před ním stál Stěpanov.

„Chci s tebou mluvit o samotě.“

„Pojď do mé kajuty,“ vyzval ho Beňovský.

Když se za ním zavřely dveře, Stěpanov spustil:

„Odhalil jsem spiknutí, Mořici Samueloviči.“

„Spiknutí? To je ničemnost! Měli bychom ty lotry okamžitě dát do želez!“

Stěpanov se zarazil. Neušel mu Beňovského ironický tón.

„A tebe bych měl dát prvního do želez!“ Beňovský dal překvapenému Stěpanovovi přečíst dopis od Ochotina.

Stěpanov se nezmohl ani na jediné slovo. Kolik nepříjemností mu již natropil v Bolšerecku. Byl to nespoutaný živel, vznětlivý a nevypočitatelný ve svých činech. Ale Beňovský se na něj nedovedl skutečně zlobit. Věděl, že hlavním důvodem toho všeho je neopětovaná láska k Afanázii. A Afanázie, to byla stále otevřená rána i pro Beňovského. Věděl, že je mnoho dlužen této dívce, která se vzdala všeho a rozhodla se sdílet s ním těžký dobrodružný osud. Nezapomněl také, že Stěpanov byl jeden z nejstatečnějších bojovníků oné rozhodující noci v Bolšerecku.

„Zapomenu na ten dopis a nejsem ani zvědav na jména tvých spojenců, slíbíš-li mi, že s těmi věcmi jednou provždy skoncuješ.“

„Mořici Samueloviči, slibuji ti. Můžeš se na mne vždy spolehnout.“

Beňovský dobře věděl, že teď to Stěpanov myslí smrtelně vážně, ale při nejbližší příležitosti zase něco vyvede.

„A na Ismajlova a Parenčina si dej dobrý pozor,“ volal od dveří, když odcházel do kajuty.

Beňovský večer před vyplutím svolal své nejbližší spolupracovníky a sdělil jim rozhovor, který měl se Stěpanovem. Jednomyslně se rozhodli, že Ismajlova a Parenčina nechají na ostrově.

Když o sedm let později se pokoušel slavný anglický mořeplavec James Cook najít severní cestu z Pacifiku do Atlantiku, setkal se s Ismajlovem na jednom z Aleutských ostrovů, na Unalasce. Za těch sedm let se z něho stal bohatý kupec s kožešinami a spolumajitel kupecké lodi.

BOUŘE V PACIFIKU

Po několikatýdenní plavbě v surových vodních spoustách, poté, kdy loď málem ztroskotala, kdy bloudila mezi krami, bičována sněhem a ledem, přišli sami uprchlíci za Beňovským s prosbou, aby dal změnit kurs směrem k jihu, podle jeho původního plánu.

A tak se po několika dalších týdnech před lodí rozevřely prostory Tichého oceánu.

Vítr sílil a opíral se o škuner, na němž byly napjaty všechny plachty. Celé dny vál vítr od severovýchodu a neuchýlil se ani o šířku dlaně. Příď elegantně rozrážela mírně zčeřenou hladinu Tichého oceánu.

Ze dne na den přibývalo modři ve vodě i na obloze. Teploměr rychle stoupal. Devátého dne přepluli čtyřicátou pátou rovnoběžku.

Slunce nemilosrdně pražilo. Smůla se rozpouštěla pod žhavými paprsky a stékala po bocích škuneru. V kajutách bylo nesnesitelné vedro. Žízeň trápila posádku, která na taková vedra nebyla zvyklá. Pitné vody rychle ubývalo. V podpalubí leželo patnáct nemocných skorbutem.

Uprchlíci museli přikročit k značnému omezení dávek vody a potravin. Afanázie dostala zápal plic.

Již druhý týden pluli Tichým oceánem a nikde ani stopy po pevnině. Vítr nebezpečně slábl. A jednoho dne se ocitli v zajetí bezvětří. Hladina se změnila v zrcadlo. Posádka otáčela plachty všemi směry, aby zachytila i nejmenší vánek. Ale vybledlé, nesčíslněkrát spravované plachty visely sklesle jako cáry.

Moře a nebe ztrácely svůj jas. Světle šedý zákal se změnil v zlověstnou čerň. Ohlušující úder prozrazoval blížící se bouři.

A tu náhlý náraz větru zacloumal škunerem.

„Skasat plachty!“ velel Beňovský.

Závětrná strana lodi se hluboko ponořila do vody. Muži se jen s vypětím všech sil dostali k provazovým žebříkům a dřív než mohli skasat hlavní plachty, zaznělo praskání roztržených plachet.

Moře se vzedmulo a vrhlo se přes zábradlí. Z paluby smetlo všechno, muže, sudy s pitnou vodou a s potravinami. A vzápětí se valila nová obludná vlna na loď. Zpěněné hřebeny olizovaly ráhnoví. Zoufalé volání mužů a žen zaniklo v rachotu a praskání trámů a skřípání lanoví, v dunění rozdivočelého moře. Těžké olověné mraky se valily tak nízko, že se skoro dotýkaly stěžňů. Ještě před západem slunce nastala děsivá tma, každou druhou vteřinu ji prorvaly blesky a oslepujícím světlem ozářily zkázu na palubě.

Beňovský s Čurinem stáli na zádi. Křečovitě se drželi lanoví, aby je moře nesmetlo. Museli zabránit za každou cenu tomu, aby se loď dostala třeba na vteřinu do úžlabí vln. Příď škuneru se zdvihla k nebi a na záď se valila syčící voda. Přes vytažené dveře se valila voda z paluby do kajut a podpalubí. Všichni s hrůzou čekali, kdy se ta zpuchřelá bedna rozpadne.

Beňovský uslyšel Krustjevův ochraptělý hlas, který se snažil přehlušit strašnou vřavu zběsilé noci.

„Mořici Samueloviči!“ volal Krustjev. „Jdi do kajuty k Afanázii. Je s ní zle.“

Na kost promočený, několikrát smetený vlnou k zábradlí, doplazil se úplně vyčerpán do podpalubí.

Blikotavé světlo tukového kahanu osvětlovalo malou kajutu. Na Beňovského zíraly horečnaté oči. Afanázie ležela přivázána k lůžku, z jejích bezbarvých, popraskaných rtů nevyšlo ani slovo.

Panov stál nad lůžkem se skloněnou hlavou. Po tváři mu stékaly slzy. Beňovský si klekl a vzal dívčinu horkou ruku do dlaní. Byl voják, měl za sebou desítky bitev a šarvátek, viděl nesčetněkrát smrt zblízka. Ale jako by teprve nyní pochopil, co je to smrt. Zmocňovalo se ho zoufalství. Cítil, že nenávratně mizí něco krásného, jasného, nenahraditelného z jeho světa. Uvědomil si, že zůstane navždy dlužníkem tohoto milého stvoření.

Zvenčí hluše doléhalo rachocení hromu. Ale Beňovský vnější svět nevnímal. Zmocnil se ho pocit marnosti…

Tato noc se zdála nejdelší nocí v životě. A pak se najednou na východě objevily pruhy světla. Moře náhle utichlo, vítr se ztišil, všechna hrůza byla najednou pryč. Jen strašná spoušť na palubě, rozbité sudy, prasklé stěžně, nalomená ráhna, cáry plachtoví a zpřetrhaná lana připomínala zběsilou, nezapomenutelnou noc

Na klidné hladině oceánu se mírně pohupovala loď zbědovaných uprchlíků.

Beňovský, Panov, Krustjev a Wyndblat spustili za dunění dělových ran na laně do stříbřitých vln oceánu prostou rakev s útlým tělem Afanázie Nilovové.

Baturin, který se staral o zásobování, již neměl co přidělovat. Sudy s pitnou vodou byly prázdné, nasolené ryby a suchary pohltilo moře. Uprchlíky přepadlo zoufalství. Počet nemocných stoupl na dvacet. A ostatní, kteří se ještě drželi na nohou, toulali se po palubě jako mátohy.

Stěpanov se dvěma uprchlíky vypili poslední zásoby kořalky a začali řádit jako pominutí. Vyhrožovali Beňovskému, že ho zabijí. Obviňovali ho, že je všechny přivedl do záhuby.

Beňovský svolal své nejbližší přátele, aby se poradili o situaci. Jednohlasně se rozhodli svázat Stěpanova a jeho druhy a hodit do podpalubí. Všichni byli zajedno v tom, že je třeba víc než kdy jindy udržet přísnou kázeň, protože hlad a žízeň může dohnat leckoho k neuváženým činům.

„Neobjevíme-li co nejdříve pevninu, jsme ztraceni,“ řekl Meder. „Ze dne na den přibývá nemocných. Lidi padají hlady.“

„Musíme udržet za každou cenu západní kurs. Podle mého odhadu bychom museli za dva dny při příznivém větru narazit na japonské ostrovy,“ řekl Čurin. Žádný z nich nikdy neplul těmito vodami a mapy, které měl Beňovský s sebou, byly velmi nepřesné. A tak všechny výpočty byly pouhé dohady. „A co kdybychom dali vařit tulení kůži, Medere?“ řekl nejistě. Beňovský.

Všichni se zadívali na Medera a dychtivě čekali odpověď.

„To je dobrý nápad. Ale ne v mořské vodě,“ odpověděl Meder.

„Máme půl sudu dešťové vody,“ prohlásil Baturin.

To všechno nebylo řešení a nemohlo nasytit devadesát hladových uprchlíků. Seděli zkroušení, zesláblí a bez odvahy navzájem se utěšovat. Mlčení se stávalo nesnesitelným. Kuzněcov byl první, který to nevydržel. Vyskočil prudce ze své židle a rozechvělým hlasem řekl:

„Vylezu do koše a zůstanu tam, přísahám, dokud nespatřím zemi.“

A než mohl někdo něco namítnout, práskl dveřmi a byl pryč. Když vyšli z kajuty, stál už v stožárním koši s dalekohledem. A stál tam hodiny a hodiny, v žáru červencového slunce bez pití, bez jídla. Celý den a celou noc Nenechal se vystřídat. Marně mu domlouvali Beňovský, Krustjev a ostatní. Druhý den, když slunce kolem deváté hodiny zase začalo pražit, Kuzněcovovi se podlamovala kolena. Chvílemi ztrácel vědomí, moře se mu změnilo v zamlžené okenní sklo. Ale Kuzněcov byl z lidí, kteří se nevzdávají. Kousal se do vyschlých rtů, aby se udržel při vědomí.

Slunce stálo již kolmo nad škunerem, když se z koše ozvalo volání: „Země, země, soudruzi!“

Beňovský, Krustjev, Wyndblat, Baturin, všichni, kteří byli schopni ještě stát na nohou, se hnali k zábradlí, šplhali po laně ke stožárům, aby se přesvědčili, jestli Kuzněcov neblouzní. Panov se vyškrábal do koše a na zádech musel snést úplně vyčerpaného Kuzněcova. Beňovský pak zaujal místo v koši a přesvědčil se, že se Kuzněcov nemýlí. Na obzoru spatřil tmavozelený pás země. Po více než dvouměsíční bludné plavbě ocitli se u Kurilských ostrovů.

Zakotvili u neznámého ostrova. Podle popisu a udání polohy v deníku byl to pravděpodobně nejjižnější kurilský ostrov.

Panov a Kuzněcov se vypravili prozkoumat neznámý ostrov. Vrátili se s radostnými zprávami. Hned v zátoce našli pramen čisté vody a v blízkých lesích zahlédli divoké svině a kozy a stromy obsypané plody.

Uprchlíci nebyli k udržení, když vyslechli Kuzněcovo a Panovovo vyprávění. Zdálo se jim, že objevili ráj. Beňovský nebyl schopen udržet je dále na lodi. Vrhli se na čluny a veslovali, co jim síly stačily, jen aby se co nejdřív mohli napít pramenité vody a ochutnat ovoce.

Baturin a Krustjev se dvěma muži z posádky zůstali dobrovolně na lodi.

Morálka uprchlíků byla dlouhou vyčerpávající plavbou a strádáním podlomena. První den se Beňovskému vůbec nepodařilo přimět je, aby se dali do opravy škuneru. Rozběhli se jako divoká zvěř po ostrově oplývajícím svěží zelení. Jedni dychtivě sbírali ovoce, druzí seděli u ohně a nedočkavě opékali kozí maso. Teprve když se nasytili, postavili stany a přinesli nemocné na břeh.

Když se druhý den Beňovský zmínil o tom, že je třeba pustit se do opravy škuneru a udělat zásoby potravin a pitné vody, aby mohli pokračovat v plavbě do Manily na Filipínách nebo do Macaa na čínských březích, ozvalo se reptání. Měli ještě v příliš čerstvé paměti hrůzy více než dvouměsíčního bloudění, než aby měli odvahu a chuť pustit se znovu na moře.

„Zůstaneme tady,“ prohlašovali mnozí otevřeně. „Nám je tady dobře! Nikam nejedeme!“

A když skupina uprchlíků při svých toulkách po ostrově našla krystaly připomínající diamanty a lesklé kousky; kovu barvy zlata, zdálo se, že je již nikdo odtud nedostane.

Muži, kteří dostali příkaz opravit stěžně, ráhna, plachty; a lana, naplnit sudy, úmyslně zdržovali práci. Hrozila nová roztržka.

Krustjev a Kuzněcov radili Beňovskému, aby odjezd odložili.

„Během dvou tří dnů se nabaží krásy a nasytí hojností ostrova, a bude zase pokoj,“ řekl Krustjev.

Již pátý den trávili na ostrově. Opravy škuneru za Čurinova dohledu se pomalu dokončovaly. Baturin měl plné sudy pitné vody a nasoleného masa, koše vrchovatě naplněné různými jedlými plody. Beňovský začal být netrpělivý. Chtěl se co nejrychleji vrátit do Evropy, a teď tady ztrácí zbytečně čas na neznámém ostrově.

Rozhodl se svolat shromáždění všech uprchlíků.

„Dali jste mi důvěru,“ říkal jim vážným hlasem, ve kterém se skrýval stín zklamání. „Já jsem ji nezklamal. Ale chcete-li, můžete si zvolit jiného vůdce. Já jsem toho názoru, že máme neprodleně pokračovat v cestě. Nejhorší plavbu máme za sebou. Japonsko máme na dosah ruky. A dál se budeme plavit stále v blízkosti země. Konečně, budete-li chtít, můžete se vždycky vrátit sem, na tento ostrov, který jsme pojmenovali Vodní ostrov. Ale na světě je ještě mnoho hezkých, ba i hezčích míst, věřte mi to.“ Beňovský se upřeně díval na své druhy, snažil se vyčíst z jejich pohledu, jestli je získal na svou stranu. Mezi uprchlíky nastal šum. Vedle Beňovského stáli Krustjev, Panov a Wyndblat. Baturin s Kuzněcovem a Čurinem hlídali loď.

„Konečně, ať se rozhodne každý, jak sám chce,“ ozval se Krustjev. „Kdo popluje s námi, ať se postaví na naši stranu.“

Uprchlíci stáli chvíli bez hnutí. Pak se odpoutala skupinka a vzápětí se začali trousit další. Nakonec na druhé straně nezůstal nikdo.

„Soudruzi, během odpoledne sbalíme stany a nalodíme se,“ řekl velitelským hlasem Beňovský.

A tak za dva dny, za krásné letní noci, za mírného severního větru, zdvihli kotvy.

Pluli klidnými vodami Tichého oceánu, na dohled měli různé malé ostrůvky, minuli ostrov Jezo a jednoho dne ráno se setkali s několika rybářskými čluny. A po několika mílích se objevily další desítky rybářských džunek.

Za doprovodu rybářů v pluli dvacátého osmého července do chráněné zátoky na japonském ostrově Hondo.

JAPONSKÁ EPIZODA

Beňovský dal příkaz k pohotovosti, pro případ, že ty Japonci výpravu nepřivítali přátelsky. Vzpomínal si na vyprávění námořníků a kapitánů lodí v plymouthských krčmách o Japonsku. Věděl, že Japonci Evropany nemají v lásce a odmítají s nimi obchodovat. Uzavírali se před jakýmkoli evropským vlivem.

Beňovský vyslal k břehu osvědčeného Kuzněcova a Wyndblata s dvanácti muži. Dal jim šest vydřích kožešin a šest liščích, aby je odevzdali jako pozornost správci přístavního města.

Beňovský sledoval z paluby dalekohledem přistání Kuzněcova a Wyndblata. Na hrázi stála velká skupina Japonců. Všichni měli nad hlavou slunečníky. Obstoupili námořníky a vedli je ven z přístavu.

Delegace se vrátila po čtyřech hodinách v doprovodu přepychově oblečeného Japonce.

Kuzněcov vyprávěl, že je obyvatelé přijali velmi zdrženlivě. Hned je zavedli ke správci města. Dorozumívali se s ním jen posunky. Správce jim předložil mapu, aby mu ukázali, odkud připluli. Když mu ukázali na mapě cestu, kterou vykonali, správce se k nim začal chovat trochu vlídněji.

Japonec v přepychovém hedvábném šatu byl zjevně vysoký úředník. Prohlédl si loď. Zapsal si počet osob. Dělal si poznámky o zařízení lodi, o počtu a druhu děl a jiných zbraní.

Beňovský si vzpomněl, že jeden z posádky na lodi, Boskarev, rozumí trochu japonsky. Bylo toho žalostně málo, ale tolik pochopil, že nemají opouštět loď, dokud nepřijde další rozkaz místodržícího provincie.

Toho dne se už žádný posel neobjevil. Noc proběhla klidně. Škuner kotvil bezpečně v zátoce.

Druhý den v dopoledních hodinách připluly k boku Svatého Petra a Pavla dva krásně vyřezávané čluny s tříčlennou delegací Japonců. Beňovský je okázale přivítal a pak je zavedl do své kajuty. Boskarev zase dělal tlumočníka. Poslové přicházeli od místodržícího provincie, aby veliteli lodi vyřídili pozvání k návštěvě paláce. Jeden z delegace dostal příkaz zůstat jako rukojmí na lodi.

Beňovský odmítl rukojmí a obdaroval hosty vzácnými kožešinami. Slíbil, že zítra v deset hodin dopoledne navštíví místodržícího provincie v jeho paláci.

Druhý den se vypravil Beňovský v doprovodu Krustjeva a Boskareva na břeh, kde je již od rána čekala skupina japonských úředníků. Nesli je na nosítkách do veliké květinové zahrady. Uprostřed pestrobarevných záhonů a keřů stál prostorný dům s bohatě členěným vysokým štítem. V rozlehlé, vzdušné místnosti seděl na žlutém koberci vysoký japonský hodnostář. Byl oblečen do modrého hedvábí, kolem pasu měl žlutou šerpu.

Hlubokými úklonami se navzájem pozdravili. Pak je místodržící vyzval, aby si sedli na pestré polštáře. Sluhové přinesli v porcelánových konvicích čaj a mísu ovoce. Místodržící položil Beňovskému tři stručné otázky, na které Boskarevovy skromné vědomosti celkem stačily.

„Náš hostitel se vás ptá, kdo jste, odkud přicházíte a s jakými úmysly jste přišel do Niponu.“

„Řekni panu místodržícímu, že jsem voják a šlechtic z Evropy a do Japonska jsem se dostal v důsledku nepříznivého větru. Jsem na cestě zpět do Evropy.“

Boskarevovy znalosti japonštiny už nestačily. Beňovský byl nucen uchýlit se k papíru a tužce. Kreslil obrázky, kterými se snažil odpovědět na otázky hostitele. Zposunků a kreseb Beňovský vyrozuměl, že jim místodržící nabízí, aby u něho zůstali několik dní jako hosté; místodržící čeká na japonského mnicha, který mluví evropským jazykem.

Nabídku přijali. Byli ubytováni v přepychovém domku v květinové zahradě s množstvím malých jezírek. Sluhové jim přinesli k večeři vařenou rýži, pečené maso, ovoce a chutné sladké víno, a za všeobecného veselí je učili, jak mají zacházet s japonským jídelním příborem.

Druhého dne v poledne se dostavil místodržící v doprovodu japonského mnicha, který mluvil holandsky. Od něho se dověděli, že místodržící je blízký příbuzný japonského císaře. Patří k nejvzdělanějším mužům ve své zemi, má veliké znalosti v matematice a astronomii a je pro svou spravedlnost a dobrosrdečnost velmi oblíbený. Beňovský pak odpovídal na záplavu dotazů místodržícího o jejich plavbě a životě v Evropě.

„Řeknu vám upřímně, blížili jsme se s obavami k japonským břehům, protože Holanďané rozšiřují v Evropě zvěsti, že Japonci odsuzují každého křesťana k trestu smrti,“ řekl Beňovský.

Mnich se usmál.

„Náš císař vydal dekret, kterým zakazuje Španělům, Portugalcům a Holanďanům kotvit u japonských břehů, ale netýká se to jiných národů.“

Po několikahodinovém zajímavém rozhovoru poslal Beňovský na palubu Boskareva se vzkazem, aby se Panov, Kuzněcov a Baturin dostavili k místodržícímu a přinesli z lodi jako dar pušky a šavle, liščí a medvědí kožešiny a dvě děla. Místodržící se za tyto dary odměnil nejrůznějšími potravinami. Dal vystavit Beňovskému listiny, že se kdykoli může vrátit do Japonska a vždy bude vítaným hostem.

Byly to nezapomenutelné dny.

A když konečně loď zvedla kotvy, skoro všichni obyvatelé přístavního města přišli do zátoky, aby jim zamávali na rozloučenou. Desítky člunů doprovázely Svatého Petra a Pavla na širé moře.

Za nesnesitelného vedra plula loď kolem východních břehů japonských ostrovů Honšú, Šikoku, Kjúšú. Pokusili se zakotvit po týdenní plavbě ve vhodné zátoce ostrova Sinegašimá, ale lodníci byli všude ostrovany přijati nepřátelsky. Pluli tedy dále k jihu.

SMRT NA OSTROVĚ

K ránu se zvedl ostrý severovýchodní vítr. Napínal pečlivě vyspravované plachtoví. Příď škuneru s lehkostí rozrážela mírně zčeřenou hladinu modrého Pacifiku. Muž, který měl té noci hlídku na palubě, přiběhl k Beňovskému a hlasitě ho budil.

„Na obzoru je země,“ hlásil mu.

Beňovský vyskočil z lůžka a vyběhl na palubu. Dlouhé minuty se díval dalekohledem na hustě zalesněný horský masív, tyčící se v ranním rozbřesku z moře.

„Zavolejte Čurina,“ řekl jednomu z námořníků a dál soustředěně pozoroval blížící se zemi. Za ním zazněly těžké loudavé kroky. Beze slova podal Beňovský dalekohled rozespalému Čurinovi, který se jediný mimo něho vyznal v mořeplavectví.

Čurin si prohlédl dalekohledem zemi zprava doleva a zase zpátky, a pak se otočil tázavým pohledem na Beňovského.

Beňovský v duchu počítal, kolik mohla loď za této rychlosti urazit a kde by asi mohla být.

„To není čínské pobřeží,“ přerušil Beňovského v rozjímání Čurin.

Beňovského se zmocnilo náhlé vzrušení. Tvář se mu rozjasnila. Podíval se teď pouhým okem na překrásný barevný reliéf v blankytně modrém moři. To musí být ostrov, kterému portugalští mořeplavci dali jméno Krasavice. To musí být ostrov, o kterém bájil anglický admirál Anson!

Beňovský vzrušeně zvolal:

„Čurine, to je Formosa!“

Kvapně vyhlásil na lodi pohotovost.

Svolal své nejbližší druhy, aby se s nimi poradil, mají-li přistát na ostrově nebo plout dál.

Ocitli se poprvé ve vodách, kde v té době byl již čilý námořnický ruch, v obávaných čínských vodách, kde řádily smutně proslulé pirátské flotily.

A Formosa, to nebyl žádný opuštěný ostrov v nedozírných vodách Tichého oceánu. To Beňovský dobře věděl.

O tento ostrov, který byl jakousi bránou před čínským pobřežím, se vedl mezi námořními mocnostmi už několik staletí tuhý boj.

Od asijské pevniny jej odděluje průliv, na nejužším místě sotva sto třicet kilometrů široký, a tak sem odnepaměti proudil příliv Číňanů z pevniny a zatlačoval domorodé kmeny malajského původu k východním břehům a později do hor, kde roztroušeni v počtu asi dvou set tisíc žijí dodnes. Číňané pojmenovali ostrov – Tchaj-wan, ostrov teras.

První Evropané, kteří se tu vylodili, byli portugalští mořeplavci. Bylo to roku patnáctistého devadesátého. O čtyřiatřicet let později se na ostrově vylodili Holanďané a prohlásili jej za holandský. Ale o dva roky později připluli na ostrov španělští mořeplavci a připsali jej ke španělskému impériu. Holandsko-španělské soupeření skončilo porážkou španělských dobyvatelů. Ale Holanďané se z vítězství dlouho netěšili. Povstání Číňanů, usídlených na ostrově, a domorodých kmenů Kaošan přinutilo holandské dobyvatele vzdát se bohaté a nádherné kořisti, krasavice Tichého oceánu.

V době, kdy se Beňovský se svými druhy plavili k Tchaj-wanu, vládla v Číně lidem nenáviděná mandžuská dynastie. Krutovláda mandžuských císařů těžko doléhala i na obyvatele Tchaj-wanu, a to jak na čínské usedlíky, tak na malajské kmeny. A Tchaj-wan se stal ohniskem vzpour a dějištěm nejednoho neklidného povstání proti cizí nadvládě.

A proto byl Beňovský na pochybách, má-li zakotvit u tohoto ostrova. Ale všichni na palubě byli nakonec pro to, aby si nedali ujít tuto jedinečnou příležitost.

Nad vodou se ještě vznášel lehký ranní opar. Na klidnou hladinu dosedly dva čluny. Za chvíli zaznělo pleskání vesel. Kuzněcov a Wyndblat se šestnácti muži vyzbrojenými puškami se vydali na průzkum břehu. Byly čtyři hodiny ráno.

Beňovský s Krustjevem a Panovem stáli u zábradlí a netrpělivě čekali na návrat svých přátel.

Hodiny míjely. Ranní opar se již dávno rozplynul a ostrov se objevil v plné kráse. Slunce urazilo již půl dráhy od východu k jihu.

Bylo kolem osmé hodiny, když podezřelý klid a ticho bylo prorváno několika výstřely. Panov se vyškrábal do stožárního koše, ale nic neviděl. Beňovský dal vystřelit z děla, aby varoval případné útočníky. Pak se zase rozhostilo ticho. Krustjev se rozhodl vypravit se k břehům, když se náhle objevily oba čluny. Rychle se blížily k lodi.

Muži dorazili k boku lodi úplně vyčerpáni rychlým veslováním. Vrátili se se třemi těžce raněnými druhy.

Na lodi panovalo vzrušení. Beňovský měl sto chutí zvednout kotvy. Bylo hrozné pomyšlení, že by po více než tříměsíční vyčerpávající plavbě Pacifikem a před světlou budoucností, která ho čeká, se měl dát pohřbít tady na Formose. Ale bojová nálada druhů, kteří se chtěli pomstít, ho zmátla.

Kuzněcov vyprávěl s obdivuhodným klidem, co zažili na ostrově.

„Našli jsme brzy vhodný přístav. Wyndblat zůstal s pěti muži v člunu. Sám jsem se vypravil s devíti na břeh. Zahlédli jsme ohniště, u kterého seděli dva domorodci a jedna žena. Naznačili jsme jim, že přicházíme s přátelskými úmysly. Nato se jeden z nich zvedl a odešel. Za nějakou chvíli se vrátil s třemi muži. Všichni měli v ruce kopí. Vyzvali nás, abychom je následovali do vesnice. Tam nás pohostili pečeným masem, vařenou rýží a pomeranči. Chovali se k nám velmi přátelsky, ale najednou jsem zahlédl velkou skupinu ozbrojených mužů, a tu jsem pojal podezření. Požádal jsem své průvodce, aby nás zavedli zpátky na břeh, že chceme sdělit našim lidem, že jsme našli vhodný přístav. Ale sotva jsme se dostali k ohništi, uslyšeli jsme křik a nato následovala sprška šípů. Okamžitě jsem dal rozkaz k střelbě. Vznikla vřava a my jsme jí využili a prchali k břehu. Tam na nás chtěli znovu zaútočit. A nato zazněl výstřel z děla, který je zastavil. Wyndblat na ně vzápětí spustil palbu. Viděli jsme, že se několik mužů skácelo. Rychle jsme naskákali do člunů a odrazili od břehu.“

Kuzněcův klid trochu ztlumil rozvášněné druhy.

„Ostrov je dost veliký, abychom našli jiné místo, kde bychom mohli zakotvit. Možná že se jinde setkáme s lepším přijetím,“ řekl Beňovský.

Po kratším dohadování se většina postavila na stranu Beňovského. A tak pluli k jižnímu cípu ostrova. Dostali se do silného proudu, který je Unášel rychlostí jedné mořské míle za hodinu. Druhý den zakotvili v ústí široké řeky.

Sotva stáhli plachtoví a nasedli do člunů, objevili se na břehu muži, ženy a děti. Vypadali velmi mírumilovně. Přinesli s sebou pečené slepice, cukrovou třtinu a ovoce jako projev přátelství. Po zkušenostech z předminulého dne nabádal Beňovský své druhy k opatrnosti. Ostrovany obdarovali jehlami, špendlíky a různými jinými cetkami.

Ostrované jim zjevně chtěli něco důležitého sdělit, ale každá námaha o dorozumění byla marná. A tak nezbylo než být stále ve střehu.

V poledních hodinách se k nim blížila skupina ostrovanů, kterou vedl podivně oblečený člověk. Některé součásti jeho obleku naznačovaly evropský původ. Na hlavě měl směšný klobouk se širokou stužkou, po boku měl širokou šavli, na nohou punčochy z bílého plátna. Byl stejně snědý jako ostatní domorodci, ale přesto připomínal spíš Evropana než obyvatele Dálného východu.

Beňovský jim vyslal vstříc Kuzněcova, aby pozval jejich vůdce na palubu. Muž pozvání přijal bez váhání.

Jakmile se za Beňovským, Krustjevem a neznámým mužem dveře kajuty zavřely, představil se.

„Moje jméno, pánové, don Hieronymo Pachecco, bývalý kapitán v Manile,“ řekl španělsky. „Žiji na tomto ostrově osm let.“

„Jaký osud vás sem zavál, kapitáne,“ zeptal se přátelsky Beňovský. Španěl se zachmuřil.

„Hřích minulosti. Z pitomé žárlivosti jsem zabil dominikánského mnicha. A tak mi nezbylo než utéci. Teď se už tady cítím jako doma. Nemusíte se domorodců bát. Jsou to mírumilovní lidé.“

Beňovský mu řekl, co se jim přihodilo přede dvěma dny na severovýchodní straně ostrova.

„My o tom víme,“ řekl Španěl. „Tady na ostrově se zprávy šíří velmi rychle. Narazili jste na divoký kmen, s kterým ani my nežijeme v přátelství. I sousední kmen se chová k cizincům nepřátelsky. Ale nedivte se tomu. Mají špatné zkušenosti. Proto vám neradím pouštět se hluboko do vnitrozemí. Zdejšího lidu se nemusíte bát a můžete počítat s mou pomocí. Tento kmen, jehož náčelníkem je Huapo, je nejcivilizovanější ze všech kmenů.“

„Jste velmi laskav, kapitáne, vaši nabídku rád přijímám,“ řekl Beňovský.

„A na oplátku, nechtěl byste se, kapitáne, vrátit se mnou do Evropy?“

„Nikdy!“ řekl rozhodně. „Znám dobře Evropu a děkuji bohu, že žiji tady, vzdálen onoho světa plného chamtivosti, přetvářky, podvodu a lstí. Tam ve Španělsku neznají bratra ani přítele, když jde o zlato. Za kus lesklého kovu jsou ochotni loupit a zabíjet.“

Na chvíli se zarazil a pak řekl:

„Promiňte, že jsem se tak rozhorlil…“

Beňovský najednou ucítil v ústech hořkou příchuť. Srdce se mu na chvíli sevřelo. Viděl před sebou deštěm rozbahněnou cestu, po které vlekl své zubožené tělo do vyhnanství. A tam ve Vídni u dvora pořádali zatím přepychové plesy, hostiny… To všechno kvůli statku ve Vrbovém. Svět plný chamtivosti, opakoval si v duchu.

„Tady se žije krásně. Mám zde už svou rodinu, ženu a děti,“ dodal Španěl. „Ne, do Evropy nechci.“

A pak se rozpovídal se zjevným zaujetím a znalostmi o poměrech na ostrově. Beňovský se od něho dověděl, že na západním pobřeží ostrova vykonávají správu čínští úředníci. Tam také žije hodně Číňanů na vysoké civilizační úrovni. Mají hodně škol a krásné knihy. Bydlí v rozlehlých domech. Na východním pobřeží a v horách žije osm kmenů Haošan. Půda je mimořádně úrodná a podnebí umožňuje, aby se dvakrát do roka sklízela rýže a jiné obilniny. Na ostrově je také množství dobytka. V nesčetných řekách hojně ryb a zlata. Lesy dávají vzácné dřevo, hory oplývají nejrůznějšími kovy i uhlím. Ale uhlí se doluje jen v západní části ostrova, kde jsou Číňané

„Plavil jsem se po různých mořích a viděl jsem stovky ostrovů. Věřte mi, pane, Formosa je jeden z nejhezčích a nejbohatších ostrovů na světě,“ řekl sebevědomě Španěl a neušlo mu, že jeho slova na Beňovského hluboce zapůsobila.

„Zůstaňte na ostrově, pane. Seznámím vás s náčelníkem Huapem, a ten vám půjde na ruku.“

Beňovský už ani pořádně nevnímal, co mu tento podivný muž vypráví. V hlavě se mu rodil velkorysý plán na založení državy na ostrově.

Zatím Krustjev s dvaceti muži začali stavět stany na pobřeží zátoky. Baturin se skupinou uprchlíků vynášel, na břeh zvlhlé kožešiny z podpalubí, aby je nezničila plíseň. Panov se vypravil s deseti muži k horskému pramenu do hustých lesů lián, fíkusů a palem pro pitnou vodu.

Schylovalo se k večeru a don Hieronymo se chystal k odchodu. Tu přiběhl k Beňovskému Kuzněcov.

„Panov se ještě nevrátil,“ řekl ustaraným hlasem rusky.

Beňovský zvážněl. Don Hieronymo vytušil, že přicházející přinesl nějakou špatnou zprávu.

„Stalo se něco, pane?“ zeptal se francouzsky.

„Můj přítel Panov se vypravil s deseti muži k horskému pramenu pro vodu. Ještě se nevrátil,“ odpověděl Beňovský.

„Musíme se okamžitě za nimi vypravit,“ řekl rozhodně don Hieronymo. „V těch končinách se potuluje nepřátelský kmen.“

„Kuzněcove, vezmi s sebou dvacet našich a ihned se vydejte na cestu za Panovem. Španěl půjde s vámi,“ řekl vzrušeně Beňovský.

Na čtyřech loďkách domorodců obepluli jižní cíp zátoky, aby si zkrátili cestu k horskému prameni. Vrátili se až pozdě po západu slunce. Byla jasná noc. V měsíčním svitu se zdálo moře špinavě černé jako olej. První loďka přirazila k písčitému břehu. Z loďky vynášeli muži bezvládná těla a položili je na písek.

Bledý měsíc ozářil jejich tváře. Beňovský se vrhl na kolena.

„Panove, bratře, nejvěrnější příteli,“ volal zoufale a po tváři mu stékaly slzy.

Na Panovově tváři se objevil lehký úsměv. Sotva slyšitelně řekl:

„Mnoho štěstí, Mořici Samueloviči.“

Pod skálou, obklopenou fíkusy, pohřbili uprchlíci své tři druhy. Do skály dal Beňovský vytesat tento nápis:

„Tady leží Vasilij Panov, vzácný Rus vznešeného rodu, věrný přítel Mořice Beňovského, a s ním jeho dva druhové, Ivan Loginov a Ivan Popov. Zavraždili je příslušnicí divokého kmene 29. srpna 1771.“

MACAO

Nebe bylo zataženo, hustý drobný déšť bubnoval na palubu, škuner uvízl v bezvětří, když za svítání spatřili veliké množství rybářských loděk a poprvé zahlédli čínské břehy.

Několik rybářských džunek obklopilo škuner. Čínští rybáři nabízeli k prodeji své úlovky. Dva rybáři mluvili trochu portugalsky, a tak se mohli s nimi dorozumět. Nabídli se, že je doprovodí do Macaa, ale radili jim, aby vyčkali v blízkém čínském přístavu na příznivý vítr.

Vpluli do přístavu, hemžícího se rybářskými čluny i přepychovými pozlacenými loďmi, s bohatě, ozdobně vyřezávanou přídí. Ocitli se najednou v úplně jiném světě. Nezvyklý přístavní ruch, pobíhání mužů, žen a dětí, vyvolávání prodavačů, křik přístavních dělníků. Zatočila se jim z toho hlava.

Sotva spustili kotvy, přirazila k nim pozlacená loďka, vyzdobená záplavou pestrých vlajek. Čínští úředníci vyzvali velitele škuneru, aby se dostavil k mandarínovi.

Beňovský se vypravil do paláce s Kuzněcovem a Wyndblatem.

V rozlehlé místnosti, vykládané dřevem a koberci, je přivítal malý tlustý šikmooký muž s rozšklebenou tváří. Byl oděn do lesklých hedvábných šatů, vlasy měl vzadu spletené do dlouhého copu. Sluhové přinesli v krásných porcelánových číších čaj. Mandarínův tlumočník mluvil portugalsky. Vyptával se podrobně na jejich původ a na cestu plavby. Když mu Beňovský ukázal na mapě, odkud pochází, dlouho kroutil hlavou. V přístavu již kotvili mořeplavci z různých zemí Evropy, ale z Uher sem ještě nikdo nezabloudil. Pak se naklonil k tlumočníkovi a něco mu polohlasně řekl. Tlumočník přistoupil k Beňovskému a zeptal se ho: „Nemáte na lodi kožešiny, pane? Dobře vám za ně zaplatíme.“

Beňovský tlumočil otázku dále Kuzněcovovi a Wyndblatovi. „V Macau za ně možná nedostaneme tolik, jako tady,“ řekl Kuzněcov rusky Beňovskému.

Po krátké poradě se dohodli část kožešinových zásob odprodat.

Když se vraceli do přístavu, viděli, že se kolem jejich škuneru jen hemží čínské loďky. Hlučné dohadování a smlouvání se rozléhalo až k břehu. Uprchlíci z Petra a Pavla se rychle přizpůsobili kupeckému ruchu a prodávali a vyměňovali všechno, co se dalo. Číňané měli zájem hlavně o medvědí kůže, o kožešinové čapky a o kožešinové trepky.

Beňovský byl rád, když se druhého dne zvedl příznivý severní vítr a mohli vyplout, neboť jim hrozilo, že jim z jejich obchodního zboží nic nezbude.

Byla středa, dvacátého prvního září, deset hodin dopoledne. Beňovský zahlédl ústí řeky. Přiložil k oku námořnický dalekohled a pozorně sledoval pobřeží. Nad zeleným pásem se tyčily tři pahorky a na vrcholu každého stála přísná kamenná pevnost.

„Tak to je to slavné Macao,“ řekl si Beňovský.

Kolik neuvěřitelných historek slyšel vyprávět od zkušených námořníků v Plymouthu o tomto světovém přístavu! A teď je od něho vzdálen pouhých několik mil… V jasném zářijovém dni se zdálo, že je město na dosah ruky.

Macao! Dostaveníčko námořníků, obchodníků, spekulantů, dobrodruhů, slavných mořeplavců a proslulých pirátů ze všech koutů světa. Město Číňanů a Malajců, Portugalců a Angličanů, Francouzů a Holanďanů. Lidský Babylón. Přístav, kde se podvod, loupež a vraždy staly řemeslem stovky obyvatel, kde křivák a dýka byly běžným prostředkem k dorozumívání a kde se účty vyřizovaly v kořalnách, krčmách a hernách. Město desítek katolických kostelů a klášterů a několika set misionářů a mnichů. Kolonie, kterou Portugalci dostali od čínského císaře za to, že uchránili Kanton před námořními piráty. Několik set děl na hradbách tří pevností drželo v šachu přístav a chránilo ho před nepovolanými návštěvníky.

A této podivné lidské směsi vládl ze svého kamenného sídla portugalský guvernér Saldagno.

Svatý Petr a Pavel pomalu vplouval do ústí řeky Si-tiang, přes kanál se dostal do pohodlného přístavu a zakotvil v blízkosti portugalské fregaty. V rušném Macau, tehdy již světové křižovatce, nebyla cizí loď žádnou mimořádnou událostí.

Ale starý zchátralý škuner s ruskou vlajkou na stožáru vyvolal ve městě neobyčejný rozruch.

Bleskurychle se rozšířila zpráva, že v přístavu zakotvila podivná plachetnice s ještě podivnější posádkou, jejímž velitelem je jakýsi tajemný generál a hrabě z Uher. V kořalnách a hostincích Macaa se několik dní o ničem jiném nemluvilo než o Beňovském a jeho posádce. Kolovaly nejfantastičtější zvěsti o dobrodružné plavbě staré kocábky severním Pacifikem.

A vrchovatě k tomu přispěli uprchlíci z Kamčatky. Každý z nich po svém vyprávěl zástupu zvědavců o cestě z Kamčatky až sem, do Macaa. A když k tomu ještě připočteme ten babylón, máme vysvětlení, proč se zprávy tak různily, a že Beňovského lidé byli dokonce podezíráni, že jsou mořští loupežníci, piráti.

Největší senzaci vyvolala zpráva, že několik dní kotvili v japonském přístavu a že tam byli přátelsky přijati.

První cesta Beňovského vedla do sídla portugalského guvernéra.

Rozlehlý dům připomínal evropské šlechtické sídlo. Na nádvoří hlídkoval oddíl indických vojáků z portugalských kolonií v Přední Indii. Na dlouhé chodbě, vyložené rudým kobercem, postávaly skupinky mnichů.

Beňovský se ohlásil u sekretáře a teď seděl v pohodlném křesle v předsíni a čekal, až ho guvernér pozve dál. Měl dost času v tichu přemýšlet a vzpomínat. Jako by si teprve tady, v Macau, v cíli jedné z rozhodujících etap plavby, uvědomil velikost celého svého podnikání a objevnost cesty a odvahu plavit se po málo prozkoumaných vodách Pacifiku. Jediný z posádky zaznamenával do deníku polohu známých i neznámých ostrovů, u kterých kotvili nebo které míjeli. Jediný zakresloval zátoky a zachycoval na papír reliéfy ostrovů. Jeho deník, mapky a nákresy budou mít hodnotu zlata. Je to jeho jediný poklad, který mu může otevřít brány panovnických paláců v celé Evropě. Jediné jmění, které má ve svých jedenatřiceti letech. Jeho měšec již léta neviděl jediný zlaťák.

Ale měl ještě něco, co se nedá získat ani sudem zlata. A to je fantazie. Aleuty, neznámý ostrov ze souostroví Rjúkú, Formosa – to vše by mohl nabídnout Evropě, a ještě i obchodní styky s Japonskem.

V duchu si znovu opakoval, co řekne guvernérovi. Pevně se rozhodl říci mu jen to nejnutnější a pokud možno se nezmínit o zápiscích. Ty se nesmí dát z rukou. To jsou jeho nejsilnější karty, které vynese až v Evropě.

Z rozjímání ho vyrušil úřední hlas.

„Kapitán lodi Svatý Petr a Pavel, Mauricius Augustus Beňovský.“

Beňovský vstal, přitáhl si kord k tělu a vkročil mírně kulhavým krokem do místnosti.

Zastavil se několik kroků před vyřezávaným psacím stolem, za kterým seděl muž s přísnou velitelskou tváří.

„Mauricius Augustus Aladar Compe de Beňovský, generál de la Conféderation polonaise,“ představil se francouzsky.

Na guvernéra Saldagna udělal Beňovský svým vystupováním skvělý dojem. Byl trochu v rozpacích. Podle zpráv, které se k němu během dne dostaly, představoval si ho docela jinak. Byl rozhodnut chovat se k němu velmi opatrně a odměřeně. Ale jeho sebejisté a vytříbené chování ho teď zmátlo.

Vítám vás, pane, v Macau,“ řekl úředním hlasem guvernér.

„Od policejního velitele města jsem již dostal zprávu, že vaše loď kotví v přístavu. Musím vás, pane, upozornit, že v Macau vládne přísný vojenský režim. Děláme to z bezpečnostních důvodů. Čínskými a japonskými vodami křižují všelijaká plavidla.“ Na slovo všelijaká dal zvlášť důraz. „Lodi pod různými vlajkami, existujících i neexistujících mocností, koráby vzbouřenců i lupičů. Rozumíte mi, pane.“

„Rozumím, Vaše Excelence, a chápu vaše stanovisko. Proto jsem přišel, abych vám svou loď dal do depozita a požádal o povolení, aby si moji lidé mohli ponechat nejnutnější osobní zbraně, šavle a pistole. Svůj pobyt v Macau chci využít k odprodeji kožešin a škuneru a pak najít loď, která pluje do Evropy. Po ničem jiném netoužím než se vrátit zpět do vlasti, kde mne čeká rodina.“

„Slyšel jsem již o vaší velkolepé plavbě. V Macau se o ničem jiném nemluví. Bude mi velikou ctí, budu-li si moci vyslechnout z nejpovolanějších úst obdivuhodné zážitky kapitána posádky lodi Svatý Petr a Pavel.“

A skutečně, pan Saldagna s nepředstíranou pozorností naslouchal vyprávěčskému umění svého hosta. Beňovský si ho svým vyprávěním nadobro získal.

„Co pro vás mohu udělat, pane?“ zeptal se vlídně pan Saldagna.

„Vaše Excelence, nevím, smím-li vás požádat o pomoc při ubytování mých lidí…“

„O to se postará pan Hiss. Je původem Francouz, ale žije již osm let v Macau. V každé záležitosti se můžete na něj s důvěrou obrátit. Bude vám také dobrým tlumočníkem.“

Když Beňovský odcházel, vyprovodil ho guvernér až na nádvoří a kladl mu na srdce, aby ho co nejdříve zase navštívil.

Pan Hiss byl člověk, kterého Beňovský potřeboval jako sůl v té zapeklité džungli lidských vášní, kde nikdy nevíš, odkud máš čekat smrtící ránu. V Macau snad více než kdekoli jinde se všechno měřilo penězi. A to byla věc, se kterou Beňovský neuměl zacházet. Jeho se peníze nikdy nedržely. Patřil k těm, kteří počítají v miliónech, ale měšec mají prázdný.

Pan Hiss mu sehnal dva domy, kde ubytoval své lidi. Pan Hiss zprostředkoval odprodej kožešin a lodi, za což utržili tolik, aby mohli hradit pobyt v Macau a zaplatit si cestu do Evropy. Pan Hiss seznámil Beňovského s městskou smetánkou.

Uprchlíci z Kamčatky se ocitli najednou ve strhujícím víru surového, bezohledného života. Snažili se najít nějaký pevný bod v tom cizím, zmateném světě. Vždyť mnozí byli na konci své cesty ke svobodě. Zmateně se potáceli v neznámém proudu, chytali se každého stébélka naděje, mnozí ztratili úplně půdu pod nohama a podlehli náporu na nejnižší lidské pudy. Při kořalce z nich různí agenti vytáhli všechno, nebo skoro všechno o jejich putování, přestože Beňovský a Krustjev je před tím varovali. Agenti anglické a holandské obchodní společnosti jim nabízeli peníze, slibovali růžovou budoucnost, dobře placené zaměstnání, jestli jim dopomohou k lodnímu deníku nebo k jiným písemnostem, které jim Beňovský odmítl prodat.

Byla to pro mnohé veliká životní a morální zkouška. A jen ti nejsilnější obstáli. Kuzněcov vyslechl rozhovor Stěpanova s Wyndblatem, ve kterém Stěpanov přemlouval Wyndblata, aby se pokusil zmocnit písemností.

„Máme jedinečnou možnost, Wyndblate. Za Beňovského deník a dokumenty je nám ochoten anglický obchodník Jackson vyplatit tisíc liber sterlinků. A navíc nás zaměstná u Východoindické společnosti.“

A Wyndblat zaváhal. Možná že má Stěpanov pravdu. Beňovský se teď bude starat už jen o sebe a ostatní nechá na holičkách.

„Ještě si to rozmyslím,“ řekl zamyšleně. „Zatím drž jazyk za zuby.“

Beňovského popadl nesmírný vztek, když mu to Kuzněcov vyprávěl. Stěpanova znal. Ten byl schopen všeho. Ale Wyndblat?

„Dám je oba zavřít,“ křičel zlostně.

Krustjev ho musel uklidnit.

„Myslím, že by to na nás nevrhalo nejlepší světlo, kdybychom žádali guvernéra, aby dva naše druhy posadil do žaláře. Musíme je sami hlídat. Ale hlavně dej na bezpečné místo své písemnosti.“

„Navrhuji, abys do truhlice, kde je teď máš, dal nějaké papíry a deník a ostatní dokumenty odnesl do úschovy biskupovi Les Bonovi,“ řekl Baturin.

Beňovský se nemohl dlouho uklidnit, bubnoval nervózně prsty na stůl. Pak náhle vstal

„Dobře,“ řekl.

Ještě tentýž den vyměnil v truhlici papíry. A bylo načase, protože druhý den v poledne našel truhlici vypáčenou.

Večer za ním přišel Wyndblat. Byl skleslý, oči měl chorobně podlité. Bylo z něho cítit kořalku. Vypadal jako omámený.

„Dopustil jsem se podlosti,“ řekl. Hlas se mu zajíkal. „Udělej se mnou, co uznáš za vhodné. Přijímám jakýkoli trest bez odmlouvání.“ Beňovský si ho změřil opovržlivým pohledem.

„Truhlici jsem ale nevypáčil, jak je bůh nade mnou. To udělal Stěpanov. Ale s tím už nebudeš mít co dělat. Podepsal smlouvu s ředitelem holandské Východní společnosti panem L‘Heureuxem, a odjíždí na plantáže do Batávie.“

„Můžeš udělat totéž, Wyndblate,“ skočil mu do řeči Beňovský. „Nebo se můžeš dát do služeb Angličana Gohra, který má o tebe zájem. Dám ti ještě jednu adresu, ředitele anglické Východoindické společnosti pana Humea.“

„Já se chci vrátit do Evropy,“ zvolal zoufale Wyndblat. „Mám toho tady až po krk. Za nic na světě zde nezůstanu!“

Beňovskému bylo Wyndblata najednou líto. Před ním stála lidská troska, která ztratila všechnu důstojnost. Myslel na to, jaký byl Wyndblat vždy věrný přítel, co všechno spolu zažili a prožili. Petropavlovská pevnost, dlouhá sibiřská cesta, vzpoura na Kamčatce, bloudění po severním Pacifiku…

„Nebudeme už o tom mluvit. Ale do Evropy se už letos nedostaneme. Podepsal jsem smlouvu s kapitánem Saint Hilairem, který je ve službách francouzské Východoindické společnosti. Dopraví nás na korvetách Dauphin a Laverdi do Francie. Ale kapitán Saint Hilaire vypluje z Kantonu až v lednu,“ řekl suše Beňovský.

Během tří měsíců zůstala pohromadě necelá polovina uprchlíků z Bolšerecka. Jedny pohltilo Macao, jiní se dali naverbovat do různých obchodních společností a několik jich skosila epidemie.

Když dvacátého druhého ledna roku sedmnáctistého sedmdesátého druhého v kantonském přístavu zdvihly kotvy obě francouzské korvety Dauphin a Laverdi, měly na palubě jen dvaadvacet uprchlíků z Kamčatky. Z bývalé tajné rady pluli do Evropy jen Beňovský, Krustjev, Baturin a Wyndblat.

NÁVRAT DO EVROPY

Čtvrtého února v poledne překročili rovník a o dva dny později vpluli úžinou mezi Sumatrou a Jávou do Indického oceánu.

Dauphin a Laverdi byly dobře stavěné a na svou dobu dobře vybavené plachetnice, každá o dvě stě padesáti tunách. První měla šedesát čtyři děla, druhá padesát děl. A navíc zkušeného kapitána, rytíře Saint Hilaira.

Po osmi týdnech úmorné plavby zakotvili ú ostrova, který byl nejdůležitějším francouzským opěrným bodem v Indickém oceáně. Dva roky před koncem šestnáctého století vztyčil na tomto ostrově admirál van Nek holandskou vlajku a nazval jej po holandském státníkovi Mauritiovi Nassanovi – Mauritius. Když se v roce sedmnáctistém dvacátém zmocnili ostrova Francouzi, pokřtili ostrov na Isle de France, Francouzský ostrov, a vybudovali na bohatě členitém pobřeží dva opevněné přístavy, Port Louis a Port Bourbon.

Korvety Daughin a Laverdi zakotvily v přístavu Port

Louis, v sídle francouzského guvernéra. Beňovskému a jeho druhům se dostalo od guvernéra ostrova rytíře De Roche velmi přátelského přijetí. A když se pan De Roche dověděl o životních osudech Mořice Beňovského, nabídl mu, aby byl jeho osobním hostem. Celé dny spolu strávili projížďkami po ostrově, při kterých se guvernér pokoušel svému hostu dokázat, že ve východních zemích Francie ještě něco znamená, i když ji Anglie předtím ve válce porazila.

Beňovský využil pobytu na ostrově, aby poznal francouzské kolonizátorské metody, a dospěl k názoru, že Francouzi jsou špatní kolonizátoři, jestliže jsou nuceni chvástat se ostrovem tak bezvýznamným, jako Isle de France. Vzpomínal na Formosu, na hojnost jejích plodů a zvěře, vzácných stromů a kovů, ba i studené, v mlze tonoucí Aleuty se mu zdály cennější než mizerný ostrůvek, který Francouzi ve svém velikášství nazvali Isle de France a pokládají za državu. O tom, jak má vypadat vzkvétající država, jak se má zavádět civilizace do východních zemí, měl docela jiné představy. Neviděl zde žádné rozsáhlé plantáže, žádná vzorně obdělaná pole, žádnou výrobu látek. Nejvýnosnějším zaměstnáním na ostrově bylo, jak zjistil, otrokářství.

Guvernérovi De Rochovi neřekl, co si o jeho državě myslí, ale začala ho svádět myšlenka nabídnout své služby francouzskému králi a získat pro něho ostrov, který by byl hoden názvu državy Jeho Veličenstva krále francouzského Ludvíka XV. Netušil, jak blízko je svému snu.

Svému velkému snu!

Konečně podle plánu zvedly korvety Dauphin a Laverdi kotvy, aby pokračovaly v plavbě do Evropy. Měly před sebou dosud větší polovinu cesty. Protože ještě nebyla prokopána Suezská šíje, musely obeplout celou Afriku.

Pět dní uplynulo od chvíle, kdy opustili přístav Port Louis na Isle de France. Východní bríza napínala plachty obou korvet. Přídě stejnoměrně rozrážely zčeřenou hladinu Indického oceánu. Beňovský stál opřen o zábradlí a naslouchal lahodnému ševelení vody kolem boku lodi. Nad hladinou se vznášel těžký opar tropického vedra.

Na obzoru se najednou vynořila země, hrající v poledním slunci nejrůznějšími barvami, od zlata přes všechny odstíny zeleně až do cihlové červeně. Beňovský byl uchvácen pestrým kaleidoskopem barev. Byl to nezapomenutelný pohled. Dalekohledem se již daly přesně rozeznat obrysy holých červených kopců lemovaných hustými eukalyptovými háji, zelená údolí, zlatové terasy, bílé písčité pobřeží s vysokými palmami, neustále omývané zpěněnými vlnami neklidného Indického oceánu.

Na rameni ucítil pevnou ruku.

„To je Madagaskar,“ řekl s úctou kapitán Saint Hilaire. „Jeden z největších ostrovů na světě. Krásný ostrov. Roste tam tisíce druhů orchidejí, žije tam na sta druhů pohádkových motýlů. Má úrodnou půdu a určitě i jiné bohatství.“

„Řekněte mi, pane, proč vlastně jste vy Francouzi vytvořili z malého ostrova Isle de France hlavní državu, když necelých pět set mil odtamtud leží tak nádherná a bohatá země,“ ptal se s neskrývaným zájmem Beňovský.

Na tváři rytíře Saint Hilaira se objevil dobromyslný úsměv:

„Vaše otázka mne neudivuje. Čekal jsem ji. Ale věc je složitější, než abych vám na to mohl dát vyčerpávající odpověď. Víte, nám Francouzům Madagaskar nepřinesl mnoho užitku.“ Chvíli uvažoval, pak rychle dodal. „Zatím“. „Nemýlím-li se, bylo to v roce šestnáctistém čtyřicátém druhém, kdy obdržel dieppský kupec pan Rigault povolení od kardinála Richelieua založit na Madagaskaru obchodní stanici. Pan Rigault vytvořil Východní společnost a vyslal na Madagaskar svého agenta Pronise se skupinou dobrovolníků. Pronis chtěl svému zaměstnavateli dokázat, že na tak odpovědný úkol si nemohl vybrat lepšího muže než právě jeho. Jenomže jeho odhodlanost stála pana Rigaulta mnoho peněz. Pronis žádal znovu a znovu lidi i zbraně na potlačení vzpour domorodců. Nakonec musel pan Rigault svého agenta odvolat, protože by ho přivedl úplně na mizinu. O šest let později se pokusil o štěstí rytíř de Flacourt. Byl dokonce jmenován prvním francouzským guvernérem na Madagaskaru. Postavil na jižním cípu ostrova pevnost Fort Dauphin. Co nevidět uvidíte obrysy tvrze dalekohledem.“

Beňovský přímo hltal vyprávění kapitána lodi o dějinách francouzských pokusů kolonizovat ostrov.

„A jak pochodil rytíř de Flacourt?“

Saint Hilaire se mírně usmál nad dychtivostí svého posluchače.

„Špatně. Smůla se mu lepila na paty. Byl to tvrdý a nemilosrdný voják. Sotva se vypořádal s neposlušností jednoho kmene, už se proti němu bouřily jiné. Naléhavě žádal další vojáky. Ale ve Francii měli tehdy jiné starosti, a tak nechali rytíře de Flacourta na holičkách. Víte, jak se Madagaskaru říká?“

„Nevím,“ odpověděl zamyšleně Beňovský.

„Hřbitov bílých lidí.“

Ale Beňovský poslední poznámku ani nevnímal. Zajímalo ho něco jiného.

„A od té doby se již nikdo nepokusil ostrov získat?“

„Po neúspěchu rytíře de Flacourta prohlásila Východní společnost Madagaskar za ostrov z obchodního hlediska nevýnosný a své působení přenesla na Isle de France a na sousední Isle de Bourbon. Nicméně o štěstí na Madagaskaru se pokusil ještě jednou hrabě de Maudave. Byl to muž velmi vzdělaný, trochu podivín.

Veliký ctitel a přítel filosofa Voltaira. Hrabě de Maudave odešel z Madagaskaru před dvěma léty a od té doby je Fort Dauphin opuštěný. Jen sem tam zavítá do těchto končin francouzská nebo holandská obchodní loď.“

„A proč ztroskotal hrabě de Maudave?“

„Protože byl podivín. Filosof se nemá míchat do věcí dobyvatelů a obchodníků. Umínil si, že získá kmeny na ostrově po dobrém. Že bude s nimi jednat jako rovný s rovným. Zakázal obchod s otroky, a tak se proti němu postavili zástupci Východní společnosti. Nakonec zůstal bez jakékoli podpory. Jeho zásoby se tenčily, lidé umírali na různé nemoci. A tak jednoho dne, úplně vyčerpán a sám nemocný, se vzdal svého bláhového pokusu a vrátil se do Paříže.“

„Myslíte, že hrabě de Maudave byl skutečně bláhový?“ zeptal se Beňovský nejistě, jako by sám hledal odpověď na svou otázku.

„Nejsem zastáncem vojenských tažení a vyhlazovacích trestních výprav proti domorodým kmenům, ale považuji za hloupé jednat s divochy, s barevnými, jako rovný s rovným.“

Beňovský mlčel. Myslel na své setkání s Eskymáky na Kodiaku, s příslušníky kmenů Kaošan na ostrově Formosa, s Japonci a Číňany, vzpomínal na snědou Mášu, na kamčadalské děvče, které se zamilovalo do Kudryna, a poprvé si uvědomil, že se na ně díval úplně jinýma očima než rytíř Saint Hilaire. Jsem také podivín jako hrabě de Maudave?

Slunce zapadlo za holé, obnažené červené kopce rozlehlého ostrova.

Propluli obratníkem Kozoroha. Nad písčitým pobřežím se objevila v měsíčním světle silueta kamenné pevnosti.

Před svítáním zakotvili v zátoce před Fort Dauphinem.

Zastávka na ostrově trvala sotva osmačtyřicet hodin. Beňovský byl mezi prvními na břehu a v přístavu se znovu objevil teprve těsně před vyplutím. S Krustjevem a Kuzněcovem se toulal po lesích z eukalyptů a mimózy, po terasovitých rýžovištích i kaktusových polích. Během: těch několika hodin mžilo, pršelo, lilo a zase nemilosrdně pražilo slunce, které v několika vteřinách vysálo všechnu vlhkost z půdy.

Byla to krátká doba, ale Beňovskému stačila, aby si udělal představu o bohatství ostrova.

Plné tři měsíce trvala plavba z Fort Dauphin kolem mysu Dobré naděje a celé západní Afriky do Francie. A během těch úmorných tří měsíců bylo dost času na rozjímání o budoucnosti. Čím více se blížili k Evropě, tím citelněji doléhal na druhy Beňovského pocit nejistoty. Ocitnou se v cizí zemi s prázdnou kapsou tisíce mil vzdáleni od své vlasti. Zbývala jim jediná možnost: vstoupit do vojenských služeb francouzského krále. Anebo… Ještě nebyli ani v Evropě, a už mnozí tajně uvažovali, kterak by prostřednictvím ruského vyslance v Paříži mohli dostat milost od carevny Kateřiny.

Beňovský měl plnou hlavu odvážných plánů, sepisoval ve své kajutě různé návrhy, doplňoval si své zápisy, zpřesňoval mapy. Ale když propluli kolem Gibraltaru, zmocnil se ho také podivný neklid. Stále častěji myslel na Zuzanu. Čeká na něho ještě? A jak bude vypadat po tolika letech? Čtyři roky jsem bloudil nedobrovolně světem, a teď se konečně vracím domů… Ale mám vůbec někde domov? Získal jsem bohaté zkušenosti a vědomosti, které se nedají vyvážit zlatem, a přece nemám ani jediný zlaťák. Vracím se s holýma rukama ve svých jedenatřiceti letech, kdy jiní šlechtici a důstojníci jsou na vrcholu svých úspěchů.

KNIHA DRUHÁ

V EVROPĚ

Zmocnil se ho zvláštní pocit vzrušení, když jednoho červencového poledne mu oznámil rytíř Saint Hilaire, že země v dohledu je pobřeží Francie, Bretaňský poloostrov.

Korvety Dauphin a Laverdi pomalu vpluly do úzké dlouhé zátoky, a dál ústím řeky Loiře proti proudu do Nantes.

Devatenáctého července roku sedmnáctistého sedmdesátého druhého vystoupil Beňovský na hráz v přístavním městě na řece Loiře, v Nantes.

S doporučujícím dopisem od rytíře Saint Hilaire, kapitána korvety Dauphin, ohlásil se ještě téhož dne ke královskému místodržícímu v Nantes, aby si vyžádal povolení k ubytování pro sebe a své druhy.

Královský místodržící v Nantes zastával již dlouhá léta tuto funkci ve významném přístavním městě, odkud vyplouvaly koráby na daleké cesty. Od kapitánů lodí a námořníků slýchával nejrůznější dobrodružné příhody z východních moří. Ale to, co mu vyprávěl tento šlechtic z Uher, předčilo všechno, co dosud slyšel. Byl Beňovského vypravěčským uměním uchvácen. Znovu a znovu se vyptával na různé podrobnosti.

„Říkáte, pane, že máte vlastnoručně psaný deník o těchto událostech?“ ujišťoval se místodržící, nerozuměl-li náhodou špatně.

„Ano, pane. Mám záznamy, mapy i nákresy různých vhodných přístavů na ostrovech, kam noha žádného Evropana přede mnou nevkročila,“ řekl sebevědomě Beňovský.

Místodržící se zamyšleně zadíval a pak náhle upřel zrak na Beňovského:

„A co hodláte podniknout po návratu do Evropy?“

Beňovský čekal na tuto otázku. Aby se vyhnul jednoznačné odpovědi, řekl:

„V Uhrách na mě čeká moje žena…“

„Chápu vás,“ skočil mu do řeči místodržící, „ale když už jste ve Francii, na vašem místě bych dříve, než odjedu do Uher, nabídl své služby Jeho Veličenstvu králi francouzskému Ludvíkovi XV.“

Ano, právě to měl Beňovský v úmyslu udělat. O tom uvažoval vlastně už v Kantonu, když mluvil se zmocněncem francouzského krále.

„Jsem vám velice zavázán za přátelskou radu,“ řekl Beňovský.

„Své služby rád nabídnu Ludvíkovi XV. Mimochodem můj strýc hrabě de Benyow je již léta ve službách francouzského krále.“

„Hraběte de Benyowa znám,“ řekl nadšeně místodržící, „je velitelem hradu a města Bar a rytířem řádu Svatého Ludvíka. On vám určitě dobře poradí, když se na něj obrátíte. Hrabě de Benyow má s královským dvorem velmi dobré styky.“ Místodržící se při poslední větě významně usmál. „Moji koně vám jsou k službám. O doprovod se vám také postarám. Jakmile si odpočinete, můžete vyrazit do Champagne za svým strýcem.“

Ale Beňovský neměl na odpočinek čas. Rozloučil se se svými druhy, smluvil si s nimi schůzku v Paříži a hned druhý den pádil v sedle Loirskou nížinou přes Tours, Orleans a Troyes do provincie Champagne.

Cesta přes půl Francie i v sedle nejlepších koní trvala Beňovskému skoro tři týdny.

V pevnosti města Bar se mu dostalo nadšeného přijetí. Hrabě Benyow byl voják tělem i duší. Celý život trávil v důstojnické uniformě. Měl veliké pochopení pro neklidnou povahu svého synovce. Když naslouchal jeho vyprávění, měl pocit, jako by sám prožíval své bouřlivé mládí plné odvážných nápadů a mnohých nesplněných snu

„Do Uher se nevrátíš,“ řekl energicky starý hrabě. „V Champagne je na letním bytě ministr Jeho Veličenstva, markýz ďAiguillon. Vypravíme se za ním spolu a uvidíme, co se dá dělat. Co bys v Uhrách dělal. Habsburkové nemají pochopení pro zakládání držav v dalekých krajích. To si může dovolit jen námořní velmoc, jako je Francie,“ řekl starý pán pyšně. Ale vzápětí se zarazil. Uvědomil si, že za panování Ludvíka XV. šlo francouzské námořnictvo od porážky k porážce. A slavné francouzské loďstvo bylo v bitvách s anglickou flotilou téměř celé zničeno. Francie ztratila Kanadu, údolí řeky Ohio a celé levé pobřeží řeky Mississippi s výjimkou New Orleansu. Na Východě se musela zříci Hindustánu až na pět měst.

Hrabě de Benyow si řekl, že bude dobré, když synovce zasvětí do složitých francouzských poměrů. Vysvětlil mu, že markýz ďAiguillon je prvním ministrem Jeho Veličenstva –– to by konečně ještě nic neznamenalo, protože král na své ministry moc nedá – ale hlavně proto, že je miláčkem hraběnky Dubarryové, milenky Ludvíka XV., která – podobně jako dříve markýza de Pompadour – má rozhodující vliv na státní záležitosti.

„Hraběnka Dubarryová,“ řekl jakoby pro sebe zamyšleně Beňovský, a pak se náhle otočil ke svému strýci: „Jak vypadá ta mocná žena Francie?“ Hrabě Benyow se usmál: „Je jí jedenatřicet let…“

„Ano, narodila se roku 1741. Je krásná, umíněná, tvrdohlavá, vrtošivá, hýřivá. Král ji miluje, Pařížané ji nenávidí. Říkají, že Ludvík kvůli ní rozhazuje peníze, pořádá denně nákladné zábavy a řídí se heslem své první milenky, markýzy de Pompadour: Po nás potopa!…“

Ale Beňovský už neslyšel, co mu jeho strýc říká. Myslel jen na to, že musí získat hraběnku Dubarryovou pro svůj plán.

„Musíte mě představit hraběnce Dubarryové,“ řekl rozhodně Beňovský.

Hraběte de Benyowa znovu a znovu překvapovalo sebevědomí jeho synovce.

„Přesvědčím ji, že král Ludvík XV. má na moři a ve svých državách mnoho neschopných lidí,“ prohlásil s přesvědčením Beňovský. „Viděl jsem je na vlastní oči. Jsou úzkoprsí, malicherní a starají se jen o své vlastní blaho,“

„Snad budeš mít příležitost dokázat, že to umíš líp, Mořici. A kdybych byl o něco mladší, šel bych s tebou. Já ti věřím, Mořici.“

„Ale mne čeká ve Spiši žena,“ namítl Beňovský.

„I to vyřídíme s markýzem ďAiguillonem. Vyžádám si od něho povolení, abychom mohli vypravit posla do Uher k Zuzaně se vzkazem, že ji čekáš v Paříži.“

PAŘÍŽ ROKU 1772

Na setkání s markýzem ďAiguillonem se Beňovský důkladně připravil. Věděl, že na tom záleží, jak se bude vyvíjet jeho další osud

Jeho strýc mu dal narychlo poslat z Paříže šaty ušité podle poslední módy a vysoké černé jezdecké boty z nejjemnější kůže. Ze své vzácné sbírky zbraní mu daroval kord z damascenské oceli.

A tak, když jednoho srpnového dne stoupal Beňovský po boku svého strýce hraběte de Benyowa po rudém koberci širokého schodiště letního sídla markýze ďAiguillona, měl pocit sebevědomí jako dosud nikdy. V tu chvíli se mu zdálo, že mu patří celý svět. Teď má konečně štěstí a slávu na dosah. Stačí jen vztáhnout ruku.

Na tváři se mu objevil mírný úsměv a v očích snivý pohled, kterým tak často okouzloval lidi a získával i své nepřátele.

Pro markýze ďAiguillona bylo setkání s tímto světoběžníkem příjemným vytržením z jednotvárnosti venkovského života.

Celé odpoledne seděli ve stínu loggie na konci květinového parku, obklopeného ze tří stran slunnými viničnými pahorky. Livrejovaní sluhové nalévali do broušených sklenic nejvybranější vína z markýzových bohatých sklepů.

Markýz ďAiguillon se výborně bavil vyprávěním svého hosta. Přímo labužnicky vychutnával jednotlivé příhody a v duchu si stále znovu a znovu opakoval, že tohoto duchaplného šlechtice z Uher musí rozhodně přivést do Versailles a představit hraběnce Dubarryové. Sliboval si od toho velikou senzaci na zahájení podzimního společenského života ve Versailles a v pařížských salónech vysoké šlechty.

Beňovský v zápalu vyprávění nepostřehl, že markýze ďAiguillona pouze baví, ale že ho ani na okamžik nepodnítil k úvaze o nějakém velkém projektu, který by svěřil jemu, světem tolik protřelému muži. Markýz byl z jiného těsta než jeho host. Chyběl mu vzácný dar, bez kterého by se nikdy nebyl pustil Kolumbus přes nedozírný Atlantik a Magellan neobeplul zeměkouli, Bering neobjevil Aljašku a Amundsen nedobyl jižní pól. Chyběla mu nespoutaná fantazie. A té měl Mořic Beňovský dost a dost, aby poznamenala celý jeho život.

Už se schylovalo k večeru, viničné stráně zaplavila růžová barva zapadajícího slunce a slabý vánek roznášel vůni rozkvetlých růží po celé zahradě.

Beňovský stále ještě čekal na vhodný okamžik, aby přednesl markýzovi svůj velký plán.

„Mladý příteli, měl byste následovat svého strýce a vstoupit do služeb našeho krále Ludvíka XV.,“ řekl markýz spíš z jakési společenské zdvořilosti, než z horlivosti získat pro francouzský dvůr odvážného a světa znalého muže.

„Bylo by pro mě velikou ctí, Vaše Excelence, sloužit francouzskému králi,“ odpověděl pohotově Beňovský a užuž se chystal předložit svůj plán. Ale markýz ďAiguillon bez dlouhého rozmýšlení řekl s gestem prvního ministra v zemi:

„Jakmile se vrátím do Paříže, zařídím, abyste byl jmenován velitelem jednoho z elitních pluků Jeho Veličenstva.“

Beňovského jako by někdo polil studenou vodou. Celé odpoledne byl v myšlenkách na ostrovech v Tichomoří, viděl se v úloze guvernéra některého z těch věčně zelených světů, a teď mu nabízejí někde v městečku, jako je třeba Bar, místo velitele pluku. Jemu, který již ve svých sedmadvaceti letech byl generálem vojska Konfederace. Jemu, který obeplul půl světa a kterému Ochotin nabízel spojenectví při dobývání Kamčatky a Aleutských ostrovů, náčelník Huapo na Formose byl ochoten rozdělit se s ním o své království…

Nedovedl si vůbec představit, že by měl další svůj život strávit u posádky a rozloučit se se všemi svými plány, s nesmírnými dálkami, úchvatnými a okouzlujícími, plnými neznámých nástrah, ale i stále nových neobjevených světů.

„Hluboce si vážím hodnosti, kterou mi Vaše Excelence nabízí, ale myslím,“ že bych mohl být daleko prospěšnější Jeho Veličenstvu, kdyby přijal můj návrh.“

A teď Beňovský vytáhl svůj trumf. Předložil markýzovi písemně vypracovaný podrobný plán na kolonizaci Formosy.

Z napudrované tváře markýze se postupně úplně vytratil úsměv, kterým celé odpoledne doprovázel Beňovského vyprávění. Jeho oči, předtím tak sebevědomé, rozpačitě hleděly někam do neznáma, jako by tam hledaly odpověď na otázku, má-li toho světoběžníka brát vážně nebo ne. Cítil se zaskočen tímto mladým mužem, a to mu nebylo příjemné.

„Váš návrh, milý příteli, je zajímavý, ale…“ Když viděl zklamaný výraz svého hosta, dodal: „Slibuji vám, že ho budu tlumočit Jeho Veličenstvu. Seznámím s vaším návrhem také státního tajemníka pro námořnictví de Boynese, který má na starosti hospodářskou stránku a zásobování francouzských držav. To všechno si samozřejmě vyžádá nějaký čas. A proto bych doporučoval, abyste přijal zatím místo velitele jednoho z pařížských pluků, než váš návrh odpovědná místa prostudují.“

Beňovskému nezbylo než souhlasit. Během noční jízdy zpět do Baru z něho pomalu vyprchalo zklamání nad vlažným přijetím jeho plánu na kolonizaci Formosy. Umínil si, že v Paříži musí pro to získat krále stůj co stůj. Dokázal již jiné věci, musí dokázat i to.

Toho roku se vracel markýz ďAiguillon do Paříže se zvláštním potěšením. Celou cestu myslel na to, jak se bude nadšeně usmívat jeho přítelkyně hraběnka Dubarryová, až jí bude vyprávět o podivuhodném cestovateli.

Po letní přestávce byly znovu vytaženy žaluzie na oknech pařížských šlechtických paláců, služebnictvo sňalo ochranné povlaky z křesel a na vyleštěné parkety položilo hebké barevné koberce. Otevřely se brány, aby mohla být zahájena další sezóna hýřivých společenských večerů, na kterých neúnavná hraběnka Dubarryová nikdy nechyběla, a jen málokdy markýz ďAiguillon.

„Říkáte, milý ďAiguillone, že utekl Kateřině II.? To je skvělé! Že se stal vládcem Kamčatky? Že se do něho zamilovala dcera náčelníka na Formose?“ Hraběnka Dubarryová byla ve svém živlu. Smála se. „To je báječné. Ten váš zázrak musím poznat!“

Skoro současně s markýzem ďAiguillonem přijel do Paříže i Mořic Beňovský. Ubytoval se v zájezdním hostinci a ani netušil, že v salónech pařížské šlechty a na večírcích ve Versailles se několik dní o ničem jiném nemluví než o něm a jeho hrdinských činech, které v podání hraběnky Dubarryové vzrostly do pohádkových rozměrů. Slíbila svým přátelům, že jim na nejbližším večírku představí tohoto cizího šlechtice, který vyzrál na Kateřinu II., s hrstkou mužů porazil celou armádu kozáků, utekl s dcerou ruského guvernéra a na chatrném škuneru se plavil od Ameriky až do Číny přes Japonsko, kde mluvil prý se samým císařem.

A tak sotva se Beňovský objevil v Paříži, byl stržen do víru společenského života. A nezklamal pověst, která ho předcházela.

Svým vtipem, duchaplností, znalostmi a světáckým vystupováním si Paříž rázem získal. Stal se hrdinou podzimní Paříže roku 1772. Donekonečna musel vyprávět unuděným francouzským šlechtičnám a šlechticům své zážitky skutečné i ty, které vykouzlila jeho bohatá fantazie. A pařížská smetánka se bavila.

Ale pro Beňovského to všechno bylo jen prostředkem k dosažení cíle.

Život v pařížských salónech mu připadal málo přitažlivý, prázdný, nesmyslný a při vší předstírané veselosti, hluku a pompéznosti nesnesitelně nudný. Nedovedl si ani na vteřinu představit, že by trávil svůj život v tak bezduché zábavě a vzdal se svých velikých plánů.

Beňovský nepotřeboval dlouhou dobu, aby zjistil, že život ve Versailles je stejně pokrytecký, napudrovaný, plný intrik a záští jako u vídeňského dvora. Řekl si, že musí kout železo, dokud je žhavé, dokud je hrdinou pařížských salónů a dokud má na své straně dva lidi, kteří mají rozhodující slovo u krále, hraběnku Dubarryovou a markýze ďAiguillona.

Hraběnka Dubarryová si umínila přimět Ludvíka, aby dal Beňovskému plnou moc a poskytl finanční podporu jeho odvážným plánům na kolonizaci Formosy. Ale starý král Ludvík XV. věděl víc než kdo jiný, že na takový podnik nestačí ani vojensky, ani finančně. Anglie by nikdy nedovolila, aby se Francie zmocnila tak významného ostrova, který je vlastně bránou do Číny. Znamenalo by to také dostat se do konfliktu s mandžuským císařským dvorem, který považuje ostrov za součást Čínského císařství.

„Kolonizace Formosy – to je bláhová myšlenka, to je holý nesmysl, drahá přítelkyně,“ řekl opovržlivě Ludvík XV. „Na tento experiment nedám ani jediného muže, ani jediné sous. Tlumočte to svému hrdinovi.“

„Vy jste nesnesitelný,“ řekla zvýšeným hlasem hraběnka Dubarryová. „Nesnesitelně umíněný,“ a vztekle podupovala útlou nožkou po vysokém koberci.

Ludvík se usmál na svou mladou přítelkyni. Byl zvyklý na tyto výjevy. Opakovaly se denně. Chvíli ji nechal, aby se rozčilovala, aby jí zrudly tváře vztekem a oči se zalily slzami, a pak jí klidným hlasem řekl:

„Ale jestli je váš nový objev, hrabě…“

„Baron Mořic Beňovský,“ doplnila ho uraženým tónem.

„Teda ten baron Mořic Beňovský, tak odvážný a zdatný, pověřím ho založením državy na Madagaskaru, která by upevnila naše postavení na Isle de France a Isle de Bourbon. Ať mladý muž ukáže co umí.“

Dva dny po tomto rozhovoru dostal Beňovský pozvání od státního tajemníka pro námořnictvo hraběte de Boynese, aby ho navštívil v jeho paláci.

„Jeho Veličenstvo vážně uvažuje o založení državy na Madagaskaru a rozhodlo se pověřit vás vedením expedice na ostrov,“ řekl strohým úředním hlasem de Boynes, jako by šlo o zcela všední, bezvýznamnou záležitost.

Beňovský cítil tlukot srdce až v hrdle. Tak přece se toho dočkal! Po tolika letech ústrků, příkoří, bloudění, splňuje se mu veliký sen… Povede expedici, na jeden z největších ostrovů na zeměkouli, na kouzelný Madagaskar…

Vzpomínal na to, jak stál opřen o zábradlí korvety

Dauphin a hleděl s pocitem nesmírného obdivu a. zvláštního vzrušení na pestrobarevný reliéf na horizontu.

„Jeho Veličenstvo si přeje, abyste s přípravami neotálel. Ministerstvo námořnictví vás bude po všech stránkách podporovat,“ pokračoval de Boynes.

„Cítím se nesmírně poctěn, že mě Jeho Veličenstvo pověřilo tak odpovědným úkolem,“ řekl klidným hlasem Beňovský, bez sebemenšího náznaku vzrušení, které prožíval. „Považuji za svou povinnost upozornit vás, pane hrabě, že přípravy na expedici si vyžádají několik měsíců, protože dříve, než bych mohl předložit své požadavky, musím se dokonale seznámit s podmínkami na ostrově, který vlastně neznám. Můj dvoudenní pobyt na Madagaskaru byl na to příliš krátký. Pokud vím, každý pokus o založení trvalé državy na Madagaskaru zatím ztroskotal. Jednak pro nepříznivé podnebí, jednak pro nedůvěru ostrovanů k cizincům. Domnívám se proto, že při tak závažném podniku, jako je expedice na Madagaskar, nesmí se nic nechat náhodě. Mnoho, a možná že všechno, bude záležet na přípravě a na rozsahu materiální podpory.“ Na poslední slova dal Beňovský zvláštní důraz.

„Dal jsem již příkaz svým podřízeným, aby vypracovali podrobný plán příprav, ke kterému se pak budete moci vyjádřit. Mohu vás ujistit, že vás v ničem nebudeme omezovat, a jsem přesvědčen, že s naším úřadem budete spokojen. Plně přitom využijeme všech svých zkušeností. Jeho Veličenstvo počítá, že expediční sbor pod vaším velením bude mít tisíc dvě stě mužů,“ řekl Boynes.

„Tisíc dvě stě mužů?“ zeptal se překvapeně Beňovský. „Jestli jsem dobře rozuměl, moje expedice nemá za cíl dobýt ostrova, ale založit državu a získat si důvěru domorodců. A k tomu mi úplně stačí tři sta spolehlivých, obětavých a zkušených mužů.“ De Boynes se jízlivě usmál.

„Možná že máte pravdu. Konečně tím lépe pro nás. To nám jen ulehčí práci při zásobování a zajišťování dopravy.“

„Byl bych velmi rád, kdybych mohl osobně dohlížet při náboru mužů pro expedici, případně si vybrat lidi sám.“

„To je samozřejmé, pane. S tím počítáme. Konečně, během příprav budeme spolu ve stálém styku. Za mé nepřítomnosti se můžete s důvěrou obrátit na mého prvního zástupce pana Audata. A co je nejdůležitější, pro zdar madagaskarské expedice přislíbil také veškerou pomoc markýz ď Aiguillon.“

Po audienci u státního tajemníka hraběte de Boynese se Beňovský toulal dlouhé hodiny po nábřeží Seiny kolem starobylého Louvru, kolem zahrady Tuileries, vonící už podzimem.

Ale Beňovský nevnímal ani stavitelskou krásu královských paláců, ani vůni zahrad a trpělivé rybáře na břehu Seiny. V myšlenkách byl daleko, tisíce mil od Paříže, na neklidné hladině Indického oceánu. Nic ho tady už nezajímalo, ani široké rušné ulice, ani pařížské salóny. V jeho mysli bylo místo jen pro expedici a veliký Madagaskar. Dokáže to? Francouz Pronis neuspěl, rytíř de Flacourt ztroskotal, hrabě de Maudave se vrátil poražen. Ale on, Mořic Beňovský, to dokáže. Musí to dokázat! Jen mít oddané lidi! Kdyby tak mohl vzít s sebou své druhy z Kamčatky, Panova, Krustjeva, Baturina nebo Kuzněcova! Skvělý Panov leží pod vysokou skálou na Formose, Kuzněcov se vrátil do Ruska, Krustjev a Baturin vstoupili do služeb Ludvíka XV. a slouží jako důstojníci v nantském pluku, ale prostřednictvím ruského vyslance v Paříži požádali carevnu Kateřinu o milost, aby se mohli vrátit do své vlasti. Wyndblat odjel do Švédska.

Bylo již hodně pozdě, když se onoho dne Beňovský vracel do svého pařížského bytu.

Dlouho nemohl usnout. Ležel na zádech a díval se na tmavý strop. V hlavě mu vířily nejrůznější myšlenky. V duchu počítal, kdy se asi může vrátit posel, kterého vyslal ďAiguillon do Spiše. Myslel na Zuzanu a uvažoval o tom, jak asi přijme zprávu, že sotva se vrátil do Evropy, ještě se s ní nesetkal, a už se zase připravuje do dalekého světa.

Poprvé si uvědomil, že svou ženu vlastně ani dobře nezná. Všeho všudy byli spolu jen několik týdnů. Viděl ji před sebou jako tehdy, když ji spatřil poprvé, štíhlou, plavou dívku se sebevědomým výrazem v živých modrošedých očích. Zřetelně slyšel její sametový hlas: „Jste ve Spišské Sobotě, v domě svobodného pána Henského. A já jsem jeho nejstarší dcera. Jmenuji se Zuzana…“ Bude ochotna odjet s ním na Madagaskar a žít tam léta mezi domorodci, daleko od civilizace, v nezdravém, pro Evropana těžko snesitelném podnebí?

Už se rozléhal dupot koní a hrkot vozů prvních trhovců na kamenné dlažbě, ranní šero protrhlo noční tmu a zalilo tlumeným světlem pokoj, když ho přemohla únava a upadl do neklidného spánku.

Týdny ubíhaly.

Beňovský vysedával celé dny v archívech ministerstva námořnictví a koloniálního úřadu. Pečlivě studoval zprávy Pronise jeho šéfovi, dieppskému podnikateli, panu Rigaultovi. Četl popis Madagaskaru od rytíře de Flacourta, zápisky misionářů, obchodníků a námořníků. Seznámil se s kapitánem Johanisem, který několikrát kotvil se svou lodí u břehů Madagaskaru. Ale nejvíce si odnesl z dlouhých hodin, které strávil ve společnosti hraběte de Maudava.

„Vysoce oceňuji vaši snahu, mladý muži,“ řekl zastřeným hlasem hrabě de Maudave svému návštěvníkovi, když se dověděl, že ho Ludvík XV. pověřil založením državy na Madagaskaru. „Jak vidíte, ze mne udělal tento ostrov starého, churavého, nepotřebného člověka. Ani po třech letech pobytu ve Francii jsem se nezbavil té prokleté zimnice.“ Nebylo mu ani padesát let. Ale vyzáblý, hlubokými vráskami zbrázděný obličej, horečnaté oči, chorobně suché namodralé rty z něho udělaly vetchého starce. Seděl ve vypolštářovaném vysokém křesle, zabalen do měkkých přikrývek. U nohou mu ležela černá doga.

„Ale nelituji toho,“ pokračoval ve svém vyprávění. „Ty orchideje, které vidíte v mé zimní zahradě, jsou v okolí Fort Dauphinu. Kdyby jednotlivé kmeny proti sobě neustále neválčily, ale spojily se, nikdo by ostrov nedobyl.“

Hrabě de Maudave mluvil nesouvisle, jako by chtěl najednou ze sebe vyklopit všechny vědomosti a dojmy. Beňovský si brzy zvykl na svérázný výklad tohoto vzdělaného muže a s velikou hbitostí třídil mozaikové vyprávění hraběte de Maudava do souvislého děje.

„Zdá se, že si to ty domorodé kmeny neuvědomují, jakou sílu by představovaly, kdyby se spojily a kdyby v jejich čele stál schopný vůdce.“

Beňovský vzpomínal na své zážitky na Formose.

„Ten nešťastný obchod s otroky!“ vzdychl si hrabě de Maudave. „Otroky vyměňují za pušky. A aby se sám zachránil před otroctvím, snaží se každý kmen zoufale o to, aby získal novou zázračnou zbraň, pušku. Ale k získání pušek je třeba prodat otroky. Rozumíte mi?“

„Ano, rozumím, pane,“ řekl zamyšleně Beňovský.

„Tak je štván jeden kmen proti druhému, aby měl koho prodávat.“

Na chvíli se odmlčel, upravil si pléd, do kterého měl zabalené nohy, a pak pokračoval ve výkladu.

„Ještě dříve, než Evropané objevili Madagaskar, spojilo se několik silných kmenů na západním a jižním pobřeží Madagaskaru, říká se jim Sakalové, a vytvořily silný stát. Chtěli si podrobit celý ostrov a po staletí dělali dobyvačné výpravy proti jiným knížectvím na ostrově. Za dobytek a otroky dostávali od Arabů a od Evropanů pušky a střelný prach a stali se postrachem ostatních kmenů. Ve vnitrozemí je zase jiné království, Imerina. Králové Imeriny by chtěli sjednotit pod svou vládou celý ostrov. Na severovýchodním pobřeží bude určitě zase jiné království, které si také bude chtít rozšířit své území na úkor jiných kmenů.

Před obchodníky vás varuji. Nezáleží na tom, jsou-li to Francouzi nebo Holanďané, Angličané nebo Portugalci. Jsou schopni za jediný den pokazit, co jste dlouhé měsíce pracně budoval. Myslím důvěru domorodců k vám.“

„Jak vás zásobovali? Z Francie? Slyšel jsem, že se zásobováním jste měl veliké potíže.“

„Milý příteli, spoléhejte se jen na vlastní síly. Nikdo vám nepomůže. Madagaskar je daleko od Paříže a ve Versailles platí: sejde z očí, sejde z mysli.“

„A z Isle de France by mě nemohli podporovat?“

„Mohli, ale nebudou. Naopak, udělají všechno, aby vám to pořádně zošklivili. Vy jste pro ně sok, mladý muži. Teď jsou oni jediní, kteří hájí zájmy francouzského dvora v Indickém oceánu. Kdyby se vám záměr podařil, byl by Madagaskar nejdůležitější francouzskou državou a oni by ztratili své výsostné postavení.“

Beňovský si ledabyle pohrával se sněhobílou krajkovou manžetou. Hrabě de Maudave se díval se zalíbením na jeho jisté vystupování. Líbil se mu ten sebevědomý cizinec, i když někdy byl na pochybách, čím ho příroda obdarovala více, zda lehkomyslností, nebo odvahou.

„Pouštíte se do těžkého úkolu, milý příteli. Půjdete-li tam bez dobyvačných úmyslů, můžete mít úspěch. Některé kmeny na východním pobřeží tvrdí, že jsou potomci praotce Abraháma, dokonce Isle de Sainte Marie nazývají Nosy Borahy, to je Abrahámův ostrov.“

„Máme s nimi tedy společného předka,“ usmál se Beňovský. „Kdo ví,“ řekl zamyšleně hrabě de Maudave.

Měsíce míjely.

Vlažné podzimní slunce zmizelo za šedou clonou mraků. Studený vlhký vítr a plískanice vymetaly pařížské ulice. Les komínů vydechoval šedomodrý dým.

Jednoho prosincového podvečera, právě ve chvíli, kdy lampáři rozsvěcovali pouliční lucerny, zastavil před domem v Ruede l’Université zablácený veliký cestovní kočár, tažený čtyřspřežím. Z kočáru vystoupily dvě mladé ženy, nápadně si podobné, stejně vysoké a štíhlé. Jedna z nich byla oděna celá v černém, i přes tvář měla černý závoj.

Lehkým krokem stoupaly po skoupě osvětleném tichém schodišti.

Žena v černém zatáhla nerozhodně za šňůru u velikých dubových dveří. Zvonek přerušil hrobové ticho. Cítila, jak jí buší srdce. Měla pocit, že jí nohy užuž vypoví službu, když uslyšela blížící se kroky. Dveře se otevřely a sluha je pustil do prostorné haly.

„Koho mám čest ohlásit panu plukovníkovi,“ zeptal se zdvořile. Ženy se na sebe podívaly významně a s cizím přízvukem řekly: „My se ohlásíme samy.“ Sluha stál zaraženě. Vtom se otevřely veliké dvoukřídlové bílé dveře pokoje a v nich stál Beňovský v uniformě francouzského plukovníka.

Zlomek vteřiny měl pocit, že se neodlepí od prahu.

Věděl, kdo přijede. Ale teď, když tu Zuzana stála několik kroků před ním, zdálo se mu, že je to vidina, která se vzápětí rozplyne.

Bledost a únava z dlouhé cesty jí nic neubraly na kráse. V tom černém cestovním šatě mu připadala nepřirozeně vážná, trochu cizí.

Byl překvapen, jak je Zuzana krásná. Jako kdyby na to za ta léta zapomněl. A jak její sestra Helena vyrostla! Když ji naposledy viděl, bylo jí necelých patnáct let.

Zuzana se na něho dívala také zkoumavým pohledem. Chvíli měla pocit, že stojí před cizím mužem.

Ale sotva Beňovský začal vyprávět svým milým, nenapodobitelně okouzlujícím způsobem, rozplynuly se všechny pocity odcizení a nejistoty. Jako by se včera viděli naposledy.

Zuzana se zastavila cestou do Paříže v Baru u hraběte z Benyowa. Starý hrabě jí se zvláštní rozkoší podrobně vyprávěl podivuhodné příhody svého synovce, ale Zuzana se jako dítě těšila na hodiny, až bude sedět pohodlně v křesle u krbu a se zavřenýma očima bude naslouchat poutavému vyprávění svého muže. Ale smutek v jejích modrošedých očích nedokázal rozptýlit ani vypravěč tak duchaplný, jakým byl Beňovský.

„V té době, kdy jste vstoupil na francouzský břeh, Mořici, zemřel ve Spišské Sobotě váš syn František,“ řekla sotva slyšitelným hlasem, jako by ji mrzelo, že musí narušit sváteční náladu z opětovného shledání.

Beňovského tvář se náhle změnila. V očích se mu objevil nesmírný smutek. Najednou zestárl o deset let. Jako by se v něm zhroutil neurčitý, neznámý, a přece tak vzácný svět. Všechno, co prožil, se mu najednou zdálo nezajímavé, nicotné. Kdyby to byl věděl tehdy, oné osudné noci u Henských, že bude mít syna! V duchu počítal, kolik mohlo být tomu človíčkovi. Připadalo mu neuvěřitelně kruté, že měl skoro tříletého syna, kterého nikdy neviděl a už nikdy neuzří. Seděl zdrcen, se svěšenou hlavou. Zuzana ho nikdy neviděla tak nešťastného. Ani tehdy, když pro něj přijel posel z Krakova. Bylo jí ho líto. Vstala z pohovky a jemně se dotkla jeho světle hnědých vlasů.

„Zuzano, jak vypadal můj syn?“ zeptal se sklíčeně Beňovský.

Na Zuzanině bledé tváři se objevil lehký úsměv. Klidným, vyrovnaným hlasem mu vyprávěla o zlatovlasém hošíčkovi se zelenýma očima a Beňovský ji stále znovu a znovu přerušoval svými otázkami. Ptal se na různé podrobnosti, přímo posedlý po tom, aby si mohl udělat co nejpřesnější představu o svém synovi.

MADAGASKARSKÁ EXPEDICE

Zuzana překvapovala Beňovského při každé příležitosti svou schopností rychle se přizpůsobit svému okolí. Pohybovala se po širokých živých ulicích a spletitých uličkách, jako kdyby byla dítětem Paříže. V salónech vysoké pařížské šlechty se chovala s obdivuhodnou nenuceností. Beňovský byl svou Zuzanou okouzlen. Během několika týdnů se zdokonalila ve francouzštině a cizí přízvuk jen zvyšoval půvab její řeči. Svou vlídností a zároveň ženskou hrdostí si získala brzy mnoho přátel.

Dvaadvacetiletá žena plukovníka Mořice Beňovského, pověřeného Ludvíkem XV. velet výpravě na Madagaskar, se stala na několik týdnů na začátku roku 1773 středem pozornosti pařížského společenského života. Díky jí se Beňovskému zdál hlučný společenský život na čas zase snesitelnější. Mělo pro něho zvláštní kouzlo objevovat v Zuzaně nové světy. Ale to vše trvalo jen několik málo týdnů… Pak se ho znovu zmocnil neklid. Neměl stání. Zdálo se mu, že zbytečně ztrácí čas, že francouzské úřady pracují zoufale pomalu, že jsou liknavé a projevují málo pochopení pro jeho výpravu. Tím více ho nudily bezduché večírky a rozčilovala netečnost šlechty ke všemu, co se netýkalo hýřivé zábavy.

Denně chodil na ministerstvo námořnictví, na ministerstvo pro kolonie, jezdil do Versailles. Stěžoval si na lhostejnost úředníků, urgoval vyřizování, rozhořčoval se nad malým pochopením.

Netrpělivost a horlivost Beňovského začala úřady obtěžovat.

Markýz d‘Aiguillon se před ním zapíral, hrabě de Boynes předstíral jiné naléhavé úkoly, pan de Sartines z ministerstva pro kolonie ho odkazoval na kdekoho, jen aby se ho zbavil.

Ale Beňovský se nedal odradit. Šel přímo za hraběnkou Dubarryovou. A začátkem března ho pozval k sobě hrabě de Boynes.

„Pane barone,“ oslovil ho úředním tónem. „Jeho Veličenstvo král francouzský si přeje, abyste neprodleně odjel se svými lidmi do bretoňského přístavu L’Orient, kde kotví loď Marquis de Marbeuf připravena k vyplutí na Isle de France. Pokud, vím, přípravy jsou v posledním stadiu.“

„Ano, pane hrabě, prvních sto mých dobrovolníků již vyplulo z Nantes a budou mě očekávat na Isle de France,“ řekl hbitě Beňovský.

De Boynes se podíval na Beňovského nevrle, že ho přerušil, a stroze pokračoval.

„Poslední instrukce pošleme za vámi do L’Orientu zvláštním poslem.“ Pak vzal s teatrálním gestem dvě listiny z psacího stolu:

„Mám čest odevzdat vám, pane barone, pověřovací listinu Jeho Veličenstva Ludvíka XV. na založení državy na ostrově Madagaskar a kopii dopisu guvernérovi Isle de France, ve kterém ho informujeme o vašem poslání a žádáme, aby vám byl všemožně nápomocen.“

Beňovský převzal obě listiny a dal se do soustředěného čtení. Tvář se mu protáhla, zesinal. Měl pocit, že se s ním čalouněná židle propadává. Když dočetl dopis adresovaný guvernérovi Isle de France, vřela v něm krev. Jen stěží ovládal nesmírný vztek, který se ho zmocnil. Vzpomněl si na radu hraběte de Maudava, aby od hodnostářů z ostrova Isle de France mnoho ochoty neočekával. A tady ten dopis jasně naznačuje, že bude v zásobování plně závislý na dobré vůli pánů z Isle de France!

„Myslím, pane hrabě, že tu došlo k nějakému nedorozumění,“ řekl Beňovský podrážděným hlasem. „Ve svém návrhu jsem zvlášť zdůraznil, že v nejnutnějších a nejpodstatnějších věcech chci být zásobován z Paříže, a ne z Isle de France.“

„Ale, milý barone, z Isle de France je zásobování daleko méně nákladné a nesrovnatelně rychlejší.“ De Boynes se opřel o zadní opěradlo své židle a blahosklonným pohledem se díval na Beňovského.

„Ano, zásobování z Isle de France je rozhodně měně nákladné. Ale myslím, že při takové důležité věci by neměly rozhodovat peníze, ale to, co prospěje celé výpravě. Za tohoto stavu závisí celý úspěch výpravy do značné míry na dobré vůli vysokých úředníků z Isle de France. Z formulace dopisu vyplývá, že jsem vlastně podřízený guvernérovi na Isle de France, a ne přímo Versailles. A proto, milý pane hrabě, nemějte mi za zlé, jestliže vás požádám, aby dopis byl změněn v tom smyslu, že páni na Isle de France nebudou mít nade mnou žádnou pravomoc,“

Hrabě de Boynes se přestal houpat na své židli, přičemž se mu napudrovaná paruka směšně posunula do čela.

„Vaše obavy, barone, jsou úplně neopodstatněné. Ujišťuji vás, že guvernér a jeho úředníci na Isle de France vám půjdou ve všem na ruku. Ale když trváte na tom, abychom změnili znění dopisu, prosím. Jenomže teď bychom to už nestihli. Jeho Veličenstvo si přeje, abyste se co nejrychleji vypravil. Mohu vám však slíbit, že nejbližší poštovní lodí pošleme dopis na Isle de France, kde zdůrazníme nezávislost a samostatnost vašeho poslání.“

Hrabě de Boynes vstal a popošel k Beňovskému, čímž naznačil, že audience se chýlí ke konci.

„Milý pane barone,“ řekl předstíraně přátelským hlasem, za kterým se skrýval pocit uspokojení, že se konečně zbaví toho přehnaně horlivého cizince, „přeji vám mnoho štěstí a úspěchu ve vašem významném poslání, kterým vás, uherského šlechtice, pověřil francouzský král.“

Beňovský odcházel se smíšenými pocity. Nedovedl odhadnout, neudělal-li chybu, že se dal tak odbýt. Ale jak projížděl v kočáru po nábřeží Seiny zaplaveném jarním sluncem, rozplynuly se všechny jeho obavy. Doposud vždy si dovedl poradit. Proč by to nedokázal také teď, kdy je pověřen největším posláním ve svém životě? Posláním, po kterém v koutku své dobrodružné duše vždy toužil.

Se Zuzanou o Madagaskaru ještě vážně nemluvil. Odkládal rozhovor o výpravě ze dne na den. Měl z něho strach. Co asi řekne, až se doví, že ji zase opustí na dlouhou dobu? Počká na něho v Paříži, nebo se bude chtít vrátit do Spišské Soboty?

„Zuzano, nebude vám líto opustit Paříže?“ zeptal se Beňovský, když se vrátil od hraběte de Boynese.

Zuzana se zatvářila trochu překvapeně, ale vzápětí řekla rozhodným hlasem:

„Nebude. Od počátku jsem věděla, že Paříž je vám jen dočasným domovem. A ani si nedovedu představit, že bych stále žila tímto životem.“

„Mluvil jsem se státním tajemníkem de Boynesem. Král si přeje, abych co nejrychleji ukončil přípravy a odjel do L’Orientu, kde kotví má loď Marquise de Marbeuf. Sto dobrovolníků je už na cestě na Isle de France. Marquise de Marbeuf poveze další část výpravy. Zbývajících sto dobrovolníků vypluje z přístavu L’Orient asi v červnu.“

Všechna mrzutost z něho vyprchala při pomyšlení, jak ohromná úloha mu připadla. Oči mu zářily štěstím. Cítil se zase mladý a plný síly. Viděl před sebou velikou budoucnost. Viděl pod kokosovými palmami vyrůstat veliká města, nemocnice, silnice spojující přístavy s vnitrozemím, faktorie, viděl vznešené guvernérské sídlo a vzkvétající ostrov…

„Helena se rozhodla, že pojede s námi,“ řekla klidně Zuzana, jako by šlo o výlet do Bouloňského lesa za Paříží.

„Zuzano, ty pojedeš se mnou na Madagaskar?“ ptal se překvapeně Beňovský. V nadšení jí začal tykat.

„Myslíte, že jsem méně odvážná, než bylo to nešťastné děvče z Kamčatky? A konečně, jsem vaše žena.“

„Zuzano, ty jsi nejskvělejší, nejstatečnější žena na světě,“ zvolal celý bez sebe.

„Teď vám už mohu prozradit, že jsem několikrát navštívila moudrého a milého starého pána, pana hraběte de Maudava. Trávila jsem u něho dlouhé hodiny. Myslím, že mám o tom ostrově podrobnou představu. Vím, že vás čeká těžký úkol, ale vy to dokážete. Jsem přesvědčena, že to dokážete. A já se budu snažit vám v tom pomoci. Budu ostrovanky učit našemu způsobu života.“

Beňovský s úžasem naslouchal slovům své ženy. Na vteřinu před ním vyvstal obraz dívky s dvěma dlouhými copy, Afanázie, dcery guvernéra Nilova, která mu také tak bezmezně věřila a důvěřovala.

„Madagaskar, Zuzano, to je perla v Indickém oceáně. A vy tam budete královnou,“ řekl nadšeně.

Dvaadvacátého března roku sedmnáctistého sedmdesátého třetího rozloučil se Beňovský s Paříží a o čtrnáct dní později vyplul z přístavu L‘Orient se svou ženou, se švagrovou a se stovkou dobrovolníků na korvetě Marquise de Marbeuf jižním směrem. Po více než pěti měsících plavby zakotvili v přístavu Port Louis na ostrově Isle de France.

Zuzana její mladší sestra Helena, které poprvé v životě pluly po moři, snášely útrapy dlouhé plavby s obdivuhodnou statečností. Ale byly šťastné, když konečně uzřely břehy Isle de France a stály na pevné půdě.

V pevnosti našel Beňovský guvernérovy dveře zamčeny.

„Lituji, pane barone,“ řekl mu s nepříjemným úšklebkem druhý nejvlivnější muž na ostrově, intendant Maillart, „pan guvernér de Ternay se vrátí až v říjnu. Je na inspekční cestě po okolních ostrovech.“

Beňovský byl touto zprávou zklamán, ale nedal to na sobě znát, naopak, chtěl polichotit panu Maillartovi, který disponuje všemi sklady na ostrově. Obtloustlý intendant s malýma prasečíma očkama mu byl od samého počátku protivný.

„Škoda, ale myslím, že to ani v nejmenším nezdrží mé přípravy, když mám to štěstí, že jste tu přítomen vy, pane Maillarte, s tak velikou pravomocí?“

„Bohužel vás budu muset zarmoutit, barone. Bez pana de Ternaye nemohu o tak závažných věcech rozhodnout.“

A tak nezbylo než čekat na návrat pana guvernéra. Ještě téhož dne, kdy se Beňovský dověděl, že se guvernér vrátil do Port Louisů, pospíchal do pevnosti.

„Aši vás zklamu, pane barone,“ řekl vážně guvernér de Ternay, „ale nedostal jsem z Versailles žádné zvláštní instrukce ohledně vašeho poslání. Všeobecný dopis státního tajemníka hraběte de Boynese se týká spíše pana Maillarta než mě, protože materiální vybavení a peníze patří do jeho pravomoci. Já se těmito věcmi nezabývám.“

Beňovský se na něj podíval tak rozhořčeným pohledem, že vzápětí dodal: „Dám vám k službám poštovní loď Postillon, která připlula z Le Havru. A můžete počítat s mou pomocí při výběru důstojníků pro vaši výpravu.“

Beňovský tedy navštívil pana Maillarta, aby mu tlumočil názor guvernéra de Ternaye a přiměl ho k tomu, aby otevřel sklady a pokladnu a vybavil jeho expedici.

„Je nepochopitelné, že se ve Versailles rozhodli pro takovou expedici, která je předem odsouzena k nezdaru.“ Těmito slovy reagoval pan Maillart na naléhání Beňovského.

„Proč myslíte, pane Maillarte, že je ta výprava předem odsouzená k nezdaru?“ ptal se Beňovský bez sebemenšího náznaku rozčilení, ale s neskrývaným pohrdáním.

„Protože tam už ztroskotali jiní, velmi schopní muži. Říkám vám, že je mi nepochopitelné, že k tomu dali ve Versailles svolení.“ Maillart se začal vztekat. „Nepochopitelné! To je vlastně útok na Isle de France. Podaří-li se založit državu na Madagaskaru, přivede obchodníky u nás na mizinu!“

Maillart se zarazil. Uvědomil si, že mluvil příliš otevřeně.

„Je mou povinností upozornit královský dvůr, že madagaskarské obyvatelstvo už sto padesát let odmítá každý pokus Francie o založení državy na ostrově,“ řekl intendant.

„Pane Maillarte, vysoce oceňuji, že o těchto věcech mluvíte tak otevřeně, ale jak dopadne má výprava na Madagaskaru, je záležitostí královského dvora, který mne tím pověřil, a mou. Vaší povinností je opatřit mě potravinami, penězi a zbožím na výměnu,“ řekl rozhodně Beňovský. Pan Maillart se už ani nepokoušel, aby se ovládl.

„Pan guvernér a já jsme stejného názoru, že když už se ve Versailles zabývali myšlenkou pokusit se znovu o založení državy na Madagaskaru, měli tímto úkolem pověřit nás na Isle de France, kteří máme jak zkušenosti, tak potřebné zásoby.“

V Beňovském se pěnila krev. Měl sto chutí probodnout toho funícího tlusťocha s prasečíma očima.

„Rád bych vás upozornil, pane, že nemluvíte s žádným holobrádkem! Já jsem si dovedl poradit i v jiných situacích, než je tato. Znovu vás důrazně žádám, abyste konal svou povinnost podle dopisu pana státního tajemníka hraběte de Boynese.“

„Instrukce, milý barone, které jsme obdrželi z Paříže ohledně vaší expedice, jsou bohužel velmi nepřesné, dvojsmyslné a mlhavé,“ usmál se zlomyslně Maillart. „Člověk si z nich může vybrat, co chce.“

„Ano, a záleží na dobré nebo zlé vůli pana intendanta, co si vybere. Například, jak jinak si mám vysvětlit to, že jste přemluvil pana Maisonvilla, kterého již v Paříži vybrali jako mého intendanta, aby na Madagaskar nejel, a určil jste svévolně pro tuto funkci člověka velmi pošramocené pověsti, pana Valrise?“

„Pro pochybnou expedici na Madagaskar je pan Valris až příliš dobrý.“ Beňovský prudce vstal ze židle.

„Nejbližší poštovní lodí odešlu zprávu prvnímu ministru Jeho Veličenstva markýzi ďAiguillonovi o vašem neslýchaném chování, pane Maillarte,“ řekl rozčileným hlasem Beňovský.

„Markýzi ďAiguillonovi byste zbytečně psal, pane barone. Dávno ho již vyhodili z Versailles společně s hraběnkou Dubarryovou.“

Beňovský se tak z úst intendanta poprvé dověděl o tom, že v květnu, tedy v době, kdy byl už na cestě, zemřel Ludvík XV. a ve Versailles došlo k velikým změnám. Mladý Ludvík XVI. se samozřejmě obklopil svými oblíbenci.

„Tak proto si tak troufáte, pane Maillarte!“

Beňovský se otočil, bez pozdravu opustil místnost a bouchl dveřmi.

Rozhodl se k odvážnému a lehkomyslnému činu. Nečekat dále a vyplout při první příležitosti na Madagaskar s těmi skromnými prostředky, které si přivezl částečně z Francie a které mu byl ochoten pan Maillart dát.

Několik dní studoval podrobně mapu Madagaskaru. Prstem jezdil po východním břehu ostrova, rovném jako pravítko, až narazil na severu na jakousi zátoku. Nechtěl navázat na špatné zkušenosti Francouzů z dřívějších výprav a vylodit se na jižním cípu, někde u Fort Dauphinu. A potom vyslal jako předvoj na Madagaskar poručíka Sauniera se čtyřiceti muži ve fregatě Postillon.

Když guvernér de Ternay a intendant Maillart viděli, že se jim nepodařilo odradit Beňovského od výpravy, rozhodli se změnit taktiku. Poradil jim to nejvlivnější obchodník s otroky, bývalý správce ostrova Bourbon, pan Bellecombe.

Pan Maillart pozval Beňovského do svého domu a v přítomnosti guvernéra a pana Bellecomba se mu omluvil za své dřívější nevhodné chování.

„Ujišťuji vás, milý barone, že všechny mé pochybnosti o správnosti rozhodnutí královského dvora se rozplynuly,“ řekl přívětivým hlasem Maillart. „Dnes vím, že státní tajemník, hrabě de Boynes, měl zvláštní důvod, že vás pověřil tímto nanejvýš těžkým a nezáviděníhodným úkolem.“

Guvernér de Ternay a pan Bellecombe uznale přikyvovali, jako by je pan Maillart tahal na provázku. Beňovský si marně lámal hlavu, co způsobilo nepřirozený a náhlý obrat v postoji těchto mužů.

Pan Maillart mu přislíbil pomoc při vybavení výpravy; potravinami, nářadím a zbožím na výměnu. Pan Ternay dal příkaz vydat ze skladů potřebné množství pušek a děl pro vyzbrojení jednotky.

Brzy se však ukázalo, jak upřímná jsou slova pana de Ternay a pana Maillarta.

Koncem prosince připlula z Francie korveta Laverdi s třetí částí dobrovolníků pro Madagaskar.

Celý leden věnoval Beňovský horečným přípravám. Když dával dohromady své lidi, zjistil, že se mu počet dobrovolníků scvrkl na dvě třetiny původního stavu. Více než čtyřicet mužů leželo ve vysokých horečkách a nebylo schopno dát se na cestu. A několik desítek se dalo přemluvit panem Maillartem, aby zůstali na Isle de France.

Beňovský požádal guvernéra, aby mu dovolil udělat nábor mezi francouzskými usedlíky na ostrově.

„Nikomu nedám povolení, aby opustil ostrov. To ode mne nemůžete žádat. Upozorňuji vás, pane barone, že každého, kdo by se o to pokusil, přísně potrestám,“ prohlásil stroze pan de Ternay.

Beňovský se tedy rozhodl vzít s sebou několik domorodců, proti čemuž pan guvernér nemohl mít námitek.

Konečně tedy po tolika měsících dal Beňovský jednoho večera vystřelit dvacet dělových ran na rozloučenou, trojstěžník Des Forges zvedl kotvu a pomalu vyplul z přístavu Fort Dauphin, směr Madagaskar. A čtvrtého dne se objevil na obzoru pestrý pruh země.

„To je Madagaskar,“ řekl hrdě Beňovský Zuzaně, která stála zamyšleně u zábradlí a pozorovala pevninu vystupující z moře.

Tři celé dny pak pluli podél madagaskarského pobřeží bez jediného zálivu, bez jediného přírodního přístavu, až neuvěřitelně nedotčeného neustále dorážejícím Indickým mořem.

A pak se ta nepřirozeně rovná čára najednou přece jen zlomila. Obepluli jako osten ostrý výběžek a před jejich zrakem se otevřela široká zátoka. V předvečer čtrnáctého února zakotvil trojstěžník Des Forges v zátoce Antongilské, na půl míle od břehu.

Mořic Beňovský z Vrbového, plný elánu a vidin, nasedl do člunu s dvanácti muži a plul k pobřeží s pocitem dobyvatele perly Indického oceánu, Madagaskaru. Bylo mu třiatřicet let.

PŘISTÁNÍ NA MADAGASKARU

Vlny Indického oceánu hnaly rychle člun k písčitému břehu. Beňovského se zmocnilo vzrušení. Uvědomil si, že stojí před svou největší a nejtěžší životní zkouškou. Měl s sebou desítky srdnatých, odvážných mužů, a přesto měl divný pocit, že jde do bitvy sám. Co by za to dal, kdyby zde byl moudrý a rozvážný Krust jev, udatný a věrný Panov, zkušený a bystrý Kuzněcov, houževnatý a málomluvný Baturin…

Od zástupu lidí, čekajících na člun na břehu, se odtrhlo několik mužů. Vykročili Beňovskému vstříc.

Beňovský hbitě vyskočil z člunu. Vlny olizovaly jeho vysoké jezdecké boty a pohrávaly si s jeho kordem.

Skupina mužů v čele s poručíkem Saunierem se rozběhla k němu.

„Ach pane, ani nevíte, jak jsem šťasten, že jste tady!“ řekl vzrušeně poručík Saunier. „Už jsme se vás nemohli dočkat!“

Beňovský ho přátelsky poplácal po rameni a s úsměvem řekl:

„Snad se vám nevede tak špatně, poručíku Sauniere?“ Poručík se zarazil. Mrzelo ho, že se dal unést hned na začátku takovým výlevem citů.

„Na břehu, pane, vás čekají náčelníci z blízkých vesnic. Přišli vás přivítat.“ Beňovský vykročil důstojným krokem k zástupu domorodců. Náčelníky obdaroval látkami a puškami a ujistil je, že přichází do jejich země s přátelskými úmysly.

Po uvítacím ceremoniálu se pak Beňovský, sledován zástupem lidí, odebral do osady.

V několika chatrčích z bambusu a suchých větví, postavených na kůlech, našel své lidi ve velmi zuboženém stavu. Ze čtyřiceti mužů, kteří se sem předem vypravili s poručíkem Saunierem, více než polovina ležela na primitivních, špinavých lůžkách ve vysokých horečkách.

„Máme nedostatek léků a potravin, pane,“ stěžoval si Saunier. „Muži velmi těžce snášejí podnebí. Každá práce je vyčerpává. Přitom jsme museli stavět nepřetržitě stráže ve dne v noci. Nemohli jsme domorodcům plně důvěřovat.“

Beňovský mlčky naslouchal vyprávění mladého poručíka. Považoval ho za jednoho z nejschopnějších důstojníků této výpravy. Když vybíral v Paříži dobrovolníky, připomínal mu tento tmavovlasý, štíhlý muž se zvídavýma očima skromného Baturina.

„Asi čtrnáct dní poté, co jsme se vylodili na ostrově, přepadla nás skupina domorodců. Při šarvátce jsme zajali tři domorodce a náčelníka. Nejprve jsem myslel, že bude dobré je držet jako rukojmí, ale pak jsem si řekl, že je propustím na svobodu, abychom jim ukázali dobrou vůli.“

Beňovský byl zklamán. Nic nebylo na jeho příjezd připraveno. Žádné domy pro něho a jeho dobrovolníky, žádné skladiště pro zásoby. Nedokázal však Saunierovi nic vyčítat, když viděl, v jak zuboženém stavu jsou jeho lidé.

„Sauniere, teď přestanou všechny nářky a bědování, rozumíte? Musíme se okamžitě pustit do práce! Nejdříve musíme urychleně postavit příbytky, skladiště, lazaret a správní budovu. Na to vlastními silami nebudeme stačit. Musíme pro to získat zdejší lidi.“

Beňovský se obrátil k domorodcům, kteří ho stále doprovázeli a prostřednictvím svého tlumočníka je požádal o pomoc při výstavbě osady. Náčelníci přislíbili pomoc a ještě nabídli, že mu přenechají několik svých nejlepších chýší, než si postaví osadu.

Od toho rozhovoru neuplynula ani hodina a prostranství, lemované stromy kasuariny, ožilo hemžením. Rozezvučely se sekery, pily a různá nářadí. Rodilo se město, kterému dal Beňovský jméno Louisbourg, k poctě francouzského krále Ludvíka.

Práce pokračovala rychle. Ještě před západem slunce stály první provizorní domky na kůlech pod vysokými palmami. A druhý den dal Beňovský svým lidem, čekajícím na lodi, příkaz k vylodění.

Také druhý den uplynul ve shonu a ruchu. Teprve večer, když na krajinu náhle padl soumrak a Zuzaně nastala první noc na Madagaskaru, začala si choť Beňovského uvědomovat, kam až ji osud zavál od klidného domova v podhůří Tater. Cítila, jak ji obklopuje tíživá noc plná nástrah a tajuplných zvuků. Z bažin doléhaly pronikavé skřeky. Vítr vyluzoval z vysokého rákosí podivnou melodii. Z blízkého pralesa zaznívalo záhadné kvílení a příšerné naříkání. Nemohla usnout. Prostěradlo, přikrývka, podhlavník, všechno bylo odporně vlhké. Vstala, přehodila si přes ramena plášť a postavila se do dveří. Byla jasná noc. Nad zátokou se táhla bílá mlha. Náhle ji přepadla zvláštní tíseň, jakou nikdy dříve neznala. Měla pocit bezmocnosti v tomto podivuhodném, záhadném světě. Trápila ji myšlenka, bude-li zde vůbec nějak svému muži platná.

A když se nad Indickým oceánem objevily červánky a v korunách palem zazněl ptačí zpěv, Zuzana se usmála. Byla šťastna, že má za sebou první křest tropické noci.

Na začátku března pozval Beňovský do Louisbourgu náčelníky provincie Antimaroa, která se prostírala kolem; Antongilské zátoky. Shromážděným náčelníkům oznámil, že francouzský král má v úmyslu založit na ostrově državu a několik obchodních stanic, kde by si obyvatelé mohli kupovat pušky, látky, kořalku a nářadí. Za toto zboží by platili svými výrobky, zvláště rýží. Žádal od nich, aby s ním uzavřeli přátelskou smlouvu a přenechali mu nutné území na pobřeží zátoky k založení državy, dále aby povolili francouzským usedlíkům obdělávat půdu. Konečně, aby se zavázali chránit majetek državy.

Náčelníci vyslechli Beňovského pozorně. Pak se začali mezi sebou živě radit. Asi za půl hodiny se jeden z náčelníků ujal slova. Ujistil Beňovského o jejich přátelství k bílým a vyjádřil ochotu náčelníků přenechat potřebné území pro založení državy. Kladou si však několik podmínek. Francouzi se musí zavázat, že nebudou stavět pevnosti. Dále, že nebudou mít nad nimi žádnou pravomoc, že jejich vztahy budou založeny jenom na přátelství, a pouze, když budou požádáni, budou je Francouzi podporovat proti nepříteli.

Beňovský vyjádřil s jejich podmínkou souhlas. Vzájemnou přísahou byla potvrzena první spojenecká smlouva, kterou Beňovský na Madagaskaru uzavřel.

NÁVŠTĚVA SLAVNÉHO MOŘEPLAVCE

Jednoho rána, několik málo týdnů poté, co se Beňovský vylodil se svými lidmi na Madagaskaru, přiběhli domorodci ze sousední vesnice se zprávou, že do zátoky vpluly tři veliké koráby.

Beňovský si vzpomněl na vyprávění hraběte de Maudava o řádění pirátů v Indickém oceáně. Okamžitě nařídil připravit děla na obranu Louisbourgu a s několika svými důstojníky vystoupil na malou vyvýšeninu za osadou. Dalekohledem napjatě sledoval siluety korábů v ranním slunci. Lodi se téměř neznatelně blížily, pak otočily plachty a pomalu pluly k břehu. Beňovský podal kapitánovi Marignimu dalekohled.

„Jsou to francouzské královské fregaty,“ prohlásil rozhodně kapitán Marigni a vrátil dalekohled Beňovskému.

„Roland, L’Oiseaú, Le Dauphin,“ hlásil Beňovský.

„Roland, L’Oiseau?“ uvažoval nahlas kapitán Marigni. V jeho hlase bylo slyšet údiv. Beňovský se na něj podíval tázavě.

„Nechť se na místě propadnu, není-li to Kerguelen!“

„Yves Joseph de Kerguelen-Trémarec?“ zvolal překvapeně Beňovský.

„Ano, náš nejslavnější francouzský mořeplavec,“ hrdě prohlásil kapitán Marigni.

Beňovský slyšel v Paříži i na Isle de France nejednou o tomto mořeplavci, který vedl výpravu do neprobádaných končin jihoindického oceánu a objevil ostrov, nesoucí po něm jeho jméno.

„Ale co tu, u všech čertů, hledá? Pokud vím, vypravil se koncem minulého roku na novou cestu na jih. Měl by tedy být na tisíce mil odtud!“

Beňovský se otočil k poručíku Saunierovi:

„Dejte rychle připravit čluny. Kapitán Marigni a pan Corbi pojedou našim vzácným hostům vstříc.“

Všichni se rychle vraceli do osady. Beňovského mrzelo, že slavného mořeplavce nemůže přijmout v rozlehlé a důstojné rezidenci guvernéra Madagaskaru a dát už tím najevo, jak významnou funkci mu svěřil Ludvík XV. Ty ubohé chatrče, které jsou jeho příbytkem, asi na hosta velký dojem neudělají. Ale což není on sám přinejmenším tak slavný mořeplavec jako Kerguelen? Neplavil se snad až k japonským ostrovům a na severu až k americkým břehům? A konečně, je tady jen několik málo týdnů. Ať se pan Kerguelen přijde podívat za několik měsíců, nebo za rok. Uvidí vzkvétající přístav Louisbourg, spatří rezidenční palác, příbytky pro přistěhovalé rodiny, nemocnice, skladiště, přístavní hráz, školu…

Z člunu vystoupil vysoký, osmahlý muž s ostře řezanou tváří, s orlím nosem. U koutků unavených očí se mu vějířovitě rozbíhaly vrásky. Dva muži, kterým navždy učarovalo moře, se vzájemně měřili znaleckým pohledem.

Kerguelenovi stačil okamžik, aby vytušil, že tento uherský šlechtic ve službách Ludvíka XV. nemá na růžích ustláno. A Beňovskému neuniklo, i když se jeho host sebevíc snažil, že proti němu stojí muž, který utrpěl těžkou porážku.

Dva muži si chlapsky a bez mnoha řečí stiskli ruce. Beňovský zavedl Kerguelena do svého skromného příbytku. Zuzana s Helenou připravily mezitím pro vzácného hosta bohaté pohoštění.

Beňovský přikázal Corbimu, aby se postaral o posádku expedice, která byla ve velmi zuboženém stavu.

Kerguelen vyprávěl Beňovskému tragický průběh své druhé expedice do jihoindických vod. Dlouhé týdny se nemohli vymanit z bouřkové oblasti. Jedna jejich fregata ztroskotala, ostatní jsou těžce poškozené. Trpěli nedostatkem zásob. Mužstvu ubývalo sil. Na palubě je přes sto nemocných kurdějemi. Byl nucen se vzdát a vrátit se.

Beňovský věděl, co znamená taková porážka. Vyšetřování po návratu, případně i soud. A ti, kteří ho po návratu z první úspěšné expedice před dvěma lety oslavovali, budou ho teď proklínat.

Beňovský na oplátku podrobně vyprávěl svou odyseu po Tichém oceáně.

Kerguelen ho náhle přerušil.

„Promiňte, pane barone, ale čím déle vás poslouchám, tím více se obdivuji tomu, že jste se rozhodl usadit tady, založit obchodní stanici a počítat po celý budoucí život pytle rýže, kusy skotu, lokty látek, libry koření, případně zástupy otroků pro lidi, kteří si sedí v pařížských salónech a vedou tam své duchaplné řeči.“ Kerguelen si ani neuvědomil, jak hluboce se Beňovského dotkla tato slova. Nemá Kerguelen vlastně pravdu? Nejde pánům ve Versailles jen o to, aby zde zajistil pro Francii obchod? Nedělají na Isle de France de Ternay a Maillart totéž? Ale jeho obchodování vlastně ani nezajímá. Proč se sem tedy vypravil? „Obchod, to je ten prostředek k uskutečnění mých velikých plánů, pane,“ řekl konečně Beňovský. „Potřebuji peníze, hodně peněz. A ty od dvora nedostanu nebudu-li jim dodávat odtud rýži, dobytek, koření, vzácné dřevo.“

Beňovský se na chvíli odmlčel. Pak náhle vstal od stolu, přistoupil k truhle, vytáhl z ní své plány a položil na stůl před Kerguelena.

„Až zase jednou zabloudíte na svých plavbách se svými fregatami do tohoto koutku světa, mohu vás ujistit, že místo nuzných příbytků zde najdete námořní přístav, který se vyrovná přístavům evropským. Odtud povedou dobře vybudované cesty do vnitrozemí k bohatým rýžovým polím, k bavlníkovým plantážím, k ovocným sadům, k lesům bohatým na drahocenné dřevo, k dolům na vzácné nerosty, k velkým osadám a městům na východním i západním pobřeží. Místo zaostalého a primitivního ostrova zde najdete vzkvétající civilizovanou zemi.“

Jako by se najednou uvolnila stavidla jeho fantazie. Se strhujícím nadšením líčil své plány.

Kerguelen rozpačitě naslouchal podivuhodnému přívalu slov. Myslí to tento muž vážně? Je možné, že by tomu sám věřil? Nebo si z něho dělá blázna? Ale hned zapudil tuto myšlenku, když spatřil dětsky upřímný pohled svého hostitele. S velkým sebezapřením vyslovil pak otázku:

„A jak toho chcete dosáhnout, pane barone? Snad ne s tou hrstkou dobrovolníků?“

„S tou hrstkou dobrovolníků a s dalšími, kteří se k nám přidají, až uvidí, že se nám dílo daří. Ale hlavně s pomocí spřátelených domorodců. Dnes je tu obyvatelstvo rozděleno na několik kmenů, které proti sobě neustále válčí. Bude třeba je sjednotit a vytvořit pevnou a spravedlivou vládu ze zástupců všech kmenů.“

„A vy si, pane, myslíte, že ve Versailles mají zájem na tom, aby na Madagaskaru byla silná vláda?“

Beňovský se zarazil. Sedl si ke stolu a zamyšleně se zadíval otevřenými dveřmi na vysoké štíhlé palmy. Za chvíli řekl:

„Nevím. Ale měli by mít. Pak by přece Francie mohla obchodovat s bohatou zemí.“

Jak je ten muž bezmezně naivní, pomyslel si Kerguelen.

Celý měsíc kotvil Kerguelen se svými koráby v Antongilské zátoce, aby se jeho posádka mohla alespoň částečně zotavit ze skorbutu. Měl tedy dost příležitosti přesvědčit se o nezáviděníhodných podmínkách, ve kterých Beňovský začal své dílo na ostrově. Vlhké vedro doléhalo těžce na Evropany. Byli neustále jako v parní lázni. Propocené košile jim nikdy na těle neuschly. Několikrát denně se snesla zlověstná bouřka. Příval vody změnil rázem celou osadu v jedinou louži. Sotva vítr rozehnal mraky, horké paprsky tropického slunce vysály během půl hodiny kaluže. Ale ani to nejostřejší únorové slunce nedokázalo vysušit rozsáhlou bažinatou krajinu u ústí řeky, nad níž se k večeru vznášela mračna komárů.

Kerguelen se stále víc obdivoval houževnatosti, s jakou se Beňovský zakousl do svých plánů. Ale čím déle byl na ostrově, tím víc byl přesvědčen, že Beňovský ztroskotá stejně, jako před ním mnozí jiní.

Po Kerguelenovi poslal Beňovský de Boynesovi do Francie dopis, ve kterém podrobně vylíčil těžkosti, které mu dělali úředníci na Isle de France, a žádal, aby mu urychleně poslali přímo z Francie další dobrovolníky a potřebné zásoby.

PAN MAYEUR

Několik dní po odplutí kapitána Kergeuelena se objevil v Louisbourgu záhadný muž v doprovodu dvou domorodců. Hledal nového správce francouzské državy.

Jeho oděv nesl stopy dlouhé a namáhavé cesty. Přesto působil hned na první pohled vznešeným dojmem. Z jeho tváře vyzařovala životní moudrost. Od prvního okamžiku byl Beňovskému sympatický.

„Jsem Daniel Mayeur,“ představil se neznámý muž Beňovskému. „Přicházím z Foul Pointu.“

Beňovský se zarazil. Foul Point byla jedna z nejrušnějších stanic na východním pobřeží Madagaskaru. Již na Isle de France se Beňovský dověděl o nevybíravých způsobech francouzských obchodníků ve Foul Pointu, zvláště těch. kteří obchodovali s otroky.

Neznámý muž postřehl změnu v tváři Beňovského, usmál se a dodal: „Jsem francouzský obchodník.“

„Těší mě, pane,“ řekl se zjevnou ironií Beňovský.

„Zdá se, že nemáte ve zvláštní lásce francouzské obchodníky?“

„Vidím, pane, že máte dobrý postřeh. Bohužel, zatím jsem slyšel o obchodnících na tomto ostrově málo povzbudivého. A už vůbec nic příjemného o těch, kteří působí ve Foul Pointu.“

„To je zlé, když máte tak špatné mínění o mužích, se kterými budete muset jako správce zdejší kolonie spolupracovat! Dokonce se domnívám, že v některých případech na ně budete i odkázán. Bohatí obchodníci mají své vyšlapané cesty i do Versailles.“

Co mě ten člověk poučuje? myslel si Beňovský. Zdá se, že nemá ani tušení, s kým mluví! Domnívá se, že jsem pan de Ternay nebo Maillart z Isle de France? Uvažoval, má-li toho sebevědomého cizince trochu zkrotit. V každém jiném případě by se byl již dávno rozčilil. Ale k vlastnímu překvapení zjistil, že se na toho obchodníka neumí ani zlobit.

Jeho myšlenky přerušil vážný hlas pana Mayeura:

„Promiňte mi, pane, že vám to říkám tak otevřeně, a neberte to ode mne jako nezdvořilost nebo nemístné poučování. Vím, že mluvím s mužem, který obeplul půl naší tajuplné zeměkoule.“

„Pane Mayeure“ řekněte mi upřímně, co vás ke mně přivedlo?“ přerušil ho Beňovský.

Mayeur se dobrácky usmál a pohotově odpověděl:

„Sympatie k vám, pane barone.“

„Vážím si vaší odpovědi. Ale musíte sám uznat, že je to příliš strohé vysvětlení!“

„Byl jsem na Isle de France právě v té době, kdy jste tam sváděl nerovný souboj s panem de Ternayem a Maillartem. Ty dva pány dobře znám. Zvláště pana Maillarta. Ten si mimochodem vydělal pěkné jmění na obchodech s otroky. Dodnes dodává toto zboží na jeden z největších trhů na otroky na mysu Dobré naděje. Zpovzdálí jsem sledoval, jak si vedete. Obdivoval jsem vás a neméně vaši paní. Řekl jsem si, že se dám do vašich služeb, neodradí-li vás všechny ty potíže od úmyslu založit na Madagaskaru kolonii. Myslím, že zkušenosti, které jsem nabyl za svého dlouhého pobytu na ostrově, vám ve vašem poslání pomohou.“

Beňovský se dlouze zadíval na svého nového dobrovolníka a pak místo toho, aby mu dal přímou odpověď na jeho nabídku, začal mu vyprávět o jednom z nejvěrnějších a nejschopnějších druhů, jaké v životě poznal, o ruském kupci Kuzněcovovi.

„Tak vidíte, vaše zkušenosti s kupci přece jen nejsou nejhorší,“ usmál se Mayeur…

Pak mu Beňovský vyprávěl o Aleutách, o Formose, o kouzelných ostrovech v Tichomoří. A najednou přešel k barvitému líčení svých plánů na Madagaskaru.

Mayeur pozorně naslouchal nevšednímu vyprávěči a vůbec mu to nepřipadalo nesmyslně naivní jako kapitánu Kerguelenovi.

Na oplátku se Beňovský od Mayeura dověděl, že francouzští obchodníci ve Foul Pointu mu chtějí ztrpčit na Madagaskaru život. Chtějí proti němu poštvat jednoho z nejvlivnějších náčelníků v oblasti kolem Foul Pointu, krále Hyaviho.

„Pane Mayeuere, nemám důvod pochybovat o tom, že se vyznáte v obchodování líp než já. Jsem především voják. Je pravda, že nejvíc peněz se dá vydělat obchodem s otroky?“

„Ano, je to pravda,“ odpověděl Mayeur a usilovně přemýšlel o tom, kam míří Beňovský touto otázkou.

„Tedy jako dobrý obchodník jste se zajisté také zabýval obchodem s otroky?“

„Ano, zabýval,“ řekl bez váhání Mayeur. „Totiž celá věc s těmi otroky, pane, není zdaleka tak jednoduchá, jak by se mohlo zdát na první pohled. Mám na mysli poměry na Madagaskaru. Zdrojem otroků jsou jednak války mezi kmeny, jednak obchod, který dodává černochy z Afriky, hlavně z blízkého Zanzibaru. Mnozí svobodní lidé se stávají otroky pro zadlužení.“

„Nejde mi o černochy ze Zanzibaru nebo z jiných částí Afriky, ale o obyvatele východního Madagaskaru. Jako správce državy Jeho Veličenstva krále francouzského na Madagaskaru zakážu obchodníkům, aby Malgašové byli prodáváni do otroctví a vyváženi z ostrova. Abych mohl splnit svoje poslání, musím získat důvěru domorodců a jejich náčelníků. Bez nich nedokážeme změnit Madagaskar v kvetoucí zemi.“

„Všichni obchodníci se postaví proti vám, pane, zakážete-li jim obchod s otroky. Když jim nedáte povolení vy, obrátí se na guvernéra na Isle de France, který jim povolení určitě dá.“

„Ale na Madagaskaru jsem správcem já, a ne de Ternay,“ řekl zvýšeným hlasem Beňovský. „Jsem zvyklý na souboje, Mayeure.“

„Ale, pane barone, to nebude žádný souboj. V souboji se díváte protivníkovi do tváře. To bude boj proti intrikám, pomlouvání a zákeřnosti.“

„I s tím mám dost zkušeností,“ odsekl Beňovský. Škarohlídský postoj pana Mayeura ho začal rozčilovat. A bystrému Mayeurovi to neušlo.

„Máte-li strach, můžete svou nabídku vzít beztrestně zpátky, pane Mayeure,“ urazil se Beňovský.

„Ach, vůbec ne. Když jste se mne, pane, před chvílí ptal, co mě sem přivedlo, odpověděl jsem: sympatie k vám. Byla to však jen polovina pravdy. Teď vám řeknu druhou polovinu: nepřátelství k pánům z Isle de France. Nesouhlasím s jejich lstivými způsoby a s bezohledným; zacházením s domorodci.“

Mayeur pak vyprávěl, že se ve Foul Pointu obchodníci a agenti pánů z Isle de France snaží poštvat hlavního náčelníka tamější provincie, krále Hyaviho, proti Beňovskému. Vysvětlil mu, že Hyavi je jeden z nejvlivnějších králů na východním pobřeží Madagaskaru. Je proto nutné zabránit, aby se agentům podařilo získat ho na jejich stranu.

„Co mi tedy radí můj první poradce?“ zeptal se Beňovský mírně ironickým tónem. Ale Mayeur byl dobrý znalec lidí. Věděl, že Beňovský ironii jen předstírá a že od této chvíle ho skutečně přijal za svého nejbližšího pomocníka.

„Vyslat bez otálení vašeho zplnomocněnce s třiceti nebo čtyřiceti muži ke králi Hyavimu a ujistit ho o našich přátelských úmyslech.“

„Slyšel jsem dobře? Říkal jste o našich přátelských úmyslech?“

„Slyšel jste správně“, pane řekl vážně Mayeur.

ÚDOLÍ ZDRAVÍ

Období dešťů se chýlilo ke konci.

Dvanáct hodin denně dopadaly žhavé paprsky tropického slunce na krajinu. Krátké polední bouřky nestačily uhasit žíznivou přírodu. Ve žhavé záři mizely staré obrysy bujné přírody. Na všechny doléhalo tíživé dusno. Vzduch se chvěl. Jako řídký závoj se táhl opar nad močálovitým pobřežím.

A na toto období čekal Beňovský, aby mohl začít s uskutečňováním svých plánů. V období dešťů nebylo možno ani myslet na odvodňování a vysušování močálů v okolí Louisbourgu, ani na úpravu cest, ani na výstavbu přístaviště, ani na průzkumnou výpravu do vnitrozemí.

Do Foul Pointu vyslal na lodi Postillon svého věrného důstojníka poručíka Sauniera s dvaceti dobrovolníky, aby odevzdal dary králi Hyavimu a ujistil ho, že mu nabízí spojenectví.

Dvě stě domorodců pracovalo na zasypávání močálů a dalších několik desítek vyměřovalo se zeměměřičem de Beaupreuxem trasu cesty přes prales do Foul Pointu.

Mayeur se vypravil s deseti dobrovolníky a třiceti domorodci na západ do vnitrozemí s úkolem navázat přátelské styky s náčelníky, zjistit životní podmínky domorodců a možnosti obchodu.

Beňovský využil toho, že v zátoce kotvila korveta Nessaire a vyslal kapitána de Sangliera na Isle de France, aby urgoval u guvernéra pravidelné zásobování Louisbourgu a naverboval na ostrově další dobrovolníky…

Zuzaně se podařilo po houževnatém úsilí a důmyslné přípravě prolomit hradbu nedůvěry u žen a dívek z okolních vesnic. Stále častěji teď docházely do Louisbourgu. Seděly na verandě kolového domu Beňovského rezidence a obdivovaly její kuchařské umění. Zvídavě ji sledovaly při různých domácích pracích, naslouchaly s obdivem její hře na citeru, měly dětinskou radost z každé tretky z její toalety. Zuzana je učila některým jednoduchým francouzským větám a s pomocí tlumočníka jim vyprávěla o daleké zemi, která je několik měsíců v roce zahalena do kouzelného bílého hávu. Občas také navštěvovala se svou sestrou v doprovodu pana Corbiho sousední vesnice a učila ženy, jak mají dodržovat hygienu při narození a výchově dětí.

Konce období dešťů využili náčelníci z provincie Angoty na východním pobřeží k návštěvě Louisbourgu. Tlumočili zde přání navázat s Beňovským obchodní styky a uzavřít přátelství, jak to udělali náčelníci z provincie Antimaroa. Dostavili se i náčelníci z blízkého ostrova Saint Marie, kde před rokem domorodci povraždili skupinu francouzských obchodníků. Také chtěli s Beňovským uzavřít přátelskou smlouvu.

Když se Beňovský zmínil náčelníkům ze Saint Marie o masakru, vysvětlovali, že to byla odplata za bezohlednou krutost a hrůzovládu Francouzů.

Poručík Saunier se vrátil s dobrými zprávami. Král Hyavi pozval Beňovského do Foul Pointu, aby s ním uzavřel spojenectví proti svým nepřátelům.

I Mayeur se vrátil ze své výpravy. Zjistil, že řeka Antanambalana je několik desítek mil splavná a že údolí je velmi vhodné k obdělávání půdy. Pahorkatiny jsou porostlé hustými lesy, bohatými na vzácné dřevo. Ve vnitrozemí chovají domorodci veliká stáda hrbatého skotu a obdělávají na rozsáhlých plochách rýži. Zjistil, že se dá po řece na vorech dopravovat ovoce, dřevo, rýže i dobytek do Louisbourgu.

Všechno začínalo slibně. Ani únorová tropická vedra po skončení období dešťů neutlumila nadšení, s kterým se Beňovský a jeho nejvěrnější druhové pustili do svízelného díla.

A pak najednou jako by nějaký zlý duch ovlivnil celou expedici.

Začalo to tím, že se de Sanglier vrátil z Isle de France prakticky s prázdnýma rukama. Navíc ještě přinesl zprávu, že pan Maillart záměrně nakupuje rýži a dobytek na jihu ostrova. To znamená, že od Beňovského nepřevezme rýži a dobytek, za což by byl nucen dodat zboží na obchod s domorodci a peníze. Pak domorodci přestali jednoho dne docházet na pracoviště. Beňovský se brzy dověděl proč. Vrchní skladník a účetní ďAsisse jim přestal vydávat slíbené zboží. Beňovský zjistil ke svému překvapení, že sklady jsou prázdné a v pokladně není ani groš. Pan ďAsisse hospodařil na vlastní pěst. Obchodoval s náčelníky za zády Beňovského. A to ještě nebylo všechno. Mezi bílými osadníky vypukla epidemie zimnice. Vražedné podnebí zdolávalo stále víc lidí. Léků bylo žalostně málo. Lékař výpravy ležel bezvládně ve vysokých horečkách v jedné z chýší určených pro lazaret. Beňovský se Zuzanou a Helenou museli sami ošetřovat své nemocné druhy. Kapitán Marigni podlehl nemoci. Pak zemřel lékař Herman, další den zeměměřič Beaupreux. Domorodci ze sousedních vesnic přestali chodit do Louisbourgu. Katastrofu, která dolehla na bílé muže, považovali za trest zlých duchů.

A jednoho rána zůstal ležet Beňovský. Pot mu stékal proudem po zesláblém těle. Jeho horečnaté oči bloudily po světnici, jako by hledaly řešení, záchranu, východisko.

Nikdy předtím nebyl v tak strašné situaci. Nepřecenil své síly, své schopnosti? Má se vzdát? Má se přiznat k porážce? Což byly všechny jeho plány bláhové, pošetilé? Nebylo by bývalo rozumnější, kdyby zůstal ve Francii jako velitel gardového pluku?

Večer téhož dne onemocněla Zuzana. Mayeur mu radil, aby se na několik dní odebral na malý ostrůvek v zátoce, kde je lepší podnebí.

Beňovský určil adjutanta Corbiho svým zástupcem v Louisbourgu a na radu Mayeura se dal na člunu dopravit se Zuzanou a Helenou na malý ostrůvek Nosy Mangabe.

V zátoce kotvila korveta Bougainville, připravena k vyplutí. Ale lodní lékař de Masure přemluvil kapitána lodi, aby odjezd odložil, když viděl, v jak zoufalé situaci je osada. Vynaložil veškeré své umění, aby uzdravil Beňovského a Zuzanu. A tak po čtrnáctidenním pobytu na Nosy Mangabe, vzdáleného sotva deset mil od ústí řeky Antanambalana, vrátil se Beňovský do Louisbourgu. Zuzanu a Helenu poslal na radu lékaře de Masura korvetou Bongainville na Isle de France, aby se tam po nemoci zotavily.

Louisbourgu ho po návratu čekaly smutné zprávy. Dalších patnáct jeho dobrovolníků podlehlo nemoci.

Mahertomba, náčelník kmene Safirobajů, který se usídlil na středním toku řeky Antanambalana, odmítl Beňovského přátelství a vyhrožoval všem náčelníkům provincie, že je napadne, spojí-li se s ním. Beňovský se dověděl od spřátelených náčelníků, že Safirobajové naházeli do řeky tanghinové stromy, jejichž prudce jedovaté plody měly otrávit říční vodu, kterou evropští osadníci Louisbourgu používali.

Beňovský svolal své nejbližší spolubojovníky. Vylíčil jim, v jak těžké situaci jsou. Řekl jim o podvodech vrchního skladníka a účetního, a oznámil jim, že pro ně nemá ani peníze na žold. Z Isle de France nemohou počítat s pomocí. Z Francie zatím žádná zpráva ani zásilka nedošla. Jsou tedy odkázáni jen na sebe. Za těchto okolností nikoho z dobrovolníků nemůže nutit, aby s ním nadále snášel nejistý osud.

Přesto, že sděloval neradostné věci, jeho hlas zněl sebevědomě, velitelsky. Beňovský se podíval zkoumavým pohledem na své druhy.

„Pane, zůstaneme s vámi,“ ozval se Corbi a ostatní se k němu připojili.

„Děkuji vám, přátelé. Nepochyboval jsem o vaší statečnosti, ale je příjemné slyšet z vašich úst ujištění, že jste ochotni i za těchto svízelných okolností se mnou vytrvat a nevzdat se.“ A pak se obrátil Beňovský na Mayeura, který při celé rozmluvě seděl mlčky, jakoby zaraženě, hlavu v dlaních.

„Co tomu říkáte vy, pane Mayeure?“

„Náš první úkol bude založit novou osadu ve zdravějším prostředí, než je toto prokleté močálovité pobřeží. Tam by mohli naši lidé trávit vždy nějakou dobu, aby nabrali nových sil. Znám takové místo. Když jsem se vypravil do vnitrozemí proti proudu řeky, našel jsem v údolí ve vzdálenosti asi dvaceti mil odtud velikou mýtinu obklopenou pralesem. Mohutné stromy zachycují žár slunce. Jako by tam vládlo věčné jaro. Ten kout mě na první pohled okouzlil. Dověděl jsem se, že domorodci tomuto místu říkají údolí Zdraví.

Beňovský vyslal hned nazítří pod vedením Mayeura skupinu lidí do údolí Zdraví, aby tam postavili kolové chýše.

O týden později se tam sám vypravil na piroze a zjistil, že Mayeur nepřeháněl. Byl to jeden z nejhezčích koutů, jaké kdy na svých plavbách světem spatřil. Příroda tento kout obdarovala skutečnou rajskou hojností. Divoká zeleň pralesa byla spoutána nemilosrdnými liánami. Na těle mohutných starých kmenů ve stínu houštiny se skvěli nejnádhernější paraziti – veliké orchideje jako otevřená dlaň s nataženými prsty v tisíci barvách a odstínech. Mýtinu uzavřenou lesy pokrýval koberec mimóz, nad kterými nepřetržitě poletovaly tisíce motýlů fialových a žlutých, růžových, rudých, tmavomodrých a hnědých. V korunách palem, chlebovníků, širokolupenatých rostlin, pípají, švitořili a vřískali ptáci nejfantastičtějších barev. Z blízkého pralesa zaznívala podivuhodná směsice zvuků. Příjemný vánek roznášel po celém údolí omamnou vůni hřebíčku, vanilky a skořice.

„Z údolí Zdraví uděláme letní sídlo,“ řekl nadšeně Beňovský Mayeurovi. „Postavíme si nejdříve cestu, která by spojovala údolí Zdraví s Louisbourgem.“

Jenomže právě mezí údolím Zdraví a Louisbourgem, na obou březích řeky Antanambalana, ležely vesnice a rýžová pole kmene Safirobajů.

Na Mayeurovu radu vyslal Beňovský znovu své posly k náčelníkovi Mahertombovi. Ale ani tentokrát nepořídil. A když se dověděl od sousedních kmenů, že se Mahertomba chystá přepadnout osadu údolí Zdraví a vypálit ji, rozhodl se k vážnému činu.

Vyslal k náčelníkovi horského kmene Sambarivů Rafangúrovi Mayeura, aby ho získal jako spojence proti Safirobajům. Beňovský Sambarivům navrhl, aby opustili své horské vesnice a usadili se v úrodném údolí řeky Antanambalana a věnovali se pěstování rýže. Zavázal se náčelníku Rafangúrovi, že bude jeho kmen bránit proti útočným Safirobajům. Rýžová pole na březích Antanambalany byla velmi cenná pro svou výhodnou polohu. Rozprostírala se v blízkosti splavné řeky, jediné dopravní možnosti široko daleko. A byly proto často předmětem sváru mezi kmeny v této oblasti. Náčelník Rafangúr nabídku přijal a vyslal dvě stě svých válečníků na pomoc Beňovskému do údolí Zdraví. Beňovský pak už dlouho neotálel. Jakmile se dověděl od svých zvědů podrobnosti o ležení Safirobajů, ze tří stran je nečekaně napadl.

Překvapivý útok vyvolal mezi Safirobaji veliký zmatek. Mahertomba se dal na ústup na sever do hustých lesů. Sambarivové je v bojovém zápalu pronásledovali až do soumraku.

Po tomto vítězství nad Safirobaji se Sambarivové usadili v údolí. Rafangúr se stal Beňovského nejvěrnějším spojencem mezi všemi domorodými náčelníky na východním pobřeží Madagaskaru.

Necelý týden po této události dostavili se k Beňovskému do údolí Zdraví poslové náčelníka Mahertomby. Mezi posly byla krásná dívka. V její kulaté snědé tváři svítily sněhobílé zuby. Mírně přimhouřená víčka, jež jakoby měla chránit její oči před prudkým světlem, jí dodávala šibalství a krátké černé vlasy skoro chlapecké vzezření.

„Náš náčelník Mahertomba žádá bílého náčelníka o smíření,“ řekl jeden z poslů. „Na důkaz svého přátelství posílá Mahertomba svou dceru Ravu, aby žila v domě bílého náčelníka.“

Beňovský se zamyslel. Pak se obrátil k Mayeurovi.

„Řekněte jim, že chci žít v přátelství se všemi obyvateli ostrova, a proto jsem ochoten smířit se i s náčelníkem Mahertombou. Na důkaz dobré vůle jsem ochoten mu vrátit rýžová pole na pravém břehu řeky Antanambalany.“ Beňovský se pak podíval na dívku. „A co se týče jeho krásné dcery Ravy, mohou náčelníka ujistit, že v mém domě se jí povede dobře.“

AMPANSAKABÉ

Po několikatýdenním příjemném pobytu v údolí Zdraví se Beňovský vrátil do Louisbourgu. Tam na něho čekal dlouho očekávaný dopis státního tajemníka de Boynese. Zdvořilým tónem mu v úvodu sděloval, že chápe jeho těžkou situaci a obdivuje jeho statečnost. Ale vzápětí se ho snažil přesvědčit, že úředníci na Isle de France to s ním myslí dobře a že jeho dojmy jsou jistě ovlivněny přehnanou netrpělivostí. V další části dopisu ho upozorňoval na to, že státní pokladna si v nynější situaci nemůže dovolit zbytečné plýtvání penězi. Proto musí svou činnost na ostrově omezit pouze na nejnutnější míru, na udržování obchodní stanice. Nemá se pouštět do žádných staveb silnic nebo průplavů a nemá se také plést do sporů mezi jednotlivými kmeny.

Beňovský zuřil. Měl pocit, že se všichni proti němu spikli. Co proti těm lidem odtud zmůže? Nechali ho na holičkách. Pravdu měl hrabě Maudave. Nespoléhat se na Isle de France, ani na Versailles. Omezit se prý na udržování obchodní stanice! Což je obchodník? Vzpomněl si na rozhovor s kapitánem Kerguelenem, a to ještě stupňovalo jeho vztek.

V této náladě ho našel Corbi, když vrazil bez zaklepání do jeho pracovny. Na tváři mu hrál záhadný úsměv. Beňovský neměl teď chuť na žádnou společnost, ale Corbi byl nezvykle, až dotěrně neodbytný.

„Vidím, že jsem vás nezastihl v nejlepší náladě, můj veliteli. Věřte mi, že za jiných okolností bych se vzdálil, ale až vám řeknu tu zajímavou zvěst, omluvíte mě, že jsem byl tak smělý.“

Beňovský se nemohl na svého adjutanta zlobit. Corbi byl člověk věrný a oddaný. Jen díky jemu, Mayeurovi, Saunierovi, Sanglierovi a několika dalším odvážným druhům neztroskotal přes všechny úklady a potíže. „Tak co máte na srdci,“ zeptal se Beňovský. „Pamatujete se, pane, na starou domorodkyni, kterou jsme vzali s sebou z Isle de France, kam byla před léty prodána do otroctví?“

„Jak bych se nepamatoval. Jak jí jen říkali? Dali jí myslím francouzské jméno Susane.“

„Ano, je to ona. Tak tato stařena vypráví v sousedních vesnicích domorodcům, že jste synem její družky, dcery Ramini Larizona Rohandriana, posledního ampansakabé, neboli krále východních provincií, která zemřela v otroctví na Isle de France.“

Beňovský strnul. V jeho očích se objevil podivný výraz. „Zvěst se dostala až k Sambarivům. Náčelník Rafangúr již svolal shromáždění kmene, kabary, jak tomu říkají, a tam se o tom jednalo. Sambarivové uznávají váš nárok na titul nejvyššího náčelníka v provincii Mananhar.“

Znělo to neuvěřitelně. Byl to fantastický záblesk kouzelného světla v beznadějné tmě. Bylo by úžasné, kdyby tomu lid uvěřil! Je to vůbec možné, že by se na Beňovského přece jen usmálo štěstí? A v tak nečekané podobě?

Začal neklidně přecházet po místnosti. Cítil, jak mu divoce tluče srdce. Překypoval nápady, pocity, myšlenkami. Dopis od pana státního tajemníka mu byl teď lhostejný. Co ti napudrovaní panáci ve Versailles vědí o Madagaskaru! myslel si.

„Poslyšte, Corbi, víte co to znamená? Víte, jak by se toho dalo využít ve prospěch tohoto lidu? Představte si, že bychom vytvořili vzornou provincii, občanský stát, založený na zásadách svobody? Civilizovaný stát v čele se silnou a trvalou vládou. Byl by to vzor pro ostatní provincie, které by se k nám připojily.“

Beňovský svým nadšením strhl i Corbiho. Ti dva muži snili o takových činech, pro jaké měl v tom světě osmnáctého století málokdo pochopení.

„Milý Corbi, zatím se o věci nikomu nezmiňujte. Sežeňte tu stařenu a pošlete ji ke mně.“

Ještě téhož dne se objevila stará Malgaška u Beňovského. Vrhla se mu k nohám a zapřísahala se, že všechno, co udělala, prýští z jejího hlubokého přesvědčení. Znala prý dobře jeho matku. Tvrdila, že ve snu se jí několikrát objevil duch Zahanhar a uložil jí, aby svému lidu sdělila veliké tajemství.

Beňovský ji objal a vysvětlil jí, že měl vážné důvody svůj původ utajit, ale nyní jej už může svým dobrým přátelům sdělit.

Všechno jako by najednou dostalo jiný smysl, jme rozměry. Každé jeho dosavadní počínání se mu najednou zdálo málo důležité a významné. Všechny dosavadní starosti a těžkosti jako by vybledly před touto událostí.

V jeho hlavě se rodily plány na sjednocení východních kmenů v silný stát. Viděl v duchu státní úřady, ministerstva, poradní sbory. Snil o plantážích a dolech. Stál uprostřed malé místnosti v kolovém domě se svými nespoutanými myšlenkami. Tak rád by se někomu svěřil se svými pocity, promluvil s někým, kdo by mu rozuměl, kdo by smýšlel stejně jako on, kdo by byl schopen vzplanout stejným nadšením!

Uvažoval, je-li mezi jeho druhy vůbec někdo, kdo by ho pochopil. Probíral si v mysli své nejbližší spolubojovníky, jednoho za druhým, až přišel na francouzského obchodníka Mayeura. Ano, Mayeur, to je muž, který ho pochopí.

A nezklamal se. Mayeur byl nečekanou situací úplně nadšen. Okamžitě se nabídl, že povede výpravu do severních provincií ostrova, prozkoumá tam možnosti navázat přátelské styky s náčelníky a získá za spojence krále Lombuina. Beňovský se zase rozhodl uskutečnit konečně plánovanou cestu do Foul Pointu ke králi Hyavimu.

„Naše cesty musíme však uskutečnit ještě před začátkem období dešťů,“ upozornil Beňovského Mayeur.

„To znamená vydat se na cestu co nejdříve. Dám vám k dispozici pro vaši výpravu naši loď Postillon.“

„To je skvělé. Pak mohou vyplout hned, jakmile bude, příznivý vítr.“

„Já počkám na svou paní a na švagrovou. Musejí se vrátit z Isle de France již v nejbližších dnech některou z poštovních lodi. Lodi využiji a hned odpluji do Foul Pointu.“

Beňovský již očekával Zuzanin návrat netrpělivě. Za její nepřítomnosti dal postavit v háji vysokých palem; nový kolový dům o třech prostorných místnostech se širokou verandou. Ale Zuzanu neočekával jen Beňovský. Na břehu ji vítala i dcera náčelníka Mahertomby Rava s neobyčejným darem. Bylo to ochočené zvířátko divokých lesů, tvor s chvostem lišky, s opičími končetinami a s čumákem, připomínající pejska: byl to malý lemur. Zuzana postřehla, že s náčelníkovou dcerou se do jejího obydlí nastěhoval kus tajuplného, podmanivého světa džungle.

Beňovský vyprávěl Zuzaně o nových událostech, které mezitím na Madagaskaru nastaly.

„Mám z toho všeho trochu strach,“ řekla mu vážně. „Na Isle de France se k nám guvernér choval sice s francouzskou galantností, ale stejně jsem měla nepříjemný pocit. Mluvila jsem tam s různými úředníky. Nemají nás rádi. Jste pro ně nepohodlný. Kolují tam o vás nejhrůznější zvěsti. Nejhorší je, že své výmysly dávají na papír a posílají do Francie. Až se dovědí o tom, že zdejší kmeny vás chtějí zvolit za svého krále, bude zle. Budou zuřit a pokusí se vás znemožnit.“

Beňovský byl chvíli zaražen. Ale pak se usmál a začal jí vysvětlovat, co by to znamenalo, kdyby se mu podařilo vytvořit na východním pobřeží království. Zuzanu nebylo těžké získat pro jeho myšlenky. Helena však byla stále nedůvěřivější. Jako by načichla názory úředníků z Isle de France.

„Nemohu přece zklamat své druhy, Mayeura, Corbiho, Sauniera a ostatní. Oni mi věří. A náčelníci mi také věří. Konečně, řekněte, Zuzano, není to ušlechtilý cíl, pomoci tomu lidu k civilizaci?“

Zuzana ho něžně pohladila po ruce a usmála se. Byl to stále tentýž Beňovský, kterého podivný osud před lety zavál do spišské vesnice.

Z Foul Pointu přijel posel se zvěstí, že mezi králem Hyavim a kmeny Fariů a Betalimenů vypuklo nepřátelství. Byla to zlá zpráva. Beňovský už nemohl dále otálet s odjezdem do Foul Pointu. Nemohl čekat na příznivý vítr. Hned druhého dne za rozbřesku vyplul s poručíkem Saunierem a s dvaceti muži na poštovní lodi Bourbon.

Plachetnice Bourbon pomalu plula po nezvykle klidné hladině Indického oceánu. Teprve v poledne propluli úzkým průlivem mezi výběžkem Madagaskaru a ostrůvkem; Saint Marie.

Až po večerních hodinách zakotvili před ústím řeky; Odinbe, kde byla před lety založena evropskými kupci obchodní stanice Foul Point.

Noc strávili na palubě lodi. Ráno vyslal Beňovský na člunu poručíka Sauniera s šesti muži na břeh, jako předvoj ke králi Hyavimu. Necelou hodinu později, co poručil. Saunier dorazil ke břehu, zamířily desítky pirog domorodců od písčitého břehu k lodi Bourbon, aby doprovodily; Beňovského do sídla krále Hyaviho.

Obchodní stanici Foul Point tvořilo několik dřevěných stavení, která sloužila za skladiště a obchodní domy, a řada kolových domů postavených do půlkruhu ve stejné vzdálenosti od sebe.

Nad Foul Pointem, tam kde úzké údolí přecházelo do pralesa, tyčil se prostorný dřevěný dům, sídlo krále Hyaviho. Po obou stranách sídla se krčily desítky malých chýší jeho strážců, žen a otroků. Celá osada byla obehnána řídkým bambusovým plotem a nehlubokým příkopem. Od plotu se táhla malá rýžová políčka až k řece.

Hyavi se vypravil vstříc vzácnému hostu.

Čtyři otroci ho nesli na nosítkách, za nimi kráčelo několik desítek válečníků.

Beňovský si připadal při tom setkání jako chudý rytíř. Po obřadném vzájemném uvítání odevzdal Beňovský Hyavimu darem deset pušek s ozdobně cizelovanými pažbami, padesát loktů drahocenného hedvábí a soudek kořalky. Král Hyavi pak pozval Beňovského a jeho druhy do svého prostorného domu.

V přátelské rozmluvě potvrdil Hyavi zprávu, že mezi ním a kmeny Fariů a Betalimenů vypuklo nepřátelství. Ale i když se Beňovský sebevíc snažil, nemohl se od Hyaviho dovědět, proč k tomu došlo. Pojal podezření, že Hyavi před ním záměrně tají důvod tohoto nepřátelství. Proto se rozhodl, že nazítří pozve náčelníky obou sousedních kmenů. Oba se nazítří skutečně dostavili. A Beňovský se od nich dověděl, že Hyavi jim nedovoluje, aby své zboží nosili do Foul Pointu a vyměňovali je s francouzskými kupci. Když se přes jeho zákaz pokusili přijet do Foul Pointu se skotem, rýží, otroky, kořením a jinými „plody, Hyaviho poddaní jim zboží zabavili a lidi zajali. Beňovský jim slíbil, že si s Hyavim promluví. Žádal je však, aby zatím nepodnikali proti Hyavimu válečné tažení a vyčkali, jak dopadne jeho jednání. Oba náčelníci mu to slíbili.

Jednání s králem Hyavim nebylo lehké. Stále opakoval své, že Foul Point patří jemu a že on má právo zakazovat jiným obchodování s bílými kupci.

„Vždycky jsem považoval moudrého Hyaviho za svého přítele a velikého spojence,“ řekl vážným hlasem Beňovský. „Počítal jsem s tím, že mi Hyavi pomůže sjednotit kmeny na východním pobřeží ve veliké království proti silným Sakalům ze západního pobřeží.“

„Hyavi je přítel a spojenec moudrého hosta,“ dodal chvatně Hyavi, jakmile uslyšel zmínku o obávaných Sakalech.

„Zarmucuje mě,“ řekl Beňovský, „že můj veliký přítel Hyavi nesprávně jedná s kmeny Fariů a Betalimenů.“

Hyavi se zamyslel. Beňovský vycítil, že jeho hostitel začíná váhat.

„Fariové a Betalimenové jsou také mými přáteli,“ dodal Beňovský. Nastalo mlčení. Hyavi chvíli uvažoval. „Hyavi dovolí Fariům a Betalimenům vyměňovat zboží s bílými obchodníky ve Foul Pointu. Ale budou muset Hyavimu platit daň.“

Tento malgašský náčelník mě zaskočil, pomyslel si Beňovský. Byl přesvědčen, že sousední kmeny s tím nebudou souhlasit a spor se povleče dál.

„Vždycky jsem považoval svého přítele Hyaviho za spravedlivého krále. Když můj přítel Hyavi chce, stejně jako jeho host, vytvořit veliké království na východním pobřeží, musí být spravedlivý ke všem náčelníkům a jejich poddaným a všem dovolit svobodně obchodovat.“

Po vleklé rozmluvě nakonec Hyavi rezignovaně prohlásil:

„Hyavi učiní, jak si jeho veliký přítel přeje.“

Beňovský pozval náčelníky Fariů a Betalimenů do Fouf Pointu ke společné poradě s Hyavim. Hyavi jim slíbil, že propustí zajaté příslušníky obou kmenů a nebude jim bránit v obchodování. Náčelníci Fariů a Betalimenů přislíbili na oplátku přispět svými poddanými na stavbu cesty z Foul Pointu do vnitrozemí, kde se pěstuje bavlník a cukrová třtina. Beňovský se zavázal, že po uplynutí období dešťů pošle několik svých odborníků na stavbu cesty.

Náčelníci obou kmenů darovali Beňovskému na důkaz přátelství sto kusů hrbatých krav.

VÁLKA SE SAKALY

Po týdenním pobytu ve Foul Pointu se Beňovský vrátil do Louisbourgu s blaženým pocitem, že se mu veliké dílo začíná dařit. A zde ho čekala další dobrá zpráva. Mayeur se vrátil z výpravy do severních provincií s bohatými zkušenostmi, s podrobnými zápisky a s nákresy zátok. Navíc přinesl příslib od krále severních provincií Lambuina, že přijede na přátelskou návštěvu do Louisbourgu.

Nastaly deště. Několik dní se z oblohy nepřetržitě valily proudy vody. Řeka Antanambalana se vzedmula víc než o šest stop a zaplavila rýžová pole na levém i pravém břehu. Pět mil vybudované cesty do údolí Zdraví pohltila kalná voda. Proud rozvodněné řeky strhl s sebou hromadu klád, dovezených z pralesů ve vnitrozemí na vorech po řece Antanambalana. Práce se všude zastavily. Beňovský se svými druhy byli na týdny odříznuti od vnitrozemí. Domorodci přijížděli na pirogách do města jen ojediněle. Dny se nekonečně vlekly v nucené nečinnosti, která doléhala na všechny jako můra.

Beňovský seděl dlouhé hodiny ve své pracovně. Pořádal si poznámky o ostrově. Kreslil plány budoucích osad, přístavišť ve výhodných zátokách, podrobnou mapu východního pobřeží od Diego Suareze až po Fort Dauphin. Občas mu při tom pomáhali Mayeur a Corbi.

Jednoho dne přišla Zuzana za Beňovským do pracovny a stěžovala si, že se s Ravou v poslední době dějí podivné věci. Je jako vyměněná. Všechna její dřívější veselost a hravost vyprchala. Sedí zadumaně celé hodiny v koutě verandy. Její žvatlání a chichotání, které se stalo nedělitelnou součástí ovzduší domu, bylo to tam.

Beňovský nepřikládal této změně v dívčině chování žádnou důležitost. Odbyl to jednoduše:

„Možná že je to tou roční dobou.“

Ale když pak sám uviděl na verandě zamyšlenou Ravu, jak stojí opřena o zábradlí, vzpomněl si na Zuzanina slova. Zastavil se, přistoupil k dívce, jemně jí zvedl svěšenou hlavu a podíval se jí do mandlových očí. Bylo až nápadné, jak se její oči změnily. Už to nebyl šibalský, usměvavý pohled, s jakým se kdysi dostavila do tohoto domu.

„Ravo, ublížil ti někdo?“ zeptal se jí Beňovský.

„Ne, pane,“ odpověděla francouzsky Rava.

„Nelíbí se ti u nás? Chtěla bys domů?“

„Ne, pane.“

„Proč jsi tedy smutná?“

Rava mlčela. Beňovský opakoval otázku malgašsky. Ale dívka neodpověděla ani teď. Pak se najednou otočila a utekla. Tím spíše začalo Beňovskému chování dívky vrtat hlavou. Šel za ní. Našel ji stočenou do klubka, v náručí držela malého lemura. Vzal ji za ruku a zavedl ji do své pracovny. Posadil ji na židli proti sobě a upřeně se na ni zadíval.

„Ravo, ty nás nemáš ráda?“

„Mám ráda, moc vás mám ráda,“ opakovala rychle za sebou. A pak se najednou rozplakala.

„Jsme přátelé. Či ne?“

Dívka zvedla hlavu a smutně se podívala zaslzenýma očima na svého pána.

„A přátelé si všechno říkají. Nemají mezi sebou žádné tajemství,“ pokračoval Beňovský.

Venku zavrzaly dřevěné schody. Beňovský zaslechl z verandy známý energický Mayeurův krok. Vzápětí stál Mayeur ve dveřích. Překvapeně se podíval na Ravu, která seděla nepohnutě na židli. A pak váhavě řekl:

„Přišel posel od náčelníka Sambarivů Rafangúra s důležitou zprávou.“

Beňovský poslal dívku ven. „Ta dívka mi dělá starosti. Je jako vyměněná. Něco tají,“ řekl Mayeurovi.

„Zpráva od Rafangúra vám záhadu vysvětlí.“

Beňovský se na svého druha zadíval překvapeně.

„Sakalům se podařilo získat náčelníka Safirobajů Mahertomba na svou stranu. Sakalové se dověděli, že vás některé kmeny na východním pobřeží chtějí zvolit za svého ampansakabé a chtějí zabránit sjednocení východních provincií pod vaším velením. Chystají se na válečné tažení proti východnímu pobřeží.

A ta dívka všechno ví. Nechce vás opustit. Má vás ráda a je nešťastná, že její Safirobajové jsou tak věrolomní.“

Byly to málo radostné zprávy. Beňovský se právě chystal využít příznivého ročního období a znovu zahájit stavbu cesty do údolí Zdraví, vybudovat kanál, který by odvodnil močály a umožnil lodím připlout až do Louisbourgu, znovu připlavit na vorech klády a postavit pro své lidi bytelné dřevěné domy místo chýší. Teď, po této zlé zprávě, nebylo na to vše ani pomyšlení. Hrozila válka. Věděl dobře, že král Sakalů má početnou armádu zkušených válečníků, že od arabských kupců soustavně kupuje výměnou za zboží a otroky střelné zbraně. Co zmůže proti takové síle se svými několika desítkami dobrovolníků? Může pevně počítat s pomocí spřátelených kmenů? A kdyby ho i spojenečtí náčelníci nezklamali, jsou jejich muži tak zdatní bojovníci jako Sakalové? Kdyby alespoň měl větší zásoby pušek a čas, aby Sambarivy naučil válečnému řemeslu.

„Nejvíc je ohrožena situace v údolí Zdraví. Je tam kapitán Perthuis se svými třiceti muži a dvěma sty věrnými domorodci,“ uvažoval nahlas Beňovský. „Sakalové mohou lehce napadnout stanici ze západu. Z východu na ni zaútočí zase Safirobajové, obklíčí ji a zničí.“

„Nejde jen o tu stanici, pane,“ řekl Mayeur. „Podaří-li se Sakalům a Safirobajům dobýt údolí Zdraví, je nebezpečí, že ztratíme své dosavadní spojence. Náčelníci totiž zjistí, že nejsme schopni zajistit jejich bezpečnost před Sakaly. A pak jsme ztraceni.“

„To znamená, Mayeure, že nám nezbývá než se připravovat k boji.“

„Myslím, pane, že se tomu bohužel nebudeme moci vyhnout. Ledaže byste se vzdal svých velikých plánů.“

Beňovský se podíval na Mayeura přísně, velitelsky.

„Jsem voják, pane Mayeure. A voják se nevzdává.“

Mayeur se usmál. Věděl, že Beňovský míří na jeho kupecké povolání.

„Já jsem francouzský obchodník, a přesto, nebo snad právě proto bych nerad prodal svou kůži lacino,“ řekl Mayeur s dávkou ironie.

„Teď nejste žádný obchodník, ale můj první poradce. Co mi tedy radíte?“

„Získat čas, abychom se mohli důkladně připravit na případné střetnutí. Možná že tam některý z vašich důstojníků by vám poradil zaútočit na Safirobaje, dřív než sem dorazí Sakalové. Ale to by byla osudná chyba.“

„Souhlasím s vámi, Mayeure. Nesmíme nikdy první zaútočit na domorodé kmeny. Rázem bychom ztratili všechno, co jsme za ty dva roky pracně získali.“

„Dosáhl jste, pane, jejich důvěry, a to je víc než dokázal kdokoli před vámi. Sambarivové vás chtějí zvolit za svého ampansakabé. Považují vás za potomka Raminiho, jednoho z nich. Nikoli za cizince. Nesmíte je zklamat, pane.“

Beňovský chvíli seděl zadumaně. Pak prudce vstal.

„Pojďme na verandu.“

Na tmavém nebi blikaly hvězdy, z močálů se ozývalo ohlušující kvákání žab, kolem verandy létaly sovy, píďalky, brouci, vážky, cvrčci, komáři, přivábeni světlem. Od Indického oceánu vál příjemný vítr.

„Zítra se hned ráno vypravíte se skupinou dobrovolníků k Mahertombovi. Řeknete mu, jaké se šíří zvěsti o jeho věrolomnosti. Ujistěte ho o našem přátelství a pokuste se ho odradit od úmyslu spolčit se se sakalskými kmeny. Kapitán Sanglier vypluje s Postillonem na Isle de France pro pušky, střelivo a děla. Poručíka Sauniera vyšlu k náčelníkům provincií Antimoroa a Angoty, aby zjistil, s kolika válečníky mohou počítat z jejich strany v případě potřeby.“

„A co učiníte, pane, na obranu údolí Zdraví?“

„Vypravím se tam s dvaceti dobrovolníky zítra v noci, za tmy, aby to nezjistili Safirobajové. Dopravíme tam po řece dvě děla. Požádám náčelníka Sambarivů Rafangúra, aby poslal do stanice dalších dvě stě svých poddaných. Celou stanici opevním vysokou ohradou, hlavně na stranách, kde sousedí s pralesem. Směrem k řece dám vykácet stromy a křoví, aby se nepřítel nemohl nepozorovaně přiblížit ke stanici. Je totiž pravděpodobné, že se Sakalové budou snažit dostat se po horním toku řeky Antanambalana přes vnitrozemí k nám.“

Daleko na východě, nad Indickým oceánem, začalo svítat.

Zvěst o úmyslech Sakalů se rychle rozšířila po provinciích východního pobřeží. Do Louisbourgu přicházeli denně různí kmenoví náčelníci se svým doprovodem, aby nabídli Beňovskému spojenectví. Hyavi vyslal do Louisbourgu svého bratra se vzkazem, že může počítat s jeho pomocí a že mu nabízí osobní stráž ze svých válečníků.

Mayeur u Safirobajů nepochodil a kapitán de Sanglier se vrátil jen s bezvýznamným nákladem z Isle de France a s dopisem z Versailles, ve kterém slibují poslat zásilku zboží, ale znovu zdůrazňují, že se má ve své činnosti omezit jen na udržení obchodní stanice.

Louisbourg se změnil v rušné město. Důstojníci cvičili domorodce ze spřátelených kmenů v zacházení s puškou a s dělem a seznamovali je s evropským způsobem válčení.

A pak jednoho vlídného, klidného červencového dne připlul na piroze posel z údolí Zdraví se zprávou, že Safirojové zaútočili na údolí Zdraví a že velký oddíl sakalských válečníků postupuje podél horního toku řeky Antanambalany na východ.

Beňovský přenechal Louisbourg Mayeurovi. Brigantinou La Floře, kotvící v Antongilské zátoce, poslal Zuzanu s Helenou a s Ravou na Isle de France a sám táhl se svými důstojníky a dobrovolníky a s více než tisícem domorodců ve třech proudech na západ. Cestou se dověděli, že Rafangúr nevyčkal ani Beňovského příchodu a zezadu napadl Safirobaje útočící proti údolí Zdraví. Safirobajové byli nuceni ustoupit. Stáhli se do džungle, kde chtěli vyčkat na příchod Sakalů.

Po úmorném pochodu bažinami a hustým pralesem dorazil Beňovský po dvou dnech se svým pestrým vojskem, značně vyčerpaným, do údolí Zdraví. Na smaragdově zeleném kopci nad údolím Zdraví stála malá tvrz, odkud hlídka den a noc bedlivě pozorovala údolí středního a horního toku řeky, kudy se blížili Sakalové. Beňovský vyslal zvědy hluboko do vnitrozemí, až na hranice Sakalského království. A tak v údolí Zdraví měli o pohybech Sakalů přesné zprávy. Ti postupovali několika proudy hustou tropickou džunglí.

Začátkem srpna se utábořili na břehu řeky na pět mil od údolí Zdraví. Beňovský je chtěl pustit až do samé blízkosti opevněné stanice, ale jeho domorodí spojenci se nedali již déle udržet, a tak se Beňovský rozhodl pro náhlý přepad nepřátelského tábora. Svolal své důstojníky a náčelníky, kteří se zúčastnili tažení, aby jim vydal přesné rozkazy. Měli se přiblížit k táboru nepřítele dvěma směry. Jedni po břehu řeky, druzí pralesem. Útok začne za úsvitu. To znamenalo přiblížit se ještě za denního světla na dostřel děla k tábořišti Sakalů a celou noc čekat v tichosti na rozbřesk.

Beňovský věděl, že Sakalové jsou zkušení válečníci. V přímém boji by to s ním mohlo dopadnout zle. Dlouho přemýšlel, co by mohlo Sakaly tak otřást, aby se vzdali jednou provždy úmyslu dobýt východní provincie. A pak přišel na nápad. Pokusí se dopravit čtyři polní děla z údolí Zdraví na dostřel tábora Sakalů. Ještě před rozbřeskem dá vypálit najednou ze všech čtyř děl. Oheň a dunění budou považovat Sakalové za špatné znamení. Dunění se bude v uzavřeném údolí několikanásobně rozléhat. A oheň, šlehající z hlavní, bude na ně mít nesmírný účinek.

Ale dopravit děla na místo dvoumetrovým hustým kapradím se zdálo být nad lidské síly. Muži padali vyčerpáním jako mouchy. Těžkých děl se chápali další a další. Postupovali zoufale pomalu. Krok za krokem. Noc je překvapila náhle. Pohltila je tma a prales. Byli vzdáleni sotva jednu míli od místa, kde tábořili Sakalové. Ale v neproniknutelné tmě bylo nemožné pokračovat v pochodu. Byla to zoufalá situace. Ale tu přišli na pomoc domorodci horského kmene, kteří znali nazpaměť cestu dolů k řece. Přivázali k dělům dlouhé liány a spouštěli je do údolí. Pak je naložili na vory, připevnili liánami a vory vlekli proti proudu. Když se tmavá noc začala rozpadat, byla děla připravena k palbě. Na mýtině se v šedém úsvitu objevily obrysy tří sakalských táborů.

Beňovský dal rozkaz k palbě. Čtyři děla a sto pušek najednou vychrlily plameny. Vzduch se rozechvěl duněním. V táboře nastal nepopsatelný zmatek. Křik a řev přehlušovaly další výstřely z pušek. Pravé křídlo, vedené kapitánem Sanglierem, vzalo útokem od řeky nepřátelský tábor a po svahu udeřily jednotky pod vedením kapitána Corbiho na druhý tábor. Sakalové se dali na útěk, někteří proti proudu, jiní do pralesa.

Bleskurychle se rozšířila po východních provinciích zpráva, že Sakalové byli poraženi. Safirobajové poslali své zástupce za Beňovským a žádali ho znovu o smír. Projevili ochotu přijmout jakékoli podmínky. Beňovský si kladl jedinou: aby si zvolili místo věrolomného Mahertomby za nového náčelníka jeho bratra Raula.

Po několika dnech se dostavili k Beňovskému zástupci vnitrozemských kmenů, spojenců Sakalů, a také žádali o smíření.

Začátkem září se vrátil Beňovský se svými dobrovolníky do Louisbourgu.

VELKÉ SNĚMY

Po vítězství nad Safirobaji a Sakaly dostaly události rychlý spád. Sambarivové začali znovu rozšiřovat zvěsti, že Beňovský je potomek Ramini Larizona. Kmeny ve východních provinciích svolaly shromáždění a na nich vedly; dlouhé vzrušené porady.

Několik týdnů po Beňovského návratu do Louisbourgu se náhle u stanice objevili kmenoví náčelníci z provincií Mananhar, Angoty a Antimoroa se svými doprovody a rozbili na pokraji pralesa svůj tábor.

Beňovský pověřil Mayeura, aby zjistil, co k němu spřátelené náčelníky přivedlo. Když se Mayeur vrátil, hrál mu kolem úst podivný úsměv.

„Pane barone,“ tak oslovoval Mayeur Beňovského, jen když chtěl svým slovům dát zvlášť přísný úřední ráz. „kmenoví náčelníci Rafangúr, Raul, Manding a Ramaraombe žádají svého velikého spojence, aby je laskavě přijal.“

„Nevíte, co chtějí?“

„Nechtěli mi to říci,“ na Mayeurově tváři se znovu objevil tajuplný úsměv. „Bude to něco důležitého, protože se chystají na setkání s vámi jako na velký obřad.“

„Pak se musíme jejich obřadu přizpůsobit.“ Beňovský dal zavolat Corbiho. Nařídil mu, aby svolal důstojníky a osobní stráž, kterou tvořilo dvacet domorodých válečníků krále Hyaviho. Sám se oblékl do svých nejlepších šatů a připjal si kord z damascénské oceli, který dostal od svého strýce hraběte de Benyowa. Pak hned vyslal k náčelníkům posla se vzkazem, že je očekává. Za necelou hodinu se objevil průvod náčelníků. Beňovský jim vyšel vstříc. Po jeho levém boku kráčel důstojně Mayeur. Za nimi šli kapitán de Sanglier, poručík Saunier, poručík La Tour a osobní stráž. Když se oba průvody přiblížily na vzdálenost deseti stop, zastavily se. Náčelníci sestoupili se svých nosítek. Po pozdravném obřadu je Beňovský pozval do svého domu a pohostil kořalkou. Nejstarší z nich, náčelník Sambarivů Rafangúr, přistoupil k Beňovskému a pronesl slavnostní řeč:

„Náčelníci provincií, kmenů a vesnic, jejichž důvěru jsi získal a kteří tě milují a váží si tě, dověděli se, že francouzský král chce místo tebe jmenovat jiného bílého muže svým zástupcem na našem ostrově. Zlobí se na tebe, protože jsi odmítl uvrhnout nás do cizího otroctví. Proto jsme v našich provinciích svolali sněmy, které rozhodly, abych ti prozradil tajemství tvého původu. Já, náčelník Rafangúr, který jsem poslední nepřímý potomek rodu Raminiho, vzdávám se svých svatých práv a prohlašuji tebe za jediného oprávněného dědice rodu Raminiů. Všemocný Duch vnukl všem náčelníkům myšlenku uznat tě za našeho ampansakabé a uchránit tě před násilím francouzského krále.

To Beňovský nečekal. Uvažoval, odkud mají náčelníci zprávu o úmyslech francouzského krále. Teď ho náčelníci postavili vlastně před volbu mezi madagaskarskýnt lidem a francouzským dvorem. S Beňovským byl v místnosti jen Mayeur a Corbi. Ostatní zůstali venku před domem.

Oba se soustředěně dívali na svého velitele a s napětím; čekali, co řekne náčelníkům.

Pouze několik vteřin trvalo, než začal Beňovský hovořit, ale těm dvěma se to zdálo nekonečně dlouho.

„Moudří náčelníci Rafangúr, Raul, Manding a Ramaraombe jsou moji dobří přátelé a já si jejich slov velice vážím. Chtěl bych své city a rozhodnutí „vždy hájit lid ostrova před cizím vetřelcem vyjádřit na velikém sněmu kmenových a místních náčelníků. Proto žádám své přátele, aby svolali veliké sněmy za čtrnáct dní do Louisbourgu.“

Náčelníci vyjádřili uspokojení nad odpovědí a slíbili, že svolají veliké sněmy náčelníků z většiny východních provincií. Ale byli ochotni vrátit se do svých provincií, až když jim Beňovský dovolil, aby na okraji Louisbourgu zůstalo dvě stě jejich poddaných, kteří by ho chránili před Francouzi. Beňovský se od nich dověděl, že zvěsti o tom, že ho francouzský král chce odvolat, rozšiřuje král Hyavi z Foul Pointu.

Týden po této události se vrátila z Isle de France lodí Désire Zuzana se svou sestrou a Ravou. Od Zuzany se dověděl, že na Isle de France připlula královská fregata Consolante s pány Chevreauem a Bellecombem. Byli vysláni ministrem Ludvíka XVI., aby prozkoumali činnost Beňovského, který podle udání pánů z Isle de France zradil zájem francouzského krále a sleduje své vlastní cíle.

Beňovský zbledl. Zalil ho pot. Ti dva nadutí královští Úředníci budou s drzou povýšeností kritizovat jeho dílo!

Budou škodolibě hodnotit, jak dopadly jeho plány na vybudování splavného kanálu, cest, přístavu, pevnosti Louisbourg! Budou mu pohrdavě vyčítat, že místo velikého přístavního města našli šerednou vesnici ubohých chatrčí a místo kamenné pevnosti pouhou dřevěnou ohradu!

Zuzaně bylo muže líto. Věděla, co se v něm děje. Ale Beňovský nesnesl, aby ho někdo litoval.

„Bellecombe!“ zvolal hněvivě Beňovský. Toho pána dobře znal. Byl to kdysi jeden z nejbezohlednějších otrokářů, později správce na ostrově Réunion, kterému Francouzi dali jméno Bourbon.

„Před třemi lety jsem měl tu čest poznat toho pána na Isle de France. Na toho si musím dát dobrý pozor. Zdá se mi, že už tehdy jsem mu ležel v žaludku.“

„V Port Louisů vás všichni pomlouvají,“ řekla nešťastným hlasem Zuzana. „Říkají, že jste se spolčil s domorodými náčelníky proti francouzským kupcům. A že chcete ovládnout celý ostrov a prohlásit se císařem Madagaskaru.“

„Jsou to hanebné pomluvy,“ rozhořčoval se Beňovský. Živě gestikuloval, jako vždy, když byl rozčilen. „Zuzano, ti páni z Isle de France mi závidí, že jsem si získal důvěru domorodců! Nenávidí mne proto, že se mi podařilo navázat přátelství a spojenectví s nejmocnějšími náčelníky východních provincií! Bojí se, že na Madagaskaru vytvořím vzornou državu, a Isle de France bude paběrkovat, bude žít ve stínu vzkvétajícího Madagaskaru!“

Zuzana se na něho soucitně podívala. Měl přepadlé, unavené rysy ve tváři.

„Koncem týdne se bude konat v Louisbourgu velké shromáždění náčelníků východních provincií. Chtějí mě konečně zvolit za svého ampansakabé.“

„Nebylo by dobré odložit shromáždění na pozdější dobu? Až odjedou zmocněnci Jeho Veličenstva? Až se dozvíte, jak inspekce dopadla?“

„Proč myslíte, Zuzano? Vždyť až ti páni přijedou, bude po sněmu. Konečně, víc mi záleží na přátelství náčelníků, než na mínění pánů Bellecomba a Ghevreaua!“

Byl vlahý srpnový večer. Hebké listy mohutných kasuarin, rostoucích podél pobřeží, roztřásla příjemná bríza. Vlny neúnavně olizovaly písčitý“ břeh. Na rozsáhlém prostranství. před kolovými chýšemi se konal veliký sněm. Kmenoví a vesničtí náčelníci seděli v kruhu. Beňovský měl vyhrazené místo po boku kmenového náčelníka Rafangúra. Jeden z náčelníků vyzval Beňovského, aby se vyjádřil k jejich rozhodnutí uznat ho za největšího náčelníka, ampansakabé.

Ve shromáždění nastal hlasitý šum. Všichni upřeli zraky na Beňovského. Když se Beňovský zvedl ze svého místa, šum náhle ustal. Do úplného ticha zazněl Beňovského barvitý hlas. Mluvil pomalu, větu za větou. Svou řeč přednesl malgašsky.

„Nic na světě mi neleží na srdci více, než dobro této země. Proto jsem se rozhodl přijmout hodnost ampan sakabé. Činím toto rozhodnutí v naději, že mi vysocí hodnostáři jednotlivých provincií, kmenoví náčelníci i stařešinové vesnic budou pomáhat při mém poslání zvelebit tuto krásnou zemi. Mým cílem bude vytvořit pevnou vládu, která by dala lidu na ostrově moudré a spravedlivé zákony. Dobrým obchodem a správným obděláváním půdy a zakládáním rozsáhlých plantáží kávovníků, bavlníků a cukrové třtiny, můžeme velmi brzy dosáhnout blahobytu. Jako ampansakabé se zavazuji udělat vše pro zachování míru a klidu a ubránit ostrov před každou cizí mocí.“

Přítomní náčelníci přijali Beňovského projev s velikým nadšením. Jeden z nich pak žádal, aby Beňovský vystoupil ze služeb francouzského krále.

Beňovský jim řekl, že v nejbližších dnech mají připlout do Antongilské zátoky zmocněnci francouzského krále. Těm oznámí, že vystupuje z jeho služeb. Oznámí jim také, že podobný úmysl má většina jeho druhů, kteří se rozhodli usadit natrvalo na ostrově.

„Žádám veliký sněm, aby posečkal s předepsaným obřadem spojeným se složením slavnostní přísahy, protože dokud jsem zavázán francouzskému králi, nemohu jednat podle vlastní vůle.“

„Bílý král se bude na tebe zlobit, že jsi vystoupil z jeho služeb, a bude proti nám válčit,“ prohlásil náčelník Raul.

„Dokud jsem ve službách bílého krále, jsem vázán vůči němu povinností. Ale jakmile vystoupím z jeho služeb, budu svým vlastním pánem. Je pravděpodobné, že Francouzi přijmou vytvoření silné vlády na ostrově s nelibostí. Ale neradil bych jim, aby použili násilí proti všemu lidu na Madagaskaru. Uvažuji již delší dobu o tom, jak se vyhnout nepřátelství. Chci navrhnout sněmu, aby uzavřel s francouzským králem přátelskou dohodu.“

„Francouzi nemohou být nikdy našimi přáteli,“ prohlásil Rafangúr. A pak požádal Beňovského, aby složil předběžně slib věrnosti.

Když tak Beňovský učinil, pověřil sněm náčelníka Santa, aby zůstal se svými dvěma sty válečníky v Louisbourgu na ochranu jejich ampansakabé během pobytu zmocněnců francouzského krále na ostrově. Svolání slavnostního sněmu, kde by za přítomnosti kmenových náčelníků, krále Hyaviho z Foul Pointu a krále Lambuina z Diego Suarezu složil Beňovský přísahu ampansakabé, určili přítomní na desátý den po odplutí zmocněnců francouzského krále z Madagaskaru.

Jednoho zářijového poledne zakotvil u ústí řeky Antanambalany královský trojstěžník Consolante. Posádka spustila člun na hladinu a důstojník se šesti námořníky veslovali k břehu. Jakmile vystoupili na pevninu, hlídka je zavedla k Beňovskému. Důstojník mu odevzdal dopis od plukovníka Bellecomba a intendanta Chevreaua, v němž mu oznamovali, že jsou pověřeni Jeho Veličenstvem Ludvíkem XVI. provést kontrolu poměrů v državě. Vyzvali ho, aby se dostavil na palubu královské fregaty Consolante, kde se domluví o podrobnostech.

Z různých náznaků důstojníka se Beňovský lehce domyslel, proč ho plukovník Bellecombe a intendant Chevreau zvou na palubu. Po tom všem, co slyšeli na Isle de France, dostali strach vystoupit na břeh. Chtěli si nejprve ověřit postoj Beňovského. Při pomyšlení na to, v jaké situaci jsou dva zmocněnci Jeho Veličenstva, měl přímo škodolibou radost.

„Vyřiďte, prosím, panu plukovníkovi Bellecombovi a intendantu Chevreauovi, že dávám přednost tomu, abych vzácné hosty uvítal ve svém domě v Louisbourgu. Svým důstojnickým slovem se zaručuji za jejich bezpečnost. Pánům nebude zkřiven ani vlas na jejich vznešených hlavách.“

Důstojníkovi nezbylo než se vrátit zpět se vzkazem na fregatu Consolante.

Uplynula hodina, dvě, tři. Ale na klidné hladině zátoky se neobjevil žádný člun. Beňovský si v duchu představoval, jak se na palubě dohadují, co mají podniknout. Užuž se zdálo, že si všechno přes noc důkladně promyslí, když se pozdě odpoledne přece jen odhodlali vystoupit na břeh.

Beňovský je přivítal s úřední strohostí. Několikahodinový rozhovor, který se protáhl do noci, byl mrazivě chladný. Byl to spíš výslech než rozhovor.

„Proč jste, pane barone, válčil se Sakaly, když vám státní tajemník výslovně napsal, abyste se do sporů mezi kmeny nemíchal?“

Beňovský svým pohledem přímo probodával odulou, neustále zpocenou tvář plukovníka Bellecomba. Dlouho se mu nedařilo tlumit vztek.

„Válčil jsem, plukovníku, abych uchránil své spojence před otroctvím Sakalů. Považoval jsem to za svou povinnost vůči spřáteleným kmenům. Jedině na ně jsem se mohl spolehnout v těžké situaci. Pan guvernér a intendant z Isle de France nejenže odmítli poskytnout nám pomoc, ale naváděli obchodníky, aby ode mne nekupovali rýži a dobytek. Doufali, že dopadnu jako všichni přede mnou, kteří chtěli na Madagaskaru založit državu.“

„Pane barone, je pravda, že jste našim obchodníkům zakázal vyvážet otroky?“

„Ano, zakázal. Považuji to za největší chybu koloniální politiky Evropanů. Madagaskar potřebuje každého zdravého člověka, aby se stal bohatým, civilizovaným ostrovem.“

„Zdá se mi, pane barone, že vám více záleží na těch barevných, než na tom, je-li pokladnice Jeho Veličenstva plná či prázdná.“

„Plukovníku Bellecombe, během svého málem tříletého pobytu na tomto ostrově jsem poznal, že madagaskarský lid je mírumilovný, pracovitý, ušlechtilý. Nechová k bílým žádné nepřátelské city, pokud neukládají o jeho svobodu. Věřte mi, že za to, že pokusy Francouzů založit državu na tomto ostrově skončily v našem století téměř tragicky, nesou odpovědnost Francouzi sami. Tentýž osud čeká každou državu i dnes, pokud správci držav budou pokračovat v obchodu s otroky a budou se chovat jako tyrani v dobyté zemi. Studoval jsem podrobně osudy francouzských důstojníků na Madagaskaru i na jiných ostrovech. Jen chamtivost a ziskuchtivost z nich udělaly nemilosrdné dobyvatele.“

„Pane barone, zdá se, že vám musím připomenout, že jste ve službách Jeho Veličenstva francouzského krále, a ne nějakého černošského náčelníka. Vaše výprava stála Jeho Veličenstvo nemálo peněz. Vaše výsledky tomu však neodpovídají. To snad uznáte.“

„Neuznávám, pane plukovníku,“ řekl Beňovský rozhodně. „Nejsem žádný účetní, abych vám přesně vyčíslil, co jsem dosáhl ve své činnosti na ostrově. Já mám čisté svědomí vůči Jeho Veličenstvu. Horší to asi bude s jeho úředníky, kteří mi naslibovali hory doly. Prý nebudu nic postrádat ve své funkci velitele výpravy. A kde zůstaly, pane plukovníku, slíbené zásilky zboží, slíbených sto dalších dobrovolníků ročně? A jak se zachovali páni z Isle de France, vaši dobří známí? Divíte se snad, že po tom všem člověku napadají myšlenky, jestli by nebylo lépe vystoupit ze služeb Jeho Veličenstva?“

Druhý den se pustil intendant Chevreau do kontroly poloprázdných skladů a pokladny, Bellecombe se vypravil v doprovodu Beňovského do údolí Zdraví, aby si prohlédl vybudovanou osadu.

Po návratu z údolí Zdraví se zmocněnci nečekaně rychle rozloučili a vrátili se na palubu lodi. Z paluby fregaty poslal plukovník Bellecombe Beňovskému příkaz, aby svou činnost omezil výlučně na nejnutnější udržení državy, dokud nedostane přesné pokyny z Versailles. Nařídil mu, aby zastavil veškeré práce na zasypávání močálů a na výstavbě cest. Dále mu přikázal, aby styky s náčelníky omezil na nejnutnější míru.

Beňovský poslal vzápětí Bellecombovi odpověď, že se vzdává správcovství francouzské državy na Madagaskaru a necítí se být vázán jeho příkazy. V budoucnu bude vyjednávat s francouzskými úřady jako rovný s rovným, na základě pověření lidem Madagaskaru.

V dalším dopise odmítl Bellecombe přijmout vystoupení Beňovského ze služeb Jeho Veličenstva francouzského krále. O tom prý musí rozhodnout královský dvůr ve Versailles. Žádá ho, aby zatím, než dostane vyrozumění ode dvora, dohlížel na državu a jeho majetek.

Desátého dne poté, co královská fregata Consolante zvedla kotvy a vyplula ze zátoky, bylo svoláno veliké shromáždění, nejvyšších hodnostářů východního pobřeží. Zúčastnilo se ho mnoho obyvatel blízkých vesnic a všichni francouzští důstojníci a osadníci z Louisbourgu. Na čestném místě seděly Zuzana s Helenou a Ravou.

Po složení přísahy předložil Beňovský shromážděným náčelníkům návrh na vytvoření Nejvyšší rady:

„Nejvyšší rada se má skládat z nejmoudřejších a nejčestnějších náčelníků. Kromě Nejvyšší rady bude mít každá provincie svou vlastní radu náčelníků. Nejvyšší rada se bude zabývat nejdůležitějšími otázkami země, mezi něž patří obrana svobody proti pokusům cizí mocnosti podmanit si ostrov, třeba pod rouškou zakládání držav. Bude řešit spory mezi jednotlivými kmeny a provinciemi a rozvíjet řemesla, zemědělství a obchod. Jsem přesvědčen, že vláda založená na spravedlivých zásadách, umožní, aby se ostrov navěky osvobodil od kletby bratrovražedných válek a otroctví.“

Zvláštní vzrušení se zmocnilo všech, když Beňovský slavnostně prohlásil:

„Vystoupil jsem ze služeb francouzského krále a ode dneška se zavazuji přísahou hájit vždy jen zájmy madagaskarského lidu.“

Pak povstal náčelník Rafangúr a vyzval Beňovského, aby svlékl evropský šat a oblékl si náčelnické roucho. Když se Beňovský za chvíli objevil oblečen do náčelnického roucha, propuklo shromáždění v obrovské nadšení.

Po celý zbytek dne a ještě po několik dalších dnů se v Louisbourgu konaly veliké oslavy.

Než se náčelníci rozešli do svých provincií, ustavil Beňovský nejvyšší radu z nejvlivnějších náčelníků severovýchodního pobřeží, Hyaviho, Rafangúra, Lambuina, Raula, a dvou svých francouzských druhů, Mayeura a Corbiho. Nejvyšší rada bude Beňovskému pomáhat při řízení země a rozhodovat o každé důležité věci, která se týká východní části ostrova.

Schylovalo se k období dešťů. Beňovský se svými druhy měli plno práce, aby se připravili na dlouhé týdny, kdy budou odříznuti od vnitrozemí.

Dlouho do noci vysedával s Mayeurem a Corbim ve své pracovně. Radili se o tom, co mají podniknout, aby zajistili rozkvět ostrova. Mluvili o rozsáhlých plantážích, o možnosti dolování vzácných rud, o výstavbě silnic. A všichni tři se shodli na tom, že je nutné navázat výhodné styky s Evropou, získat zboží a peníze a schopné a zanícené lidi, kteří by byli ochotni usadit se na ostrově a naučit místní lidi různým řemeslům.

Před začátkem období dešťů svolal Beňovský do Louisbourgu členy Nejvyšší rady, aby jim sdělil své vážné rozhodnutí odjet z jejich pověření do Evropy, přesvědčit tam některou vládu o možnostech oboustranně výhodného obchodu a získat poctivé a vzdělané lidi, kteří by pomohli při civilizačním díle na Madagaskaru.

Náčelníci přijali Beňovského zprávu velmi rozpačitě. Došlo k živé několikahodinové rozpravě. Náčelník Rafangúr otevřeně vyjádřil obavy o Beňovského osud. Ale nakonec se Beňovskému podařilo náčelníky přesvědčit, že cesta je bezpodmínečně nutná. Nejvyšší rada pak pověřila tři své členy, Hyaviho, Rafangúra a Lambuina, aby podepsali svému králi, ampansakabé, pověřovací listinu na cestu ve francouzské a malgašské řeči. Listina zněla:

„Nejvyšší rada souhlasí s tím, aby ampansakabé odjel do Evropy uzavřít přátelskou a obchodní smlouvu s francouzským králem nebo s jiným panovníkem a získat muže zběhlé v různých uměních a řemeslech, kteří by byli ochotni usadit se na Madagaskaru. K tomu udílí Nejvyšší rada svému ampansakabé Mořici Aladarovi Beňovskému plnou moc.“

Potom členové Nejvyšší rady udělali toto prohlášení: „My, členové Nejvyšší rady, se zavazujeme, že po dobu nepřítomnosti našeho krále nedovolíme žádnému cizinci založit na ostrově državu a že neuzavřeme žádnou smlouvu s cizí mocností.“

Za svého zástupce se souhlasem Nejvyšší rady určil Beňovský Rafangúra, náčelníka nejvěrnějšího kmene Sambarivů.

Bylo jedenáctého prosince roku sedmnáctistého sedmdesátého šestého. Východní vítr rozehnal olověná mračna. Od rána ozařovalo tropické slunce zelené pralesy nad zátokou. Na břehu stáli domorodci z blízkých vesnic, náčelník Rafangúr se svým doprovodem, bílí osadníci z Louisbourgu a údolí Zdraví. Přišli se rozloučit se svým ampansakabé.

Člun s Beňovským, Zuzanou a její sestrou Helenou, s oddaným Mayeurem a věrnou dívkou Ravou, odrazil od písčitého břehu.

Bylo pozdní odpoledne. Briga Bel Arthur zvedla kotvy. Beňovský stál opřen o zábradlí a díval se na svůj Louisbourg. Zuzana stála mlčky vedle něho, nechtěla ho rušit v jeho myšlenkách. Věděla, že Madagaskar mu přirostl k srdci jako žádný jiný kout na světě.

Severní vítr se opřel do plachet. Briga plula po zčeřené hladině k jihu. Náhlý soumrak zahalil obrysy velikého ostrova.

PAŘÍŽ ROKU 1777

Bylo po osvěžujícím májovém dešti. Lucemburská zahrada a Tuilerie voněly jarní zelení. Na Montmartru odkvétaly košaté jabloně a třešně. V ulicích bylo živo. Pařížsky lid se těšil, že má opět za sebou nejtěžší roční období, kdy se hlad tak bolestně snoubí se zimou. Pod jarním sluncem jako by alespoň na čas zase roztála mrazivá nenávist: pařížského lidu vůči těm, kteří se topili v blahobytu, rozhazovali státní peníze, žili marnotratným životem a bavili se na účet lidu. Jenom vůči jedné ženě se ani na chvíli nezmírnila jejich nenávist, protože v jejich očích byla původcem všeho zla. Byla to mladá, pyšná, vyzývavá a zhýčkaná Rakušanka, dcera Marie Terezie, manželka mladého neschopného krále Ludvíka XVI, Marie Antoinetta. Ona si vymohla na králi, aby jí dal za drahé peníze postavit nový palác Trianon, zatímco v zatuchlých příbytcích umíraly hlady děti chudých Pařížanu. Hrála vášnivě karty a byla schopna prohrát najednou takový obnos, který by stačil na jídlo pro všechnu pařížskou chudinu.

Beňovský se po celou dlouhou plavbu připravoval na setkání s ministrem. Připravoval se na ostrý slovní souboj a byl rozhodnut usvědčit muže z koloniálního úřadu ve Francii z trestuhodné liknavosti a pohlaváry na Isle de France z promyšlené podvratné činnosti proti Madagaskaru. Měl důkladně připravenou odpověď na každou výtku nebo obvinění. Už se na toto setkání přímo těšil, jako dobře připravený žák na zkoušku.

Čekání v ministrově předpokoji jen stupňovalo jeho bojovnou náladu.

Ale přivítání, jakého se mu dostalo, ho přivedlo do rozpaků. Nikdo mu nic nevyčítal, všude se setkal s blahot sklonným úsměvem, všichni vlídně pokyvovali hlavou, když se snažil vylíčit dramatický průběh událostí na Madagaskaru. Byl v zajetí svého světa, a proto dlouho nepostřehl, že jeho madagaskarská expedice tady ve Versailles nikoho nezajímá, že ve státním rozpočtu se položka „Madagaskar“ zlikvidovala jako schodek, a tím se tato kapitola uzavřela.

Když se znovu a znovu pokoušel přesvědčit ministrova tajemníka o výhodách smlouvy s Madagaskarem, řekl mu de Sartine:

„Pokud vím, pane barone, vaše expedice nás stála dva milióny livrů. Není to málo. Je to názor Jeho Excelence, pana ministra.“

Beňovský zachytil de Sartinův jizlivý úsměv.

Beňovský neměl nikdy zvláštní vztah k penězům. Suma, kterou vyslovil ministr, mu nic neříkala. Byl příliš velkorysý, než aby se staral o takové věci, jako jsou peníze. Ale ministrův ironický tón ho provokoval.

„Lekce za dva milióny není příliš drahá za ponaučení pro pana ministra, že se na Madagaskaru nedá ničeho dosáhnout paběrkováním!“ odpověděl Beňovský stejně ironicky.

„Milý pane barone, pan ministr je nyní zaneprázdněn nadmíru závažnými událostmi, které, jak víte, se odehrávají na druhé straně Atlantského oceánu. A všechny jiné otázky, které s tím nesouvisejí, musí ustoupit do pozadí,“ řekl de Sartine vážným hlasem a vstal ze svého křesla na znamení, že považuje rozhovor za skončený.

Závažné události na druhé straně Atlantiku – to Beňovský věděl od chvíle, kdy vystoupil z lodi na francouzský břeh – byla vzpoura třinácti anglických kolonií v Americe proti anglickému králi. Francouzský dvůr v tomto boji podporoval vzbouřence.

V salónech svého renesančního paláce v Paříži pořádala princezna Rohanova každý čtvrtek podvečerní čaje. Všichni významní lidé tehdejší Paříže si u ní dávali dostaveníčko. Šlechtici, vysocí královští úředníci, známí vědci, filosofové a literáti, dvorní dámy.

Když Beňovský vstoupil do rozlehlých salónů, zaplavených paprsky zapadajícího slunce, měl dojem, že tu byl minulý týden. Jako by je vůbec nikdy neopustil. Jako by se za ty dva roky nic nezměnilo. Prostředí mu připadalo tak známé, i když tu bylo mnoho nových tváří, že se cítil hned ve svém živlu.

Byl si v tom okamžiku jist, že získá znovu postavení, jaké si v těchto kruzích vydobyl, když se v Paříži objevil poprvé. Potřeboval známé, potřeboval podporu vlivných lidí, aby mohl uskutečnit svůj veliký sen – změnit Madagaskar v kvetoucí zemi.

Procházel se místnostmi a bedlivě pozoroval vybranou společnost.

U malého hracího stolu seděla zářící, vyzývavě půvabná královna Marie Antoinetta. Prohrála zase v kartách jako obyčejně velkou částku peněz. Mrzelo ji to, ale nedala nic ani v nejmenším najevo. Z její jemné mladistvé tváře nezmizel skoro po celý večer dětský úsměv.

Beňovský se několikrát pokusil zakotvit v menších hloučcích bavících se hostů. Ale brzy zjistil, že tuto společnost jeho vyprávění o Madagaskaru nudí. Pařížské salóny měly novou, daleko přitažlivější senzaci.

V době, kdy Beňovský vyplul na brigantině Bel Arthur z madagaskarského přístavu do Evropy, vystoupil na francouzský břeh v Nantes sedmdesátiletý muž se závažným posláním – získat Francii za spojence pro třináct amerických států v osvobozeneckém boji proti anglické nadvládě. Tento starý pán, Benjamin Franklin, vynálezce hromosvodu, autor vynikajících vědeckých děl, přišel jako vyslanec rebelů hledat přátele a pomoc do země s absolutistickým režimem.

Měl tento starý pán vůbec nějakou naději na úspěch? Měl. Počítal správně s tím, že největším sokem Francie je právě Anglie, která dovedla během sedmileté války úplně –degradovat francouzské námořnictvo a okrást Francii o nejvýhodnější kolonie. Teď se Francii naskýtá jedinečná možnost pomstít se za hanebný mír z roku 1763, ke kterému ji přinutila Anglie.

Celá osvícenská Paříž nadšeně a otevřeně sympatizovala s osvobozeneckým bojem amerických kolonií.

Benjamin Franklin nebyl šlechtic, nebyl urozený pán, ale obyčejný měšťan, který odmítl nasadit si předepsanou napudrovanou paruku, bývalý mydlář, tiskař, nakladatel, obchodník, vynálezce, kreslič bankovek a myslitel. Byl symbolem pokroku, představitelem nového světa v zatuchlém feudálním prostředí. V Paříži se stalo módou i v šlechtických kruzích hlásit se k zástupci rebelů, být jeho přítelem, mluvit s ním.

Král Ludvík si nepřál nic víc, než aby měl klid. Aby se nemusel míchat do této ošemetné věci. Ale i sama Marie Antoinetta ho proti Anglii popuzovala. Málokdo z těchto lidí si uvědomil, že se jednoho dne ten nový svět, s nímž koketují, nemilosrdně vypořádá i s nimi, pošle je na popraviště, aby definitivně skoncoval se středověkem.

Marie Antoinetta vstala od hracího stolu. Princezna Rohanova využila této příležitosti a představila jí svého nového hosta, barona Beňovského.

„Baron Beňovský?“ řekla Marie Antoinetta s předstíraným překvapením a zájmem, a uvažovala, kde ses tím jménem setkala. Tuto tvář ošlehanou větrem a jižními moři nikdy předtím neviděla. Mořeplavec, řekla si. Nebo by to mohl být i sedlák, převlečený za šlechtice.

„Pan baron se vrátil před několika týdny z Madagaskaru,“ vysvětlovala hostitelka.

„Ach, náš madagaskarský vojevůdce!“ usmála se Marie Antoinetta a dávala neskrývaně najevo svou dětskou radost, že už ví, o koho jde. Vzpomínala na to, jak se Ludvík jednou rozkřikl na svého ministra: „S tím Beňovským mě už neobtěžujte. Mám jiné, závažnější starosti. A vůbec, myslím, že ten uherský baron nás vodí pěkně za nos!“

Beňovský si uvědomil, že zde se mu naskýtá pravděpodobně poslední možnost dosáhnout slyšení u krále a možná i jeho pochopení.

Marie Antoinetta prohrála toho večera mimořádně velkou částku. Věděla, že ji zase čeká výstup s Ludvíkem, když od něho bude žádat peníze, aby mohla dluh z karet zaplatit. Chtěla na to teď zapomenout, přijít na jiné myšlenky. A tu se jí naskytla nečekaná příležitost. Nemusí uvažovat, nemusí myslet, stačí jen klidně sedět a poslouchat, ani nemusí namáhat své oči čtením, jen vnímat proud řeči, jedinečně dobrodružné vyprávění, jaké dřív nikdy neslyšela.

A Beňovský si dal zvlášť záležet, aby co nejpůsobivěji vylíčil zvláště příhodu z Vrbového, více než patnáct let starou, která tak osudově zasáhla do jeho života.

„Ráda slyším, že má matka byla tak přísná i ve svých mladších letech,“ přerušila Beňovského Marie Antoinetta a líbezně se usmála. „Ale od té doby uplynulo mnoho let a čas zhojí staré rány. Barone Beňovský, měl byste se podívat do své vlasti!“

„Vrátit se do Uher, madame?“ řekl překvapeně Beňovský.

„Přímo do Vídně. Ke dvoru.“

Beňovský cítil, jak mu stoupá krev do hlavy. Na návrat do vlasti do té chvíle vůbec nepomyslel. Měl vůbec svou vlast? Najednou před sebou viděl rozlehlý vrbovský rodinný dům s topolovou alejí, zalesněné stráně nad Spišskou Sobotou, zelená údolí Váhu. To vše byla jeho vlast. Zmocnil se ho pocit, který nikdy dříve neznal. Touha ještě jednou spatřit svou zemi.

V jeho unavených očích se objevil záblesk zvláštní radosti. Marie Antoinetta netušila, jaký podivný zápas se odehrává v tomto světoběžníkovi s ošlehanou tváří.

„Hned zítra pošlu zvláštním poslem dopis do Vídně o vašich hrdinstvích. Jsem přesvědčena o tom, barone, že se vám dostane u dvora zadostiučinění. Jsem na vás hrdá.“

V té chvíli se mu zdálo, že vlastně po tomto zadostiučinění celý život toužil. Že všechno, co podnikl ve svém podivuhodném životě, dělal jen proto, aby se dožil okamžiku, kdy se mu vídeňský dvůr omluví.

Byl Marii Antoinette za tento rozhovor nesmírně vděčný.

Nejraději by vsedl na koně a vydal se hned na cestu. Ale musel ještě mnoho zařídit v koloniálním úřadě, na ministerstvu námořnictví a u dvora. Také se chtěl před odjezdem postarat o návrat dcery malgašského náčelníka na ostrov. Rava, po prvních týdnech nadšení a ohromení nad evropským způsobem života, začala rychle chřadnout touhou po rodné zemi.

A Zuzana byla ještě příliš vyčerpaná dlouhou a únavnou plavbou, než aby mohla nastoupit novou namáhavou cestu do Uher.

Netrpělivě počítal dny, týdny, měsíce. Na koloniálním úřadě už nebylo co vyřizovat. Definitivně rozpustili jeho expediční sbor a jemu přiřkli nepatrnou penzi jako vysloužilci. O novém pokusu navázat styky s madagaskarskými náčelníky nechtěl nikdo slyšet. Beňovskému nezbylo než se rozloučit s Paříží a vydat se na cestu, protože každý den musel hlouběji sáhnout do svého skromného měšce.

Několik dní před odjezdem mu byl doručen vzkaz, aby se dostavil do Versailles. Rozmysleli si to snad přece u dvora? Ale ne, marně si dělal naději. Ludvík XVI. ho pouze pozval, aby ho vyznamenal křížem svatého Ludvíka.

„Za statečné chování na Madagaskaru,“ řekl unuděně král. Byl rád, že mohl tentokrát bez finančních obětí splnit přání své ženy Marie Antoinetty.

RAKOUSKÁ MEZIHRA

Žádné špalíry, žádná slavobrána, žádný jásavý dav ho nevítal ve Vídni, jak o tom před léty snil. Ani vlastní bratři ho nevítali. František byl v Americe, kde bojoval ve Washingtonově armádě proti Angličanům, a Emanuel v Čechách u svého pluku. Hostinský v zájezdní hospodě U černé kočky, který byl zvyklý měřit své hosty podle objemnosti jejich měšců a zavazadel, netušil, jak vzácného hosta má pod svou střechou jednoho lednového večera roku sedmnáctistého sedmdesátého osmého.

Všechno vzrušení, které se Beňovského zmocnilo, když dostavník vjel do křivolakých vídeňských ulic, z něho vyprchalo, jakmile se ocitl ve skromně zařízeném a špatně osvětleném pokoji zájezdního hostince.

Myšlenky se mu trhaly jako špatný papír. Díval se přes okno na rej sněhových vloček kolem pouliční lucerny a myslel na svůj Louisbourg. Když tam v kruhu malgašských náčelníků vysvětloval, jak důležitá je jeho cesta do Evropy pro blaho malgašského lidu, zdálo se mu všechno snadné a lehce dosažitelné. Od té doby, co se vylodil na evropském kontinentu, měl stále více pocit, že mu nikdo nerozumí a nikdo ho nechápe. Všichni se mu zdáli malicherní, bez rozletu, bez fantazie.

Na posteli pravidelně oddychovala Zuzana. Beňovský k ní přikročil. Již dávno se na svou ženu nedíval tak soustředěně jako nyní. Ve světle blikajících svíček byla až překvapivě bledá. Její jemná tvář nesla stopy únavy a útrap dlouhého pobytu v tropickém podnebí. Kolik odvahy a sebezapření měla v sobě tato útlá žena! Zuzana byla jediná, která ho po tolika neúspěších brala stále vážně, nikdy mu nic nevyčítala, věřila mu. Na rozdíl od její mladší sestry Heleny, která si ho stále víc dobírala.

Zuzana jako by cítila, že Beňovský u ní stojí. Otevřela oči a usmála se.

„Už jste si rozmyslel, co podniknete tady?“ zeptala se Zuzana a po chvilce dodala nejistě: „Tady doma?“

V té chvíli si nic víc nepřála než navždy zakotvit v tichém koutě v Uhrách, starat se o nevelké panství, objíždět v kočáře úrodné lány, dýchat svěží vůni borových lesů.

Beňovský si sedl na okraj postele a pohladil ji po hladkých plavých vlasech. Ani v nejmenším netušil, jaké pocity se zmocňují Zuzany.

„Všechno jsem uvážil. Ohlásím se u císaře Josefa II. a navrhnu vídeňskému dvoru, aby uzavřel dohodu s madagaskarskými náčelníky o vzájemném obchodování. Proč by konečně nemohl vídeňský dvůr mít na Madagaskaru svou obchodní stanici?“

„Ale Rakousko nemá loďstvo, Mořici,“ řekla Zuzana pochybovačným a trochu zklamaným hlasem.

„To je pravda. Ale soukromé kupecké koráby by mohly obstarat bez potíží dopravu zboží z Madagaskaru do terstského přístavu a naopak.“ V jeho hlase bylo tolik překvapující jistoty, že Zuzana neměla odvahu setrvávat na svých pochybnostech.

„Bylo by úžasné, kdyby se mi podařilo získat pro tento plán císaře Josefa II. Náčelníci na Madagaskaru by měli daleko větší důvěru k Rakousku než k Francii, s níž mají tak špatné zkušenosti!“

Beňovskému se rozzářily oči. Vstal z okraje postele a začal s nadšením vysvětlovat Zuzaně, co by znamenalo, kdyby získal vídeňský dvůr pro svůj plán. Zuzana se na něho usmála. Byl to tentýž Beňovský, kterého poznala ve Spišské Sobotě.

Toho večera v pokoji zájezdního hostince byl přesvědčen, že je skoro vyloučeno, aby dvůr nepřijal jeho návrh, tolik výhodný pro Rakousko. V pološeru dostávají myšlenky tak lehce křídla. Všechno, co ještě před chvílí vypadalo nesmírně obtížně, se najednou zdá tak jednoduché!

S rozbřeskem v něm začaly hlodat pochybnosti, půjde-li všechno tak hladce, jak se mu za uplynulé noci zdálo. A když v dopoledních hodinách vykročil přes Michelské náměstí mohutnou vstupní bránou do Dvorního hradu, prožíval znovu potupné chvíle, které mu připravila před více než patnácti lety neoblomná Marie Terezie. Uvažoval o tom, jak asi musí vypadat dnes, ve svých jedenasedmdesáti letech, kdysi tak energická, temperamentní a vznešená panovnice.

Když v předsíni kancléřství ohlásil své jméno, tajemník překvapeně zvedl hlavu od stolu a vzápětí nadšeně zvolali: Buďte pozdraven ve Vídni, náš veliký cestovateli! Jste netrpělivě očekáván. Naše panovnice se o vás vřele zajímala.“

To je dílo Marie Antoinetty, pomyslel si Beňovský a v duchu jí byl za tento zákrok vděčný.

Tajemník se pak vzdálil a za chvíli se otevřely mohutné bílé dveře ke kancléři.

Od dlouhého stolu k němu spěchal směšně malý kulatý muž s mohutnou parukou na hlavě.

„Vítáme vás ve Vídni. Naše panovnice si přála s vámi osobně mluvit, ale bohužel ji nemoc upoutala na lůžko. Mohu vás ujistit, že Její Veličenstvo Marie Terezie je hrdá na svého bývalého důstojníka.“

Zdálo se, že kancléř je o všem velmi dobře zpraven. Beňovského skoro nepřipustil ke slovu. Byl to neuvěřitelný proud řeči.

Kancléř se pak najednou významně odmlčel. Vytáhl ze stolu listinu a obřadným krokem přistoupil blíž k Beňovskému.

„Jako uznání za vaše hrdinské činy vám Její Veličenstvo císařovna Marie Terezie uděluje dědičný titul hraběte a vrací vám větší část panství ve Vrbovém v Nitranské župě a ve Viesce v Trenčínské župě.“

Konečně se mu dostává zadostiučinění! Přímo od Marie Terezie! Je to jedna z největších chvil v jeho životě, říkal si, jako by se sám přesvědčoval. Ale necítil žádné vzrušení, žádnou radost, žádné nadšení. Byl sám překvapen, jak klidně přijímá tuto zprávu, která by pro něho před deseti lety znamenala snad vrchol štěstí.

Nedovedl si vysvětlit vlastní lhostejnost k tak veliké události a trochu se sám na sebe zlobil.

Zimní odpoledne se chýlilo k večeru, když se vracel do zájezdního hostince. Stoupal po dřevěných schodech tmavého schodiště do prvního patra, ale tentokrát vůbec nevnímal prostředí, ani pronikavý pach jídla z kuchyně. Myslel na Zuzanu. Jak ona přijme tuto zprávu? Řekl si, že před ní musí předstírat radost.

Dveře otevřel dokořán, jako by vstupoval do nejnádhernější síně přepychového paláce. Za stolem seděla při tlumeném světle svíčky Zuzana. Zvedla hlavu a s tázavým pohledem se dívala ke dveřím, kde stál v slavnostní póze Beňovský.

„Hrabě Mořic Beňovský je vám k službám, madame,“ řekl důstojným hlasem. Pak rychlými kroky přistoupil k ženě a objal ji. Cítil, jak se Zuzana chvěje po celém těle,: ale nevěděl, je-li to dojetím, nebo vzrušením.

Když se Zuzana dověděla o navrácení statků, neměla už stání. Viděla před sebou zanedbaný statek, který potřebuje pevnou ruku. Urychleně sbalila své věci a za dva dny byla na cestě na panství ve Viesce u Trenčína. Beňovský zůstal ve Vídni sám.

Přestěhoval se do jednoho z nejlepších zájezdních hostinců uprostřed města a čekal na audienci u Josefa II.

Josef II. byl již léta spoluvladařem své matky Marie Terezie a byl všeobecně považován za osvíceného panovníka, volnomyšlenkáře, na jehož převzetí trůnu čekala celá Evropa – jedni s nadějemi, druzí s bázní. Ti druzí tvrdili, že V monarchii vládne stále despotická stará císařovna, a proto si mladý císař může neškodně hrát na osvícence.

Josef II. byl vzdělaný muž s otevřenou hlavou. S velkým zájmem naslouchal podrobnému výkladu Beňovského o životě na Madagaskaru, stejně jako kritice francouzské koloniální politiky. O svém švagrovi Ludvíkovi měl mizerné mínění, a mrzelo ho, že jeho sestra je nucena žít s takovým člověkem. Ale bylo mu proti mysli bavit se s Beňovským o schopnostech svého švagra.

„A jak dlouho vám trvalo, než jste se naučil jazyku domorodců?“ zeptal se Josef II., aby zavedl hovor jinam.

„Půl roku,“ odpověděl hbitě Beňovský a pak pokračoval znovu v kritice francouzské koloniální politiky.

„Dovedete si představit, že byste tam mezi těmi necivilizovanými lidmi strávil celý život?“ zeptal se Josef II.

Beňovského císařova otázka zarazila, chvíli uvažoval, a pak vážným hlasem řekl:

„Dovedu si to představit. Je tam něco v přírodě, v lidech, co vás stále přitahuje, jakmile jste tam jednou byl. Ten lid si zaslouží, abychom mu pomohli dostat se na evropskou úroveň.“

„Teď je vhodná chvíle, abych se vytasil se svou myšlenkou,“ řekl si Beňovský.

Ale sotva o tom začal mluvit, císař Josef II. se usmál, ponořil se hlouběji do křesla a mávl rukou, jako by chtěl zastavit Beňovského v nadšeném řečnění.

„Příteli, celou dobu čekám, kdy s tím přijdete. Je zbytečné se o tom bavit. Jste odvážný muž a máte můj obdiv, ale jste špatný politik. My si přece nemůžeme kvůli nějakému ostrovu v Indickém moři a kvůli nějakým divochům, z kterých chcete udělat civilizované lidi, znepřátelit francouzského krále Ludvíka!“

Beňovský chtěl něco namítnout, ale císař Josef ho zarazil. Vstal a přistoupil k němu, jako by chtěl dodat větší důvěrnosti svým slovům.

„Poslyšte, hrabě Beňovský. Mám pro vás jinou, reálnější a rozumnější nabídku. Jsme zase jednou ve válce s Pruskem. Potřebujeme odvážné a zkušené vojáky. Situace není pro nás zvlášť příznivá. Převezměte velení sikulského pluku, který táboří v severních Čechách, mezi Trutnovem a Jaroměří.“

Josef II. se zkoumavým pohledem díval na Beňovského, jak bude ten odvážný dobrodruh reagovat na jeho nabídku. Válka s Pruskem byla do velké míry jeho dílem proti vůli Marie Terezie. Tím víc mu záleželo, aby neskončila porážkou rakouských vojsk.

„Hrabě Beňovský, rakouská vojska potřebují velitele, jakým jste vy,“ dodal císař Josef II. obřadně.

Beňovskému vířily hlavou nejrůznější myšlenky. Myslel na Antongilskou zátoku, myslel na panství ve Viesce, myslel na to, že má úplně prázdný měšec, a proto je vzdálenost mezi Vídní a Madagaskarem nepřeklenutelná.

„Kdy mám odjet k sikulskému pluku?“ zeptal se Beňovský.

Císař Josef II. se usmál a přátelsky mu stiskl ruku. „Dostanete podrobné pokyny, příteli. Zatím si vyřiďte rodinné záležitosti.“

Opět se ocitl uprostřed života, který tak dobře znal z dob svého mládí. Vojenská ležení, náhlé přepady jízdních hlídek, dělostřelecké ostřelování pevností, útoky s nasazenými bodly muž proti muži, kouř a sténání, rachoty výstřelů, mnohonásobný nepravidelný dusot útočící kavalerie…

Celou zimu a část jara prožil v tomto už polozapomenutém ruchu. Ale spokojen nebyl. Nejen proto, že nebyl povýšen, jak mu bylo slíbeno, na generála, ani pouze proto, že měl neustále prázdný měšec, ani jedině proto, že u něho nebyla jeho žena Zuzana. Myslel stále na svůj neuskutečnitelný sen, na vzdálený Madagaskar, a v jeho tváři se nesmazatelně usazovaly stopy hořkého zklamání.

Konečně nastal v prusko-rakouské válce mír.

Marie Terezie požádala za zády svého syna francouzského krále Ludvíka XVI. o zprostředkování míru s pruským králem Fridrichem II. A tak válka skončila.

Beňovský již tuto událost netrpělivě očekával.

Sotva uschly podpisy na mírové smlouvě, podepsané v Těšíně, byl Beňovský na cestě do Viesky.

Zuzanu našel v plném shonu jarních prací na panství. Nestačil se divit, co tato útlá žena dokázala vytvořit ze zanedbaného hospodářství během jediného roku.

Všechno, kam se podíval, neslo pečeť starostlivé hospodyně. V rozlehlém domě bylo útulno a z každého koutu vyzařovalo teplo a pohoda.

V jarním shonu venkovského života se Beňovský cítil zpočátku cizí a zbytečný. Ale za několik dní už pomáhal Zuzaně ve vedení hospodářství, jako kdyby zde byl odjakživa. Několikrát za den chodil do stájí, vyjednával se šafářem, rozmlouval s rolníky. A Zuzana byla šťastná, jako před léty, v těch květnových dnech v roce sedmnáctistém šedesátém devátém v rodném domě ve Spiši.

S nadšením dovedla vyprávět o svém díle.

„Když jsem před rokem přijela, zhrozila jsem se. Ale to už je pryč. Vím, panství není veliké, ale alespoň s tím není tolik práce…“

„Nikdy bych nevěřil, že dokážete z toho zanedbaného statku udělat tak vzorné hospodářství. Je tu skutečně nádherně.“

„Opravdu se vám tady líbí, Mořici?“ ptala se nejistě Zuzana.

„Jestli se mi tady líbí? Jsem okouzlen. Vším, statkem, krajinou, stavením, a především vaší dovedností, Zuzano.“ Zuzana si rozpačitě upravila šaty a odvrátila hlavu, aby skryla slzy dojetí.

Tak ráda by se ho byla zeptala, nechce-li zůstat trvale ve Viesce a vzdát se světoběžnického života. Ale neměla k tomu odvahu.

Míjely týdny, měsíce. Z polí se svážela úroda a v ovocném sadu voněla letní jablka. Staré lípy před domem pomalu odkvětaly a zaplavovaly omamnou vůní celý dvůr.

Beňovského se začal zmocňovat neklid. Chodil stále méně ke svým koním do stájí, i na pole přestal vyjíždět, ani střílení koroptví ho nezajímalo. Nevydržel sedět jako dříve, dlouho do večera pod starou lípou. Toulal se celé hodiny bez cíle po statku. Vyhýbal se lidem.

Zuzana věděla, co se s jejím mužem děje, a čekala jen, kdy jí to řekne.

Parný červenec byl vystřídán deštivým srpnem. Několik dní nepřetržitě lilo. Vyprahlá zem žíznivě sála blahodárnou vodu. Ze svahů se bez přestání lily proudy vody do údolí, louky se proměnily v bažiny, v potoky, v řeky.

Bylo poledne. Seděli v jídelně. Venku přestalo pršet. Růžové světlo pronikalo do pokoje.

„Zítra pojedu do Vídně.“ Beňovský to řekl, jako by oznamoval, že se půjde podívat do stáje na koně.

„Zítra?“ zeptala se Zuzana klidně, bez překvapení a vzrušení.

„Dostal jsem dopis od bratra Emanuela. Je ve Vídni. Má pro mne důležitou zprávu. Mám se dostavit co nejdříve k vídeňskému dvoru.“

„Řeknu kočímu, aby připravil na zítra kočár,“ odpověděla Zuzana a opustila rychlými kroky jídelnu.

Čtrnáct dní po tomto rozhovoru dostala Zuzana od Beňovského dopis:

„Císař Josef mě pověřil řízením obchodu se zámořím. Příští týden odjíždím do Terstu. Tam bude moje nové působiště. Jakmile se trochu zařídím, napíši vám, abyste za mnou přijela.“

A tak po více než dvouleté přestávce uviděl zase moře, znovu cítil důvěrně známou slanou vůni vzduchu, spatřil pohupující se stěžně s ráhnovím, naslouchal pravidelným nárazům zpěněných vln na přístavní hráz a hlučnému dohadování přístavních dělníků a námořníků.

Dva roky strávil s velkým sebezapřením v Terstu, v tomto jediném velikém přístavním městě rakouské monarchie. Sepisoval návrhy, vypracovával plány, dělal doporučení pro zámořský obchod a posílal své zprávy pravidelně do Vídně. A z Vídně pravidelně dostával odpověď, že mu za tuto práci děkují, ale že jsou to nereálné, neuskutečnitelné, příliš odvážné myšlenky, příliš nákladné plány, málo vynášející podniky.

A tak začal méně psát do Vídně a víc chodit do přístavu. A ve svém bytě na pracovním stole měl rozloženy náčrty zátok a přístavů východního pobřeží Madagaskaru. Dokresloval pečlivě mapu provincií okolo Antongilské zátoky, Louisbourgu a údolí Zdraví. Plánoval výstavbu silnic, měst, kanálů.

V náprsní kapse ho začala stále více pálit pečlivě zabalená listina, které si vážil víc než dekretu od císařovny; Marie Terezie, kterým ho povýšila do hraběcího stavu, víc než listiny o vrácení panství ve Vrbovém a Viesce, víc než čehokoli na světě. Listina, které rozuměl jen on a jejíž význam chápal jen on, protože byl ampansakabé, zvolený na slavnostním sněmu hlavních náčelníků provincií a náčelníků kmenů celého východního pobřeží Madagaskaru.

Konečně odjel do Vídně, aby oznámil dvoru, že se vzdává své funkce v Terstu a odjíždí do světa. „Vrátím se na Madagaskar, i kdybych tam měl přijít s holýma rukama,“ řekl svému bratrovi na rozloučenou.

NÁVŠTĚVA U FRANKLINA

Paříž žila stále ještě pod dojmem velkých událostí na americkém kontinentě.

Anglická armáda vedená Cornwalisem byla obklíčena v Yorktownu ve státě Virgínie z pevniny i z moře americko-francouzskými jednotkami. Když bylo přerušeno jakékoli zásobování anglické armády, Cornwalis kapituloval. Vítězstvím Jiřího Washingtona u Yorktownu prakticky skončila osvobozenecká válka Spojených států amerických proti Anglii.

Benjamin Franklin, teď už oficiálně uznaný vyslanec Spojených států, byl po několik dnů přímo obléhán Pařížany, kteří mu přišli blahopřát k vítězství.

Celá procesí se táhla do Passy, do pařížského předměstí, kde pan de Chaumont dal k dispozici Franklinovi několik měsíců po jeho příchodů do Paříže celé křídlo svého paláce Valentinois.

Starého pána neustálé návštěvy unavovaly. Často se zapíral, odmítal se účastnit různých společenských událostí, vymlouval se na nemoc. Nejraději sedával sám ve své knihovně nebo na terase s nádherným výhledem na celou Paříž.

Beňovský udělal poslední pokus přemluvit francouzský dvůr k financování nové výpravy na Madagaskar. Když se mu to nepodařilo, rozhodl se, že požádá o rozhovor amerického vyslance Benjamina Franklina.

Mladý stát, který Franklin zastupuje, potřebuje určitě rozšířit své obchodní styky a zakotvit ve světě, uvažoval Beňovský. Od svých pařížských přátel věděl, že Franklin přijímá jen nejnutnější návštěvy, důležité pro jeho diplomatické poslání. Nedávali mu velikou naději, že by ho přijal.

V dopise Jeho Excelenci, vyslanci Spojených států, Benjaminu Franklinovi, se Beňovský představil jako bývalý generál polské konfederace, spolubojovník generála Pulaského, který se vyznamenal ve Washingtonově armádě, velitel madagaskarské expedice, bratr Františka Beňovského, který padl v Americe v boji proti anglické armádě.

Byl příjemně překvapen, když mu druhého dne ráno přinesl posel pozvání do paláce Valentinois.

Starého pána našel v knihovně. Seděl v houpacím křesle, nohy měl přikryté měkkou vlněnou dekou. Působil mohutně se svým velikým masitým obličejem, vyčnívající těžkou bradou, hustým obočím, širokými ústy. Byl až nepříjemně málomluvný, ale zato dobrý posluchač. Občas sundal brýle, protíral si oči, nebo se škrábal na lebce s řídkými vlasy.

Beňovský si byl vědom, že má před sebou mimořádně vzdělaného, moudrého posluchače. Dával si zvlášť záležet na svém vyprávěčském umění. Sršel vtipem, fantazií, každou příhodu ze svého pestrého života prožíval znovu tak intenzívně, že starého pána úplně strhl do proudu dobrodružného děje.

Franklin si dal přinést mapu světa, aby mohl lépe sledovat bludnou plavbu škuneru Sv. Petr a Pavel po Beringově moři.

Beňovský ukázal poprvé cizímu člověku svůj poklad, dokument psaný latinkou, ale v řeči madagaskarského lidu, podepsaný náčelníky, kteří ho pověřili jako svého nejvyššího náčelníka, vyjednávat s evropskými mocnostmi o uzavření přátelské smlouvy a obchodní dohody.

Benjamin Franklin byl člověk s bohatými životními zkušenostmi, skvělý znalec lidí. Věděl, že tento zajímavý muž, který procestoval dobrovolně i nedobrovolně půl světa, nedovede vždy dodržet dělicí čáru mezi fantazií a skutečností. Věděl, že ne všechno, co z jeho úst slyší, je tak docela pravda. Ale tentokrát mu to nevadilo. Měl příjemný pocit shovívavosti, že ustupuje od svých přísných zásad. Připadal si velkorysý, mladistvě lehkomyslný, a to mu dělalo dobře. Přímo cítil, jak podléhá osobnímu kouzlu tohoto světoběžníka, a ani v nejmenším se mu nebránil. Obdivoval jeho odvahu a houževnatost i tuláckou krev. A tím více si vážil jeho smyslu pro spravedlnost, bez něhož dobrodružná povaha obyčejně svádí k nejpodlejším činům.

Uvažoval, jak by mohl Beňovskému prospět.

„Milý příteli, dám vám doporučující dopis na několik amerických obchodních firem, které by mohly mít, podle mého mínění, zájem na výměně zboží s Madagaskarem, a vůbec na spojení s Orientem.“

„Vaše Excelence, jsem vám velice vděčný za laskavost,“ řekl se zjevným uspokojením Beňovský a s mírným patosem dodal: „Když už jsem nemohl svým mečem přispět ke svobodě vaší vlasti, jako to udělal můj bratr, alespoň touto cestou bych rád pomohl mladé americké republice.“

Franklin se při těch slovech trochu zamračil. Neměl rád zbytečný patos. Rychle to však přešel.

„Ale příteli Beňovský, musíte počítat s tím, že kapitulace Cornwalise ještě neznamená konec boje. Anglie nás ještě neuznala. Naše vítězství bude dovršeno, až bude podepsána s Anglií mírová smlouva.“

„To nemůže už dlouho trvat,“ podotkl Beňovský.

„Nemělo by. Ale domnívám se, že anglický král Jiří si dá načas. A do té doby je každá plavba lodí pod americkou vlajkou podnik dost riskantní. Tím spíš, jde-li o plavbu přes půl zeměkoule a do vod, kde Angličané mají své zájmy.“ Beňovský chvíli uvažoval.

„Pluli bychom pod svou, madagaskarskou vlajkou. Pod mým velením,“ řekl s úplnou samozřejmostí a nemalou dávkou hrdosti.

Franklin si sňal brýle, svraštil čelo a zamyšleně pravil: „Vám jde především, pokud jsem dobře pochopil, o větší

množství peněz, abyste si mohl najmout loď a nakoupit

zboží pro Madagaskar.“

„Ano,“ řekl váhavě Beňovský. Znělo příliš přízemně to,

co slyšel z úst starého pána, než aby mohl souhlasit

s nadšením.

„Žil jsem léta v Londýně. Znám dobře Angličany. Vážím si jich. Mají mnoho dobrých vlastností. Měl byste se tam vypravit, než podniknete cestu do Ameriky. Tam byste určitě našel hodně nadšenců pro vaši myšlenku. A na jednoho vám dám doporučení. Je to muž vzdělaný, zabývá se filosofií, v Anglii velmi vážený. Pravnuk slavného mořeplavce. Jmenuje se John Hyacinth de Magellan.“

„Pravnuk slavného portugalského mořeplavce?“ ptal se překvapeně Beňovský.

„Ano, přesně tak,“ řekl klidně Franklin.

„To je úžasné,“ zvolal nadšeně Beňovský. „Jestli má Mr. Hyacinth de Magellan kapku krve po svém pradědovi, musí mě pochopit.“

Z Passy se Beňovský vracel do Paříže úplně vyměněn. Chmurné myšlenky ho opustily. Zapomněl na své neúspěchy. Byl šťasten. Jen ho trochu mrzelo, že sám dávno nepřišel na to, aby odjel do Anglie, do země tisíce možností a velkorysých lidí, do země Drakea, Ansona a desítek dalších, stejně odvážných mužů.

Ještě téhož večera napsal dva obšírné dopisy. Jeden Zuzaně, druhý bratrovi Emanuelovi.

Zuzaně barvitě vylíčil rozhovor s doktorem Benjaminem Franklinem a rozprostřel před ní velké možnosti, které slibuje cesta do Anglie a Ameriky. Vyzval ji, aby se urychleně připravila na dalekou cestu, počká na ni v Paříži,

Dopis Emanuelovi obsahoval řadu úkolů: bratr se měl postarat, aby panství ve Viesce a ve Vrbovém byla svěřena do dobrých rukou, měl pomoci švagrové při přípravách na odjezd, a především sehnat co největší půjčku za nepříliš lichvářských podmínek.

Přípravy trvaly déle, než Beňovský předpokládal. Zuzana chtěla ještě počkat na panství do léta. Emanuel při veškerém úsilí nebyl schopen dát dohromady větší sumu peněz.

A tak se Zuzana vypravila se svou dvouletou holčičkou do Paříže až na podzim.

SETKÁNÍ S HYACINTHEM MAGELLANEM

Přátelé radili Beňovskému, aby vyčkal s odjezdem do Anglie, až bude podepsána mírová smlouva mezi Spojenými státy americkými a Anglií.

A tak přešla zima i jaro, do pařížských ulic se nastěhovalo léto. Finanční zásoby Beňovských se nepříjemně tenčily. Renta, kterou pobíral od francouzského dvora, stačila jen na velmi skromné živobytí.

V Paříži se už oslavovalo první výročí vítězství americko-francouzských sil nad anglickým vojskem u Yorktownu, ale mírová smlouva ještě nebyla podepsána. Sedmasedmdesátiletý doktor Benjamin Franklin psal úpěnlivé dopisy Kongresu do Ameriky, aby ho odvolali, že je churavý a síly už mu nestačí na rušný diplomatický život. Ale Kongres mu odpověděl: „Zájem vlasti vyžaduje vaši přítomnost v Paříži při jednáních…“ A Angličané neměli s uznáním Spojených států naspěch.

Když po dvou letech od kapitulace generála Cornwalise u Yorktownu byla konečně v Paříži uzavřena mírová smlouva mezi Anglií a Spojenými státy americkými, dlel již Beňovský se svou rodinou v Londýně.

U anglického krále Jiřího pochodil se svou nabídkou stejně jako u jeho bratrance francouzského krále Ludvíka XVI. a jeho švagra, císaře Josefa II.

Ale pak našel v Londýně muže, který ani v nejmenším nepovažoval jeho myšlenky za bláhové, jeho plány za neuskutečnitelné, jeho počínání za nesmyslné. Našel přítele, který mu rozuměl a věřil a byl ochoten mu pomoci, pokud mu na to prostředky a spojení s vlivnými lidmi stačily.

Byl to John Hyacinth de Magellan.

Pro oba muže bylo jejich první setkání nezapomenutelnou událostí.

Když J. H. de Magellanovi doručil jednoho dne sluha ze zájezdního hostince U bílého lva dopis podepsaný: Hrabě Mořic Aladar Beňovský, bez dlouhého uvažování si Magellan přehodil plášť přes ramena, vyběhl na ulici, zastavil první drožku a jel k Bílému lvu.

Hyacinth de Magellan byl hubený, asketicky vypadající muž, o několik palců vyšší než Beňovský. Z jeho zelenošedých očí vyzařovalo nevšední zaujetí pro všechno, co se kolem něho děje. Neustále si pohrával svými dlouhými, štíhlými prsty. Vytvářel kolem sebe ovzduší zvláštního neklidu.

„Ani ve snu mě nenapadlo, že budu mít štěstí setkat se s vámi, sire.“ To byla první slova, která de Magellan řekl překvapenému Beňovskému. A než se zmohl Beňovský na jedinou přátelskou větu, změřil si de Magellan přísným pohledem skromný pokoj hostince a rozhořčeně prohlásil:

„Tady přece nebudete s rodinou bydlet. Jste mými hosty, sire! Dvacet mil od Londýna je mé venkovské sídlo. Je vám k dispozici. Ještě dnes všechno zařídím, zítra pro vás pošlu kočár.“

Beňovský se až druhý den při čaji v knihovně svého hostitele dověděl, čemu může děkovat za tak nevšedně vřelé přijetí.

„Víte, kdy jsem o vás poprvé slyšel, sire? Před více než deseti lety,“ řekl vesele de Magellan. „To se divíte, sire.“

Začal se prohrabávat ve svém stole, pak vytáhl výstřižek z časopisu a podal to Beňovskému. Byl to obsáhlý článek z anglického žurnálu Gentlemana Magazíne o podivuhodné plavbě škuneru Sv. Petr a Pavel pod velením uherského barona Mořice Augusta Aladara Beňovského, který zakotvil v Kantonu. V článku se zvlášť zdůrazňovala okolnost, že vedle šedesáti pěti mužů bylo na palubě i pět žen. Beňovský četl se vzrušením jedenáct let starou novinovou zprávu a sotva výstřižek odložil, aby komentoval dávno minulé události, de Magellan ho překvapil další zajímavostí.

„Nevím, jestli jste slyšel, že náš slavný mořeplavec, James Cook, tragicky zahynul před třemi léty na Havajských ostrovech. Znám podrobně jeho deník i zápisky ze tří jeho velkých cest po Atlantském, Tichém a indickém oceánu. Znám i zápisky kapitána Clarka, který převzal velení výpravy po zavraždění Jamese Cooka, i vzdělaného poručíka Kinga, dalšího účastníka plavby.“

De Magellan se na chvíli odmlčel, rozprostřel na stůl mapu východní polokoule, přiložil k očím pozlacený lorňon a štíhlým ukazovákem jezdil po Tichém oceáně.

„Tudy se plavil se svými dvěma koráby James Cook na své třetí výpravě,“ řekl de Magellan.

Beňovský s napětím sledoval křivku, kterou opisoval štíhlým prstem jeho hostitel. Křivka směřovala od Aljašky k Unalasce, pak od Aleutských ostrovů na sever a zpátky k Čukotce, dotkla se východního břehu Kamčatky…

De Magellan zvedl hlavu od mapy, spustil svůj lorňon a chvíli se bavil vzrušením svého hosta.

„Bylo to v říjnu roku sedmnáctistého sedmdesátého osmého,“ prohodil de Magellan.

„Sedm let po mně,“ podotkl Beňovský.

„Ano, přesně sedm let a čtyři měsíce.“

Chvíli oba mlčeli, pak de Magellan řekl:

„V těch ledových vodách se setkal s Rusem Ismajlovem.“

Beňovský sebou trhl: „S Ismajlovem, říkáte?“ zeptal se, jako by se chtěl přesvědčit, slyšel-li dobře.

„Ano. A víte, co mu Ismajlov vyprávěl? Já vám to přečtu z Cookových zápisků. Cesta, kterou podle vyprávění měl podniknout Ismajlov, nás mimořádně zaujala. Řekl, že vyplul 12. května roku 1771 z Bolšerecka na ruské lodi k jednomu z Kurilských ostrovů. Pak pokračoval v plavbě k japonským břehům. V Japonsku zůstal jen krátkou dobu, protože, když se Japonci dověděli, že jsou křesťané, vyzvali je, aby opustili ostrov. Z Japonska plul do Kantonu a odtud do Francie francouzskou lodí. Z Francie pak odjel zpět do Petrohradu. Odtud ho zase poslali na Kamčatku. Nemohli jsme se dovědět, co se stalo s lodí, kterou podnikl tu podivuhodnou cestu, ani co bylo cílem této plavby.“

„Ismajlov! Ten darebák a lhář,“ rozhořčoval se Beňovský.

„Počkejte, sire, tady vám ještě přečtu pokračování,“ přerušil ho de Magellan. „Ismajlov neuměl ani slovo francouzsky, což vrhalo divné světlo na celé jeho vyprávění. Nedovedl uvést jediné jméno svých druhů, s kterými přece musel být dlouhé měsíce denně na palubě a pak ve Francii.“

„Ismajlov nikdy nebyl ani v Japonsku, ani ve Francii! Vysadili jsme ho na kurilském ostrově, protože se pokusil o spiknutí na lodi! Chtěl se jí zmocnit! A tu historku o plavbě, která se částečně shoduje se skutečnou cestou Sv. Petra a Pavla, musel slyšet od některého člena mé posádky, který se vrátil z Číny na Kamčatku.“

„Ještě vám přečtu výňatek z deníku poručíka Kinga, jistě vás bude zajímat. Před několika lety došlo v Bolšerecku k povstání, při kterém byl zabit velitel Kamčatky, Vyprávěli nám, že jistý polský důstojník, který zde žil ve vyhnanství, jménem Beniowski, využil zmatku ve městě, zmocnil se plavidla kotvícího v ústí řeky Bystraja, přinutil ruské námořníky, aby zvedli kotvy…“

De Magellan přestal číst, chvíli se díval na zamyšleného Beňovského a pak ho vyrušil ze snění:

„Tak co tomu říkáte, příteli?“

„Připadá mi to, jako by to už ani nebyla pravda. Nepřesnosti v zápiscích obou hrdinných Angličanů se dají vysvětlit neznalostí ruského jazyka, a pak ti z mých mužů, kteří se vrátili na Kamčatku, nemohli ve vlastním zájmu říci plnou pravdu.“

„Sire,“ řekl vážným hlasem de Magellan. „Vy přece máte, pokud vím, velmi podrobné zápisky a deník ze svých cest. Pan William Nicholson, jeden z nejvěhlasnějších londýnských nakladatelů, je mým nejlepším přítelem. Co byste tomu řekl, kdybychom vaše paměti vydali?“

Nabídka přišla tak nečekaně, že Beňovskému chvíli trvalo, než si uvědomil, co by to znamenalo. Když v Londýně vyjdou jeho paměti, uslyší o něm celý svět! Zařadí se k slavným mořeplavcům, cestovatelům, objevitelům. Jeho jméno poletí světem…

„Jsou psány francouzsky,“ řekl rozpačitě Beňovský.

„Výborně! Sám se postarám o překlad a o všechny další náležitosti. Když k tomu dáte souhlas, vezmu si na starost váš rukopis, pečlivě ho prostuduji a připravím k vydání ještě před tím, než si promluvím s panem Nicholsonem.“

Své zápisky nedal Beňovský nikdy z ruky, střežil je jako nejvzácnější poklad. Ale teď ani v nejmenším nepochyboval o tom, že de Magellan je jediný člověk, který je hoden toho, aby mu svěřil svůj rukopis.

„Mr. John Hyacinth de Magellan,“ řekl Beňovský trochu obřadně, trochu s pohnutím, „můj celý rukopis je vám k dispozici.“

DRUHÁ MADAGASKARSKÁ EXPEDICE

Dne čtrnáctého dubna roku sedmnáctistého osmdesátého čtvrtého se vydal Beňovský se svou rodinou a několika novými druhy na dvou obchodních korábech Robert a Anna pod velením kapitána Alexandra Mac Dougalla na cestu do Ameriky. Na palubě měl zboží za čtyři tisíce liber šterlinků, které sehnal pro Beňovského jeho přítel de Magellan.

Původně plánoval, že lodi poplují přímo na Madagaskar, ale žádná evropská mocnost nechtěla propůjčit pro madagaskarskou výpravu svou vlajku. A tak se Beňovský rozhodl na základě doporučení de Magellana, že zkusí štěstí v Novém světě, ve Spojených státech. Tam obchodní firmy v osvobozenecké válce mnoho ztratily, byly nuceny na dlouhou dobu přerušit obchodování s bývalou mateřskou zemí, Anglií, a budou dychtivě hledat nové možnosti.

Tyto úvahy se ukázaly jako správné.

Osmého července přistály koráby Robert a Anna v Baltimoru ve státě Maryland a za velmi krátkou dobu získal Beňovský pro svůj plán vlivnou baltimorskou obchodní společnost. Společnost dala Beňovskému k dispozici stopadesátitunový obchodní dvoustěžník s nákladem zboží v hodnotě více než tisíc liber šterlinků. Beňovský pokřtil svou loď na Intrepid, Statečný.

V prvních říjnových dnech složili všichni muži, kteří se rozhodli vydat se na cestu na palubě Intrepid, přísahu věrnosti do rukou velitele madagaskarské výpravy Mořice Beňovského a dvacátého pátého října v ranních hodinách zvedl Intrepid kotvy a vyplul z baltimorského přístavu na širé moře.

S Beňovským pluli na Madagaskar námořní kapitán Sturges a dozorce nákladu Bright, oba určení baltimorskou obchodní společností. Měli za úkol vrátit se se zbožím z Madagaskaru do Ameriky.

Zuzana se svou dcerkou zůstala v Baltimoru. Čekala další dítě a nechtěla se vydat na cestu tak náročnou a dlouhou.

Dvojstěžník The Intrepid se dostal začátkem prosince do bouřkové oblasti. Několik týdnů bloudil kolem rovníku a nebyl s to přizpůsobit se vrtkavému větru. Celý dlouhý měsíc zápasil s nepříznivým počasím. A když se s vypětím všech sil konečně podařilo obeplout nebezpečný Cap Roque na jihoamerickém pobřeží, narazil na mělčinu u ostrova Juan Gonzáles, blízko ústí řeky Amargozy, na pátém stupni jižní šířky.

Až v dubnu, po důkladné opravě lodi a po obnovení zásob potravin a pitné vody, pustila se výprava přes Atlantik.

Z Brazílie napsal Beňovský poslední dopis Zuzaně a de Magellanovi. Pak už nepřišla žádná zpráva. Ani do Baltimoru, ani do Londýna. Míjely týdny, měsíce. Uplynul rok.

De Magellan marně čekal na dopis od Beňovského s vylíčením druhé madagaskarské výpravy pro vydání jeho pamětí.

Zuzana Beňovská se obrátila na baltimorskou obchodní společnost. Nic o jejím muži nevěděli. Nedostali žádnou zprávu. Znala poměry na Madagaskaru a věděla, že tam platí pro čas jiná měřítka. Že uplynou měsíce, aniž u břehů Madagaskaru zakotví nějaká loď. A přece měla zlé tušení.

V zoufalství napsala de Magellanovi. Z Londýna dostala smutnou zprávu od de Magellanova tajemníka, že jeho pán po krátké těžké nemoci zemřel. Rukopis jejího manžela má londýnský nakladatel William Nicholson. Zuzana napsala dopis Nicholsonovi. A Nicholson se dal do pátrání po druhé madagaskarské expedici. Odjel do Paříže, pak se vypravil do Baltimoru, psal různým obchodním společnostem a rejdařům. Sliboval slušnou odměnu za jakoukoli kusou zprávu o jeho expedici.

Jednoho dne se u něho ohlásil v kanceláři americký námořník, který se vykázal papíry, podle kterých byl členem posádky The Intrepid.

Jeho vyprávění bylo věrohodné. Byla to první cenná zpráva. O několik dní později se přihlásil jiný účastník výpravy a vylíčil další podrobnosti. Z Paříže dostal Nicholson dopis od francouzského dobrovolníka, který se vrátil z ostrova Isle de France.

Konečně se mu dostal do rukou i palubní deník dvojstěžníku The Intrepid.

A na základě těchto podkladů napsal poslední kapitolu knihy o podivuhodných osudech Mořice Aladara Beňovského, rodáka z Vrbového.

Od brazilských břehů plula výprava bez zastávky až k východním břehům pobřeží Afriky. Dvaadvacátého května dal Beňovský příkaz zakotvit u východního pobřeží Afriky, aby si posádka po vyčerpávající plavbě konečně odpočinula a připravila se k přistání na Madagaskaru. Celý červen marně čekali na příznivý vítr. A tak místo plánovaného přistání u východního pobřeží Madagaskaru byli nuceni zakotvit v Antangarské zátoce na západním pobřeží. Dne sedmého července roku sedmnáctistého osmdesátého pátého stál Mořic Beňovský po osmiletém toulání po světě zase na madagaskarské půdě.

Splnil slib, který dal Nejvyšší radě. Vrátil se na ostrov, kde ho zvolili králem.

Rozhodl se, že se vydá s dvacíti nejsrdnatějšími druhy na cestu po souši na východní břeh, k Antongilské zátoce. Intrepid měl zatím plout kolem severního cípu ostrova se zásobami k východnímu břehu.

Dne prvního srpna hodinu před půlnocí, podle palubního deníku, zazněla silná střelba nedaleko místa, kde tábořil Beňovský se svými druhy. Za svítání se střelba opakovala. Když kapitán lodi uslyšel na břehu střelbu, lekl se a dal příkaz zvednout kotvy. Marně Beňovský běžel ke břehu a mával, volal loď. The Intrepid se nezadržitelně vzdaloval. Kapitán později vzpomínal, že dal příkaz k odplutí, protože byl přesvědčen, že Beňovského a jeho druhy domorodci zabili.

Beňovský zůstal se svými dvacíti druhy se skromnými zásobami na severozápadním břehu. Vypravil se se dvěma muži prozkoumat okolí, aby zjistil, kdo v noci střílel. Po pachatelích nebylo ani stopy.

Beňovský měl v úmyslu vyrazit co nejdříve na cestu ke svým náčelníkům a poddaným na východním pobřeží. Ale jeho druhové špatně snášeli tropická vedra, většina z nich dostala horečku, a nebyla schopna pustit se na tak namáhavou cestu.

Už více než týden tábořili v Antangarské zátoce, když se z pralesa vynořila veliká skupina madagaskarských válečníků v čele s náčelníkem.

Beňovský šel sám ostrovanům nebojácně vstříc.

Když se navzájem přiblížili na deset kroků, Beňovský náčelníka oslovil malgašsky. Náčelník se zarazil. Vteřinu stál jako zkamenělý.

„Ampansakabé!“ zvolal. Přiběhl k Beňovskému a vrhl se k jeho nohám.

Byl to hlavní náčelník severní provincie Lambuin, který také podepsal pověřovací listinu Beňovskému na cestu do Evropy.

Lambuin nabídl Beňovskému, že ho doprovodí se svými válečníky k Antongilské zátoce.

Beňovský se rozhodl, že zanechá nemocné v táboře s několika Lambuinovými lidmi. Vydají se na cestu, jakmile naberou sil.

Náčelník Lambuin poslal napřed své posly, aby donesli co nejrychleji zprávu náčelníkům východních provincií, že se vrátil ampansakabé.

A tak, když po několikatýdenní vyčerpávající cestě dorazil Beňovský se svými lidmi k řece Antanambalana, vítala ho nadšeně skupina náčelníků se svými válečníky a několik francouzských dobrovolníků z jeho první výpravy. A ještě někdo. Dcera náčelníka Mahertomby, černooká Rava.

Dověděl se, že starý náčelník Rafangúr, jeho dobrý přítel, už nežije, ani hlavní náčelník Hyavi. Zvěstovali mu také zlou zprávu, že Francouzi z Isle de France se usadili v Angonty, kde obchodují s otroky a snaží se získat některé náčelníky na svou stranu. Beňovský se dlouho nerozpakoval. Jakmile si trochu odpočinul po útrapách vysilujícího pochodu, vyrazil se dvěma sty domorodými válečníky a patnácti Evropany a vyhnal francouzské otrokáře z Angonty. A totéž se chystal udělat ve Foul Pointu.

Francouzové z Isle de France se brzy dověděli, že se Beňovský vrátil na Madagaskar. Zpráva, že vyhnal francouzské obchodníky z Angonty, je velmi rozezlila, a proto se rozhodli k vojenskému zásahu.

Z přístavu Port Louis na Isle de France vyplula jednoho dne fregata La Louise pod vedením vicomta de Souillac, s kapitánem Larcherem a s oddílem šedesáti vyzbrojených pondichérských žoldnéřů.

A zatím se Beňovský za podpory svých přátel náčelníků pustil do uskutečnění svých snů. Několik set Malgašů a několik Evropanů, kteří mu zůstali věrni i po tolika letech, staví několik mil od pobřeží na pahorku v pralese osadu, která se měla stát hlavním městem východních provincií. Beňovský jí dal jméno Mauretánie.

Na stožáru na návsi vlála modrá vlajka s bílým půlměsícem.

Beňovskému bylo pětačtyřicet let, ale neztratil nic ze své energie, houževnatosti, fantazie. Byl stále přesvědčen, že se mu tentokrát podaří uskutečnit své předsevzetí – změnit tento kout v Indickém moři, čtvrtý největší ostrov na světě, v kvetoucí zahradu. Plánoval výstavbu silnic, kanálů, plantáží, přístavů, měst…

La Louise se blížila k madagaskarským břehům. Vicomt de Souillac dal rozkaz skasat plachty. Řetězy zlověstně zaskřípaly, kotva letěla do hlubin moře půl anglické míle od pobřeží. Čluny s pleskotem dosedly na klidnou hladinu. Byla půlnoc.

Ranní opar ještě ležel nad planinou, když se z pralesa náhle vynořila francouzská jednotka a zaujala bojové postavení. Kapitán Larcher vyzval Beňovského, aby se vzdal. Ten byl zaskočen, ale ani na vteřinu nemyslel na to, že by ustoupil. Vrhl se s třicíti Malgaši a dvěma Evropany do příkopu, kde byla umístěna dvě malá děla. Byl odhodlán bránit se svými nejvěrnějšími osadu proti vetřelcům.

Kapitán Larcher dal povel k palbě.

Z hlavní vyšlehly plameny.

„Viděl jsem, jak jeho tělo bezvládně klesá. Měl hlavu zvrácenou, v ruce svíral rukojeť meče. Na jeho kabátci na levé straně se objevila rudá skvrna. Blízko modrého emailu kříže svatého Ludvíka…,“ napsal vikomt de Souillac, velitel fregaty La Louise.

Bylo to dvacátého třetího května roku sedmnáctistého osmdesátého šestého.

O čtyři roky později, jednoho horkého červencového dne, přinesl poštovní kurýr do Viesky Zuzaně Beňovské pečlivě zabalený balík z daleké ciziny. Byly v něm dvě krásné knihy, vázané v safiánu, se zlatými písmeny na hřbetě. Zuzana otevřela knihu a na titulní straně četla:

„Paměti a cesty Mauritia Augusta hraběte Beňovského, jím samým napsané. Přeložené z původního rukopisu. Ve dvou dílech. Londýn roku 1790.“

F.A.ELTSNER ČÁST II

Dnem a nocí se kouří z hliněné pece, do které může vanout vítr ze čtyř směrů. Je postavena za stany po směru větru, je to palovna odpadků. Ještě se s ní seznámíme, až budeme zařizovat lesní domácnost.

Všechno, co plesniví a hnije, vhazujeme svislou, dost širokou šachtou, občas topeniště prohrábneme a v dešti zakryjeme otvorem kůry nebo plechem. Jeden topný tunel nařídíme po směru hlavních větrů, druhý naci Stavíme z mazlavé hlíny, cihel, drnů, kamenů, spojených a vymazaných jílem, počkáme, až pec vyschne, a pak ji zvolna roztopíme. Je to primitivní, ale velmi užitečné zařízení i tam, kde má cestovatel ská nebo vojenská expedice polní sporáky, vestavěné do motorových vozidel nebo do pevných dřevěných vozíků, tažených v neschůdné končině mulami.

A teď se seznámíme s nenápadným uměním, o kterém leckdo ještě neslyšel!

Foukání do ohně – chlouba zálesáků!

Oheň je živen vzduchem, udusí se, když nemůže dýchat.

Kdo to dovede, rozdmýchá jasný plamen i z posledních zbytků jisker, vrátí život špatně srovnanému ohni a pomůže mokrému dříví. Je to lesní věda..?

Zjistíš, odkud vane vítr, i slabý vánek poznáš nasliněným prstem, klekni si k ohništi, hlavu dej nízko k zemi a uvaž, kde ještě je žhavé jádro nebo neduživý plamének.

Pak naber zhluboka dech, a mírně, přátelsky a dlouze ohni domlouvej! Nejprve foukej v krátkých dávkách. Potom v delších, silnějších, až zachytneš jasný plamen, živý, nový. Výdechy se prodlužují, jsou mohutnější, jako v kovářské výhni…

Hoří! Ještě dávku vzduchu, a vyženeš vydatný červený jazyk! Na něj přiložíš suché větévky a pak už jen občas „přifoukneš“.

Chce to, kupodivu, šikovného člověka. Nešika zaduje – a zhasne i ten zbytek, co ještě v ohništi byl, nebo plamen vyžene a zase sfoukne. Správné množství kyslíku rozhoduje totiž právě tak ve spalovacím motoru nebo ve vysoké peci, jako v lese pod kotlíkem. Foukej na polínko mírně, zesiluj tah, zkoušej množství kyslíku i směr! Plaménky obracej do dřeva, ne od něho, to by ti „uletěly“ do kouře a zbylo by jen rozpálené dřevo.

Naslouchej! Oheň se hlásí, odpovídá ti! Má svůj zvuk, barvu i tvar.

Dívej se! Snad najdeš v plamenech probuzených k životu prastarou lidskou moudrost, symbol pokoje a míru, který přinášeli dávní průkopníci do pustin, kde prozatím platil zákon divočiny.

Jak se založí oheň v zasněžené krajině,

aby se neutopil v rozpuštěném sněhu?

Nasekej čerstvé větve, slož z nich pravidelnou hromadu, můžeš ji podložit silnějšími větvemi, kolíky nebo poleny, aby se nebořila; nahoře urovnej plochu pro malý oheň.

Jsou tu i jiné zkušenosti. Do nižší sněhové vrstvy zasadíme těsně k sobě několik polen nebo kolíku; tak vznikne ploška pro ohniště.

Někdy odhrabeme sníh až na holou zem, utvoříme pro oheň „lože“.

Dřevaři v našich lesích udupou sníh, položí na něj podklad z polen a rozpálí je shora ohněm; na žhavých polenech si potom ohřejí oběd nebo uvaří polévku. I v tom se uplatní důmysl: mezi dva silné kmenové výřezy zatiskni hluboko do sněhu jeden rozpůlený, ve směru větru. Mezi výřezy rozdělej oheň a postav naň nádobu. Také můžeš dvě silná polena zatisknout do sněhu mezi dvě položená.

STOPAŘI, ZVĚDOVÉ, POTULNÍ LOVCI

Průzkum lovecké oblasti

Staří lovci znali svoje loviště, šli tam najisto.

Nás vábí jiný lov, bez pušky a krve: chceme zvěř pozorovat, chránit a podporovat její volný život. Sledovat stopy a zvyky jelenů, srnců, daňků, muflonů, lišek, zajíců, veverek, jezevců, lasiček, ondater, zkoumat hnízdění ptáků a stavy ryb.

Lovnou zbraní je fotografický přístroj, zápisník a skicák s tužkou. I pro tuto zálibu musíme provést průzkum oblasti, hledat stopy, sledovat je, doplížit se ke kořisti a dobře se krýt.

Nezdaří se to, když neznáme podrobně les a jeho tichý život.

Chceš sledovat nějakou kořist, zvíře, někdy také člověka. Uvažuj: tlapky nebo chodidla tisknou výtlačky do různého podkladu, různě tvrdého, různě vlhkého a různě zarostlého. Lovci říkají, že je půda různě příznivá stopě.

Jen zima změní každou krajinu ve stopařský ráj. Když napadne čerstvý sníh, nic neunikne, co má nohy! Bílý koberec ztvrdne, ale brzy se počasí postará o nový podklad: tenký poprašek zanese staré otisky, je obnova; nedočkavě na ni čekají lovci; je zrádná pro všechnu zvěř.

Teplejší počasí přinese oblevu, ale pak sníh zase zmrzne. Vzniknou krásné otisky: zčernají, a jen okolí je bílé.

Stopy zmrzlé v blátě jsou někdy tak tvrdé, že je můžeme odlévat do sádry přímo se země.

Podklad mění tvar i jasnost stop; musíme s tím počítat, když

Je sledujeme na větší vzdálenost.

Chodec vyšel zasněženou cestou. Pak se bořil v závějích, přešel na hladkou betonovou silnici, vstoupil do domu a zbylo po něm jen trochu bláta na dřevěné podlaze. Jasné otisky zanechal na hlinité pěšině, potom zmizely v nánosu listí. Marně po nich pátráme v napadaném jehličí, na skále, v trávě a v mechu.

Chce to velkou zkušenost; kde ty neuvidíš nic, tam najde stopař přesný zápis; čte v půdě jako v knize.

Pozoruje povětrnost; počasí má velký vliv na vzhled a na trvanlivost stop; dobře se poznají po dešti, špatně v horkém suchém létě.

Jenom některá půda se málo mění, je stálá. Takové jsou skály, jehličím zanesené lesy, plochy spadaných listů, louky s nízkou trávou, lesy zarostlé mechem nebo borůvkami.

Stopařská moudrost pokračuje

Pro první stopařské pokusy vyhledej osamocenou oblast, málo navštěvovanou, kde jsou otisky vzácné. Nemusíš za ní putovat daleko do lesů! Stopy jsou přece všude, před vaším domem, na zahradě, na hřišti, v parku, na chodbě i na zaprášené skříni, po které přeběhla kočka.

Rozeznávej různé druhy povrchů půdy a přechodná a nepřechodná místa.

Některá půda stopy nenese, nenajdeš tam otisky a musíš usuzovat na směr kořisti podle jiných změn a známek. To jsou pro tebe nepřechodná místa; zdrží tě a můžeš stopu ztratit. Vyschlá skála ti nic nepoví, pokud nezmokne. Pak snad na ní zjistíš nepatrné změny na porostech lišejníků, mechu nebo vřesu, snad tam stopovaný zanesl na nohách bláto, nalepené jehličí nebo suchý list. Na drolivé pískovcové skále objevíš místo, kde noha sklouzla, narazila podpatkem, kde zakoplo paznehtem zvíře, kde zůstaly sotva viditelné

známky po drápech. Najdeš místo, kde shazoval jelen parohy, balvan, který poznačila liška trusem, strom rozdrásaný medvědem, ovci, roztrhanou vlkem.

V nepřechodných místech hledáme vchod a východ stopy.

Vchod je tam, kde poslední jasná stopa končí, východ musíme hledat, a to je nejtěžší stopařský výkon.

Příklad: stopy tě dovedly k louce a tam se ztratily. Nepomohou ti oči; musíš přemýšlet, usuzovat! Snad jsou někde na travnatém koberci nepatrné změny. Skloň hlavu, hledej proti slunci stíny, zlomená stébla, zkřivené květiny; hledej průtah stop, směr k půdě, která zase stopy zaznamená. Vzdálenost vchodu a východu stop může být přitom značná. Někdy končí poslední stopa u řeky nebo u rybníka. Člověk nebo jelen přeplavali nebo se přebrodili na protější břeh, přímým směrem, nebo tak, aby pronásledovatele spletli. Jistě nebudeš hledat východ stopy proti proudu prudké řeky; tím směrem se nemůže plavat. Východ asi nebude na bahnitém břehu, kde sledovaný nemohl vystoupit z vody, ani pod kolmou skalní stěnou. Na hladině/ řeky nebo jezera žádné známky nezbudou, pokud nejsou u břehu vodní rostliny, žabinec nebo rákosí. Přebrodíš se nebo přeplaveš a na protějším břehu začneš východ stop „zaměřovat“. Postupuješ krok za krokem, pátráš po nějaké známce v půdě i v blízkém okolí. Znovu se vrátíš, sleduješ půdu dál od břehu, prohledáváš ji jako houbař, až něco najdeš.

Stejně si počínáš na okraji paseky nebo louky, na konci skalnatého úseku nebo za skupinou nějakých staveb.

Loveckou kořist, zatoulanou na veliké ploše, hledáme zakružováním, právě tak jako různé trosečníky, ztracené lyžaře, záchranné čluny, letce plující po moři v záchranných vestách, letadla, která nouzově přistála X pustinách, motorová vozidla ztracená v poušti a nezvěstné polární expedice.

Záchranná služba odhadne přibližně směr a bod havárie, místo neštěstí. Neblíží se k němu přímým směrem, pokud neslyší nebo nevidí nějaké signály. Najíždí nebo jde po velkých soustředných kruzích a postupně zmenšuje jejich průměr, takže se dráha expedice podobá závitnici, spirále. Pátrá se po každém nepatrném příznaku, po všech podezřelých změnách, po každé známce nebo signálu.

Volání o pomoc je také stopou: výstřel, oheň, kouř nebo zápach kouře, píšťala, barevná raketa nebo magnéziová světlice.

Spirála pátrání konečně zachytí nějaké neklamné známky a zkříží stopy zmizelého.

Žije? Nežije? To často záleží jenom na něm. Nesmí ztratit hlavu: hltavě vypít všechnu vodu na poušti, opustit vozidlo a hledat cestu pěšky, propadnout zoufalství, panice.

Po marném hledání se střed zakružování posune do míst ještě neprozkoumaných, jak naznačuje náš náčrtek.

V nepřehledné oblasti, v houštinách, v hustém lese, v mlze nebo ve vánici, krajinu pročesáváme: vyjde několik lidí, rozdělí se a probírají terén v pruzích, rovně a potom napříč. Dávají přitom hlasité signály, aby trosečníka povzbudili nebo zaslechli jeho odpověď. V terénu zarostlém lesy, mezi jezery a skalami postupuje pátrání tím směrem, kudy mohlo postupovat postřelené zvíře, člověk nebo vozidlo. Po letadle musíme pátrat všude, i na nedostupných plochách.

Další stopařské zkušenosti

Špatně přechodná půda nese štěstí zvěři a smůlu lovci.

Les zanesený suchým listím šustí při každém kroku, a přitom jen sokolí oko zachytí nějaký sled. Zkušený lovec sokolí oko má; tam, kde by druhý neviděl nic, vidí mnoho. Spatří nalomenou větvičku, žalud zatisknutý do země, prolomený povrch listnatého nánosu. Listí se v místě dotyku nohy trochu vtlačilo, přerovnalo nebo pohnulo. Stíny stop hledá asi deset metrů před sebou, pak pátrá blíž.

Zvěř zachytila na nohy odlepy a také sledovaný člověk sbírá nalepené listy nebo jehlice, hlavně na paty. Stopař je najde až někde za lesem, na pasece, na skále, na silnici; ověří si správný směr pátrání, správný východ stopy.

V trávě zbude jenom nepatrné svědectví, že něco prošlo nebo proběhlo. Skloní hlavu nízko k zemi, abys viděl i ty nejslabší stíny! Pozoruj travnatou plochu proti slunci, nikdy ne po slunci, to stíny zanikají! Nejznatelnější stopy najdeš ráno a navečer v nízkém slunci; splývají s půdou, když je slunce vysoko.

Na travnatém úseku hledáme uličku, průtah, sotva znatelnou stínovou brázdu v zelené hladině; podaří se to, když prošla pronásledovaná kořist nedávno, tráva se ještě nenarovnala, nevzpamatovala.

Ovšem – chytří a mazaní nejsou jenom lidé! Dobrý znalec lesa pochopí, proč vidí myslivec v jelenovi rovnocenného soupeře. Zvěř ví, kam vstupuje, a dovede klamat. Běží trávou nepravidelně, vrací se, kličkuje, mění směr, mámí a klame lovce. Pak je to opravdu velmi těžké zjistit, kudy prošla. Usuzujeme z rosy, z pomačkané trávy nebo z lámavých travních stébel.