Rado Murnik

Krásný janičár

KAPITOLA PRVNÍ

– Džbán je prázdný! – povzdechl si v komnatě v patře Blagajova hradu podsaditý rytíř Achac Dolanský spíš sám pro sebe, odstrčil nádobu na stole daleko od sebe a přisunul se na lavici trochu blíž k osmiletému děvčátku, které vyrývalo pozlaceným pisadlem dlouhá písmena do navoskované tabulky ze slonové kosti.

Tlouštíkovi bylo asi kolem třiceti let. Černé vlasy mu splývaly do týla a na ramena, jen nad čelem byly zastřižené. Neobyčejně mohutné kníry mu trčely rovně k uším, bradku měl rozdělenou do dvou pramenů. Širokými rukávy šedozeleného pruhovaného pláště byly vidět červenavé šaty. U pasu mu visela benátská dýka se dvěma rubíny na umělecky vypracované stříbrné rukojeti.

– Vidíš, milá sestro, hodina uběhla, – řekl mladé paní, která seděla naproti němu a barevnými nitkami vyšívala hedvábný měšec. Natáhl silné krátké ruce a obrátil přesýpací hodiny ve vkusně vyřezávaném rámu, aby se písek mohl znovu přesypávat z horní baňky do spodní.

Hraběnka Ludmila Blagajová na okamžik pohlédla na bratra a tiše vyšívala dál. Z její mimořádně krásné tváře vyzařovala vznešená hrdost, ale také vlídná laskavost. V jejích žilách proudila čistě slovanská krev, její otec byl Slovinec a matka Charvátka. Od pasu jí visely klíče a vřeteno ze slonové kosti zavěšené na řemenech.

Častokrát pohlédla na svoji jedinou dceru. Malá Alijana se velice podobala matce, zvlášť modrýma očima s krásně tvarovaným čelem a spánky. Plavé vlasy skoro zahalovaly něžná ramena a leskly se v ranním jasu jako zlaté vodopády. Matka i dcera byly oblečené do modrého sametu. Hraběnce se na levé ruce výrazně třpytil zlatý prsten s velkým briliantem. Komtese Alijaně visel na krku zlatý řetízek s krásným křížkem, do kterého byl pod písmeno B s korunkou s devíti perličkami vsazen pěkný smaragd.

– Milá sestro, dnes je významný den! – poznamenal bratr. – Dnes, v úterý před svatodušními svátky, prvního června roku čtrnáctistého šedesátého druhého, začne rytíř Achac Dolanský psát kroniku! –

– Ale to už nám slibuješ nevím kolik let a nikdy z toho nic není, – odvětila hraběnka a podívala se otevřeným oknem do slunného jitra. Široko daleko se v posvátném tichu rozprostíraly bukové lesy, pro vinice, louky, pole a pro dřevěná stavení přívětivé Vinice zbývalo jen málo místa. Přes dřevěný most hnal kupec z Bílé Krajiny koně s těžkým nákladem směrem k Charvátsku. Od nedaleké Kolpy vanul příjemný větřík a přinášel s sebou vůni dříví, hradních růží a jasmínu. V hájích a ve vinohradech se ozýval veselý ptačí zpěv. Na druhé straně Kolpy se za rovinou zvedalo charvátské pohoří a ztrácelo se v sotva viditelné bělavě mlhavé modři.

Strýc Achac si prohlédl rukopis mladé písařky, pochválil ji a zeptal se: – Janico, a teď mi ještě řekni, kolik máme dílů světa! –

– Díly světa jsou tři: Evropa, Asie a Afrika. –

– Dobře jsi odpověděla. Pro dnešek to stačí. –

Vešel hrabě Ladislav Blagaj. Rozhodný snědý obličej lemovala zastřižená bradka a husté černé vlasy mu sahaly až po ramena.

Pohled i postava vyjadřovaly hrdost a sebevědomí muže zvyklého poroučet. Na rozepnutém plášti z hnědého sametu se leskl zlatý řetízek se stříbrnou píšťalkou.

Políbil dcerku Alijanu na čelo a obrátil se na rytíře Achace.

– Milý švagre, – řekl, – třináctého června bude můj otec Antonín slavit svátek. Po služebnictvu jsem už poslal několik pozvání. Prosím tě, pomoz mi a napiš ještě dnes nebo zítra pozvání pro barony Gradnikara, Gregorijance a Jankoviče, také pro rytíře Janeze Mačerolu, Otona a Andreje Semeniče a oba Kozaky! –

– Ano, velice rád! – přitakal rytíř Achac a hned odešel do druhého patra. Do své komnaty natahal všechno možné. Všude se povalovalo nejrůznější haraburdí, neboť učený rytíř se leckterého dne v potu tváře snažil přetavit olovo a jiné kovy ve zlato.

Právě když dopsal pozvání, přišel ho pozvat k obědu Marko, dvanáctileté páže se šibalskýma živýma očima, oblečené do bílé kazajky a úzkých červených kalhot, přepásaných vínovým opaskem. Marko byl syn blízkého souseda, nemajetného barona Jurije Gradnikara.

Hodovní síň byla vedle zbrojířského sálu největší místností na hradě. Stěny zdobily pestré gobelíny s vytkanými výjevy z bible a rytířských turnajů. Nad kovanými dveřmi se třpytil erb hrabat Blagajů s medvědem a lvem a také bílomodročervený erb kraňských stavů – modrý orel s knížecím kloboukem. V dlouhé řadě visely ztmavlé portréty předků.

Rytíř Achac seděl na dolním konci stolu naproti starému hraběti. Skoro sedmdesátiletého pána zdobil dlouhý, stříbřitě bílý vous. Na čele měl rudou jizvu. Dlouhé, tmavé sametové šaty měl přepásané červeným hedvábným pásem. Vedle něho seděl starý hradní kněz Juraj Draganovič, drobný, skromný člověk, rodem ze sousedního Charvátska. Za širokým rytířem stálo čtveračivé páže Marko. Bystře se dívalo kolem sebe, nosilo a nalévalo, schválně cinkalo talíři a čekalo, aby mohlo pozlobit rytíře Achace nebo ospalého lokaje Uldarika, který podřimoval za starým hrabětem.

– Bude válka! – ozval se rytíř Achac. – Ve Vídni se bouří proti císaři, jeho bratr Albrecht zase štve proti němu. Turci určitě využijí příležitosti, aby opět navštívili naše kraje. Kdyže byli poprvé v Kraňsku? –

– Roku 1408, – odpověděl starý hrabě. – Bylo mi tenkrát sotva patnáct let. Bylo to v říjnu na svátek svatého Diviše. Najednou tu byli Turci! Zaútočili na Metliku a Črnomelj, běsnili, pálili a plenili po okolí. Hodně lidí zabili, jiné zas prodali do otroctví. Ale když k nám vtrhli podruhé, zle pochodili. –

– Zaplať pánbůh! – zvolal rytíř Achac.

– Bude to už přes třicet let. Více než osm tisíc raubířů přebrodilo Kolpu a přepadlo vyplašené obyvatele Metliky. Do stavení a na střechy stříleli hořící šípy omotané nitěmi namáčenými v síře. Dřevěná osada okamžitě hořela. Turci plenili a kradli, pobili sedláky z Metliky a z okolí všechny muže a ženy a vydali se k Novému Městu. Ulrik Šenk Ostrovický, náš tehdejší zemský správce, ihned svolal kraňské a korutanské šlechtice. Sešlo se nás čtyřicet tisíc mužů, korutanských kyrysníků, kraňské lehké jízdy, lukostřelců a dělostřelců. Bojoval jsem proti Benátčanům, Uhrům, husitům, proti celjským hrabatům, ale nikde jsem nikdy neviděl tak nelidského nepřítele. Jel jsem hned v první řadě. Nikdy nezapomenu na okamžik, kdy zemský správce Ostrovický uchopil a zvedl náš rudý prapor s ukřižovaným Spasitelem a s bílomodročerveným orlem na druhé straně a zavolal: „Ve jménu svatého kříže za mnou, hrdinové!“ Země se chvěla a duněla pod kopyty koní. Jako zběsilí se vyřítí Turci proti nám a křičí: „Bij ďaura! Alláh il Alláh!“ Na kopci hřmí naše děla. V Novém Městě zvoní všechny zvony. Rozbijeme první nepřátelské křídlo. Ale už se střetáváme s další, mnohem větší četou. V divoké válečné vřavě zahlédnu velkého, strašlivě řvoucího Turka. Na svém kopí má nabodnutou zkrvavenou hlavu mladého děvčete s vlajícími vlasy. Tehdy mě zasáhla křivá šavle tady. Přišel jsem k sobě až po bitvě v našem stanu. Řekli mi, že jsme skvěle zvítězili, pobili a porazili přes čtyři tisíce pekelných nepřátel. Zachránili jsme Nové Město, všechny zajaté krajany a všechnu kořist. Novoměstské zvony znova zvonily… –

– Dej Bůh, aby Turci už nikdy nepřišli do našich krajů! – řekl tiše kněz.

Maminko, já se bojím! – zašeptala komtesa Alijana a ustrašeně se přitiskla k hraběnce. – Turci… –

– Však nepřijdou, – uklidňovala ji matka a hladila ji po zbledlých tvářích. – Počkej, Janico, zazpívám ti píseň o hrdličce! –

Marko přinesl z vedlejší komnaty tmavě červenou harfu zdobenou zlatými arabeskami a krásně vyřezávanou labutí hlavou. Hraběnka začala hbitě přejíždět po strunách a síní se linuly líbezně znějící tóny. Zazpívala prostou lidovou píseň:

Přileť, přileť hrdličko,

pojď mi dítě kolíbat

Zvučný hlas ladil s tlumenými akordy. Zpěvačka byla zcela ponořená do snění. Z jejích krásných modrých očí vyzařovalo teplo a všechna něha mateřské lásky. Alijana na ni hleděla celá nadšená. Položila hlavičku na matčinu ruku a dojatě zvolala: – Ach, maminko, kdybych se mohla pořád tak na tebe dívat a poslouchat! –

Matka políbila dcerku na něžné rtíky a hrabě Ladislav řekl rytíři Achacovi: – Zapomněl jsem na rytíře Frauensteinera, na našeho nejbližšího souseda. Pozvi také jeho i se sestrou! –

– Hanse Frauensteinera? – podivil se rytíř Dolanský.

Proč by ne? – zeptal se hrabě klidně.

V jeho tváři je něco, co se mi nelíbí. A ten jeho hlas! Frauensteiner je pokrytec, podlá duše! Věř mi, že dobrou polovičku tvých jelenů zbaští on! Říká se, že se svými sluhy chodí do Charvátska a číhá v úkrytu, že v charvátských lesích nebo v Kolpě už obral a pochoval kdekterého obchodníka. Vypadá jako ďábel, kterého namaloval můj přítel Andrea Mantegna, slavný benátský malíř. A Hansova sestra Salda, to je teprv pěkná liška! Prý umí vařit zvlášť chutný – jed! –

– Jen je oba pozvi! Člověk nesmí věřit všem klevetám, které roztrušují zlí pleticháři o svých protivnících! –

Po obědě se vrátil Achac do své komnaty a dumal: – Proč bych jim psal! Sám k nim zajedu, Hans mívá občas dobré víno ve sklepě. Jsem taky zvědav, co řekne Salda, která kdysi snila o tom, že bude hraběnka Blagajová, ale pak musela ustoupit mé sestře Ludmile, protože Ladislav poznal, že je pyšná Němka sobecká a bezcitná. Ta bude koukat! –

Připnul si ostruhy, opásal se mečem, natáhl si silnou sokolnickou rukavici na levou ruku a na hlavu si dal zelený baret, na němž se pohupovalo dlouhé paví pero. Šel pomalu po chodbě a po schodišti a vykročil přes nádvoří k voliéře. Tady ve vysoké dřevěné boudě seděli na dřevěných bidlech přivázaní krásní sokoli, vycvičení k lovu volavek, křepelek, zajíců a jiné zvěře.

– Odyssee! – zavolal rytíř Achac na svého nejmilejšího sokola a odepjal mu řetízek. Nádherný pták okamžitě skočil na pěst v rukavici, mazlil se a vrkal a nechal se klidně přivázat za nohu k rukavici.

Rytíř Achac na něm mohl oči nechat. Ale nebyl jediným šlechticem, který se zamiloval do svého sokola. Panstvo je bralo s sebou, ať se vydalo kamkoliv. Sokoli je doprovázeli do boje i do kostela. Biskupové a preláti je dokonce měli při slavnostních mších vedle sebe.

Ke konírně šel tlustý rytíř trochu rychleji a obrátil se na sluhu:

– Jure, osedlej Plavku a Grošáka pro mne a pro sebe! Miko, pomoz Juřenu! –

Jure Matkovičů byl hodně vysoký a ramenatý muž s osmahlým pevným obličejem a bystrýma očima. Tváře měl podobané od neštovic. Miko byl mnohem mladší, statný mládenec.

Sluhové pospíchali. Jure si připnul širokou krátkou šavli a k boku si připevnil samostříl. Přes rameno si dal toulec se šípy a zapnul si jeho řemínky na prsou. Hned byl rytíř i on na koni. V tu chvíli přišla na nádvoří chůva Mare, mladé děvče s pěknou opálenou tváří, a komtesa Alijana, která chovala svou milovanou dřevěnou panenku.

– Strýčku, kam jedeš? – oslovila ho zvučným dětským hlasem. – Zůstaň radši doma, ať tě nechytí zlí Turci! Pojď se mnou do zahrady za maminkou! –

– Já Turky nezajímám! – odpověděl jí rytíř Achac vesele. – Nejsem tak hezký. A kde je Turkům konec! Teď ještě doma pečou štrúdle! Buď hodná! Tak sbohem! –

Polechtal ostruhami svého koně. Však Plavka byl chytrý a rozvážný kůň. Měl rád střízlivost a harmonický život, neměl rád

zbytečné dovádění a rozvernou nezkrotnost. Pěkně pomalu, téměř slavnostně nesl odtud svého pána.

U velkých hradních vrat se objevil klíčník Mate Zloba, malý, ale široký chlapík se silnými čelistmi a krátkým křivým nosem. U levého boku mu visely těžké klíče, vpředu se mu pohupoval zahnutý roh na dlouhém řemeni. Svůj kyj vrátného, omotaný kůží a pobitý hřeby, opřel o zeď a běžel otevřít. Se skřípotem se otevřela mohutná železná brána. S rachotem a vrzáním se spustil padací most na zrezivělých řetězech přes hradní příkop a za jezdci rachotil zase nahoru.

Rytíř Achac si povídal se sokolem. Spatná cesta vedla podél Kolpy proti proudu na jihozápad skoro pořád bučinou. Stromy i keře byly tiché, les mlčel jako začarovaný.

Najednou začal Jureho kůň neklidně stříhat ušima a chvělo se mu chřípí. Za velkou skálou porostlou místy zeleným mechem se zaleskl pár vášnivých očí ve vrásčitém hnědém obličeji. Oba koně zpomalili a plaše větřili. Grošák se pokoušel vzepnout se na zadní nohy. Sokol rozčileně mával křídly.

– Co se děje? – ptal se rytíř Achac poněkud neklidně.

– Cikánka! –

– Cože? –

– Cikánka! Cikánka! – opakoval Jure.

– Ale jdi! – namítal rytíř Achac. – Já jsem neviděl ani živáčka. Možná, že to byla liška nebo nějaké jiné zvíře. –

– Byla to stará cikánka! – tvrdil Jure se vší rozhodností. – Viděl jsem ji docela dobře, i když jen na okamžik. Měla červenožlutý šátek na špinavé černé hlavě a rozcuchané vlasy ji visely až na prsa. A jak se jí blýskaly falešné oči! V mžiku zmizela v houštině. –

– Špatné znamení! – Blesklo hlavou rytíři Achacovi a měl při tom nepříjemném pomyšlení zlost, Jure zase třikrát plivl přes levé rameno, aby mu neublížily uhrančivé oči.

KAPITOLA DRUHÁ

Frauensteinerův hrad stál na strmém kopci blízko Kolpy. Všude kolem bylo mrtvo a pusto, jako v sídle zakletých duchů. Temný hrad chránily dvě mohutné věže na západě, a pak jen pevné hradby a prudké srázy. Tady nepotřebovali ani most, ani příkop.

Do vrchu stoupali koně pomaleji. Za hradbami zaštěkal pes. V okénku nad branou se objevila ospalá tlustá hlava. Zaskřípěl klíč a zarachotila závora. Sluha otevřel těžká železná vrata a odehnal špinavého štěkajícího psa. Dlouhým vlhkým klenutým vjezdem přijeli jezdci na zanedbané nádvoří.

Je to tu pěkné a útulné, jen což! Pomyslel si rytíř Achac Dolanský, když slezl z koně a dal ho Juremu. Uklízejí tu leda tak na velikonoce.

Chodbou přicupital na nádvoří hubený chlapík střední postavy v zelenožlutém pruhovaném oblečení a vítal hosta, svého starého známého.

Rytíř Hans Frauensteiner byl o něco starší než Achac. Tvrdé, strnulé rysy jeho vpadlého baziliščího obličeje byly jako z ledu a z kamene. Našedlé soví oči nedůvěřivě pobíhaly pod neustále

mrkajícími víčky, slídily kolem a podivně kontrastovaly s předstíranou ponížeností a plachostí v jeho chování. Levou tvář hyzdila velká rudá jizva po špatně zhojené ráně. Rozcuchané vlasy byly, stejně jako dlouhé kníry a řídká kozí bradka, zrzavé.

– Vítej, drahý příteli Dolanský! – sladce zdravil. – Velice mě těší, že jsi mě zase jednou poctil návštěvou. Prosím, rač se obtěžovat nahoru do komnaty. Pohostím tě výborným vínem! –

– Rád přijímám tvou milou nabídku a děkuji ti za náležité přivítání, – mužně odvětil rytíř Achac a šel po schodech nahoru.

V první, téměř prázdné místnosti přivázal sokola k mříži na okně, hodil baret a rukavici na lavici, sundal si ostruhy a. zasunul je do kouta. Šli do hodovní síně. Obrazy na stěnách už byly velice vybledlé. Od stropu visely tři železné lustry s trny na svíce. V čele stolu stálo velké vyřezávané křeslo, přikryté pokrývkou a polštářem. Toto čestné místo nabídl Frauensteiner hostu a sedl si vedle něho na lavici.

Přišla stará služebná Bare, tiše se uklonila, dala na stůl bílý ubrus a postavila na něj koláče a velké preclíky pomazané olejem.

– Už máš skleněná okna, – všiml si rytíř Achac. – Když jsem tu byl naposledy, byla ještě plátěná. Daří se ti dobře, ty starý lijáku, co! –

– Jde to, – odpověděl Frauensteiner a uhýbal pohledem. – Za mého mládí bývalo všechno lepší. –

Bare přinesla vodu a umně vyšívanou osušku, aby si host umyl a utřel ruce. Potom postavila velký měděný džbán vina do vědra se studenou vodou. Mladší dědečka Kate dala před oba cínové talíře a dva poháry.

– To jsi řekl dobře, – pravil rytíř Achac, – všechno bývávalo lepší. Náš starý hrabě Blagaj nám často vypravuje, jak bylo všechno za starých časů levné. –

V tom okamžiku vešla Salda, urozená Frauensteinerová. Uhlově černé, mírně zvlněné vlasy s temně modrým leskem lemovaly její hrdé čelo, vzadu byly spletené do dlouhého copu. Na hlavě jí svítila červená hedvábná stuha se zlatými provázky, jaká se nosí k lidovému kroji. Za hustými řasami planuly velké černé oči. Ta bledá, oduševnělá tvář by byla krásná, kdyby ji nekazila pyšná ústa a příliš silná brada. Tvář, krk, ruce byly jako z bílého hermelínu. Tmavě červené šaty z jemného anglického sukna s velmi širokými rukávy měly hluboký výstřih na prsou, takže bylo vidět růžově bílé spodní prádlo. Kožený pás zdobily perly a stříbrné arabesky, pod ňadry se zapínal širokou zlatou sponou. Levé předloktí ovíjel spirálovitý stříbrný náramek s hadími hlavami.

– Jste vítán, náš hoste, neboť rozptýlíte naši všední nudu! – pozdravila rytíře Achace a sedla si ke stolu. Rytíř vstal, poklonil se a spustil slavnostně: – Váš příjemně okouzlený sluha se vám klaní, urozená slečno! V den svatého Antonína slavíme svátek starého hraběte Blagaje. Sejde se hodně hostí. Hrabě Ladislav zve také vás. –

Zase si sedl. Bratr se sestrou němě přikývli. Saldě se prudce rozbušilo srdce. Krev se jí vehnala do hlavy, až ji zabolelo ve spáncích. Ale nikdo její rozrušení nezpozoroval.

Zavonělo sádlo a silná vůně koření. Kate přinesla pepřenku, slánku, ořechový a bílý chléb namazaný sádlem a Bare velkou mísu, ve které byl jehněčí mozeček a žaludek nadívaný nakrájenými vejci se šafránem.

Rytíř Achac se pustil do jídla a pití s velkou chutí. Nezapomněl přitom bavit Hanse a Saldu.

– Jen přijďte oba, budeme se mít skvěle. Velevážená slečno, příliš se uzavíráte mezi domácí zdi. Dlouho jste nebyla na našem hradě. Byla jste několik let ve Vídni, že? U nás se vůbec nic nezměnilo. Ani s jedním kamenem se nepohnulo. Také my jsme zůstali stejní jako před lety. –

– A co mladá paní hraběnka? – zeptal se Frauensteiner.

– Moje sestra Ludmila? – řekl host pomalu, zatímco se třesoucí se Salda opřela vzadu o lavici a dávala pozor, aby jí neuniklo ani slůvko. – Naše Ludmila, pane, ta má ráj už na zemi! Jako dva holoubci žijí Ludmila s Ladislavem. Největším štěstím a radostí je jim jejich dítě, malá komtesa Alijana! Takové dítě se hned tak nenajde. Alijana bude prvotřídní krasavice! Ta je vám chytrá už teď, je mimořádně nadaná! Je úplně po svém strýci Achadovi. Podivné! –

Salda vstala. Cítila, že by už nemohla dál skrývat své rozrušení.

– Máte venku krásného sokola, pane rytíři! – řekla přívětivě. – Musím mu dát něco dobrého. Promiňte, za chvíli se vrátím! –

– Jak račte, urozená přítelkyně! – řekl rytíř Achac, vyprázdnil pohár a obrátil se na Hanse. – A co teď my dva? Chceš si zahrát v kostky? –

Odepjal od pasu kožený měšec a vysypal stříbrné a zlaté mince, Frauensteiner přinesl vysoký pohár a dvě malé kostky ze slonoviny s černými tečkami. Odhrnul ubrus. Každý položil svůj stříbrný peníz doprostřed stolu. Začal rytíř Dolanský. Zakryl pohár dlaní, zatřepal a vrhl kostky.

Ze začátku vyhrával rytíř Achac. Samou radostí opravdu pilně sahal po číši. Ale později ho štěstí opustilo. Teď pil ještě víc, samým žalem. Čím víc rostla Hansova hromádka, tím víc se v Achacovi rozněcovala hráčská vášeň. Zakrátko prohrál všechny své peníze. Sundal dýku z řetízku a hodil ji na stůl.

– Podívej, Frauensteinere! – řekl už dost hlasitě. – Rukojeť je stříbrná. A ty dva kameny jsou pravé rubíny! Moje dýka má větší hodnotu než všechno to, co jsem tu dnes prohrál. Co na mne koukáš jako žába na zvonici! Uděláme to tak! Jestli padne tobě, bude dýka tvoje, a pak toho necháme! Jestli padne mně, musíš mi vrátit všechno, co jsem prohrál. –

Obou se zmocnilo vzrušení. Znovu vrhli kostky a zase vyhrál Frauensteiner. Dolanský pohladil krásnou dýku jako na rozloučenou, těžce ji dával pryč. Začal křičet a přerývaným hlasem navrhoval: – Hrajme o sedlo! Tak hrajme! O sedlo! –

– Promiň, milý příteli! – bránil se Frauensteiner a odstrčil vyhranou dýku do kouta k oknu. – Dohodli jsme se, že dál nehrajeme, když prohraješ. Radši se napijeme! Na ex! –

– Ty budeš mluvit latinsky, ty, co nic neumíš! – hulákal rytíř Achac, vzteklý, že kumpán už nechce zkoušet štěstí. A pak spustil. – Latinsky tady můžu mluvit jenom já, já jsem leccos študoval, já alchymista a astrolog, já znám hvězdy a jejich vliv na člověka. S výborným prospěchem jsem dokončil svatomikulášskou školu v Lublani. Ve Vídni na univerzitě Jsem poslouchal, kromě jiných, profesora kanonického práva doktora Bernarda z města Kraně, magistra Andreje z Lublaně a ještě dva magistry, Konráda a Gregora z Kraně. V Itálii jsem poslouchal učence Poggiho, Donata, Acciaiuolu a Argiropulu, na univerzitě v Padově zvlášť slavného právníka Francesca Aretina. V Itálii se mi moc líbilo. Byl jsem dlouho v Benátkách, ty jsou prvním městem Evropy. Nejlepším přítelem mi byl veleučený Charvát Janko, urozený česmički. Už v šestnácti letech ho obdivovali všichni vzdělaní Italové. Teď je biskupem v Pečuhu, ale žije prý na dvoře uherského krále Matyáše v Budíne. Janko mě představil slavnému Cosimovi de Medici a Aeneovi Silviovi Piccolominimu! Posloucháš mě, nebo spíš, ty urozený slabochu? Ten Aeneas Silvius, to je teď náš papež Pius II. Když se mnou mluvil, byl kardinálem. Ptal se mě hodně na moji vlast. Papež Pius zná naše země, vždyť kdysi dělal sekretáře našemu císaři a byl s jeho obrovským doprovodem také v Lublani. Vidíš, Hansi, s jakými význačnými osobnostmi jsem byl ve styku ve Vlaších? –

– Pravému rytíři patří zbraň a ne nějaké učené klikyháky. –

– Kdepak jsi koho porazil, ty slavný hrdino? – zahartusil rytíř Achac. – Leda tak nějakého obchodníka srazíš z koně! Říká se přece, že válčíš na osamělých cestách. Chraň tě svatý Mikuláš před provazem a šibenicí! –

– Rytíři Frauensteinerovi se zaleskly mrkající oči. Křečovitě zaťal pěsti, ale jen pod stolem. Vtom se vrátila Salda.

– Pane rytíři, – oslovila ho velice přívětivě, – dala jsem vašemu sokolovi mladou vránu, kterou dnes ráno chytil sluha v lese. –

Sedla si na lavici vedle Achacova křesla. Rytíř Achac poděkoval za vránu a pokračoval: – Pročpak jste se ještě neprovdala, harfo radosti? Jste starší než naše Ludmila, proto bych vám přál, aby si vás brzy ženich odvedl z tohoto rozpadlého kurníku na vlídnější hrad. –

Blesky hněvu létaly Saldě z očí, ale už se zase smála. Rytíř Achac vstal a řekl: – Teď už půjdu. Prosím, Hansi, přikaž sluhovi, ať osedlá koně! –

Ještě se napili vína. Když se umyl, doprovodili bratr a sestra hosta do přední místnosti. Bare mu připjala ostruhy, Salda mu podala baret a sokolnickou rukavici, rozdrápanou od ostrých drápů.

– Děkuji vám za milé pohoštění, – řekl rytíř Achac a pohladil svého sokola, který mu hned usedl na ruku. – Nehněvejte se, jestli jsem plácl něco, co vám nebylo milé! Tak ať se ve zdraví a v radosti sejdeme na Blagajově hradě! –

Hans sladce poděkoval za pozvání, na nádvoří pomohl Achacovi na koně a doprovodil ho až k hradní bráně.

– Taky mě urazil, – stěžoval si sestře, když byli sami.

– Pomstíme se na význačnějších nepřátelích a tím zároveň zasáhneme také Dolanského. Teď se mi nabízí vhodná příležitost. To pozvání mi přichází vhod. Chci zničit ráj Ladislavovi a Ludmile. Ničeho se neboj, bratříčku. Promyslím každou maličkost. Teď chci být sama. –

Šla do malé zahrady na hradě a procházela se po úzké cestičce mezi zarostlými záhony. Vzpomínala na své mládí, vzpomínala na neskonalé štěstí, když jí mladý hrabě Ladislav slíbil manželství. Ale to štěstí netrvalo dlouho. Mladý Blagaj se oženil s Ludmilou, urozenou Dolanskou. Přísahala, že se jim pomstí. Nezměrný smutek, hanba, závist, uražená ješitnost, vášnivý vztek, ta neustálá trýzeň ji tak oslabila, že onemocněla. Chtěla pryč z tohoto kraje, protože jí všechno připomínalo pošlapané štěstí. Odcestovala k sestře Irmengordě do Vídně. Tam ji léčil starý židovský lékař, který stále míchal a vařil různé jedy. Za drahé peníze od něho získala skleničku nejprudšího jedu a benátský prsten s tenkou dutou jehličkou a s dutinkou na jed. Od té doby, kdy se vrátila z Vídně, neminul den, aby se neoddávala myšlenkám na pomstu.

Ladislav mě zve na svůj hrad. Zapomněl a myslí si, že jsem zapomněla i já. Chacha! Třeba si to jen Ludmila přála, aby mě pozval! Ludmila mi chce ukázat „ráj“ a potají se mi vysmívat, jen se Saldo podívej, to bylo určeno pro tebe, ale ty jsi se nechala vyhodit ze sedla! Mladý Blagaj si vybral skvělou manželku! Vedle ní zůstane věčně venkovským šlechticem, jen větším sedlákem mezi malými sedláky. Já bych ho byla přivedla ke zdroji tučných a ctihodných úřadů, do Vídně nebo alespoň do Lublaně, kde z něho mohl být místodržitel.

Opřela se o zeď a viděla vysoké topoly a Blagajův hrad, celý zalitý večerním sluncem.

Jestli jim otrávím dítě, bude jejich smutek trvat příliš krátkou dobu proti mému dlouhotrvajícímu trápení. Dceru jim musím unést! Aby nevěděli, kde je, jak trpí, jestli ještě vůbec žije. Ta ubíjející nejistota ať jim pomalu rozleptává srdce! Jejich trvalý smutek bude mou radostí, zadostiučiněním a útěchou!

Jako když blesk osvětlí temnou roklinu, tak se zrodila tato myšlenka v Saldině hlavě a zahnala všechny ostatní plány.

– Hans je příliš nešikovný, sluhům nemohu věřit. Dnes ráno jsem viděla na charvátském břehu cikány… Šikovnější pomocníky bych opravdu nemohla najít. Hned zítra zajdu do tábora k cikánům. –

KAPITOLA TŘETÍ

Následujícího rána nařídila Salda, aby jí osedlali Tulipána. Z truhlice si vzala kožený měšec s penězi a připnula si ho k pasu. Za ňadra ukryla maličkou ostrou dýku spolu se skleničkou jedu. Do měšce kromě peněz dala troud a křesadlo, pod plášť dvě pochodně a odešla na nádvoří. Tam už sluha vodil osedlaného siváka Tulipána.

Salda přišla ke koni a poplácala ho po světlé šíji. Uzdu a hedvábnou čabraku, pokrývku na jezdeckého koně, zdobily krásné výšivky, ze síťky na Tulipánově šíji visely stříbrné střapečky. Sluha podržel slečně železný stupínek. Lehce si na něj stoupla a vyhoupla se do sedla, kovaného jemným stříbrem.

Pomalu jela od hradu po úbočí, které bylo po ránu ve stínu, a zahnula z pustiny okolo studánky do úrodné roviny směrem ke Kolpě.

Pobídla koně do klusu a jela ke kopci, který se podobal velkému klobouku. Udýchaný kůň začal zvolna stoupat vzhůru. Zastavila svého Tulipána ve stínu košatého dubu a dívala se do nádherné krajiny. Na severozápadě stál mohutný bílý Blagajův hrad a slunce příjemně ozařovalo jeho hrdé věže, cimbuří, budovy a topoly. Na jihozápadě žalostně trčel černošedý pustý hrad Frauensteinerův. Mimoděk s těmi dvěma hrady srovnávala Ludmilin a svůj osud. Pohlédla na lesknoucí se pás řeky a hned se vesele usmála…

Pod vrbami na pravém, charvátském břehu stoupal kouř. Po trávě se kolem ohně pohybují podivné pestré postavy. Cize se nese jejich tlumený zpěv pustou krajinou. V půlkruhu stojí pět stanů tak, aby se do nich mohlo opírat slunce. Na kůlech visí začouzené kotle, nedaleko se pasou vyhublé kobyly.

– Cikánský tábor! – zvolá Salda radostně. – Ještě tu jsou! –

Hned sjíždí z kopce a pobízí koně na úzkou cestu v lese. Tulipán vesele řehtá v čistém voňavém vzduchu a pyšně kráčí po zarosené trávě. V lese příjemně vane větřík a hladí jezdkyni ruce a tvář. Občas sehne Salda hlavu, aby se vyhnula větvi, překážející v cestě. Najednou spatří v zeleni pestré šaty.

– Cikánka! – zašeptá, trhne uzdou a zastaví koně. Cloumá jí obrovská radost. – Copak dělá sama na kraňském břehu? –

Před ní stojí středně vysoká žena, špinavá, oblečená do barevných hadrů. Rozcuchané černé havraní vlasy má umaštěné a zaprášené. Má v nich připnuté červené a zelené kuličky, které jí visí na hnědý krk a na prsa, dlouhé náušnice se skleněnými perlami jí ťukají do tmavě hnědých tváří. Kolem krku má ve třech řadách navlečené barevné kamínky, zuby a mince. Pod úzkým srostlým obočím planou černé šikmé oči, troufalé, ale zároveň bojácné vlčí oči. Její tvář byla kdysi hezká, ale bída, starosti a prudké vášně zhyzdily pravidelné tahy.

Cikánka stojí tiše, je hrdá i v hadrech a tiše čeká, až se k ní jezdkyně přiblíží.

– Co tady děláš? – ptá se jí Salda vlídně.

– Hledám jahody, krásná slečno! – odpoví cikánka hlubokým, téměř mužským hlasem a rychle dodá: – My Romničel, cikánský národ, jsme staroslavného a bohatého rodu. Bůh nám vzal purpur a zlato, ale zato nás obdařil prorockým duchem, takže umíme každému hádat z ruky. Chceš, aby ti Čirikli četla osud? –

Šalda seskočila z koně a Čirikli vzala její levou bělostnou ruku do svých hnědých prstů.

– Čára života tady u palce říká, že budeš mít ještě dlouho tvrdý život. Čára štěstí je přerušená a není čistá. Splní se ti některá tajná přání, ale dostaneš také zprávy, které ti nebudou milé… –

– To stačí! – Salda otevře měšec a dá jí dukát.

– Bůh dej štěstí tobě a tvým dětem i dětem tvých dětí – říká honem Čirikli a schová dukát do hadrů.

– Zůstanete tu ještě dlouho? –

– Nezůstaneme, ještě dnes se vydáme k Metlice, – odpoví cikánka a zmlkne, jako by se zlobila, že řekla příliš. – Jsme nešťastný lid, my Romničel! – vzdychne po krátké pomlce. – Vyhánějí nás z jednoho kraje do druhého. Já jsem se narodila v Turecku, ale moje matka byla přímo z Egypta, z faraónova rodu. Každý národ námi pohrdá a nenávidí nás. My přece nejsme tak zlí, jak se říká. Kdysi se nám dařilo lip. Stanovat a tábořit jsme směli všude. Teď nám nastaly zlé časy. Jak na nás všichni křičí, když si ulomíme větvičku na oheň, když náš kůň utrhne jen trs trávy! O každý keříček se bojí závistiví lidé, jako by na něm rostla jen samá zlatá jablka, jsi bohatá, dej mi ještě zlaťák, moje mladá krasavice! –

– Jestli chceš, můžeš si vydělat tyhle všechny groše a dukáty! – řekne jí Salda a tiše otevře měšec plný peněz.

Cikánčiny oči lačně hltají lesknoucí se stříbro a zlato.

– Óóó, takové pěkné peníze, takové pěkné! – zvolá Čirikli a honem dodá: – Co si přeješ, abych udělala? –

– Poslouchej! – řekne Salda tiše a snaží se mluvit co nejklidněji. – Vy cikáni přece máte rádi hezké děti a občas taky některé ukradnete? –

– Ne, to nikdy! – ujišťuje živě cikánka. – Nikde po celém božím světě jsme neukradli ani jediné dítě. Vždyť máme svých dost! –

– Buď rozumná! – promluví šlechtična a přijde blíž k cikánce. – Nezapírej! Unesli jste už kdejaké dítě a možná, že jste z toho neměli žádný zisk. Teď se ti nabízí velký výdělek! –

– Spanilá slečno, co to říkáš? Proč mě zkoušíš? Já ubohá romni, ubohá cikánská žena, abych vzala dítě cizích rodičů? –

– Počkej přece! Vím o děvčátku, které vaši můžou odvést s sebou do dalekých krajů. Jenom se nikdy nesmí vrátit zpátky! Její rodiče už ji nesmějí nikdy vidět. Musí je trápit hoře a strašná nejistota o osudu jejich jedináčka! –

– Slečno, jsi strašně nemilosrdná. –

– Druzí byli také nemilosrdní… Převlékni ukradené dítě za kluka, prodej ho v Turecku nebo kdekoliv. Nebo jí usekni ruku, jako mrzák bude spíš budit soucit a dostane určitě větší almužnu než všichni ostatní! –

– Jakápak je ta holčička? –

Salda viděla malou komtesu jednou, když po svém návratu z Vídně s bratrem navštívila Blagajovy. Hrabě s hraběnkou tehdy nebyli doma. Když oplatili návštěvu, zase Salda nebyla na Frauensteinerově hradě.

Děvčeti může být osm let. Má zlaté vlasy, modré oči. Ale nemůžeš se splést, tak krásně oblečené dítě není široko daleko. –

– Čí je a jak se jmenuje? –

– Počkej! Máš nějaké svoje děti? –

– Mám syna a tři dcery. –

– Přísahej při životě svých dětí, že mě nikdy neprozradíš! –

– Přísahám! – řekne Čirikli a položí si ruku na srdce. – Ty se přece nemusíš bát! I kdybych tě udala, nikdo přece nebude věřit slovům opovrhované cikánky. Tak čí je to děvče? –

– Dcera hraběte Blagaje. Jmenuje se Alijana. –

Čirikli se pohne a natáhne ruce před sebe, jako by se pokoušela ubránit hrozícímu nebezpečí, zvedne vysoko úzké obočí.

– To nejde, to nejde, krásná slečno! S tím ti nemůžu pomáhat. –

– Proč ne? – křikne Salda skoro vztekle.

– Znám Blagajův hrad. Zdi jsou silné, příkop je hluboký. A kolik má hrabě strážných a sluhů! A psi jsou uvnitř, óóó, tolik zlých psů! –

– Musíš unést dítě, když vyjde z hradu. Poslyš! Třináctého června, to je první neděle po svatodušních svátcích, slaví starý hrabě svátek. Na hradě se bude plést množství pozvaných hostí. Jako každoročně pohostí starý hrabě také svoje sedláky. Budou péct berana pod hradem na louce u lesa a budou tancovat. Určitě se na ně přijde podívat také chůva s dítětem. Tehdy by byla ta nejvhodnější příležitost. –

– A jestli nevyjdou z hradu? –

– Tak počkáme na jinou příležitost. –

– Dobrá. Řekněme, že uneseme děvčátko při tancování. Hrabě na nás poštve své psy a sluhy, co potom? –

– Pro psy ti dám jed a pro vás ti ukážu bezpečný úkryt, kde vás nenajde živá duše. Počkej tu na mne! Kůň mi překáží. Hned se vrátím! –

Vyskočí na koně a uhání lesní cestou ke vsi. Ještě v houštině dohoní sedláka v dlouhé haleně a v širokých kalhotách z domácího plátna a s černou hučkou na hlavě.

– Podrž koně, Martine! –

Sedlák sundá klobouk, uctivě pozdraví slečnu z hradu a vezme koně za uzdu. Salda seskočí na zem a vezme si svůj plášť.

– Martine, odveď koně na hrad a řekni, že půjdu domů pěšky! – Po těch slovech se otočí a běží lesíkem k cikánce.

– Pojď se mnou! Jakže se jmenuješ? – –

– Čirikli, to znamená pták. Vedeš mě do pasti? –

– Ale ne,– zasměje se šlechtična. – Ukážu ti úkryt, že si nemůžeš přát lepší a bezpečnější. –

Hbitě se vydají lesem ke Kolpě. Zdálky hučí vodopád prudké řeky. Vzduch je plný vlhké vůně, která se line kolem vod na bujně porostlých březích. Pod vrbami se lehce kolébá přivázaný člun. Když do něho vstoupí, rozprchne se velké množství plachých rybek ze stínu. Salda sejme řetěz z háku, řetěz hodí do člunu, odrazí se veslem trochu od břehu a vesluje po proudu dolů.

– Vidíš, – řekne cikánce, – když se s děckem šťastně dostaneš až sem, nevyslídí vás žádný pes. –

Za chvíli přivesluje Salda k levému, kraňskému břehu pod nízko visící husté křoví, vystoupí na zem a přiváže člun ke kmeni.

– Zapamatuj si, Čirikli! Když přijedete s malou sem, pusť člun po řece! Teď ale pojď ty napřed! Aby tě moje zlaťáky nepokoušely a nepřivedly tě k lehkovážnému činu, tak ti musím říct, že mám s sebou dvoubřitou dýku s čepelí napuštěnou jedem. i malá ranka je smrtelná. –

– Copak ty se mě bojíš! – ušklíbne se cikánka vyčítavě.

– Opatrnosti nikdy nezbývá. Vidíš, tady je jeskyně. –

Salda odhrne zelený závěs popínavých rostlin a ukáže tmavou díru v dost strmém břehu. Cikánka vleze do jeskyně první.

Salda vejde hned za ní. Nejdřív se musí plížit v hlubokém předklonu, brzy se začne jeskyně rozšiřovat a zvětšovat. Salda vykřeše oheň, přiloží troud na pochodeň, rozfouká plamínek, a tak zapálí pochodeň. Cikánka se udiveně Rozhlíží kolem sebe. Překrásné bílé krápníky podpírají strop, rostou ze země, visí z klenby. Na stěnách a zvlášť na zemi se všechno mihotá, třpytí se, opalizuje a jiskří v čarovném světle hořící pochodně jako samé rubíny, smaragdy, safíry, diamanty… Cikánka se dívá, dívá a obdivuje dílo tajemných sil v původní kráse, současně se jí v duši probouzí cosi jako strach. Jiskry odletují od pochodně a uhasínají s jemným sykotem na krystalcích nebo v tůňkách čisté vody. Od obou postav a od krápníků vyrůstají příšerné stíny, pohybují se po zemi a po stěnách jako podzemní démoni a tonou ve tmě… Téměř při každém kroku se Čirikli shýbá a spěchá si do sukně nabrat překrásné krystalky.

– To teď nech! – napomíná ji Salda. – Posbíráš si je jindy! I když ty kamínky nemají žádnou cenu! –

– Jak je tady krásně! – promluví cikánka.

– Jako v sídle vodníka! Nádherně! Nádherně! Už Jsem viděla hodně krásných věcí po celém světě, ale něco takového jsem ještě nikde neviděla. –

Každý zvuk a každý krok se silně rozléhá podzemní síní. Salda spěchá pořád dál mezi stalagmity. Ve vlhké jeskyni je stále chladněji. Zatuchlý vzduch dusí a tíží na prsou. Na konci podzemní chodby zmáčkne Salda skryté tlačítko a velký kámen se pootočí.

– Vidíš, – řekne cikánce, – teď jsme ve sklepení s hladomornou pod naším hradem. –

Obě vejdou do úzké nízké cely zavřené malými, ale silnými dveřmi, pobitými železem a zamčenými na tři západy.

– Tady nebo v jeskyni se můžeš skrývat s unesenou holčičkou, dokud hraběte neomrzí po vás pátrat. Tady vás nebude hledat ani živáček. Stačí, když s tebou zůstane jen jeden z vašich lidí, ostatní ať utečou ještě před únosem! –

– Nezlob se, krásná slečno! – odporuje Čirikli. – Netroufám si na to! –

Salda chytí cikánku za rameno a zatřese s ní, ačkoliv se jí ta špinavá ženská hnusí.

– Dám ti pět dukátů předem! Všechno ostatní až pak, jakmile uvidím děvče tady. –

– Musím se zeptat našeho jamadara, našeho náčelníka. Dnes se vydáme k Metlice a vrátíme se až za týden. V pátek po svatodušních svátcích budeme snad zase tady. –

– Jak mi dáš vědět, že hodláte vyhovět mému přání? –

Příští pátek dávej pozor pod svým hradem! Pošlu ti chlapce a ten zavolá: „Mee avaha!“, to znamená po vašem: „My přijdeme!“ Nebo ti dám vědět sama. Kde je ten tvůj hrad? –

– Hned za kopcem, kde jsme se potkaly. –

Salda odpočítala cikánce zlaťáky, vyprovodila ji jeskyni ke člunu, převezla ji přes řeku a pomalu veslovala zpátky na kraňský břeh.

– Mee avaha! – opakuje tiše a usměje se.

– Kdo by si pomyslel, že kdy budu mluvit cikánsky! –

KAPITOLA ČTVRTÁ

V úzkém údolí poblíž Bojanců, asi hodinu cesty od Blagajova hradu, seděla cikánka Čirikli a její dvanáctiletý syn Sonakaj, což znamená Zlato, u skály za habrovým houštím pod staletými buky. Bylo ráno první neděle po svatodušních svátcích. Tou dobou se hrabě Ladislav Blagaj s většinou svých hostí vracel z lovu na volavky, sokolničili u Zaluky a jeli Velkým Bukovjem směrem domů.

Sonakaj byl štíhlý kudrnatý cikánek s černýma smutnýma očima. Do temna opálený obličej a ruce mu poškrábaly trny ve křoví. Špinavým a roztrhaným oblečením byla na mnoha místech vidět hnědá kůže. Hrál si se stéblem lesní trávy, které kousal lesklými bílými zuby a pozoroval brouky, motýly a ptáky.

Cikánka sedí nepohnutě u skály, jen černé oči pod úzkým srostlým obočím jí čile pobíhají po okolí. Rozcuchané vlasy a občas i hadry na prsou a na ramenou se lesknou mastnotou, což nevoní nijak zvlášť příjemně.

Najednou přeletí nad vrcholky buků stín. Zakřičí sojka.

Čirikli zvedne opatrně hlavu, jemně zacinkají mince na hnědém krku. Za houštím zašustí suché listí…, za kmenem se objeví srna… zůstane stát, natáhne hlavu daleko dopředu, nedůvěřivě větří…, jde dál po úzké pěšince vyšlapané od zubrů, divočáků, jelenů a srn. Za ní a kolem ní poskakuje načervenalý, bíle tečkovaný koloušek.

Opatrně vytáhne cikánka ze záňadří dlouhý provaz se smyčkou, připraví se k hodu a už se ani nepohne. Lehký větřík jí vane do obličeje.

Srna přichází blíž, zvedá hlavu, nastavuje uši, ohlíží se, a pak se vydá trochu rychleji po pěšině.

– Vítr je příznivý, – raduje se Čirikli a oči se jí chtivě lesknou, divoce jako hladové vlčici. Bezstarostný koloušek skáče přímo proti ní…, ještě chvilku cikánka počká…, už hází oko, napne provaz. Zvířátko padne na mech. Stará srna přiskočí a naříká smutným hlasem.

Cikánce se v ruce zaleskne ostrý nůž. – Dnes budeme mít dobrou pečínku, – říká tiše. – Na, Sonakaji, tady máš nůž! Zapíchni ho rychle! No, co otálíš? –

Sonakaj vezme nůž a stále se dívá na kolouška, který strachy natahuje slabou šíji, otáčí hlavu a třese se ve smyčce. Téměř lidský výraz smrtelného strachu se chvěje v jeho zoufalých, žalujících očích.

– Mami, já nemůžu! –

Je ti ho líto? Ale jdi! To jsi mi pěkný cikán! Dej mi nůž! – Cikánka si klekne ke kolouškovi a nůž zajede… – Vidíš, tak se to musí… –

Sonakaj se připlíží, prohlíží si mrtvé tělíčko a pohladí měkkou, strakatou srst. Je mu moc líto toho milého krásného zvířátka.

– Snad by sis s ním radši hrál? –– vyčítá mu matka a otře nůž o mech. – Jen si sedni za skálu! Teď chytíme ještě starou. –

Pomalu se přibližuje stará srna, skloní hlavu a líže své milované mládě. Cikánka se polehounku zvedne, aby zase hodila smyčku, ale srna uskočí jako blesk z její nebezpečné blízkosti.

– Tak půjdeme! – nařídí Čirikli a uklidí nůž a provaz. – Stejně stará půjde za námi, u našeho tábora nám už neuteče. –

Cikánka si hodí kořist na ramena a odejde se synem po úzké pěšině nahoru, kde vystouplé kořeny tvoří přírodní schody. Stará srna je zpovzdálí následuje… Když přijde matka a syn na širokou lesní cestu, uslyší znenadání tlumený dusot koňských kopyt.

– Zpátky, synku! – zašeptá cikánka, hodí kolouška pod hustý keř, lehne si na zem a přitáhne syna k sobě. Jezdci se už blíží.

– Mami, ty uteč, ať chytí jenom mě! –

– Jen se schovávejte! – zakřičí sokolník Jure Adlešič, jemuž se za čepicí pohupuje velký květ leknínu. – Dobře jsme tě viděli a máme s sebou psy. Jen se schovávej, zlodějko bláznivá! –

– Seskočí z koně a chytne mladého cikána.

– Pusťte nás! – prosí Čirikli a třese se.

– Pusťte nás, urození páni lovci! Neudělali jsme přece nic špatného! –

– Nic špatného? – vzteká se sokolník.

– Však ti hrabě Blagaj ukáže, zač je jeho zvěřina. –

Přiváže matku a syna ke dvěma kmenům. Vytáhne probodeného kolouška z křoví a položí ho vedle naříkající cikánky. Teď spatří také starou srnu, ta stojí vedle mohutného stromu jako ulitá z bronzu.

Nakonec přichází hrabě Ladislav a za ním všechno panstvo, které se zúčastnilo lovu.

Blagajovi hosté si zvědavě prohlížejí cikánku, její pestré hadry, červené a zelené kuličky ve vlasech, dlouhé náušnice se skleněnými perlami a šňůry barevných kamínků, zubů a mincí kolem krku.

Slituj se nad námi, nejjasnější pane! – spěchá s prosbou Čirikli.

– Takové mládě! – rozzlobí se hrabě. – Přivažte je oba k sedlu! Žeňte je na hrad! –

– Milost, nejjasnější hrabě, nejjasnější kníže! – neustále křičí cikánka. – Proste za nás, moji milí páni, přimluvte se, moje vznešené dámy, přimluvte se za ubohou nešťastnou matku a za jejího syna, proste za nás u hraběte, dobří lidé… –

Ale Čirikli marně hledá soucitný výraz v cizích tvářích, ve všech očích vidí plachou nebo divokou zvědavost.

– Tu cikánku jsme se sluhou viděli už před dobrým týdnem, – říká rytíř Achac mladé baronce Jankovičové. – Ale pak zmizela, jako by se do země propadla. –

– Co chce hrabě Blagaj udělat se zajatci? Snažila se uhodnout Salda, urozená Frauensteinerová během jízdy vedle svého bratra Hanse a před baronkou Jankovičovou a rytířem Achacem. Tresty jsou přísné. Za maličkost se zloději trestají smrtí. A cikání teprve! Čirikli se bude pokoušet zachránit sebe a syna za každou cenu. Ve smrtelném strachu může vyzradit můj plán, ukázat jim podzemní jeskyni u Kolpy… Rozhodně ji musím uklidnit. Kdo by mohl tušit něco špatného, když uštědřím vyděšené ubožačce pár útěchyplných slov?

Zastaví svého Tulipána a skloní se k cikánce, přivázané dlouhým řemenem k sedlu hradního sluhy.

– Jen se neboj! – řekne dost nahlas. – Na hradě se za tebe přimluvím u hraběnky. –

Bůh ti to odplať, dobrodinko! – povzdechne Čirikli a vděčně na ni pohlédne.

Panstvo popožene koně a brzy dorazí k topolům před hradem. Klíčník Mate Zloba zatroubí a běží otevřít. Dvanáct hradních zbrojnošů si stoupne ve dvou řadách na padací most nad příkopem. Na nádvoří seskakují jezdci z koní a dávají je sluhům. Jen Salda zůstane v sedle a žene se ke dveřím pod balkónem…

V rohu blízko velké hradní brány stojí pranýř, silný sloup, pobitý plátky oceli, na horním konci jsou přibitá železná pouta. Tam vlečou sluhové oba cikány. Když Sonakaj spatří ten strašný kůl, zachvěje se po celém těle… Také cikánku obchází smrtelný strach a doširoka otevírá uplakané oči plné strachu. Tázavě hledí panstvo a sluhové na hraběte Blagaje.

– Jure, bič! Přivažte kluka! –

Velký ramenatý Jure Matkovič přiběhne s bičem, který má dva řemeny propletené ocelovými strunami.

Sluhové rozřežou mladému cikánovi provazy na rukou, strhnou mu z těla děravé šaty a přivážou ho za ruce do vysokých pout, takže sotva stojí na špičkách.

– Pusťte ho! – zoufale zaječí cikánka, zhroutí se před hrabětem na zem a líbá ji.

– On je nevinný. Vinna jsem já. Já jsem zabila koloucha. Neměli jsme co jíst. Slituj se, nejjasnější hrabě, vyslyš prosbu ubohé matky, nejjasnější kníže, a bůh ti žehnej a slavný buď tvůj rod na věky! Pusť mého syna, mne potrestej! –

– Přijdeš na řadu jako druhá. Jure! Bičuj! –

Bič zahvízdá vzduchem a dopadne na chlapcovo nahé tělo. Sonakaj stiskne zuby, ustrašeně se ohlíží, hledá pomoc, spásu. Nevydá ani hlásku, přemáhá se kvůli matce.

– Bičuj ty, Miko, víc! –

– Nechá je bičovat až k smrti, – řekne někdo mezi diváky.

– Přestaň! – chroptí cikánka. – Moje ubohé dítě! –

Oči jí planou divokým plamenem, tváře hoří bezmocným vztekem, hlavou tluče o kámen, z úst teče bílá pěna. Peklo v očích, peklo v srdci, skřípe zuby a v cikánštině proklíná rod, hrad i přátele hraběte Blagaje.

– Počkej, Ladislave! – zavolá starý hrabě Antonín a běží s Ludmilou, Alijanou a Šaldou proti zástupu. – Odpusť jim! –

– Pěkně prosím, už ho nechte! – zachvěje se dětský hlásek komtesy Alijany, která prosebně vztahuje ruce k hraběti Ladislavovi, její otec se jí zdá úplně cizí, úplně jiný, tak strašný.

Cikánka se na dcerku hraběte Blagaje dívá jako tygřice na svou kořist. Alijana se poleká těch dvou planoucích očí, přitiskne se k matce a dá se do pláče.

– Odvažte ho! – nařídí hrabě Ladislav s hněvivě zamračeným obličejem. – Ale zapamatujte si dobře, podruhé žádné slitování nebude. Táhněte! –

Sundají mu pouta a osvobodí také matku. Vysílený strachy a od úmorného stání na špičkách a nemilosrdných úderů se potácí a vrávorá chlapec tak, že ho matka musí podpírat. Políbí ho, hladí a utěšuje. Přehodí přes něj šaty a mne mu zmrtvělé a oteklé ruce.

– Jsem strašně unavený, mami! – stěžuje si Sonakaj, – a točí se mi hlava…, vodu, mami, vodu! –

– Jen vydrž, až přijdeme do lesa, ty můj chlapečku! Tam je pramen, léčivé byliny, tam ti zchladím rány. Jen pryč odtud! –

Všichni se za nimi dívají. Najednou se cikánka obrátí a její divoké oči se na okamžik setkají se Saldinýma, když chraplavě vykřikne: – Mae avaha! –

Salda se sotva znatelně zachvěje a opatrně se ohlíží. Jen ona rozumí cikánčiným slovům: „My přijdeme!“ Opíjí a omamuje ji šílená, bláznivá radost…

– Pomsta bude cikánku podněcovat víc než moje zlaťáky, – raduje se potichu. – No, hrabě Ladislave, ty sám mi pomáháš při uskutečnění mého plánu! –

Ještě jednou se Čirikli obrátí a zakřičí, až se to hrozivě rozléhá pod klenutou bránou: – Mee avaha! –

KAPITOLA PÁTÁ

Bohatý a vybraný oběd panstvu chutnal, takže skoro zapomněli na bolestnou scénu na hradním nádvoří. Klíčník Mate Zloba už dopoledne hlásil, že ze své věže viděl tlupu cikánů utíkat, co jim nohy stačily, po mostě přes řeku Kolpu. Na cikány už nikdo nemyslel, kromě Saldy.

Po obědě zazpíval šedovlasý guslar dlouhou píseň na počest hraběte Antonína. Starý pán mu věnoval zlatý prsten.

– Ludmilo, zazpívej také ty! – poprosil Ladislav a poslal páže Marka pro harfu.

Hlasitý hovor okamžitě přešel do tichého šepotu, když hraběnka zahrála první akordy. Když se struny rozezněly, naklonila hlavu k Alijaně, ta se na ni dívala skrz struny a zašeptala – Maminko, prosím tu o hrdličce! –

Všechno ztichlo, pážata odešla po špičkách ke stěnám. Ludmila jemně přejížděla po strunách, a pak začala zpívat měkkým hlasem, plným vřelého citu:

Přileť, přileť hrdličko,

pojď mi dítě kolíbat…

Nikdo v hodovní síni se ani nepohnul, všichni pozorně sledovali a poslouchali zpěvačku. Všem se zdálo, jako by je nějaká tajemná síla naráz přenesla do jiného, lepšího světa, kde vládne jen radost a nepomíjející krása. Hlas zpěvačky obdivuhodně ladil s tlumenými, líbezně sytými tóny nástroje. Všichni obdivovali Ludmilu a její zpěv. Malá komtesa Alijana na ni hleděla s úctou a její modré oči zářily čistou láskou dítěte. Ještě nikdy se necítila tak šťastná v matčině blízkosti… Nejraději by ji objala a políbila, kdyby tu kolem nebylo tolik cizích tváři.

Ani Salda se nemohla ubránit hlubokému dojmu z krásného zpěvu a projel jí tajemný, strašlivý pocit, když Ludmila pokračovala tak jemně, jako šumění jedlových lesů v půlnočním vánku:

Hrdlička přiletěla,

děťátko kolíbala…

Zpěvačka zmlkla. Stála tišeji se chvěly a doznívaly kouzelné tóny harfy. Posluchači byli chvíli jako očarovaní, němí a dojatí. Najednou zatleskal hrabě Ziga Krupský a ostatní se k němu přidali. Ludmila děkovala s jemným úsměvem na rtech.

– Chtěla bych už konečně být velká a umět tak zpívat jako ty, maminko! – řekla tiše Alijana. Matčina ruka ji něžně pohladila po temenu. Alijana ji vzala za ruku a horoucně ji líbala. Také hraběnce zaplesalo srdce nekonečnou radostí.

Odpoledne přineslo služebnictvo hostům dary od hraběte Antonína a Ladislava. Pro šlechtičny zlaté prsteny se vsazenými perlami a drahokamy, zlaté náramky a náušnice, drahocenné vějíře a závoje, hřebeny ze slonoviny, hedvábí a kožešiny. Pro šlechtice zase rozmanité zbraně a bojovou výzbroj. Ludmila chodila mezi stoly a předávala dary. Pánové jí políbili ruku, dámy se jí na znamení díků uklonily. Pak se všechno panstvo zvedlo a odebralo se na nádvoří na turnaj.

Alijano, Mare s tebou půjde na zahradu, – řekla hraběnka Ludmila v chodbě, kde čekala Alijanina chůva.

– Milostivá paní hraběnko, nemohla bych se jít s Alijanou dívat na tanec před hradem? Pěkně prosím… –

– Z hradu ani na krok! – zakázala Ludmila.

– A proč ne? – řekl hrabě Ladislav. – Vždyť přece žádné nebezpečí nehrozí! Naši sedláci nikomu neublíží. Mare, vezměte s sebou psa Tygra a ať vás doprovodí Jure Matkovič! – Alijana políbila otci ruku.

– Mare, dávej na dítě pozor! – kladla jí na srdce hraběnka a políbila dcerku. Nejradši by šla s nimi dívat se na lidový tanec, ale hradní paní se musela zúčastnit turnaje rytířů. Vzala do obou rukou tvářičku malé komtesy a ještě jednou ji políbila… Nejasný strach jí tížil a svíral srdce… Ještě nikdy se tak těžko s Alijanou neloučila…

– Mare, dávej na Alijanu pozor! Brzy se vraťte! Sbohem, miláčku! –

– Sbohem, maminko, sbohem! –

– Není vám špatně, slečno Frauensteinerová? – ptal se na nádvoří Saldy rytíř Achac.

Stála celá bledá u zdi a třásla se po celém těle. Viděla, že dcera hraběte Blagaje odchází… Tušila, že se blíží osudný okamžik a zachvátilo ji mocné rozčilení.

– Horko, pane rytíři, – odpověděla tiše a dívala se nepřítomně jakoby do nekonečné dálky. – Bude bouře. –

– Bude bouře, – přitakal rytíř Achac. – Copak jsem netvrdil hned ráno, že dneska budou lítat blesky a bít hrom. Po nebi táhnou ošklivé mraky jako ztracené duše. –

Alijana a Mare vyšly z hradu s Jurem Matkovičem a s velkým psem Tygrem, který měl na krku silný obojek s ostrými trny. Horký vítr zvedal písek a prach a hnal jej ke Kolpě. Slunce se schovalo za šedivými kupovitými mraky. Alijaně neustále zněla v uších matčina píseň…

Už z daleka slyšeli živý výskot a křik veselých sedláků. Cesta vedla lesíčkem, který od hustého křoví oddělovala pokosená louka. Jižně od té louky a lesíčka se rozprostíral úhor zaplněný lidmi v malebných krojích. Na dolním konci trávníku hořely velké ohně. Tam pekli a na rožních točili celého vola a několik jehňat z hradního chléva. Pod košatým dubem měli v sudech a v měchách víno, domácí pivo a medovinu z hradního sklepa.

Červenolící děvčata v širokých sněhově bílých rukávech a červeně přepásaných halenách se smála, šuškala si a dívala se směrem k chlapcům, kteří ještě stáli sami a měli na sobě haleny až ke kolenům a široké kalhoty, v pase červené kožené opasky a na hlavách černé hučky. Starci s kostnatými, potutelnými tvářemi spolu rozumovali a povídali si s maminkami, které chovaly svoje malé děti. Někteří rozpustilí kluci běhali a honili se po trávě, jiní si zase zvědavě prohlíželi krásně oblečenou dceru hraběte Blagaje.

– Jure! Jure! – volala Anna, Jureho mladší sestra, a běžela mu naproti. Byla to krásná dívčina se zasněnýma očima a nápadně dlouhými, jako uhel černými copy. Jako ostatní děvčata i ona nosila na hlavě věneček, od kterého vlály zelené, červené, fialové a žluté pentle. Kolem krku měla třemi řadami ovinuté velké různobarevné korále. Na halenu si přivázala pestrou zástěru.

– Jure, pojď se napít! – zvaly ho radostné hlasy. –– Jehňata jsou už upečená. Chceš jíst? Budeš taky tancovat? –

– Jure, vědom si svého postavení, se choval hrdě, ale přece milostivě poctil každého vlídnou odpovědí. Mezi sedláky se považoval za takového pána, jako hrabě mezi sluhy.

Nedaleko buku se začalo tvořit kolo. Lehkonohá děvčata, mladé ženy s bílými čepci a urostlí chlapci se drželi za šátky s uzlem a všichni najednou začali dělat dva kroky vpřed a jeden zpátky. Ze všech nejvíc byl slyšet hlas Jureho sestry, černooké Anny, která vedla kolo a s ostatními zpívala.

Zpočátku tancovali pomalu, potom rychleji a stále rychleji. Nakonec začali skákat a píseň umlkla. Chlapci halekali, děvčata výskala a jejich bílé sukně a barevné pentle vlály ve větru. Občas si z kola vybral chlapec děvče a tancoval s ním před ostatními v kole.

Rozporcovali pečeného vola a nakrájeli pečeni. Všichni se radovali, jedli, pili a chválili štědrost obou hrabat.

– Jure, musíme se vrátit, – připomínala mu Mare. – Blíží se strašný nečas. –

– Zůstaň ještě chvíli, Jure! – prosila Anna. – Bouře ještě hned tak nebude. Podívej, jak je tu dnes veselo! Zůstaň! –

– Jure váhal, ale nakonec se podvolil.

– Mare, vy dvě jděte trochu napřed, hned přijdu za vámi. –

Chůva s Alijanou pomalu odcházela. Na trávě už zase tančili kolo a zpívali.

Alijaně ještě stále zněla v uších píseň o hrdličce, polohlasně si ji zpívala. Tygr skákal po louce a utíkal k lesíčku.

Za hustým křovím vedle cesty uprostřed lesíčka číhala Čirikli a její muž Angar, to znamená Uhel, černý vousatý cikán, štíhlý, ale svalnatý.

V uších mu svítily dvě stříbrné náušnice. V pravé ruce držel široký nůž, v levé měl kus otráveného masa. U nohou cikánky ležel smotaný šátek a v něm velký kámen. Za křovím stáli dva koně.

Tygr se stále přibližoval, zastavil se a čenichal. Vtom se rozpřáhne hnědá ruka za křovím a na cestu spadne kus masa. Pes po něm dychtivě chňapne a spolkne ho.

– Tygře! Tygře! – volá Mare z dálky.

Pes zavrtí ocasem, zaštěká, otočí se zase ke křoví a čenichá. Vztekle vrčí a vrhá se do proutí, ale ne dlouho. Uskočí zpátky na cestu, zůstane stát a v okamžiku upadne na zem. Zakňučí tiše, pokouší se vstát, zvedne se na přední nohy, ale hned zase upadne.

– V tom kusu je jedu pro deset psů, – mumlá cikán. – Doufám, že už nevstaneš. –

Mare drží Alijanu za ruku a zpívá píseň, kterou dole na trávníku zpívají tanečníci. Pomalu se blíží k úkrytu cikánů. Mare spatří Tygra na zemi a žasne.

– Že by ho kousl had? – ptá se ustrašeně. V tom okamžiku ucítí prudký úder do hlavy a zdá se jí, že padá do bezedných tmavých hlubin. Klesne čelem na zem. Ustrašená, třesoucí se Alijana vykřikne, ale okamžitě přiskočí cikán, zakryje jí ústa rukou, vyskočí s děvčátkem na koně a žene se jako blesk. Za ním letí Čirikli na druhém koni.

Jure se vrací od kola a vesele si pohvizduje. Dá si ruce před ústa a volá: – Mare, hej, Mare! Kde jsi? Počkej trochu! –

Jde dál rychleji a spatří chůvu a Tygra na zemi. Muž strne, poleká se a pokřižuje se. Děvčeti stéká po smrtelně bílém obličeji krev a vsakuje se do země. Jure neví, co má dělat, a netroufá si Mare se dotknout.

– Kde je Alijana? – bleskne mu hlavou.

Alijano! Alijano! – volá na všechny strany. Ale všechno zůstává tiché, jen prudký vítr hučí ve stromech a v křovinách. Hrdlo se mu stahuje. Šátkem odežene, mouchy a přikryje Maře hlavu. Zase se pokřižuje, utíká zpátky k tanečníkům a řekne jim, co viděl.

Všichni pospíchají do lesíčka. Jemně zvednou Mare a položí ji do trávy. Její sestra jí vymývá ránu vínem. Ženy a děvčata pláčou, ptají se, hádají, co se stalo. Nakonec otevře raněná dívčina těžké oči a vzdychne: – Vodu! –

Anna jí dá napít vína a ptá se jí: – Kdo ti to udělal? –

– Nevím. Kde je Alijana? –

– Pomozte, přátelé! – těžce oddychuje zmatený Jure. – Odneste Mare do hradu a… –

Do hradu ne! – brání se Mare slabým hlasem. – Před hraběte ne! Domů! Do Vinice! –

– Pošlete okamžitě někoho do hradu, aby oznámil hraběti, co se stalo! Neprodleně! My chlapi se pustíme za lupiči. Přece nemohli jinam než přes Kolpu. Cestou si vezmeme koně. Za mnou, přátelé! –

Všichni mladší muži a dospělí chlapci utíkají za ním. Na krajinu padá temný stín. Nad Gorjanci létají jasné blesky, v dálce hřímá a ten zvuk se rozléhá po horách.

Hrabě by mě ve svém hněvu hned zabil, kdybych teď před něho předstoupil, – opakuje si v jednom kuse Jure. – Buď děvčátko zachráním z rukou lupičů, nebo se tam už nikdy nevrátím! –

KAPITOLA ŠESTÁ

Na pustém Frauensteinerově hradě bylo ticho a mrtvo jako v hrobě. Kolem šedivých věží už poletovali rychlí netopýři. Nádvoří zahalovaly večerní stíny. Ve vlhkém větru příjemně voněly květiny. Salda se vrátila se sluhou z Blagajova hradu, rychle seskočila z koně a pospíchala do své komnaty.

Neustále myslela na svoji trpící sokyni a naplňovala ji velká radost a uspokojení.

– Dnes je nejhezčí den v mém životě! – radovala se. Ludmila šílí a hyne žalem. Ladislav zuří a hledá se sluhy a s hosty marně cikány a Alijanu. Také hrabě Antonín a rytíř Achac jsou jako opaření. Pomsta se mi podařila! Blagaje jsem strašně ranila. Teď se mi bude lehčeji dýchat! –

Otevřela skříň, vyndala z ní koš a dala do něj oblečení venkovského chlapce, hrnek hnědé masti, nůžky, klíče, láhev vína, pár krajíců chleba a maso. Převlékla se do dlouhých, tmavomodrých šatů a na obličej si nasadila černou sametovou škrabošku. Dolila olej do bronzové svítilny, rozsvítila ji a odešla s ní a s košem po úzkých točitých schodech dolů. Na konci chodby s celami přitiskla kolenem skryté tlačítko. Silný kámen se pootočil a Salda vstoupila do podzemní jeskyně.

Salda šla v silném rozrušení po vlhké zemi i poseté krystalky. Čím déle šla, tím víc mizela naděje, že najde cikány a dceru hraběte Blagaje… Svítilnu držela vysoko a posvítila si s ní do každého kouta. Už slyšela hukot rozvodněné Kolpy – tehdy spatřila v boční sluji cikánku Čirikli a černého vousatého cikána.

Na jejich oblečení nebylo vůbec nic barevného, prozíravě si s sebou nevzali pestré věci. Oba mžourali, když je oslepovalo nečekaně prudké světlo Saldiny svítilny. Čirikli něco šeptala svému muži. Angar seděl na nízkém stalagmitu a pozoroval příchozí s hrdě zvednutou hlavou, sebevědomě a zároveň nedůvěřivě.

– Přece jsi přišla, – řekla Čirikli svým hlubokým, téměř mužským hlasem, – už jsme se tě nemohli dočkat, krásná slečno! To je můj muž Angar! –

Cikán se ani nepohnul. Salda byla překvapena tím hrdým, důstojným pobudou, který na ni hleděl trochu opovržlivě.

– Kde máte děvčátko? – obrátila se k cikánce.

Čirikli ukázala do kouta. Tam na hromadě hadrů seděl mladý Sonakaj se zavázanými zády. Vedle něho klečela Alijana, za trest za to, že křičela a plakala. Tvářičky měla bledé, napuchlé a netečné. Vzlykala potichu, hlava jí cukala, bolela ji záda a kolena. Když uviděla vysokou postavu Saldy, zdálo se jí, že přišla sama její matka…

– Mami! Maminko! – vykřikla a vztáhla k ní ruce. – Přece sis pro mne přišla! Zvedni mě! Bolí mě to! Nemůžu sama vstát! –

– Počkej, brzo svoji matku uvidíš – ozvala se Salda ledově, obrátila se k cikánům a ukázala na koš se slovy: – Nejdřív se najezte! –

Když slyšel náčelník Angar ta příjemná a povzbuzující slova, okamžitě ho opustila královská hrdost a první popadl kus masa. Zabavil zvlášť tučný kus a honem do něho zabořil polovinu svého vousatého obličeje, kosti házel podle ctihodného zvyku svých předků rovnou za záda.

Čirikli odnesla jídlo a pití Sonakajovi. Alijaně nedala ani drobek. – Jen ať trochu hladoví a zhubne, ať ji tak snadno nepoznají! – řekla cikánka a sedla si ke koši.

Sonakaj potají nabídl Alijaně maso, ale ona si nechtěla vzít. V uších jí zněla Saldina slova a nemohla se dočkat, aby zase viděla svoji matku. Představovala si, že ji ukradl jeden z těch zlých černokněžníků, o kterých jí už tolik vyprávěl strýc Achac. Bázlivě se dívala na pestrobrevná světélka a na strašidelné stíny v jeskyni.

Cikánka spokojeně mlaskala a vypravovala, jak se jí lest zdařila.

– Myslím, že bude nejlíp, když děvčátko hned převlékneme za chlapce, – nařizovala Salda, když se najedli. – Pojď sem! –

– Chci k mamince, – ječela Alijana a prosebně spínala ruce k Saldě, která vzala z koše nůžky.

– Teď jsem já tvoje matka, holubičko moje! – řekla Čirikli a postavila ji.

– Ty nejsi moje maminka. Moje maminka je hezká. Ty jsi ošklivá. Tebe vůbec nemám ráda. –

– Tak je to, chachacha! Jen počkej, časem to bude jiné! Máš moc dlouhé vlasy, musíme ti je trochu přistřihnout. Počkej, budeš hezký klučina! –

– Nechci být klučina! –

– Kdo se tě na to ptá?. Angare, drž ji! –

Salda jí dala nůžky a cikánka ustřihla dítěti cop. Vystrašená Alijana si v cikánových rukou netroufala se pohnout. Slzy se jí kutálely po tvářích. Salda vyndala z koše špinavé dětské oblečení a pomáhala cikánce Alijanu převléci za venkovského chlapce. Zlatý řetízek s křížkem a smaragdem v mžiku zmizel v cikánčině záňadří. Všechny ostatní věci dítěte, včetně střevíčků, dala Salda do koše.

– Řetízek hod do tůně! – radila cikánce.

– Mohl by nás prozradit! –

– Do tůně, jistě, – přikývla Čirikli a myslela si: – Přece nejsem tak hloupá! Aby ho sebral Angar. –

Salda jí dala hrnek s tmavě hnědým olejem a cikánka natřela a nabarvila dítěti vlasy i kůži na těle.

– Teď jsi krásný klučina! – řekla Čirikli.

– Budeš se jmenovat Omar! Proč brečíš? –

– Nejsem klučina. Nejsem Omar. –

– Cože? No počkej! –

Rozezlená Čirikli zavázala kožený pásek dvěma uzly na krátko a začala „Omara“ bít. Trestané dítě k ní vztahovalo prosebně ruce.

– Jak se jmenuješ? – soptila cikánka.

Nemilosrdně bité dítě koktalo nesrozumitelná slova, zapomnělo to cizí arabské jméno…

– Nechte ji! – ozval se ovázaný cikánek.

– Ty se za ni přimlouváš, Sonakaji? – podivila se jeho matka.

– Ona se za mne taky přimlouvala. –

– Ona? – vybuchla Čirikli. – Od teďka je Omar! –

– Řekni, kdo jsi? – vmísil se do toho vousatý Angar. – Rychle, nebo tě…! –

– Řekni Omar! – šeptal Sonakaj.

– Omar, – vzlykalo dítě. Načernalý olej a slzy mu padaly na šaty.

Sonakaj se neustále díval na trýzněné dítě a bylo mu ho stále víc líto. Vzal je za měkkou ručičku, foukal mu na něžné prsty, oteklé a poraněné při těžkém výprasku, a tiše opakoval:

– Omare, můj Omare! –

– Pojďte se mnou! – nařídila Frauensteinerová. – Ukážu vám váš úkryt. –

Odvedla je na konec chodby a ukázala jim obě skrytá tlačítka u otočného velkého kamene. Šli za ní úzkou chodbou. Otevřela první, velmi nízké dveře zavřené na silné závory a odemkla kobku pod severní věží. Z ní se linul pach plísně a zatuchliny. Angar nespokojeně roztahoval chřípí. U zdi stál trouchnivějící stůl a polámaná lavice. Na zemi byla nastlaná sláma.

– Tady teda dlouho nezůstaneme, – bručel Angar a tvářil se kysele. – Nejsme vůbec zvyklí trčet na jednom místě. –

– Jen tady zůstaňte, dokud se neuzdraví váš syn a dokud nebude vhodná chvíle k útěku! – odpověděla Salda rozhodně. – Během dne můžete jít jeskyní ke břehu, ale dávejte pozor! Budu za vámi každý den chodit a nosit všechno, co potřebujete. –

Salda se o cikány starala dobře, ale i přes dobré jídlo a pití se v zatuchlé, úzké kobce cítili nepříjemně a zle. Angar byl každým dnem nespokojenější a chtěl pryč…

Za týden se vrátil rytíř Hans Frauensteiner.

Hrabě Blagaj zuří, že ještě nenašel cikány, – oznamoval své sestře. – Teď je hledá na úplně opačné straně, směrem na Sisak. Skoro všichni jeho bojovníci, ale i množství jeho bratrů na slavonských hradech jsou dnem a nocí na nohou. –

– Ještě dnes v noci musí moji milí hosté pryč, – rozhodla Salda. – Cesta na jih teď už není tak nebezpečná! –

KAPITOLA SEDMÁ

Jednoho teplého říjnového odpoledne seděl na kraji čerstvé horské paseky blízko Maglaje na polorozpadlém bogomilském náhrobním kameni pod staletým dubem třináctiletý Omar a zasněně se díval do šedomodrých dálek.

Dlouholeté putování s cikány po balkánských zemích, po jižní Evropě, Malé Asii a severní Africe mu osmahlo něžný kulatý obličejík. S opálenou pletí podivně kontrastovala jasná modř jeho krásných, smutných očí s mimořádně dlouhými hedvábně černými řasami. Úzké rty, rudé jako zralé lesní jahody, byly přísné, až příliš přísné na dítě, jako by navzdory mládí nepoznaly veselý úsměv. Husté, načerno nabarvené vlasy měl až na ramena. Roztrhané šaty, bůhvíkde ukradené, mu byly krátké, takže byly vidět jemné ruce a nohy, opálené žhnoucím sluncem a ošlehané horkým větrem. Vedle něho ležela otep krátkých větví a klestí.

Sklonil hlavu a díval se dolů směrem k jihu. Tam podél cesty na Sarajevo pospíchala hučící Bosna úzkým řečištěm kolem srázů a podzimem zbarvených lesů. V soutěsce se mezi zelení černaly šindelové střechy roubených stavení, nad nimi svítil bílý minaret, štíhlá věž s balkónovým ochozem stojící u mešity, muslimské chrámové stavby, která byla právě vystavěná pod pevností malebného Maglaje.

Omar si opřel lokty o kolena, hlavu si opřel o špinavé dlaně a toužebně se díval k západu. Vzdychl zhluboka a palčivé slzy mu orosily tmavé řasy.

– Mami, kde jsi? – Uvidím tě ještě někdy? –

V duchu si začal vybavovat z dětství jeden obrázek za druhým… Když přivřel oči, tak se mu zdálo, že vidí krásně oblečenou mladou paní, modrookou, zlatovlasou, tak hodnou a tak vlídnou, zdálo se mu, že vidí lidi, kteří mu slouží, že vidí velkou zahradu, velký hrad, ale všechno bylo jako stínohra za závěsem z kalné mlhy. Marně se snažil, aby ty postavy ve svých vzpomínkách vyvolal tak jasně a živě, jak je kdysi obdivoval ve snech.

– Pomalu na všechno zapomenu… Nakonec mi zůstane jenom můj řetízek. Alláh mi pomáhej! –

Honem prohmatal podšívku svého kabátku a přesvědčil se, že jeho jediný poklad, který šikovný Sonakaj ukradl své matce a potají ho vrátil Omarovi, je dobře schovaný. Chlapcova duše zesmutněla. Otočil hlavu a podíval se dolů.

Najednou v houští zařinčelo železo. Omar se otočil k lesu, podzimem pomalovanému mnoha žlutými, hnědými a červenými skvrnami a pruhy. Za keřem se objevila chlupatá hlava velkého medvěda. Od krku mu visel silný dlouhý řetěz.

– Efendi přichází, – řekl chlapec klidně.

Efendi byl obyčejný medvěd, jakých v patnáctém století žilo v polodivoké Evropě mnoho. Velmi nadaný Efendi byl největší umělec mezi všemi drezúrovanými medvědy, které vodili cikání či jiní potulní medvědáři po širém světě. Uměl za zvuku Omarovy tamburíny tancovat tak krásně a důstojně na zadních nohách, že ho všichni diváci obdivovali. Efendi znamená turecky totéž jako u nás pán a právo na toto čestné oslovení mají jen úředníci, učenci, básníci a princové sultánova paláce, tedy samé panstvo. Na Omara a Efendiho se všude, kde se objevili, lidé rádi dívali. Dostávali hodně dárků, bohužel všechny je sebrala hamižná Čirikli nebo samolibý jamadar Angar.

Blížil se k chlapci jako věrný pes a táhl řetěz za sebou. Natáhl obrovské přední tlapy daleko před sebe, sklonil hlavu k packám, jako by se chtěl uklonit svému mladému pánovi a příteli, zívl si a zdvořile ukázal své strašné zuby. A jako by chtěl pobavit a rozveselit svého smutného průvodce, svalil se na záda a začal se kroutit a převalovat sem a tam. Směšně sténal a bručel ten chlupatý šprýmař, hrál si s řetězem, hýbal nosem, čichal ke spadanému listí a k trávě a zase se spokojeně povaloval po žlutozeleném mechu a voňavých rostlinách. Najednou vyskočil a setřásal listí a hlínu, až byl slyšet pohyb silného těla a hustého kožichu. Sedl si jako pes, pohupoval předníma nohama, šibalsky mával hlavou, podrbal se zadní packou po žebrech a začal komicky poskakovat kolem Omara a ukazovat holá chodidla.

– Tak co, chutnaly ti bukvíce a žaludy? Houby a jahody? Snad jsi se dostal i k medu divokých včel? Pojď ke mně, Efendil –

Zvíře přišlo poslušně k chlapci a položilo mu obrovskou tlapu na koleno, ale tak jemně, že bylo vidět, jak se bojí, aby ho neporanilo svými nebezpečnými drápy. Omar pohladil milé zvíře po chlupatém čele a zvíře radostně mumlalo jako na poděkování.

– Lehni, Efendi! –

Medvěd mu lízal ruku, zafuněl a klidně si lehl vedle Omara pod dub. Občas nedůvěřivě otočil hlavu k lesu, kde sekali a lámali větve na topení. Chlapec se opřel o jeho plece a ležel v polospánku klidně a pohodlně jako na polštáři.

Efendi si dal hlavu na tlapy a ani se nepohnul, jen když ho obtěžovala dotěrná moucha, zastříhal kulatýma ušima a mrzutě mrkal a mžoural malýma očima na šibalku. V jeho dechu se mírně kolébala tráva a usychající listí. Jemně vanul vítr, lehounce tančily mušky a komáři, v soutěsce bystrá Bosna hučela stále tišeji… Omar usnul.

Chodí s cikány a s medvědem po nově vybudovaném Cařihradu. Velkou branou vejde sám do zahrady s vysokými palmami a košatými fíkovníky. Znenadání stojí v nádherném sále před krásnou mladou paní. Krásná bytost, podobná mramorové bohyni, jaké viděl v Řecku, stojí bez pohnutí.

– Moje zlaté dítě! –

Podivuhodná měkká ruka ho pohladí po tváři a po vlasech. Celý se zachvěje štěstím – rozčilen dojetím poklekne před paní, obejme jí kolena.

– Matko! –

Paní mu setře slzy, zvedne ho a obejme.

– Tak jsi se přece vrátilo, mé nešťastné dítě! – vydechne a políbí ho na čelo a na ústa. Kouzelný úsměv se rozlévá po bledé tváři a po modrých očích. Líbá jí bílou ruku. Nekonečné štěstí jí vyzařuje i laskavých očí, její vlasy

Jsou jako zlato, všechno kolem ní září jako zlato… Dívá se na ni ve vytržení, nemůže se vynadívat. Pod jejími prsty zazní struny, matka zazpívá a její hlas je tak lahodný a tak sladký. Ach, to je ta píseň… píseň o hrdličce… Omarovi je tak lehko, že už necítí tělo. Stále tišeji zní struny a zpěv. Ale teď se na něho matka usměje tak smutně, pomalu se mu začne vzdalovat k moři a všude před ní mizí stíny. Zoufale natahuje Omar ruce a volá ji celý vystrašený. Ona mu něco říká, ale on jí nerozumí ani slovo, její hlas se chvěje a zaniká. Stále rychleji utíká půvabná postava ke slunci do zlaté dálky a on se nemůže ani pohnout.

– Slituj se nade mnou, moje maminko! Neopouštěj mě! –

Z jejích očí padají jasné perly do moře. Nad vodou se chvěje dojemný matčin hlas, který volá své dítě. Na hladině moře si pohrávají malé vlnky a na každé z nich se chvěje plamínek z perly. Stále víc plápolají nespočetné plameny, najednou se celé moře vznítí a rozhoří se…

Daleko nad hořící vodou pluje bílá postava, bílý oblak.

– Matko! –

Černá mlha pohltí bílý oblak, zahalí moře, zemi i nebe. Omara se zmocní hrůza, smrtelný strach, všude zeje prázdnota noci, strašně tmavá, strašně tichá, smrtící noc…

Omar se probudil s bolestným výkřikem. Slunce začalo zapadat za bosenské hory, jeho paprsky svítily chlapci na rameno. Seděl zamyšleně vedle medvěda a se zanícením si opakoval každou maličkost ze svých snů, tak smutných a tak veselých, tak strašných a tak krásných snů. Brzy ho probudil hovor a hluk.

Z houštiny přicházel Sonakaj s velkou otepí chrastí. Byl štíhlý, lehkonohý a pevný. Kráčel pružně, hrdě a bylo na něm vidět, že je to budoucí táborový náčelník. Šla za ním horda mladých cikánek a cikánů, někteří se sekerami, jiní s klestím. Všichni měli ruce a pusy zamazané od ostružin a trnek.

Omar vstal, hodil si svůj náklad na rameno a připojil se k povykující mládeži. Medvěd mu šel v patách. Za chvilku byli dole v táboře.

Hladová cikánka už rozdělala oheň. Seděla na bobku a chvíli rozhrabovala ohořelým klackem oheň, chvíli míchala rozeklanou větví ovesnou kaši ve velkém začouzeném kotli. Nad plameny se tetelil horký vzduch a sotva viditelný bělavý kouř stoupal ke skalám. Omar, Sonakaj a někteří další dali klestí kuchařce.

– Omare, rychle pro vodu! – nařídila rozlobeně Čirikli.

Na druhé, stinné straně údolí tekl mělký pramen, bylo tam plno ocúnů. Sem šel Omar se Sonakajovou sestrou Kali pro vodu s velkým kotlem. Před nimi utíkal žíznivý medvěd k vodě a dlouho pil. Odhrnuli rukama písek, aby se nádrž trochu prohloubila, naplnili kotel a nesli ho k ohni. Omar přivázal medvěda k habru za jamadarovým stanem.

Najednou zaštěkali psi a hnali se k otevřenému příkopu, kudy přitékal pramen. Tam nahoře se pohybovaly barevné postavy v měkkém světle zapadajícího slunce. Okamžitě byl celý tábor na nohou. Ze všech stanů, od všech ohňů se valili cikáni k východní stěně.

– Jste cikáni? – křičeli ti nahoře.

– My tady táboříme! – povykovali ti dole.

Úzkou stezkou podél pramene přicházeli jeden za druhým krajani se svými zvířaty do údolí. Radostně se jamadaři pozdravili, živý, mladší Namiř, to znamená Leopard, a Angar. Všichni poskakovali, křičeli, výskali, až se to rozléhalo mezi skalami. Potom hned zatancovali tanec radosti.

Ze všech stran přicházela děvčata energickým a koketním krokem cikánek na louku mezi pramenem a ohni. Vyzývavě se dívala na mladé chlapce a rozcuchané dlouhé vlasy jim vlály kolem smějících se tváří a pestrobarevných hadříků. Některá bubnovala na tamburínu, na ruční bubínky s cinkajícími rolničkami a klapala dřevěnými kastanětami. Cikánská krev vzkypěla. Všichni si zazpívali starou píseň, zpívali chvíli teskně, chvíli šíleně, vášnivě. Skalnatými stěnami se nesla ozvěna divokých výkřiků, divoké hudby, divokých hlasů…

Mezi všemi tanečnicemi nejvíce vynikala Pirani, patnáctiletá dcera jamadara Namira. Překrásně rostlá krasavice, jako indická bajadéra se kroutila a vysoko nad hlavou točila tamburínou, úplně unesená opojně sladkou písní.

Omar se musel bezděčně stále dívat na dceru jamadara Namira. Tak neznámě ho to svíralo u srdce, když si všiml, že po něm zase šlehly její velké planoucí oči. Zdálo se mu, že se toho krásného mladého ďáblíka bojí.

Najednou zvedne Pirani ruce a skočí k němu. Svýma drobnýma hnědýma rukama chytí chlapce a zatočí se s ním v divokém opojení mezi tanečnicemi, až se mu z toho zatočí hlava.

– Jak se jmenuješ? – ptá se ho a prudce dýchá.

– Omar. –

– A já zase Pirani, – řekne mu úplně u ucha, takže cítí její horký dech. – Můj otec je jamadar. Koukni! –

Domýšlivá prostopášnice mu ukáže svůj zlatý prsten.

– Omare, ty jsi tak hezky! Až budeš větší, budeš můj rom (muž) a já budu tvoje romni (žena). Proč jsi takový smutný? Mám tě radši než všechny ostatní. –

– Co to říkáš? – žasne Omar. Tak s ním ještě nikdo nemluvil. Celý zmatený se dívá na krásné a divoké děvče. A Pirani se najednou zastaví a přivine své tělo k němu, že cítí prudký tlukot jejího srdce.

– Omare, musím tě políbit, ty můj miláčku, ty můj koníčku! –

– Pusť mě! –

Bouřlivě ho obejme a sežehne mu polibkem ústa.

Nejvyšší čas zbavit se Omara, jestli ho chceme prodat jako chlapce, pomyslí si Čirikli, která stojí blízko nich. Chacha! Hloupá Pirani se zamilovala – do děvčete. To by teda byl povedený párek!

Po večeři odešel Omar a Sonakaj k prameni pro vodu.

– Dnes se mi zase zdálo o mé matce, – řekl Omar tiše Sonakajovi, když byli sami. – Kdybych tak mohl zpátky k ní! Už tolikrát jsem tě prosil, abys mi pomohl. –

Sonakaj se opatrně rozhlížel na všechny strany a odpověděl:

– Zatím to nešlo. Ale dneska v noci! Jsme blízko Sávy a dnes v noci budou všichni opilí. Když jsme tě unesli, utíkali jsme pořád na jih, občas také podél Sávy. Doprovodil bych tě k řece až tam, kde je tolik topolů, močálů, bílých čápů a volavek. –

Omarovi se zastavovalo srdce velkou nadějí i ukrutným strachem.

– Do Dobo je bychom jeli na koni, dál už teče Bosna klidněji, vzali bychom si člun.., –

– Ale když uteču a ty se vrátíš k rodičům, co potom? Copak ty se vůbec nebojíš? –

– Vůbec ne. Řeknu jim: Pronásledoval jsem Omara na útěku. Utopil se v Bosně. Co mi můžou udělat? Tiše! –

– Co je? –

Sonakaj si položil ukazováček na ústa a vytáhl obočí. Oba zadrželi dech a nehybně naslouchali.

– Ty jsi nic neslyšel, Omare? –

– Ne, nic. –

Ale přece… Zdálo se mi, že tady blízko někdo šlápl na suchou větev… Pojďme, Omare! –

– Tak takhle! – zašeptala Čirikli, vstala z úkrytu za skálou a šla za nimi. – Jen se důkladně domluvte… Teď musím Omara prodat při první příležitosti. –

Omar a Sonakaj se vrátili s vodou do tábora.

– Omare, pojď se mnou! – nařídila Čirikli a odvedla ho k jamadarovi. Chlapci začínalo být úzko u srdce.

– Angare, poslouchej! Omar nám chce utéct! –

Co? – zasoptil napůl opilý muž a zaskřípal zuby. Přísně a nepřátelsky se podíval na chlapce. Omar se celý zachvěl při tom strnulém, zlém pohledu upřených očí a sklonil hlavu. Angar šálil po širokém noži za pasem. Omar zoufale zaječel.

– Odpusťte mi, vždyť neuteču! – prosil chlapec. – Smilujte se! –

– Pusť ho, otče! – zakřičel Sonakaj a objal kolena rozzuřeného muže. Vystrašená Kali se nahlas rozplakala.

Ve smrtelném strachu se chlapec vymkl cikánce z rukou, vylétl ze stanu k přivázanému Efendimu a zhroutil se vedle zvířete. Rozlícený jamadar se hnal za ním, ale před medvědem zůstal stát. Ze sousedních stanů přicházeli zvědavci.

Medvěd vstal, hrozivě bručel a cenil své hrozné zuby. Z otevřené tlamy se kouřilo. Omar se chvěl a díval se na cikánův nůž, který se leskl ve svitu měsíce.

– Pusť kluka! –– prosila také Čirikli, která se bála, že se stane neštěstí. – Nařídila jsem Hanrovi, aby do rána hlídal. –

Několik okamžiků zůstal stát rozlícený náčelník před medvědem. Netroufal si to rozdat s Omarovým strážcem. Klel a reptal, odešel se ženou do stanu a svalil se do kupy hadrů.

Sonakaj se svou sestrou zmizeli v sousedním stanu, protože se báli otce. Čirikli hodila Omarovi kožich. Chlapec tiše sténal a hladil medvěda. Efendi se uklidnil a zase si lehl pod habr.

Rozčilený Omar dlouho nemohl usnout. Měsíc svítil na tiché stany, jejich očouzené plátno vlálo ve větru.

– Poslyš, Angare! – řekla Čirikli. – Zítra Omara prodáme pašovi Jusufovi v Maglaji. –

– Co je! Jsem ospalý. –

– Nono. Poslouchej mě ještě chvilku. Budu mluvit o zlaťákách. –

– Angar byl chamtivý jako všichni cikání, a tak otočil hlavu.

– Zítra, to znamená už dnes, prodáme kluka pašovi v Maglaji. –

– Kluka, kluka! –– mumlal jamadar. – A co když pozná ten tvůj paša, že je Omar děvče? –

– Tak ať si ho vychová pro svůj harém! –

KAPITOLA OSMÁ

Cikání spali na trávníku v lese dlouho.

Po snídani Angarova tlupa rozbourala své stany a naložila kůly, plachty a drobnosti na koně a osly. Matky si daly svoje kojence na záda. Něžně a zvědavě vykukovali zavinutí do starých plen a ranců.

Vydali se na cestu a po špatné a úzké stezce šli pomalu jeden za druhým v chladném a vlhkém stínu houštiny.

Když přišli do Maglaje, musel medvěd Efendi hned předvést své umění. Zvědaví obyvatelé Maglaje se sbíhali ze všech stran, zvlášť děti, jak muslimské, tak křesťanské, se hrnuly za cikány a plaše obdivovaly hned strašného medvěda, hned jeho malého průvodce Omara. Kolem společnosti cikánů se také shluklo hodně štěkajících psů, kteří vyzývavě doráželi na cikánská štěňata a na medvěda.

– Tancuj, tancuj, medvěde! – volal Omar zpěvným hlasem a neustále hleděl zvířeti do očí. Sonakaj bubnoval na tamburínu, Efendi se poslušně postavil na zadní nohy a šlapal v kruhu. Občas si také trochu poskočil a spínal mohutné tlapy, jako by prosil. Někteří diváci se smáli chlupatému umělci, většině však bylo líto jeho něžného mladého krotitele, který musel vykonávat tak nebezpečné povolání.

Dobrá polovina cikánů se vytratila do dřevěných chatrčí. Muži se nabízeli za podkováře, za léčitele zvířat, pokoušeli se handlovat s mezky, ženské prodávaly sušená liščí játra jako zvlášť účinný lék proti souchotinám a liščí sádlo proti nemocem ucha. Hádaly z ruky, ale jen křesťanům, protože korán, posvátná kniha muslimů, přísně zakazuje věštění. Všichni žebrali a koukali, kde by se dalo něco cenného ukrást.

Tak se křivolakými úzkými uličkami dostali mezi zahradami až ke hřbitovu a k hezké mešitě, obložené olověnými destičkami. Ze všech koutů neúnavně štěkali psi. Náhle přiběhl ohyzdný sluha z hradu a stoupl si neuvěřitelně nadutě před cikány.

– Táhněte! – křičel, jako by byl vládce Bosny. – Paša Jusuf chce mít v Maglaji klid. Pryč odtud! –

Cikáni byli jako opaření a hned se obrátili a šli k brodu.

Převozník se nad cikány slitoval a po skupinách je převezl přes širokou a hlubokou Bosnu na levý břeh. Po dlouhém lánu se vydali směrem k Žepčím. Medvěda vodil chvíli Omar, chvíli Sonakaj, přenocovali na kopci.

Za krásného až parného odpoledne se dostali hlubokými temnými roklemi pod Vranduk, místo bylo vstupní branou do horní Bosny. Za ostrým ohybem divoce se pěnící řeky spatřili vysoko na planině tureckou vesnici a štíhlý hrad, který seděl na skále jako orlí hnízdo. Z cimbuří hrozivě trčela stará děla. Velká hejna halasných kavek létala nad silnou kulatou věží.

Pod pevností je dostihl oddíl jezdců. V slunečních paprscích se oslnivě leskly malé kulaté štíty, kopí a zahnuté šavle. Mladý jezdec vpředu nesl na žerdi koňský ocas a podkovu podobnou půlměsíci, a to znamenalo, že se blíží paša.

– Paša Osman! – šeptala Čirikli, která už ve Vranduku vyzvěděla všechno potřebné o poměrech na hradě. – Uhněte! Na kolena! –

Cikáni poklekli před mocným pánem, zkřížili ruce na prsou, čelem se dotýkali země a líbali ji.

Paša Osman, velitel vrandušské pevnosti, byl padesátník střední postavy, ramenatý, svalnatý. Hravě krotil neklidného koně, který se bál medvěda a rozčileně se vzpínal. Hnědé oči mu plály ještě skoro mladickým ohněm rozeného válečníka. Mimořádně husté obočí, ostře zahnutý nos a přísně sevřené rty svědčily, že paša Osman je rozhodný muž prudké povahy. Na vysokém turbanu se mu pohupovalo volavčí péro, znak generálské hodnosti Těžká šavle na boku, handžár, který má rozeklaný jilec bez ochrany pro ruku a čepel mírně vlnovkovitě zakřivenou před hrotem a před jilcem, a dvě kuše za širokým opaskem, to všechno bylo zdobené drahokamy a zlatem.

Plaše a zvědavě si Omar prohlížel bohatě oblečeného jezdce a krásně osedlaného koně. Když se ohlédl po divoce vyhlížejících tureckých jezdcích pašova doprovodu, zatajil se mu dech a srdce se mu zastavilo. Čirikli šťouchla loktem do Angara.

– Výkvěte statečností, noho šachoval – promluvil náčelník vkleče. – Ubozí sluhové tě poníženě prosí o almužnu. Alláh tě zahrne svou milostí! –

– Lev v boji, mudrc v radě! – dodala Čirikli, které se zdálo, že toho Angar řekl málo. – Meč záhuby ať zasáhne každého tvého nepřítele! Prahy tvých nepřátel ať zarostou trávou a plevelem, prach ať jim nasypeš na hlavu! Tvé hrdinství ať se třpytí jako jitřní paprsky h –

– Dost, dost! – přikázal paša, který si pozorně prohlížel modrookého Omara. – Ten chlapec není váš? – Když mluvil, dlouhé vousy se mu na prsou pohybovaly nahoru a dolů.

– Našli jsme ho v lese, – odpověděla Čirikli.

– Lžeš, cikánko! Ukradli jste ho. –

– Čirikli mluví vždycky čistou pravdu. –

– Jako všichni cikáni. –

– Co všechno nám cikánům vyčítají, že děláme Turkům špehy, že zabíjíme a pleníme, že krademe cizí děti, že je zabíjíme a jíme. Ale my nikomu nezkřivíme ani vlásek. Had ať mi vysaje oči, čarodějnice ať mi rozdrápe srdce, země ať vyvrhne moje kosti, jestli lžu! –

– Pojďte se mnou! – nařídil paša. – Jen vy dva s chlapcem! –

Paša Osman měl syna skoro tak velkého, jako byl Omar. Vloni mu umřel. Kromě syna měl dvě dcery, ty žily s matkou, jeho první ženou, v Cařihradě.

Mazaná Čirikli hned uhodla, že se Omar pašovi líbí. Cikáni do hradu vůbec nešli rádi, báli se ho jako vězení. Na nádvoří seskočil paša Osman z koně a dal ho odvést. Pokynul cikánům a vešli do místnosti v přízemí, která byla téměř prázdná. Podél stěn byly nízké a široké lavice, zem byla pokrytá lýkovými rohožemi. U zelených kamen stála měděná nádoba s vodou.

– Kolik je mu let? – ptal se paša cikánky.

– Deset, – hbitě zalhala Čirikli. – Jeho nemilosrdní rodiče ho opustili tam daleko v zemi ďaurů. Slitovala jsem se nad tím zuboženým dítětem. Vychovala jsem ho v Prorokově víře. Náš Omar se umí klanět jako pravý Turek. –

Omar v roztrhaných šatech se před krásně oblečeným pašou styděl. Zčervenal a ve svých rozpacích byl ještě krásnější. Čirikli mrkala a neklidně přešlapovala.

– Cikánská víra, nevěrná víra – posmíval se paša Osman. – Mezi ďaury jste křesťani, mezi námi jste mohamedáni. –

– Omare, pomodli se první súru z koránu! – nařídila cikánka, jako by neslyšela pohrdavá slova velkého pána.

Dali chlapci vodu, aby si umyl ruce a obličej, pak se modlil turecký otčenáš: – Ve jménu nejslitovnějšího boha! Čest a sláva pánu světů, nejdobrotivějšímu, který vládne do soudného dne! Tobě chceme sloužit, tebe pěkně prosit: veď nás po správné cestě, po cestě těch, kteří se radují z tvé milosti, a ne po cestě těch, na které se hněváš, a ne po bludných cestách! –

– Dejte mi chlapce! – rozkázal paša a poklepal Omarovi přívětivě na úzké rameno.

– Omar mluví, jako když zpívá, – chválila ho Čirikli, aby za něho dostala co nejvíc. – Opánky umí dělat, umí plést sítě a koše. Medvěda vodí jako zkušený muž. I když je to dítě cizích rodičů, byl mi dražší než vlastní oči. Mám ho moc ráda a starám se o něho jako o vlastního syna. Vznešený pane, nech mi světlo mého života! –

– Ale jdi! – odbyl ji paša a pohrdavě se ušklíbl. – Kolik za něj chceš? –

Čirikli se polekala, aby se mocný pán nerozhněval a nevzal si Omara násilím. Sehnula se, dala si ruku před ústa a povzdechla si.

– Jsme chudáci, – bědoval Angar. – Smiluj se nad námi, nejjasnější pane! –

Když Omar viděl, jak ho prodávají, udělalo se mu zle. Cítil, že se v těchto okamžicích rozhoduje o jeho osudu. Strachy nevěděl, kam se má dívat, tak sklonil uzardělou tvář…

Paša vyndal měšec a hodil ho před cikánku. Čirikli ho hbitě sebrala a hamižně ohmatávala zlaté a stříbrné mince svými křivými prsty.

– Od nynějška zůstaneš u toho pána, – řekla Omarovi strojeně vlídným hlasem. – Buď rád, budeš se mít dobře! –

Její licoměrný, spokojený obličej se zdál pašovi ještě odpornější.

Omar měl zpočátku radost, že už nebude muset zůstat u vzteklého Angara a zlé jamadarky. Ale pak si vzpomněl na své milé kamarády, se kterými se bude muset rozloučit navždy.. Zbledl a třásl se jako chycené ptáče.

– Dej nám ještě pár dukátů, bohatý pane! – prosila Čirikli.

– Táhněte, ty i tvůj muž! – rozčilil se paša. – Nebo se s vámi pobaví moji sluhové! –

Tiše a spěšně se cikáni vytratili. Když byl Omar s cizím mužem sám, nahlas se rozplakal.

– Neboj se mě, Omare! – uklidňoval ho paša a hladil ho po hlavě. – Od teďka jsi ty můj syn a já jsem tvůj otec! –

– Můj medvídek! – vzlykal Omar a díval se na pašu skrz vlasy, mokré od pláče. – Můj Sonakaj! Ani ruku mi nepodal. Už je nikdy neuvidím! –

– Utiš se, synku. Dám ti krásného koníčka a hezký janičársky oblek. Sluha Ilmihal ti ukáže koupelnu, abys ses umyl a převlékl. Pojď se mnou! –

Paša zahvízdal. Přiběhl starší janičár s vypoulenýma očima. Bylo na něm vidět, že je jezdec, chodil toporně, měl od jízdy na koni zkřivené nohy. Díval se zamračeně a zlostně. Za pasem nosil kindžál, delší rovnou dýku.

Odvedl Omara do nízké klenuté koupelny. Přinesl mu sušené švestky, medové koláčky a šaty po zemřelém Osmanovu synovi. Pak odešel.

Omar zavřel dveře na závoru, honem se vykoupal a s velkou radosti si oblékl čisté, téměř nové prádlo a šaty. Červené široké kalhoty, dlouhý zelený kaftan se stříbrnými provázky a vínový hedvábný pás.

– Ať nezapomenu na svůj řetízek s křížkem! – vydechl rozčileně. Dalo mu dost práce, než překousl záložku svého starého kabátu a vyndal ven svůj jediný poklad. Protože se už nemusel bát cikánky, dal si řetízek na krk pod košili. Na hlavu si dal vysokou čepici z perziánové kůže. Všechno mu bylo docela dobře, jen žluté boty mu byly velké. S radostí se na sebe díval do zrcadla křišťálově čisté vody a zatleskal rukama. A poskokem běžel na nádvoří.

– Tak se podívejte na; našeho malého janičára! – usmál se paša Osman na chodbě. – Pojď, Omare, ukážu ti tvoji matku! –

Odvedl ho do haremliku, do části domu vyhrazeného ženám. Omar šel bázlivě za ním kolem dvou ozbrojených strážců po dřevěných vrzavých schodech a dlouhým úzkým ochozem v prvním patře. Bál se další zlé Čirikli.

Paša zaklepal na dveře, ty se tiše otevřely. Stará otrokyně se kolem nich mihla a zmizela jako stín. Vešli do prázdné předsíně, kde byly troje dveře. Před prostředními dveřmi stála dvacetiletá hanuma, turecká paní, pašova druhá manželka.

Omar se na ni díval radostně překvapen. Její mladé tělo halil nařasený závoj z růžového hedvábí, posetý zlatými hvězdičkami. Na hustých černých vlasech zrovna hořela sytě červená nízká čepička, od které v průvanu lehce vlála připnut rouška z bílého hedvábí. Velké černé oči se smutně dívaly, zračil se v nich tichý smutek a zádumčivost. Kulatý obličej byl jemně bledý, jako růže, které spálil mráz.

– Milá Fatimo, Alláh nám poslal syna! – promluvil paša Osman, když vešli úzkými dveřmi do poměrně velké místnosti. A řekl jí, jak Omara získal.

Pro husté mříže v oknech nemohl chlapec zpočátku rozeznat všechny věci v tmavém pokoji. Když si oči zvykly na přítmí, spatřil na stěnách červenavé tapety s vyšívanými stříbrnými listy, na podlaze vysoké barevné koberce. Mezi malými kamny a skříní ve zdi stál nízký stoleček. U zdí viděl široké lavice s krásnými polštáři. Příjemně tu voněla růžová voda.

S uspokojením si paša všiml, že hanuma chlapce pozoruje s radostným zájmem.

– Omare, to je tvoje maminka! – přikázal. – Poslouchej ji! Fatimo, ty se mi postarej o dítě, dokud z něho nevyroste statečný voják! –

– Pojď ke mně, milý chlapče! – pozdravila ho hanuma a políbila ho. – Budu tě milovat jako vlastního syna. Budeš mě mít taky rád? –

Omar se podíval na mladou vlídnou paní a políbil lem jejích širokých dlouhých kalhot nad safiánovými střevíčky. Fatima ho zvedla a něžně ho přivinula k sobě na pohovku.

– U vás je tak krásně! – zvolal Omar. – A ty jsi úplně jiná než zlá Čirikli. Jsi tak hodná jako moje pravá maminka! Budu tě mít moc rád. Ve snu někdy vídám anděla. Ty jsi jako on! –

Poprvé viděl paša Osman, že se Fatima vesele a upřímně zasmála. Cítil, že se v jeho srdci probouzí a ozývá cosi něžného a milého. Ale protože se nesluší, aby turecký paša, velitel hrůzostrašných janičárů a jiných surových divochů, dal najevo dojetí, hlučně zakašlal a odešel z harému.

– Kde tě cikáni ukradli? – zeptala se Fatima.

– Nevím. Sonakaj mi říkal, že můj domov je tam daleko na západě. –

Hanuma se šla podívat ke dveřím, jestli není někdo v předsíni.

– Jsi tedy Charvát? – zašeptala, když se vrátila k chlapci.

– Možná, že jsem Charvát…, jak to mám vědět? –

– Omare, dávej pozor! – nařídila tiše. – Oba dva jsme cizinci v této pevnosti. Jsem Charvátka. Paša Osman vtrhl se svými divokými oddíly do naší země, zajal mnoho křesťanů a taky mě. Až budeš větší, řeknu ti víc, teď bys mi ještě nerozuměl. –

Její oči se zahleděly do dálky, jako by tam viděly ty strašné události.

– Copak je paša tak zlý? – polekal se Omar.

– Poslouchej ho! Je strašný, když se zlobí, ale jinak je to hodný člověk. Nemusíš se ničeho bát! –

Omar prudce dýchal a občas se tázavě podíval na hanumu. Povzdechl zhluboka a sklonil hlavu.

– Milý Omare, ty bys mi chtěl ještě něco říct, viď? Jen mluv! –

Hladila ho po tváři a mile se mu dívala do ustrašených očí.

Poprvé po dlouhé době ho zase hladila měkká ženská ruka. Poprvé po dlouhých letech se díval do soucitných něžných očí, slyšel milý hlas. Poprvé po dobách strastiplné chudoby zase dýchal příjemné ovzduší bohatství a přepychu. Mladá duše cítila, že našla ušlechtilou ochránkyni. Srdce mu jihlo a blaženě zavzdychal.

– Mluv, Omarku! Důvěřuj mi, neboj se, já tě nezradím! –

Omar zčervenal a sklopil oči. Poklekl na pohovce, jemně se opřel o její rameno a zašeptal Fatimě do ucha:

– Já jsem děvče… –

– Dítě nešťastné! – divila se a polekala se hanuma. Políbila ho, objala a vzala do náručí. – Musíš zůstat Omar! Jsi ztracen, jestli paša pozná, že jsi děvče. Poslechni mě!… –

Za mřížovím zlátlo nebe na západě. Fatima dávala Omarovi rady, jaké by mohla dát jen vlastní matka své dceři.

KAPITOLA DEVÁTÁ

V malé zahradě na vranduckém hradě seděla jednoho červnového dopoledne roku 1471 hanuma Fatima a sedmnáctiletý Omar na pestrém koberci pod voňavým košatým ořechem. Mírný vánek, zrozený uprostřed bosenských hor, vanul přes vyhřáté hradby, houpal mladé růžové keře, ořešáky, švestky a vinnou révu, která se pnula po zdi, a pohrával si se zelenou tureckou vlajkou, která vlála už osmý rok nad mohutnou kulatou věží a bílým půlměsícem s hvězdou oznamovala vítězství sultána

Mehmeda II. nad posledním bosenským králem Štefanem Tomaševičem.

Fatima si sundala jemný, bíle pruhovaný závoj, vlál ve větru na jejích pohublých ramenou. Povadlý, zažloutlý obličej skláněla nad vyšívání. Nevyléčitelná nemoc jí vtiskla tmavomodré kruhy pod unavené, vpadlé oči.

Vedle ní seděl zdravě opálený Omar se zkříženýma nohama a pečlivě vyřezával šípy. Už skoro čtyři roky bydlel v posvátném tichu záhoří u paši Osmana. Čistota, řád, příjemně vonící horský vzduch a vydatná strava, to vše způsobilo, že jeho štíhlé tělo zesílilo. Byl oblečen do širokého tmavomodrého janičárského kabátce, který mu sahal pod kolena, a do širokých červených kalhot.

– Jak je to dlouho, co naši odešli?, – zeptal s? Omar.

– Už to bude skoro měsíc. Musí se vrátit každou chvíli. –

Když se paša Isa, velký přemožitel křesťanů a první beglerbeg – sultánův náměstek v Bosně, dozvěděl od svých špehů, že na říšském sněmu v Řezně liknavý císař Fridrich III. a rozšafná německá knížata mlátí prázdnou slámu, vtrhl toho roku už potřetí s patnácti tisíci jezdci přes Charvátsko poblíž Vinice do Kraňska. Byl mezi nimi také paša Oman z Vranduku se svými zběsilými vojáky.

– Snad naše nezabili, nebo je nezajali? – řekl Omar a odložil šíp a nůž. Začal si převinovat červený turban, takže byly vidět krátké zlatožluté vlasy.

– Těm se nikdo nepostaví, – řekla smutně mladá hanuma. – Sedlák je chudák. Panstvo se o něho ve svých bezpečných hradech nestará. On sám nemá žádné zbraně a ani s nimi neumí zacházet. Naši řádí, jak se jim zlíbí. Znáš přece Mohamedovu nauku o tom, že je hřích zabít psa nebo koně, ale vzít křesťanovi všechno, tedy i život, to je užitečné a záslužné. –

– Kdybych tak mohl jet s pašou! – povzdechl si Omar. – Abych viděl vlast! Pořád mi slibuje, že mě vezme s sebou a utěšuje mě: „Počkej, až budeš větší!“ –

– Paša si myslí, že je ti sotva čtrnáct let. –

– Až mě vezme s sebou, tak mu uteču, a pak vysvobodím také tebe! – naparoval se mladý janičár. – Ukázal jsem ti matčin řetízek s křížkem. S ním najdu své rodiče. Říkalas mi, že jsou to určitě šlechtici, protože na křížku je nad písmenem B vyrytá koruna. Budu chodit od hradu ke hradu, dokud je nenajdu. Zdá se ti, že to není možné? Tak vidíš. Potom se vrátím s otcem a s vojskem a vysvobodíme tě. To bude radost… –

Radostí zatleskal, hanuma se na něho smutně usmála a bolestně řekla: – To jsou hezké sny, Omare, ale jen sny. –

Zrudl a skoro dotčeně se díval stranou.

– Můj milý, pro mne by už stejně bylo pozdě… – řekla tiše a složila ruce na vyšívání. – Jsem tak nemocná… –

– Přece se ti ulevilo, – řekl soucitně a sedl si zase vedle ní.

– Jen natolik, že můžu na zahradu, – zašeptala. – Cítím, že už tu dlouho nebudu. –

– Tak nemluv! – prosil Omar a vzal ji něžně za ruku. Podivil se, jak je studená. Nespustil z bledé hanumy své zasněné modré oči.

– Občas mě v noci tak sevře křeč srdce! Před očima se mi dělají mžitky. Dusím se. Bojím se, že se mi zastaví srdce. Ano, Omare, já už nikdy nevyjdu z těchto zdí, už nikdy neuvidím rodný kraj. Jestlipak si na mne někdy vzpomeneš, až tu nebudu? –

Oči se mu orosily, hrdlo se mu sevřelo, že nemohl promluvit. Líbal laskavou bílou ruku a jeho horké slzy padaly na Fatiminy studené prsty.

– Omare, viď, že na mne nezapomeneš, na svoji druhou maminku? – řekla skoro neslyšně, jakoby sama pro sebe.

– Jak se můžeš tak ptát? – vyslovoval pomalu a bolestně.

– Věř! Musíš se brzy uzdravit. Všechno zase bude dobré. –

Zmlkli. Pak Omar zaslechl štěkot psů a šel se podívat na nádvoří. Železná brána byla dokořán otevřená. Urostlý sedlák bystrých očí přivedl koně s desátkem. Zvířatům pod těžkým nákladem sena byla vidět jen hlava a kopyta. Mezi dřevěnou mešitou a studní stál tlustý kastelán Tahir, který opatroval klíče od pevnosti a dohlížel na dělostřelce, střelný prach a olovo, vedle něho stál velitel dělostřelců, setník Ferhad, hubený chlap s velkým nosem. Psi se zase rozštěkali.

– Ilmihal! – zavolal strážný z věže.

– Paša se vrací! – zívl Tahir. – Bude se střílet. –

– Zpátky, bestie pitomý! – zařval Ilmihal na psy a poštval na ně svého koně. – Člověk je sotva pár týdnů z domu a už na něho zapomenou. –

Podle toho vlídného pozdravu ho štěkající hlídači poznali a poníženě vrtěli ocasem. Ze všech stran přicházeli zvědavci, aby něco viděli a něco se dozvěděli.

– Kde je paša? – ptal se Omar.

– Ve městě, kde opatrují tři vousy Mohamedovy, – odpověděl moudře Ilmihal a seskočil z koně.– Odpočívá v Travniku, on a beglerbeg paša Isa. –

– Je hodně kořisti? – zajímal se vykrmený Tahir. –

– Sotva jsme to pobrali, – chvástal se bývalý janičár a plácl do naditých ranců pod sedlem. – Byli jsme ve Slavonsku, v Kraňsku, ve Štýrsku, v Uhrách a Sedmihradsku. Celé noci jsme jezdili. Pobíjeli jsme, zajímali a spálili jsme všechno, co nám přišlo pod ruku, všechno včetně opánků! Jen v Kraňsku a ve Štýrsku jsme zbořili a, zničili přes šedesát kostelů, vypálili několik klášterů, pět městeček a asi dvě stě vsí a vyhnali patnáct tisíc nevěřících. Alláh je mocný! –

– Ilmihale, rád bych jel pašovi naproti, – řekl Omar. – Doprovoď mě! –

– Hned, mladý pane, jen co se postarám o koně a osedlám jiného. –

Omar běžel za Fatimou, která si zase přikryla tvář, aby jí to řekl.

– Dej pozor, Omare! – varovala ho. – Uvidíš naše zajaté krajany. Nebojíš se, že tě přemůže soucit? Budeš muset projevovat radost, ale srdce ti bude pukat žalem. Copak se nebojíš? Zůstaň radši se mnou! –

– Budu se přemáhat. Buď klidná! Musím je vidět! –

– Zavolej mi komornou Jelenu! Chci do pokoje. Ještě jednou: buď opatrný. Sbohem! –

Zamával jí na rozloučenou. Když se připravil na cestu a vrátil se že svého pokoje, Ilmihalův kumpán už sedlal odpočinutého koně, zatímco Ilmihal připínal řemeny Omarovu bělouši Sarifovi. Mladý čilý kůň vesele řehtal a nebyl s to zůstat v klidu, neustále potřásal hlavou, takže jemná dlouhá hříva rozhoupávala střapce a třásně na červeném postroji. Omar pružně vskočil do sedla a za chvilku byli s Ilmihalem v tmavém údolí prudké řeky Bosny.

Pod vysokou Vjetrenicí spatřili dlouhý mrak z prachu.

Našil řekl Ilmihal.

KAPITOLA DESÁTÁ

Omarovu duši tížilo cosi chmurného, cosi smutného. Srdce mu bilo vzrušením, dětskou zvědavostí, nejasnou bázní…

V prašném oparu se leskla ocel a turbany se červenaly jako krev. Už slyšel hlasy pohaněčů, dusot koňských kopyt, řinčení zbraní.

Vpředu jel paša Osman na svém hrdém arabském Doratovi. Dlouhé střapce visící z turbanu se mu houpaly na ramenou. Na krku měl ocelový řetízek se stříbrným pouzdrem na korán. Na koženém prsním krunýři se mu leskly toulce a velké stříbrné knoflíky. Masívní ocelová spona spojovala široký kožený pás, k němuž byla připevněna damascenka, zakřivená šavle z damascenské oceli, zdobená zlatem a stříbrem. Za sedlem byl stočený úzký modlitební koberec. V levé ruce držel uzdu se zlatými třásněmi a lískovkou v pravé ruce odháněl mouchy, které obtěžovaly koně. Dával přitom dobrý pozor, aby žádnému zvířeti neublížil.

Paša Osman měl velmi dobrou náladu. Hodlal poslat nejlepší mladé zajatce přes Sarajevo a Višegrad do Cařihradu sultánovi, u něhož upadl v nemilost. Doufal, že se Mehmedovi zase zavděčí a získá čestný titul „ghazi“, přemožitel nevěřících.

Omar přicválal k pašovi, zastavil koně a na znamení pozdravu položil pravici na srdce, ústa a čelo. Osman se zaradoval, když viděl mladíka takového čilého a zdravého.

– Jak jste se měli doma, Omare? –

– Díky Alláhovi, dobře. –

– Všechno v pořádku? –

– Díky Alláhovi, ano. –

– Nám Alláh také pomáhal. Jen se podívej, milý synku! –

Uhnuli z cesty na louku. Kolem nich jeli strašliví bosenští lupiči, bývalí janičáři, vojenští zběhové a žoldáci, všichni na malých, lehkých, přece však silných koních. Někteří vystavovali na odiv uloupené zlato a stříbro na vysokých turbanech, na prsou, na rukou, na sedlech a v hřívách svých koní. Někteří si i přes velké horko oblékli mešní roucha. Železem okutá kopí řinčela vedle krátkých šavlí, bojových seker, vedle luků a toulů se šípy, vedle malých kulatých štítů. Na oceli zbraní Omar viděl hnědé šmouhy a pruhy, pozůstatky lidské krve.

Za nimi přicházela dlouhá řada koní s nákladem. Šli spojeni silnými řemeny jeden za druhým a po obou stranách dřevěného sedla nesli rance a koše plné nakradených věcí. Z některých svázaných pytlů žalostně vykukovaly hlavičky čtyřletých až pětiletých dětí. Za nimi hnali uloupené koně, dobytek, ovce a kozy.

Omar sebou trhl. Přicházela dlouhá řada zajatců a zajatkyň. Vpředu cupitali chlapci a holčičky, svázaní dva a dva k sobě.. Za nimi se střídali mládenci, muži, děvčata a ženy, všichni spoutaní řetězy jeden ke druhému jako dobytek. Mezi kolonami projížděli Turci a chraplavě poháněli zajatce, postrkovali je ostřím šavlí, kopím, ostruhami a širokými řemeny, bili je dlouhými troj pramennými biči. Zajatci šli tupě jako ztýraný a zpráskaný dobytek, který si jen slepě uvědomuje, že se nemůže vyhnout nemilosrdným ranám.

– Á to jsou moji krajani! – pomyslel si Omár. V duši ho pálilo, srdce se svíralo při té smutné podívané. Hrdlo se mu stahovalo, v očích ho pálilo, sevřel rty, bál se, aby se nerozplakal nahlas.

– Vpřed! – velel paša Osman a obrátil se k Omarovi, který byl celý bledý a. rozčilený. – No, copak, Omare? Máš ještě měkké srdce. Musíš si zvyknout na takovou podívanou. Příští rok s námi pojedeš do Štýrska a do Kraňska. K janičárům můžeš klidně i později. –

Omar slyšel ta slova jako z mlhavé dálky. Jen stěží se probral, ucítil pašův pohled a usmál se.

– Kde je beglerbeg? – zeptal se, jen aby něco řekl.

– Na cestě do Sarajeva, – odpověděl paša. – Bude nejspíš blízko Busovače. –

Pozdě odpoledne přijeli pod Vrapduk. V pevnosti zahřměla rychle po sobě tři děla. Obyvatelé Vranduku spěchali, aby viděli příchozí.

Na hradním nádvoří přinesli zajatým mučedníkům kaši, ovčí sýr a vodu. Nahnali je a zamkli je do špinavých chlévů a nízkých klecí, mladší zase do prázdné obilnice a rozestavili stráže.

Mezitím paša Osman a Omar sledovali sluhy, kteří ukládali kořist: zboží uloupené obchodníkům, venkovské kroje a selské nářadí, kalichy, kříže, misály, svíce, svícny, ornáty, zvonky, praporce, kadidelnice, monstrance. Omar vyřezával nožem tečky a čárky do hole a tak označoval počet jednotlivých věcí. Ze všeho nejvíc se mu líbil krásný křížek ze slonoviny, potají si ho strčil za pásek.

Nemohl se dočkat, aby už mohl k hanumě.

– Vypravoval jí, co všechno viděl. Fatima poslouchala tiše a smutně.

– Turci zabili také mého otce, sestry a ženicha, – řekla, chvěla se a těžce vzdychla.

– A Osman zabil moje mládí, moje štěstí, můj život, všechno, všechno. –

Najednou se stočila na pohovce, přitiskla si obě ruce na levou stranu hrudi a bolestně naříkala. Píchalo, řezalo ji u srdce, které začalo prudce bít. Dívala se vystrašeně a nemohla popadnout dech.

– Proboha, co je ti? – vylekal se Omar.

– Mám zavolat… –

– Zůstaň! – zasténala v prudkých bolestech. Chvějícími se prsty si rozepnula těsnou vestičku a sponu u pasu. Bolesti jí vehnaly slzy do očí.

Němě u ní stál a nevěděl, co má dělat. Záchvat pominul stejně rychle, jak se objevil.

– Vidíš, milý Omare! – těžce dýchala a otírala si zpocený a lehounce zčervenalý obličej. – To se ohlašuje smrt… Buď klidný! Slyšíš? –

Na chodbě zaslechli pevné kroky.

– To jde on. Určitě mi přináší dary, které sebral zajatcům nebo zabitým obětem. –

Omar šel do zahrady. Po modlitbě určená po západu slunce večeřel s pašou. Mluvili málo. Když vykonali také druhou a poslední večerní modlitbu, šel si Omar odpočinout do svého pokoje.

Dlouho nemohl usnout. Stále znovu myslel na ubohé zajatce. Teprve k ránu usnul.

Paša Osman dopřál svým zajatcům, zvlášť mladším, vydatnou stravu, aby je co nejlíp prodal. Některým dovolil, aby pracovali na nádvoří nebo v zahradě.

Jednoho parného večera na konci týdne stál Omar na ochozu u hradní zahrady a díval se do zeleného království divoké lesní zvěře, do hor, kterých se od stvoření světa ještě nedotkla sekera. Otočil se. Nad trávou svítily světlušky. Najednou sebou trhl. Na zahradě zalévalo zajaté děvče květiny a tiše a smutně zpívalo:

Přileť, přileť, hrdličko,

pojď mi dítě kolíbat…

– Matčina píseň! – blesklo okamžitě Omarovi hlavou. Ani se nepohnul, aby mu neušel jediný tón. Polilo ho střídavě horko a přešel ho mráz. Ano, to byla ta slova, která občas slyšel ve snu, to byl ten nápěv, sladký pozdrav zlatých dětských časů. Když děvče zmlklo, přistoupil k němu. Bylo trochu menší než Omar, hezké nebylo, ale mělo krásné dlouhé copy. Když spatřilo mladého Turka, stydlivě sklopilo oči a otočilo se.

– Neboj se mě, děvče! – řekl Omar vlídně. – Řekni mi, kde zpívají píseň, kterou jsi teď právě zpívalo? –

– U nás doma, – odpovědělo se strachem a zdráhavě. – Poblíž Metliky. –

– Kde to je? – ptal se netrpělivě.

– U řeky Kolpy. V Kraňsku. –

Srdce se mu rozbušilo, zbledl radostným vzrušením. Spěchal k Fatimě. Ale musel dost dlouho čekat, než odešla komorná, která hanumu česala. Když byli sami, objal Fatimu. Nejdřív nemohl promluvit ani slovíčko. Hanuma se na něho dívala překvapeně a zvědavě.

– Teď vím, kde budu muset hledat rodiče, – zašeptal konečně celý blažený. – Dozvěděl jsem se, kde je moje vlast… –

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Uplynul rok.

Nemocná Fatima odpočívala napůl vsedě, napůl vleže na měkkých polštářích. Dlouhé černé vlasy lemovaly světle žlutý obličej, ze kterého vymizela všechna svěžest mládí. V rohu na pohovce podřimovala a kývala se její nejmilejší komorná, mladá hezká Srbka Jelena.

Mřížovím srdcovitě klenutých oken svítil a lákal krásný májový clen, zesláblá nemocná se už ale nemohla z harému ani hnout. Nemohla ani chodit, ani stát, při každém pohybu jí začalo prudčeji bít nemocné srdce. Nohy jí otékaly, trýznivé záchvaty se opakovaly, zvlášť v noci. Bolela ji hlava, trápil ji kašel. Špatně spala, nemohla dýchat, nechutnalo jí žádné jídlo. Celé tělo ochablo, žily už jen její krásné, smutné oči.

Paša Osman nakoupil od obchodníků z Dubrovníku nejrůznější zboží, pestré italské hedvábí, krásné látky z Flander, z Anglie a z Čech. Žádný dar ji nepotěšil.

Léčily ji dvě bylinkářky, které byly vyhlášené široko daleko kolem Vranduku, že umějí nemocným dětem a ženám vařit účinné léčivé rostliny a byliny. První byla upovídaná hanuma Ailima, která přes clen nevydržela ani pět minut mlčet. Druhá slavná léčitelka zase byla Gülbahar. Ta slavná ranhojička se už dožila padesáti devíti jar a obvykle chválila a doporučovala všechny ostatní rostlinky a kořínky, než její soupeřka Ailima. Přitom se na sebe většinou dívaly skrz prsty. Ale Fatimě svorně radily, ať nosí na krku amulet, řetízek s podkůvkou, srdíčka a jiné drobné přívěsky pro štěstí, ať pije maglajskou minerálku, ať užívá lístky s nápisy z koránu. Ale nakonec nečistý a zlý duch mezi ně zasel jedovaté semeno sváru. Gülbahar vášnivě doporučovala čaj z vrbové kůry, ale Ailima odvar z mleté dubové kůry. Věhlasné léčitelky se zle hádaly a hašteřily, jedna druhé vyčítala strašnou nevědomost a nevyléčitelnou hloupost, naházely si obě kůry do obličeje a rozlícené odešly z tvrze.

– Copak mi nemůže nikdo pomoci? – povzdechla si Fatima sama pro sebe. – Copak už musím opravdu umřít? Venku je jaro, všechno se raduje z nového života. Copak pro mne opravdu všechno skončilo? Kolikrát jsem si přála umřít, ale teď… jak těžko se umírá mladému srdci… –

Přišel Omar a přinesl jí kytičku kvetoucího šeříku, kalin a dřišťálu, zlatokvětých blatouchů, něžných fialek a jemně vonícího lýkovce.

Fatima se radostně usmála, když ho spatřila. Tak si ho zamilovala, že byla klidná a šťastná, když ho viděla. Položil jí kytičku na pokrývku. Komorná se probudila.

– Jeleno, jdi spát! – přikázala nemocná Charvátka. – Chudinko, už jsi tři noci nespala. Tolik se kvůli mně všichni trápíte. Jen jdi! Když bude třeba, tak tě Omar zavolá. –

– Nechce se mi spát, opravdu! – ujišťovala ji Jelena. Přece vstala, uklonila se a odešla.

– Teď přijdou krásné dni, – promluvil Omar. – Budou tě moci vynášet na zahradu pod ořech. –

– Pod ořech, ano, pod ořech, – opakovala tiše. Vzala ho za ruku a dlouho, dlouho se na něho dívala. Její oči vyjadřovaly velký tichý smutek.

Tam do zahrady mě ponesou opravdu brzo, navždy, – pokračovala. – Voňavé větve budou nade mnou šumět, malí ptáčci, horský vánek a vlny hučící Bosny mi budou zpívat pohřební písně. –

– Co to říkáš? – polekal se Omar.

– Až mě lavinou do rubáše, dej mi potají dřevěný křížek na prsa! Dáš, Omare? –

– Dám…, ale… proč tak mluvíš? Nerozčiluj se, moje milá! To ti nedělá dobře. –

– Teď už je to jedno. Vždyť se nerozčiluji. Vidíš, jak jsem klidná? –

Zmlkli. Fatima pomalu uhlazovala záhyby na pokrývce.

– Chudáčku, nechám tě tu samotného, – řekla smutně a nepatrně se jí chvěl hlas.

Když ta slova Omar uslyšel a viděl její chvějící se rty a oči plné slz, obešla ho hrůza a smutek, jaký ještě nikdy nepoznal.

– Staň se vyšší vůle! Omare, kdoví kdy zase budeme sami… Musíme se rozloučit. –

S pláčem poklekl na medvědí kůži a skryl tvář do Fatimina polštáře pod hlavou.

– Milovaný Omare, děkuji ti za všechnu tvoji upřímnou, oddanou lásku, za tvou starost a péči… Neplač pro mne, tvoje slzy by mě v hrobě tlačily. I po smrti zůstane můj duch s tebou… A vroucně si přeji, aby tě osud vedl znovu do, náruče tvých drahých. Omare! Až přijedete s pašou Osmanem do Charvátska, pozdravuj ode mne moji vlast na stotisíckrát… A až najdeš milované rodiče, pozdravuj je, Omare, zvlášť ode mne pozdravuj svoji slovinskou maminku… Jestli jsem ti někdy ublížila, odpusť mi to, můj miláčku… –

– Mně ublížila? Vždycky jsi byla taková hodná, nevím, jak bych ti poděkoval. – Velký a hluboký smutek mu naplnil duši.

Slunce nad lesem svítilo mírným a slabým světlem. Vzduch byl parný, dusný. Omarovi se zdálo, že s pohasínajícím dnem ubývá také Fatimě sil.

Sténala, když se opírala o levý loket, sklonila se ke klečícímu Omarovi a vroucně ho políbila na čelo a žehnala mu, jako žehná umírající matka svému dítěti.

Dojatě rozepjal ruce, něžně ji objal a líbal ji na pobledlé tváře. Cítil, že její pleť je studená stejně jako zlatý náhrdelník a náramek. Netroufal si podívat se jí do tváře, bál se pohledu do jejích trpících očí.

– Omare! – vykřikla najednou nemocná. Doširoka otevřené oči strnule hleděly do dálky, jakoby do nadpozemských krajů.

– Co je ti, moje milá? – zeptal se překvapeně.

– Tolik lidí! –

Omar se na ni díval celý udivený.

– Našel jsi je! Taková radost! Podívej, tvoje matka radostí pláče! –

V očích nemocné Charvátky se zažíhala světélka jako jiskry. Ještě nikdy ji Omar neviděl se tak dívat.

– Lesní víla! Jak je krásná! Kolem bělostného těla jí vlají rozpuštěné zlaté vlasy, na hlavě se jí leskne věnec z perel. Za ní připluly sestry, všechny stejně krásné a lehounké. Poslouchej, jak krásně zpívají, tančí kolo, tanec vil… Nevyrušuj je, ať tě nezbaví rozumu… Podívej, rozehnala je zlá čarodějka. Je strašná. Má dvě zřítelnice v každém oku a vlasy se jí kroutí jako hadi. Její pohled přináší smrt. Vidíš, ustřihla si pramen vlasů a dala ho pod práh. Vyndej ho, spal ho, rychle, ať přes něj někdo nepřejde, aby se nestalo neštěstí! –

Šeptala tak potichu, že jí sotva rozuměl. Znenadání se zvedla a sedla si.

– Omare! – vykřikla se strachem. – Nevidíš? –

– Co je? – zeptal se ustrašeně a rozhlížel se po pokoji.

– Černý had! – šeptala Fatima a zvedla ruku, jako by se bránila. Rty se jí zkřivily odporem a strachem.

– Jaký had? –

– Černý had, tam u dveří! –

Omar vyskočil. Strach mu projížděl mozkem. U dveří zdobených zlacenými řezbami se ve vlahém vánku pohupoval nařasený hedvábný závěs.

– Omare, dej si pozor na černého hada! Utíkej, utíkej! Had se vine směrem k tobě – bůh ti pomáhej! –

– Uklidni se, moje milá! To se pohybuje provázek od závěsu v průvanu. –

Mumlala nesrozumitelná slova, která přerušil silný kašel. Omar jí otřel zpocené čelo. Přejela si rukou čelo a ptala se: – Kde jsem? –

– U svého Omara. –

– Ty jsi tady, Omare? Jen u mě zůstaň. Jsem unavená, tak unavená. Budu spát. –

Těžká víčka přikryla zastřené oči, zase klidně dýchala. Omar si sedl na pohovku a smutně se díval na spící nemocnou.

Za chvíli se otevřely dveře. Přišla hanuma Esma, první žena paši Osmana, a její dcera Arifa.

Paša Osman vloni prodal většinu svých otroků a otrokyň obchodníkům s otroky, nejhezčí děvčata a chlapce daroval sultánovi a znovu si získal přízeň cařihradského vládce. Samou radostí se zase spřátelil s Esmou a vzal ji i obě její dcerky s sebou do Vranduku. Bydlely v pokojích vedle Fatimy.

Omar položil ukazovák na ústa a ukázal na spící Fatimu. Přicházely po špičkách blíž.

– Jak je jí, chudince? – ptala se Esma tiše.

– Špatně… –

Hanuma Esma si sedla na pohovku a soucitně se dívala na nemocnou. Z hloubi duše jí bylo líto Fatimy, která byla tak mladá vydána blízké smrti.

Bělolící Esmě bylo něco přes třicet let, ale zdála se starší. Středně vysoká postava byla víc než plná. V přitažlivém obličeji planuly živé oči se snivými řasami, V nepříliš pečlivě učesaných bohatých vlasech hořely barevné drahokamy zlatého diadému, skvoucí čelenky. Žluté sametové šaty měla dost široké, ale i tak bylo možné vytušit její souměrnou postavu, když se pohybovala. Nehty pěstěných rukou byly henou obarvené na červeno. Malé bosé nohy byly vsunuté do červených kožených papučí.

Čtrnáctiletá Arifa si sedla těsně vedle Omara a opřela si roztomilou hlavičku o jeho rameno. Její sympatický obličejík byl trochu opálený, protože dosud běhala po světě bez jašmaku, bez mušelínového závoje tureckých žen, kterým si zahalují hlavu a tvář. Pod hustými černými řasami prozrazovaly milé dětské oči ne zcela uvědomělou lásku k „nevlastnímu bratrovi“ Omarovi. Kolem drobné šíje jí při každém pohybu cinkaly velké dukáty, omotané třemi řadami. Oblečená a obutá byla jako Esma. Na své útlé mládí už byla až příliš ověšená zlatem, drahokamy a perlami v čelence, v náušnicích, náramcích a ve velké sponě v pase.

– Kde je tvoje sestřička Hanifa? – zeptal se šeptem Omar Arify.

– Zlobila. Tak s námi nesměla. –

Oknem občas zavanul chladný větřík. V pokoji bylo takové ticho, že slyšeli dech spící hanumy Fatimy. Sluneční paprsky, dopadající na pokrývku, se pomalu posunovaly ke dveřím, až docela pohasly.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Tou dobou seděl tlusťoch Tahir, paša Osman a jeho host, nižší úředník a důstojník, aga Uzeir z Trávníku v podlouhlé místnosti v přízemí, kterému se říkalo selamlik, což je v tureckém domě část vyhrazená pro muže.

Jak rozkošně a přepychově byl zařízen haremlik, „zakázaný prostor“, tak jednoduchý a skoro prázdný byl pouze pro muže určený selamlik, „místo klidu“. Vyzdoben byl jen koberci, zbraněmi a nízkým stolkem se šachy.

– Náš beglerbeg paša Isa zase válčí na vlastní pěst v zemích daurů, – řekl host silným hlubokým hlasem a hladil si neuvěřitelně dlouhé kníry hned na levé, hned na pravé straně. Aga Uzeir byl vysoký silný čtyřicátník. Pod obrovským turbanem a nízkým čelem se mu blýskaly fanatické oči v divokém kostnatém obličeji. Dlouhé husté vousy si barvil ohnivě červenou barvou, aby se víc zalíbil proroku Mohamedovi, který se prý také vyznačoval rudou bradkou.

Mluvil pravdu. Roku 1472 se turečtí lupiči a paliči vydali už v březnu ze Sarajeva a hnali se přes Travnik, Jajce, Banjaluku, Prijedor, Kostanjici, Sisak a Samobor, Sávu přebrodili u Krška, zajistili si návrat silným oddílem a dali se podél Krky a Temenice Doleňskem do Notraňska.

Divím se, že se jejich německý císař o ně tak málo stará, – pokračoval aga Uzeir. – Před třemi roky jsme nemohli zpátky přes Kolpu, protože se po dešti rozvodnila. Museli jsme čekat plných osm dní. Museli jsme pobít přes tisíc zajatců. Ďauři nám je mohli klidně sebrat, kdyby nebyli tak liknaví a zmatení. –

– Nejdřív musí naši návštěvu oznámit svému císaři, a než na jeho rozkaz seženou vojáky, uplyne víc než čtrnáct dní, – řekl paša Osman. – Tak to sdělil beglerbegovi náš nejlepší zvěd, německý rytíř, který nás loni vedl od Kolpy k Lublani. Přece si na něho pamatuješ, milý ago? –

– Moc dobře si ho pamatuji. Má rezavé vlasy a ošklivou tvář. Pořád se sladce usmívá. Pokrytec je to. Jakže se jmenuje?

– Hans. Má hrad u Kolpy. –

– Hans, – opakoval aga Uzeir. – Co ještě pašovi říkal? –

– Všechno možné. Císař svým daurům přikázal, aby se hodně modlili, aby konali poutě, aby bůh od nich odvrátil neštěstí. –

– To jim tak pomůže! –– ozval se tlustý Tahir a foukl si do dlaní.

– Jinak daurský panovník pro svůj lid nedělá nic jiného, než že jim ukládá nové daně. Ty teď musí platit nejen každý boháč a chudák, nejen pán a sedlák, ale každý žebrák a každá žebračka, a dokonce také kojenci! Místo aby dal dohromady vojsko a udeřil na nás, vypisuje říšské sněmy, jen aby získal co nejvíc peněz. Trvá to celé měsíce, než se jeho německá hrabata sejdou. Když jsou všichni šťastně pohromadě, tak se hádají, kdo bude sedět na předních místech! Oslové! –

Všichni tři se pohrdavě zasmáli.

Jen jestli ten rytíř našemu beglerbegovi nelhal – upozorňoval Tahir – Nakolik se dá křesťanskému psu věřit? –

– Myslím, že nelhal, – odpověděl paša Osman. – Náš paša Isa mu moc dobře platí. Rytíř Hans mu také sdělil, že nevěřící začali vloni stavět ve vsích a v jejich blízkosti tábory, malé pevnosti s mohutnou věží a silnými zdmi. Někde také opevnili venkovské kostely a obehnali je příkopy, baštami, valy, věžemi, pevným zdivem a silnějšími branami. Na vrcholcích vysokých hor připravili hranice, složili velké hromady dřeva a postavili stráže a několik nabitých děl. Jakmile by stráž zahlédla náš první oddíl, vystřelila by z děla a zapálila hranici. Hořící ohně a výstřely by v určeném směru oznamovaly od hory k hoře náš příchod a za pár hodin by celá země věděla, že se blížíme a z které strany přicházíme. –

– Ani tak neujdou našim handžárům a řetězům! – podotkl aga Uzeir. – Dej na mne, pašo Osmane! Hodně našich begů a agů svolává a shromažďuje jezdce pod svatý prapor Prorokův. Brzy si pospíšíme za beglerbegem. Rozviň i ty zelený prapor a zúčastni se hrdinného boje proti nečistým křesťanským modloslužebníkům, kteří uctívají dřevo a modlí se k pomalovanému plátnu! –

Zamyšlený paša Osman mlčel a opíral se lokty o kolena.

– Proč váháš? – snažil se uhodnout aga Uzeir a dodal: – Tak přikazuje korán: Těm, kteří vedou válku pro víru v boha, bůh nikdy na jejich podíl nezapomene, naopak bude jejich vůdcem a splní každé jejich přání, uvede je do slíbeného ráje. –

Paša se nepohnul. Násilnická asiatská povaha a planoucí náboženský fanatismus ho lákaly k loupeživé výpravě. Jenže slíbil úpěnlivě prosícímu Omarovi, že zůstane ve Vranduku, dokud Alláh nerozhodne o osudu stále více chřadnoucí Fatimy.

– Handžár a kůň! Co je na světě lepšího? – povzbuzoval ho aga. – Bude třeba připnout si šavli. –

Paša Osman se k němu pomalu otočil tváří.

– Já první bych vzal do ruky prapor, – řekl. – Toužím po boji. Velice rád bych se připojil k beglerbegově jízdě. Ale, můj milý, do naší rodiny se vloudila nevyléčitelná nemoc. –

Vyjádřil se tak proto, neboť mohamedán nikdy v přítomnosti cizince nepoužije výrazu hanuma, natož aby ji dokonce jmenoval. Agovi Uzeirovi bylo líto, že přišel do Vranduku zbytečně.

– Copak dělá tvůj Omar? – změnil téma rozhovoru. – Už dlouho jsem ho neviděl. –

– Chlapec se krásně vyvíjí, – odpověděl paša Osman a jeho zachmuřená, mrzutá tvář se rozjasnila. – Je radost se na něho dívat, když kluše na svém bílém Sarifovi. Na koni umí jezdit jako málokdo, dokonce bez uzdy a bez sedla. Šípem trefí letícího krahujce. Je hbitý a odvážný, bystrá hlava, a přesto stále skromný a vlídný. –

– Nemůže se mu rovnat žádný jeho vrstevník, – dodal tlustý Tahir. – Když s nimi závodí ve skoku, první je Omar! Když se měří v běhu, první je Omar! Když házejí kamenem nebo míčem, vždycky je Omar první! Všichni kluci z Vranduku ho rádi poslouchají a podřizují se mu. –

– Číst a psát umí jako muslimský bohoslovec, zatímco ostatní sotva umějí držet správně pero, – řekl spokojeně paša Osman, hrdý na svého přisvojeného syna.

– Tak ho dej do muslimské náboženské školy, ať vystuduje na kněze! – radil aga Uzeir.

– To tak! – odbyl ho paša. – Omar je stvořený pro něco lepšího, než pro jejich nekonečné výklady. Byli jsme spolu na lovu kamzíků a sokolů. Jak ten umí lézt po skalách. –

– Jako sám kamzík. Bude z něho vzorný junák. Je to rozený voják. –

– Ve Vranduku mu už teď říkají jedině krásný janičár, – zalichotil Tahir spokojenému adoptivnímu otci.

– Je ještě mladý a někdy dětinský, – řekl paša. – Co se dá dělat? Hlas se mu ještě nezměnil a po fousech také není ještě ani stopy. Na podzim ho pošlu do isjanbulské janičárské školy. –

Třikrát zatleskal. Přišel Ilmihal.

– Ať Jelena zavolá Omara! – nařídil Osman.

– Sedni si vedle mne! – pozval Uzeir Omara, který přiběhl z prvního patra a pozdravil hosta. Velice nerad opustil Fatimu a zavolal k ní zase Jelenu.

– Tak tedy na podzim půjdeš mezi janičárské žáky, – řekl aga Uzeir svým hlučným hlasem a přátelsky ho poplácal po rameni. – Vloni jsem byl v Istanbulu a prohlédl jsem si janičárskou školu. Můžu ti tedy říct, jaké to tam je. To tě přece teď zajímá? –

– Velmi mě to zajímá, – odpověděl rychle Omar. Začervenal se, protože tak strašně zalhali Rozpaky nevěděl, kam se má podívat. Sklopil oči.

Mladická skromnost, – pomysleli si všichni tři.

Taky mě to velice zajímá, i když vím, že mě do žádné janičárské party nikdy nevezmou, – smál se Tahir a ukázal na své objemné břicho. – Jen mluv, milý příteli! –

– Janičárské učiliště v istanbulském serailu, v sultánském paláci, má pět oddělení, – začal aga Uzeir a hladil si svou křiklavě obarvenou bradku. – V prvním oddělení se učí chlapci číst a psát turecky, arabsky, persky a něco z koránu. Všichni jsou stejně oblečení a ostříhaní. Učí se také střílet stále z většího a těžšího luku. Ve druhém oddělení jsou mládenci od patnácti let, zdokonalují se v předmětech z první třídy. –

– Omar půjde rovnou do druhé třídy, – přestřihl paša Osman dlouhou nit výřečnosti agy Uzeira. – Už toho dost umí. Co by dělal mezi dětmi! –

– Ve druhém oddělení učitelé poznají a rozhodnou, na co je žák nejvíc nadaný, zda se hodí pro službu u dvora, nebo pro státní službu, či pro vojsko. Mládenci vybraní pro službu u dvora jsou ve třetím oddělení, je jich obvykle kolem tří set. Mnohem těžší je dostat se do čtvrté třídy, do školy pro státní úředníky, těchto žáků je jen po šedesáti. Nejhůř se dá prolézt do páté třídy, kde je sotva třicet sultánových oblíbenců. Pro ně jsou určena nejvyšší místa na skvělém dvoře a ve státě. Vidíš, Omare, když budeš pilný a rozumný, může z tebe být nazir, první sultánův důvěrník, mocný a bohatý efendi! Co jsi takový zamyšlený? –

Omar slyšel a chápal sotva polovinu agova blahosklonného výkladu, myslel na Fatimu.

– A co chlapci vybraní pro vojenskou službu? – ptal se Tahir.

– Ti mládenci musí pomáhat v sultánových zahradách. Musí nosit zedníkům kameny, vápno a dřevo. Musejí vykonávat velmi těžké práce a snášet hlad a žízeň, horko a mráz. Sami si vaří. Do svých pětadvaceti let je každý zcela zocelený a vycvičený a teprve teď může vstoupit mezi skutečné janičáry, mezi ty neporazitelné hrdiny, před kterými se třesou všechny tři světadíly. –

Z minaretu u mešity v pevnosti zval muezzin pravověrné muslimy k modlitbě po západu slunce.

Hned po této první večerní modlitbě šli večeřet. Ilmihal nosil na stříbrných podnosech vaječné koláče a kaši, pečené jehně s cibulí a sladkosti. Pili šerbet, chlazený ovocný nápoj.

Omar neměl na jídlo chuť. Jak mohl nejrychleji, odešel ze selamliku. Rychle prošel kolem stráže po vrzajících schodech a po chodbě. Podlaha byla všude pokrytá vysokými koberci, aby kroky nevyrušovaly nemocnou.

Tiše a opatrně otevře úzké dveře Fatiminy ložnice a po špičkách se blíží k jejímu lůžku. Jelena není v pokoji. Na malém stolečku zdobeném perletí hoří svíce a mdle osvětluje malý okruh kolem sebe. Omar zůstane stát u nemocné a dívá se na ni.

Zdá se mu, že Fatima klidně spí. Hlavu má trochu nakloněnou k levému rameni. Bílá pleť je téměř průsvitná jako vosk a bílé čelo je zřetelně ohraničené černými vlasy. Modré kruhy lemují vpadlé oči Úzké rty jsou pevně sevřené. Pravý koutek je trochu protažený.

Nevyzpytatelná síla ho žene blíž…, sehne se k hanumě. Výraz její tváře je přísný a chladný. Z tváře vyzařuje nedostupný klid nadpozemský, velebný klid.

Dotkne se její bílé ruky, která ho tolikrát hladila a kterou tolikrát líbal. Je studená jako mramor. Současně si všimne, že Fatima už nedýchá… Zdá se mu, že mu do těla a do mozku fouká ledový vítr… Celý bledý a vylekaný vykřikne a ustoupí zpátky. – Fatimo, moje milá Fatimo! – Zhroutí se na kolena, chvěje se a přikryje si obličej pokrývkou…

Venku v keřích kolem pevnosti zpívají slavíci.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Hluk na nádvoří přivedl klečícího Omara k sobě. Zvedl hlavu a díval se na mrtvou.

– Sám! –

Probouzel se v něm nevyslovitelně bolestný pocit. Navždy ztratil svou jedinou ochránkyni, rádkyni, sestru, přítelkyni, svou druhou matku, která ho milovala tak nesobecky a upřímně jako vlastní dítě, ještě nikdy, ani u cikánů, se necítil tak nešťastný a opuštěný. Tížilo mu to duši a pohlcovalo všechnu sílu a důvěru mládí. Tušil tajemství věčnosti.

Vtom si uvědomil, že je u mrtvé sám a tísnivý strach z tiché paní mu projížděl celým tělem. Vstal a otočil se ke dveřím.

Tehdy se vrátila Jelena. Dolila olej do baňaté lampy visící od stropu, rozsvítila ji a zhasla dohasínající svíci. Vyděšeně se dívala chvíli na Omara, chvíli na Fátimu.

Když pochopila, co se stalo, začala se chvět. Prudce se jí dmula hruď a po tvářích se kutálela slza za slzou.

– Ach, já nešťastná, – vzdychala a plakala do zástěry.

– Už nikdy nebudu mít tak hodnou paní! Už nikdy! –

Jemně vrzly dveře a zašustil těžký závěs. Přišel paša Osman.

– Jak je hanumě? – zeptal se klidně Omara.

– Umřela… – zaštkal Omar. Dech se mu tajil, hrdlo se mu stahovalo a slzy se mu řinuly z očí, které ho pálily.

Jeleno, přikryj hanumě tvář! – nařídil paša Osman, který se hned obrátil ke dveřím. Smrt zpřetrhá pro mohamedána manželské pouto, mrtvá žena je pro muže zase cizí, a on pak už nesmí vidět její tvář.

Jelena pánovi vyhověla.

– Proč pláčeš? – řekl paša Osman Omarovi a povzbuzoval ho: – Nikdo nežije déle, než jak mu Alláh určil. Smrt je bílý dromedár, který poklekne před práh každého pozemšťana. Kismet, neodvratný osud! Na hřbitově jí dám postavit krásný náhrobní kámen z bílého mramoru a dám do něho vytesat díkůvzdáni Alláhovi… Jeleno, jdi k Ilmihalovi, ať dá vědět imámovi, našemu knězi! –

Všichni tři odešli. Paša poslal pro slavné léčitelky Ailimu a Gülbahar. Venku začalo drobně pršet.

Brzy se dostavily slavné bylinkářky. Umyly mrtvou studenou vodou, natáhly hanumě ruce a nohy a svázaly oba palce na nohou zeleným provázkem. Na prsa jí Gülbahar položila těžký klíč, Ailima jí zase dala do studených rukou kafr. Zavinuly tělo do pohřebního rubáše. Oblékly Fatimě košili bez rukávů, ve které nebyl ani jediný uzlík, a zakryly mrtvolu plátěnou přikrývkou.

Když se rozloučily, přišel kněz, imám Ahmed, hubený, vousatý muž, klidný, vážný, důstojný. Přivedl s sebou dva pomocníky. Položili Fatimu na máry. Imám ji přikryl zelenou přikrývkou z mešity a šátek pověsil k podušce.

Kdyby nebylo tak pozdě a kdyby déšť stále víc nesílil, byli by Fatimu pochovali okamžitě. Takhle odložili pohřeb na zítřejší ráno.

Omarovi bylo, jako by se v něm zlomilo něco nebesky krásného a navždy zmizelo. Bylo mu, jako by ho trápily těžké sny. Neklidně bloumal po tmavých chodbách. Všechno mu připadalo pusté a prázdné.

Zvlášť ho zneklidňovalo pomyšlení na to, že by nemohl Fatimě splnit její poslední přání. Hned po jaciji, druhé večerní modlitbě, si pospíšil nahoru do haremliku. Bál se svědka, který by ho mohl vyzradit, ale u mrtvé nebylo ani živáčka.

Chvějícími se prsty vyndal křížek ze slonoviny, který měl za pasem, a nadzvedl trojitou vrstvu přikrývek na márách. V tom okamžiku se mu zdálo, že slyší lehké kroky a šustot šatů na chodbě.

– Hanuma Esma! – polekal se a zůstal stát jako zkamenělý.

Pak ale poznal, že se spletl, to jen déšť šuměl a bubnoval venku do střech a po nádvoří.

Omar zhluboka vydechl, políbil křížek a rychle jej položil Fatimě na hruď. Ve spěchu upravil a urovnal přikrývky na mrtvé. V nesnesitelném strachu před mrtvolou a před pronásledováním utekl do přízemí tak tiše a rychle, jako by ho nesly samy lesní víly.

Šel do svého úzkého pokoje a sedl si na pohovku. Zabalil se do pokrývky a lehl si, ale nemohl usnout. Stále znovu přemýšlel o smutném osudu Fatimy. Otrokyně, uvězněná den ze dne ve zlaté kleci, promarnila svoje nejlepší léta v harému, bez naděje, že se kdy dostane na svobodu do své charvátské vlasti. Smutek a beznaděj jí každým dnem ztrpčovaly mládí, až ji zahubily. Vzpomínal na její smutné oči, na její milý hlas, na její slova.

Tyto vzpomínky ho dojaly. Polštář byl od pláče mokrý. Lehl si na druhý bok a naslouchal uspávajícímu šumění deště. Ještě dlouho se převaloval na lůžku, než usnul.

Probudil ho jitřní chlad. Jemné světlo, pronikající oknem, ohlašovalo nový den. Ve Vranduku kokrhali kohouti. Už nepršelo.

Když se probudil, dolehla na jeho duši myšlenka: – Fatima už nežije! Včera touto dobou jsem ji ještě měl… –

V zahradě se vesele hlásily pěnkavy a štěbetaví vrabci. Oknem viděl jemně narůžovělé obláčky, jako dětské tvářičky po vyspání. Vtom zaslechl ze zahrady rány a skřípání.

– Co to je? – ptal se a poslouchal.

Údery byly pravidelné a občas to zazvonilo a pronikavě zaskřípělo, jako by železo zavadilo o kámen.

Fatimě kopou hrob… –

Pohnul se. Rychle vstal, umyl se a pospíchal do prvního patra. U mrtvé už byl imam Ahmed.

– Proč jsi tak smutný? – zeptal se vlídně Omara. – Archanděl Mičail a Džebrail doprovodí nebožku před trůn Alláha a odvedou ji do nádherných nebes, dlážděných ušlechtilým kovem a plných voňavých květin, pod nekonečně široký strom moudrosti. Má zlaté kořeny a líbezně znějící stříbrné větvičky, rodí jen drahokamy po celém nebi bez hranic, které nedokáže oběhnout ani ten nejrychlejší kůň. Tam bude přebývat věčně mladá a krásná v nádherně zařízeném paláci u voňavého potoka, kde teče mléko a med v růžové vodě, –

Máry s mrtvolou vynesli předsíní a dlouhým, úzkým ochozem, po schodišti kolem stráží na nádvoří a do mešity. Omar si klekl do kouta. Přicházeli lidé, jen muži, mezi nimi paša Osman, aga Uzeir, Tahir a Ferhard. Přišlo také hodně chudáků, kteří čekali na obvyklou pohřební almužnu.

Imam se modlil modlitbu za zemřelé. Smuteční hosté se chovali chladně, a přece neskrývali zvědavost. Jejich klidné, téměř spokojené tváře Omara urážely.

Na minaretu zazpíval muezzin. Muži zvedli máry a nesli je z mešity. Nosiči se při každém kroku střídali. Hanuma Esma se s dětinskou zvědavostí dívala dřevěným mřížovím svého okna. Také u ostatních oken stály ženy. Žádná se nesměla pohřbu zúčastnit.

Omar byl na smrt bledý. Celý sklíčený šel za mrtvou a díval se na zelenou přikrývku, která halila Fatimu. Stěží přemáhal pláč.

Ve stínu velkého ořešáku uprostřed přívětivé zeleně zela černá jáma. Omara zamrazilo. Skrz slzy viděl všechno nejasně, rozmazaně. Před očima se mu míhaly bílé paprsky a spojovaly se do podivně oslepujícího světla, takže nemohl rozeznat jedinou věc.

Paša Osman zíral na strom, občas přešlápl z nohy na nohu a potají se díval na Omara, který vzlykal tiše, bez slz, jen hlava a ramena se mu chvěly.

Z rakve sundali vrchní zelenou přikrývku a spustili ji do hrobu tak, aby byla mrtvola obrácená k Mekce.

Nad mrtvolou udělali stříšku z desek a začali zasypávat hrob. Kameny a prsť dopadaly tlumeně na dřevo.

Omar se sotva držel rovně. Zakryl si tvář rukama, skrz prsty tekly hořké slzy bolu na rozpraskanou zem.

Když zarovnali navršený hrob, vylili na něj vědro vody, klekli si a začali se modlit tespih, růženec s třikrát třiceti kuličkami.

– Ó, věřící, jak jste znali tohoto člověka? – ptal se imám.

Znali jsme ho jako dobrého člověka, – odpovídali smuteční hosté protáhle.

– Chcete se za něho přimlouvat? –

– Chceme! –

– El fatlha! – nařídil kněz. Vstali, obrátili dlaně k nebi a pomodlili se muslimský otčenáš.

Amin! – rozléhalo se starým zdivem. Dotkli se rukama čela, očí, tváří a brady, políbili konečky prstů a odešli.

Imám zůstal u hrobu, aby varoval a napomínal duši a ochránil ji před zlými duchy, kteří by ji chtěli oklamat a ukrást ji Alláhovi. Daleko se nesl silný zvučný hlas kněze: – peklo je tvůj osud, ráj je tvůj osud, tvá vina je tvůj osud… –

Utichl a chvíli naslouchal. Pak vzal zelenou přikrývku, přehodil si ji přes rameno a odešel.

– Teď už mi nic nebrání, – řekl paša Osman agovi Uzeirovi, když seděli s Omarem po pohřbu v selamliku. – Chci přijmout tvé pozvání. –

– Dobře, velmi dobře, – spokojeně odvětil Uzeir aga. – Kdy vyrazíme? –

– Hned zítra za svítání! – odpověděl paša Osman. – Budeme mít příjemnou cestu, po deští nebude prach. Omare, ty pojedeš s námi do Kraňska! –

– Do vlasti! – ozvalo se v Omarově duši. Ale smutek pro Fatimu mu kalil radost, že zase po dlouhých letech uvidí rodnou zemi, posvátný domov.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Paša nařídil bez prodlení svým jezdcům, aby začali chystat vše potřebné k válečné výpravě.

Drsní jezdci řičeli divokou radostí, když slyšeli, že zase pojedou plenit, pálit a zabíjet! Někteří přinesli do rohu nádvoří velký kotel, rozdělali oheň, aby rozpustili síru. Jiní šli s pašou, Omarem a agou Uzeirem do konírny. Prohlédli si koně domácích i arabských plemen a rozhodli, které vezmou s sebou. Bílý Sarif vesele zařehtal, když spatřil Omara.

Potom šli do zbrojnice. Paša Osman zůstal stát před nádhernými zbraněmi, které nosil nebo ukořistil v mnohých bitvách. O prkna byla opřena kopí a těžké, nemotorné křesací pušky. Na kůlech visela brnění kryjící hruď, opasky, na zdi zase handžáry, kindžály, jatagany, německé dlouhé meče i krátké tatarské zahnuté šavle, luky a samostříly. Na všech tichých svědcích zuřivých bitev se leskly pestré drahokamy, zlato a stříbro, slonová kost a perleť.

Vynesli nějaké zbraně z další místnosti zbrojnice, rozdělili je mezi vojáky a pilovali a brousili ztupená ostří. Z rohu nádvoří se linul dusivý pach vařící se síry. Namáčeli do ní nitě a omotávali jimi šípy.

Odpoledne bylo všechno připraveno. Paša Osman a aga Uzeir se skláněli nad obrazy slovinských měst, které dal italským malířem namalovat vzdělaný sultán Mehmed II., přítel krvavých válek, ale také umění. – A turecký sultán dal v těchto zemích namalovat obrazy všech měst, – píše ve své Kronice rakouské Korutanec Jakob Unrest, současník Fridricha III., kanovník a farář slovinské farnosti poblíž Vrbského jezera.

Omar čekal ve svém pokoji. Najednou se otevřely dveře a vešla malá Arifa. Ostýchavě zůstala stát u vchodu, bála se, aby ji Omar nevyhnal ze selamliku, který byl určený jen pro muže. Byla bledá, zamyšlená.

Omare, ty s nimi opravdu také půjdeš? – ptala se (celá smutná a trochu se jí chvěl něžný krček pod vlasy obarvenými na rudo a spletenými do tří copů.

– Opravdu. –

– Ale vrátíš se brzy? –

– Brzy. –

– Ty nevíš, jak mi tu bez tebe bude dlouhá chvíle, – povzdechla a bojácně se dívala na zbraně, kterých se mohamedánka nesmí dotknout. – Omare, dej mi něco na památku! – –

Otevřel otáčecí skříňku ve stěně a dal jí rubínovou agrafu, sponu, kterou někdy nosil na turbanu.

Poděkovala mu celá šťastná a podala mu svůj stříbrný náramek. Vzala ho za ruku a přerývaně mu šeptala, uzardělá v půvabných rozpacích: – Omare,… kdybys taky ty mě měl tak rád, jako já tebe! –

Sklonil se a políbil děvčátko na sytě červené, ještě trochu úzké rty. Arifa si stoupla na špičky, vytáhla se v úzkých bocích a ovinula mu obě ruce kolem krku. Vrátila mu polibek jemně a něžně, bála se, aby mu nepřipadala dotěrná. Dukáty na jejím krku zvonily a cinkaly.

Omarovi jí bylo líto. Pomyslel si: – Přijde si pro tebe muž, odvede tě do harému, do věčného vězení, kde bude nádherné zařízení, voňavky a sladkosti jediným tvým potěšením… –

– Půjdeš na chvíli k nám? – zvala ho a roztomile naklonila hlavičku na stranu.

Omar šel s Arifou, přestože k hanumě Esmě nechodil rád. Někdy se mu zdálo, že si ho první žena paši Osmana prohlíží nějak podezřívavě, jako by něco tušila.

Esma seděla v lesku harému se zkříženýma nohama na pohovce, pokryté těžkými perskými koberci, a opírala se o modré polštáře navoněné růžovou esencí. Oblékla si nejhezčí šaty zemřelé Fatimy –úzkou krátkou vestičku z tmavočervenébo sametu zlatem protká vanou a dimije, široké turecké kalhoty, z bledě modrého brokátu posetého stříbrnými hvězdičkami.

Nabídla Omarovi chalvu, cukroví z navoněné mouky, medu a máku. Omar na to neměl chuť, rozdal cukroví Arifě a neposedné Hanifě, která ho rozpustile tahala za rukáv a potají se legračně pošklebovala.

Milý Omare, řekni mi, co myslíš, kdy ti začnou růst vousy? – zeptala se ho znenadání Esma.

Omar mlčel. Nejdřív se usmál, ale smích ho okamžitě přešel. Bál se Esminých tázavých očí, bál se, že nepůjde domů, ale do harému.

Omar mi dal na památku takové krásné kameny, – zaradovala se Arifa a ukázala agrafu.

– Já chci taky, já chci taky! – dožadovala se Hanifa.

– Á, naše nezbednice si myslí, že musí dostat všechno, co mám já, – postěžovala si Arifa.

V té chvíli přišel paša Osman. Dcerky mu běžely naproti. Sedl si a posadil si malou Hanifu na klín, podíval se na Omara a zeptal se ženy: – Co děláte? –

Zrovna jsem myslela na to, jaký má náš Omar dívčí obličej, podívejte se přece! – odpověděla Esma a pozorně se dívala na chlapce svýma zasněnýma očima.

Omara zamrazilo, bylo mu úzko u srdce, že stěží dýchal. S obrovským strachem čekal, co řekne paša.

– Co je to za nápad, – odporoval muž hanumě. – Jen se podívej na ostatní patnáctileté chlapce! Omare! Jdi dolů a přikaž, ať je dnes večeře trochu dřív! Zítra brzy zrána musíme do sedla! –

Velký purpurový kotouč zapadl. Pro mohamedány začal nový den.

Omar se po večeři vypotácel jako omámený do svého pokoje a zavřel dveře železnou závorou.

Poslední noc ve Vranduku… – řekl si a hleděl zamyšleně otevřeným oknem. Na temně modrém nebi se již mihotaly hvězdy, nad spícími houštinami vznešeně svítil měsíc mezi černými mraky. Na keřích a v nízkém lesíku blízko pevnosti zpívali a lkali slavíci tak mile, tak toužebně, že Omarova zjitřená duše tonula ve snivé touze po domově.

Jaká je moje vlast? – duchu viděl nádherné hory, podivné stromy, pohádkové květiny, zlatokřídlé motýly.

Kde jsou moji rodiče? Jaký je můj domov? Pojedeme kolem něho? –

Mlhavě si vzpomínal na vysoké zdi, ale zdálo se mu, že by přece hned poznal rodný hrad, jakmile by ho spatřil. Svlékl se, zul a lehl si.

Nočním tichem tajemně hučela rozvodněná Bosna, vztekle narážející o úzká skaliska.

– Jak je ten aga Uzeir odporný, – pomyslel si a zase si vzpomněl na Fatimu. Zítra ráno navštívím chudinku naposled… – Myšlenky se mu začaly plést a kalit. Jednotvárný hukot vody ho uspával, usnul tvrdým spánkem zdravého mládí.

Oknem prolínal měsíční svit a dopadal na část země a zdi u dveří. Venku foukal v nárazech vítr, ohýbal stromy a burácel na nárožích. Ve Vranduku vyl pes, tlupa jeho polodivokých druhů na něho štěkala, vzdálila se, zmlkla a zase zakňučela a příšerně vyla.

Když vichr na chvilku ustal, Omarovi se najednou zazdálo, že se něco plíží chodbou podél zdi a poletuje ve větru… Zvedl hlavu a pozorně naslouchal.

Nic tam není, – uklidnil se a zhluboka vydechl. Podíval se oknem. Táhlé mraky odpluly k západu. Na hlubokém nebi se nesměle míhaly plamínky, jako by jenjen měly ve větru zhasnout. Měsíc odpočíval na vysokých poduškách. Omar najednou zřetelně slyšel, jak něco sahalo na dveře…

– Co to je? – vylekal se. Třásl se a upřeně hleděl ke vchodu. Srdce se mu zastavilo.

Divoce zafouká vítr. Dveře se prudce otevřou a rychle se zase zavřou, před třesoucím se Omarem stojí bílá lidská bytost zalitá měsíčním světlem. Pomalu, neslyšně se přibližuje k posteli. Omarovi vstávají vlasy hrůzou, když vidí, jak se hýbají záhyby na jejím rubáši.

Kdo jsi? Co chceš? – koktá a bojí se svého vlastního hlasu.

Strašně rozčilen skočí do rohu k pelesti pro handžár. Ale od přízraku vychází taková okouzlující síla, že od něho nemůže odtrhnout oči, rukou nahmatá handžár, ale třesoucí se prsty upustí rukojeť a zbraň mu spadne na zem. Celý ztuhlý strachy dívá se Omar na němý noční přízrak. Cvakají mu zuby, lomcuje jím zimnice, jako když na něho fouká ledový vítr z horské strže.

Vtom se rozhrne bílý rubáš a objeví se bílá ruka, bílá tvář.

– Fatima! – vydechne Omar.

Stojí tu před ním tak mladá a krásná, jak ji viděl toho dne, kdy přišel do Vranduku. Je právě taková, jen je celá bílá, bělejší než její rubáš. Sněhově bílé tváře lemují černé havraní vlasy.

– Fatimo, jsi nebesky krásná! –

Úžasem se nemůže ani pohnout, celé tělo je jako z olova. Pomalu se zvedá její drobná, průsvitná ruka, mile se na něho dívají oči plné smutku a sotva slyšitelně šeptají tajuplné rty:

– Až se vrátíš domů, dej si pozor na černého hada! –

Jako tajemný dech půlnočního vánku v cypřiších mu šumí do ucha její slova. Neobyčejně bledá tvář se k němu skloní a na rozpálené, zpocené čelo ho políbí ledové rty. Čiší z ní strašlivý chlad a vůně vlhké země.

Znovu zaburácí vítr, dveře se otevřou.

– Sbohem, Omare! – šeptá přízrak a vytratí se z ložnice. Mrak zakryje měsíc, pokoj ztemní.

Omar se probral, třásl se a zůstal ležet jako v závrati. Nakonec si ale dodal odvahy, vstal, vykřesal oheň a zapálil svíci. Běžel ke dveřím. Viděl, že jsou zavřené na závoru tak, jak je zavřel, dřív než si šel lehnout. Znovu jím lomcoval hrozný strach. Vítr se ztišoval, jen Bosna hučela stále stejně silně.

Zase si lehl a otíral si zpocené čelo.

Co to bylo? Snad se mi to jen tak živě zdálo? Snad to byl jen pustý výmysl? Ale vždyť jsem všechno slyšel, viděl a cítil tak přesně! Tam stála, tudy prošla ona, Fatima! Copak vstávají mrtví z hrobů? A kdo odsunul závoru, kterou jsem zasunul zevnitř? Že by to všechno byl jen přelud? Byla to ona, nebo nebyla? Byla, byla to ona! V duchu budu stále s tebou, slíbila mi na smrtelné posteli. A vstala z hrobu, navštívila mě hned první noc! Že jsem se jí nezeptal, jaké to tam je… na onom světě… A nezeptal se jí, co znamená ten černý had… –

Venku houkaly sovy. Sfoukl svíci a přemýšlel o hrůzostrašné hádance.

Sotva se začalo trochu rozednívat, už troubil bojový roh. Omar vyskočil a mnul si ruce. Cítil se klidný, svěží a čilý. Když se oblékal, usmíval se sám pro sebe a stále si opakoval: – Tak tedy dnes! Tak tedy dnes! –

Byla ještě tma, mohl jen rozeznat tabulky na stěnách. Oknem vanul chladný vítr, posel vycházejícího slunce. V blízkém houští pípali ptáci ještě jakoby ze sna. Mlhy se válely nad Bosnou a po kopcích.

Běžel do koupelny. Na chodbách, na nádvoří, všude slyšel hluk, volání, kroky. Všichni v pevnosti už byli vzhůru.

Z mlhy vystoupilo vítězné slunce. Po úzkém ochozu minaretu se procházel muezzin, křížil ruce na prsou, hluboce se ukláněl a volal do všech čtyř stran:

– Alláh je mocný! Svědčím, že není boha kromě boha! A svědčím také, že Mohamed je jeho prorok! Připravte se k modlitbě! Připravte se na dobro! Alláh je mocný! Není boha kromě boha! –

Po ranní modlitbě šel Omar na zahradu. Natrhal čerstvé růže a položil je na Fatiminu mohylku. Na něžných květech se třpytily kapky rosy jako lidské slzy.

Vzpomínky živé i napůl zapomenuté se mu vynořovaly ze skrytého dna duše. Vzpomínal si na veselé i smutné příhody, vzpomínal na doby, kdy se zesnulá Fatima zvonivě smála pod ořechem, na doby, kdy tajně snovali plány na záchranu, vzpomínal na její milý hlas, dojemné charvátské písně, na její pochvaly, výtky, na její varování…

– Co znamená černý had? –

Vzpomněl si na odpornou cikánku. Náhle se mu vybavila jiná postava, žena v tmavých šatech s černou škraboškou… v chladné podzemní jeskyni, kde se všude zažíhaly, leskly a třpytily barevné paprsky na kamenných stěnách a stropech.

Nad hrobem poletovali motýli a včely, vítr z hor houpal kvítí a vysokou trávu. Na větev ořechu usedla pěnkava, vyzpěvovala a houpala se, až z listů padaly světlé kapičky s jemným šustotem.

Omarovi to připadalo, jako když slyší Fatimu: – Neplač pro mne! Našla jsem klid a pokoj! Jak je tu ticho a krásně! Slyšíš, jak vesele zpívají ptáčkové, jak příjemně vane vítr z voňavých stinných pralesů, z dalekých výšin přináší milý pozdrav z vlasti! –

A pocítil bujarost mladého těla, svěží sílu, kterou viděl a tušil kolem sebe v bujné přírodě.

Už vyváděli koně ze stájí. Bylo třeba odejít. Sklonil hlavu, políbil kytici a zašeptal: – Sbohem, Fatimo! –

Na nádvoří nádherní koně natahovali šíje, šířili nozdry a ržáním vítali mladé slunce. Menší dlouhosrstí tahouni, osedlaní obyčejnými dřevěnými sedly, si vedli klidněji, jen občas zazvonily jejich zvonky.

Ilmihal dlouhým bičem odháněl štěkající psy. Divocí jezdci s kníry obcházeli kolem koní, někteří už dokonce seděli v sedle. Z halasícího davu slyšel Omar volání: – Husein, Ali, Hasan… –

Teď vyvedl Ilmihal ze stáje skvěle osedlaného Sarifa. Bílý kůň s moudrýma očima sám přiklusal ke svému mladému jezdci. Omar ho mazlivě poplácal po čele, po plecích, po skloněné šíji a vyskočil do sedla. Sarif tančil po nádvoří, dovádivě popotahoval uzdou a hryzal udidlo. Omar na něm seděl hrdě, vzpřímeně, a přece lehce. Nové sedlo vrzalo a stříbrné řetízky na koženém postroji jemně cinkaly. Paša Osman mluvil s tlustým Tahirem a spokojeně se díval na Omara.

Dlouhán Eljub krotil vysokého černého Almadžu, který zlostně dupal, až mu jiskry odletovaly od kopyt. Stále netrpělivěji potřásal hustou hřívou, do které byl vpleten amulet proti uřknutí a uhranutí. Jako obratný mladík se na něho vyhoupl paša Osman. Velký bíločervený turban mu zdobila diamantová spona a volavčí pero, u boku se mu třpytila drahocenná damascenka.

Trubač zatroubil na dlouhý válečný roh. Ten zvuk se zdál Omarovi jako volání nového života, kterého se bál, i když od něho očekával všechno.

Ještě jednou se rozhlédl po zdech, po kašně, po půlměsíci na minaretu, ještě jednou po nezapomenutelné zahradě…

Bylo mu, jako když při loučení truchlí také kámen a zeď…

Alláh s tebou, Omare! – zazvonil dívčí hlásek. U okna Esmina harému viděl uplakanou tvářičku Arify. Zamával jí na rozloučenou.

Ve jménu Alláhově! – zavelel paša Osman.

Praporečník zvedl nad hlavu svého rezatého koníka malý zelený praporec, jezdci divoce zavýskli a odjeli z pevnosti.

Odklusali kolem stavení ve Vranduku směrem na jih, úzkým údolím řeky Bosny na severozápad, klusali k Trávníku a Banjaluce, cestou se spojili s jinými oddíly a klusali dál k charvátským a slovinským hranicím.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Chladného květnového jitra roku 1472 stál na dřevěném ochozu lublaňského Starého hradu neboli městské pevnosti nad ulicí svatého Floriána čtyřicetiletý muž se širokánskými rameny a kraťoučkýma nohama, veselý, statečný rytíř Achac Dolanský.

Zde v jihovýchodní části hradního návrší naproti silnému hradnímu opevnění vybudovali lublaňští měšťané menší opevnění na rozvalinách římského zdiva. Na hradby umístili děla a své stráže, které by ohlašovaly oheň a nepřítele. Vztyčili zde prapor města.

Uplynulých deset let rytíře Achace jen málo změnilo. Ještě trochu ztloustl navzdory bouřným časům. Dlouhé vlasy, přistřižené jen nad klenutým čelem, mu přece dost zešedivěly. Mohutné kníry mu ale v bývalé kráse trčely jako dva ostny podél naducaných tváří. Ve svěžím ranním větru se mu nad hnědým baretem pohupovalo paví pero měňavých barev, u jílce meče zase červená, zlatem protkávaná hedvábná stuha. Od pasu mu kromě dýky visela kožená mošnička a na prsou velikánská placatá polní láhev.

Rytíř Achac bydlel už dost dlouho v Lublani. Když hraběnka Ludmila Blagajová poznala, že všechno pátrání a vyptávání po unesené dcerce je bezvýsledné, omrzel ji hrad, protože každý koutek jí tam připomínal nešťastnou Alijanu. Hrabě Ladislav odvezl svou choť do rozkvétající Lublaně, kde byla alespoň nějaká zábava a rozptýlení. Ale ani zde nešťastná matka nenašla klid. Přestěhovali se na charvátský majetek. Na hradě u Kolpy kromě starého hraběte Antonína zůstal a vládl rytíř Achac. Dokud bylo alespoň trochu dobrého vína v hradním sklepě, nikam z domova nepospíchal. Když došlo, tak po celé týdny flámoval u sousedů a známých mezi Kolpou a Sávou.

Letos ho hrabě Ladislav poslal, aby dohlížel na opravu jeho domu v Panské ulici. Rytíř Achac docela rád odjížděl se svým sluhou z venkova do hlavního města. Tady žil v ustavičném shonu. Našel mnoho starých přátel a získal si nové známé, nejen mezi pyšnými šlechtici, ale i mezi hrdými měšťany. Italským zedníkům v Blagajově domě nedělal potíže, raději dohlížel v lublaňských hostincích. Protože jich bylo všude dost a protože dohlížel velmi svědomitě, míval stále plno práce do pozdní noci. Když na Hradě zaklinkal malý zvon a vyháněl už v devět hodin z hostinců kamarády z mokré čtvrti, rytíř Achac dál seděl mužně za stolem a vlídně domlouval hostinskému, aby ještě nelezl do otravné postele. Brzy získal hrdou a čestnou přezdívku: noční král. Dům hraběte Blagaje byl už dávno opravený, ale Ladislavovu švagrovi se stále ještě nechtělo z Lublaně, a to ze dvou závažných důvodů: za prvé ještě neprozkoumal všechny hostince tak důkladně, jak se mu zdálo zapotřebí, a za druhé nechtěl tak lehkomyslně padnout do rukou Turkům, kteří se krátce po něm přihrnuli do Kraňska.

Díval se zamyšleně dolů na lublaňské městečko. Stromy a keře na Hradě většinou vykáceli, některé proto, aby snáz viděli blížícího se nepřítele, a některé proto, aby na něho mohli snáz střílet. Toto dříví a dříví z císařských lesů použili při opevňování a na mosty před branami. Hrad byl téměř holý, zpěvní ptáci se přestěhovali na Golovec.

Rytíř Achac zaslechl na ochozu kroky. Přicházel měšťan ozbrojený mečem a těžkou halapartnou, na hlavě se mu leskla pěkně vycíděná přílba a na hrudi ocelové brnění. Byl menší než Achac, ale zrovna takový břicháč. Ten muž se tvářil dost mrzutě, bylo na něm vidět, že nepříjemné a nudné služby strážného nevykonává vůbec rád.

– Tak jak, bratře Lublaňane! – vlídně ho oslovil rytíř Achac. – Snad Turek přece jen před Lublaň nedorazí, co říkáte? –

Měšťanovi na stráži se kulatý obličej nespokojeně šklebil i přes vlídné oslovení.

– Tak se na mne nedívejte tak zatraceně zle, příteli! – pokračoval veselý rytíř Achac a trochu si zalhal: – Jakmile jsem se dozvěděl, že se do země žene divoký Turek, přispěchal jsem do města, abych jako správný rytíř pomáhal Lublaňanům proti surovému nepříteli! –

– Tak to jste teda bílá vrána! – bručel měšťan. – Páni šlechtici se o nás měšťany moc málo starají. –

– Znamenité víno, – řekl rytíř Achac a podal mu plochou láhev. – Je z hostince U veselého medvěda tam dole! –

Strážnému se rozjasnila tvář. Napil se, zhluboka vydechl a řekl: – Nevím, proč se já, mírumilovný pernikář, tady nahoře potloukám v noci a za úsvitu, když je mlha! Copak uvidím, když je mlha? To můžou v okolí Vrhniky a na Krimu zapálit devětadevadesát hranic, jakpak je uvidím, když je mlha, taková mlha! –

Skutečně pekelná mlha! – přitakal rytíř.

Zrovna čertovská. Čarodějnice vaří ve svém kotli bouře a krupobití. Ocitli jsme se v nebezpečí, můj milý rytíři! –

Také rytíř Achac se posilnil.

– Turka očekáváme každým dnem. Chtěl by prolívat naši nevinnou krev, ničema. Ale jestli přijde v noci nebo za svítání, pro mlhu ho neuvidíme dřív, než ho budeme mít přímo před nosem, před Pestrou branou anebo na předměstí svatého Mikuláše. –

– Ale u ohňů také střílejí. –

– Střílejí. Ano. Na kopcích a na horách od hranic Kraňska až ke Korutanům pálí ohně a střílejí. Ale co když přeslechnu výstřel? Ale když ho uslyším, můžu snad čuchat, kde vystřelili, jestli na Svaté Magdaléně, nebo na Achacově hoře, nebo na Lublaňském kopci? Zatracená služba! –

– Zatracená. –

A navrch dostanu dvanáct ran, když se spletu nebo usnu, nebo když zbytečně vypálím z děla. –

– Lituji vás, příteli! Hm, hm. Mlha, nuda a pak ještě dvanáct ran! I když tenhle hrad stojí na velice vhodném místě, na křižovatce tří cest. –

– Ale všechno je málo chráněné! Vidíte, odtud by měla být postavená na hřebeni kopce silná zeď až k hradnímu opevnění a na jihu hluboký příkop. Co když Turek vtrhne sem nahoru kolem Hradu? –

– To by bylo zlé, – přitakával rytíř Achac.

– No, támhle je pár děl. Už vloni jsme dostali dvě stě metráků mědi a deset metráků cínu, takže jsme ulili nové bombardy. Těch se Turek neuvěřitelně bojí, když slyší ránu, podělá se rovnou do svých širokých kalhot! –

– Ale přece je to divné, Turci jsou už od března v Kraňsku, ale nikdo neví, kde se vlastně potloukají. V neděli před Zvěstováním Panny Marie zapálili kostel v Cerknici… –

Přišel kamarád strážného a za chvíli začali hrát karty. Rytíř Achac se rozloučil a odešel. Při každém kroku chrastilo destičkové brnění, jak kráčel zavalitý muž směrem ke hranici.

– Na severovýchodní straně Hradu opravovalo hradní vojsko valy z kamení, hlíny a klád a stavělo k nim velké pytle naplněné pískem. Sedláci z okolí nosili kámen z městského kamenolomu. Měli na sobě pevné dlouhé kabáty přepásané silným provazem, na hlavě nosili čepice z plši kožešiny. Museli jim pomáhat také dva zajatí Turci, kteří vláčeli na nohou těžké okovy.

Na rovince před hradní budovou viděl rytíř Achac rodiny sedláků, které utekly před Turky do bezpečného města. Někteří napnuli plachty mezi větve, ostatní bydleli jen tak pod širým nebem. Bylo mezi nimi málo mužů a mládenců, protože silnější ruce musely pomáhat dole při zpevňování městských hradeb. Děti pásly koně, osly a dobytek, hlídaly drůbež. Nuzně oblečení starci a nemocní leželi na slámě, byli přikrytí obyčejnými kabáty, kusy látky, které měly díru na hlavu. Děvčata se ženami dojila krávy a kozy a přikládala pod kotli. Rytíři Achacovi to připadalo jako cikánský tábor.

U cesty seděla uplakaná stařenka, aniž ji oslovil, začala si mu stěžovat:

– Ach, urozený pane, co bude, co bude! Každá rodina, co tu vidíte, oplakává příbuzné, kteří byli zabiti nebo jsou v železných okovech v Turecku. Vloni vtrhli strašní Turci do naší ubohé vesnice, kněze vytáhli od oltáře a zaživa ho upálili. Staré lidi rozsekali na kousky, stejně všechny děti a nemocné ženy, zkrátka všechny, co nemohli včas utéct nebo se schovat. Vyrabovali nám domy, zapálili je a zničili. Vy, páni, se schováváte ve svých pevných hradech a sedláka vydáváte na strašnou smrt. A když tu není Turek, tak nás odíráte desátky a při robotě a všude! –

– Já přece ne, matko! –

– Nemějte mi to za zlé, urozený pane! Prosím vás, řekněte alespoň ostatním, jak se nám těžko žije! Jsme už z těch věčných nájezdů úplně zoufalí. Platíme kvůli Turkům daně a vy nám stejně nevyženete ty kruté lotry. Za chvíli už nebudeme moci platit pozemkovou daň. To se pak nesmíte divit, že se nás tolik stěhuje do Vlach nebo do Uher. –

Rytíře ta slova pálila. Bylo mu líto té ubohé stařenky, bylo mu líto uprchlíků z venkova, zvlášť zbídačelých dětí a nemocných lidí.

– Co se dá dělat? – řekl a pokrčil rameny. – Tak už to na světě chodí. Trpělivost, matko! Však zas bude lip! –

Sáhl do mošničky a dal ženě pár tolarů. Od hradního opevnění slyšel skřípot pil a údery kladiv. Italští a domácí řemeslníci opravovali a zazdívali díry ve starém zdivu, které tu postavili franští feudálové a korutanští vévodové.

Pod jižní věží cvičilo pod velením ochraptělého velitele několik arkebuzníků, což byli pěšáci vyzbrojení mečem, pistolí a arkebuzou, s těmito těžkými puškami, arkebuzami čili hákovnicemi. Nabíjeli je osmilotovými kulemi, opatrně vsazovali dvouzubé vidlice do země, na něž pokládali dlouhou hlaveň, mířili na hromady dřeva, na děla a na moždíře, nahoře prohlíželi pánvičku a dole doutnákový zámek, kladli na zem úzké kopyto, vykřesali jiskry a vháněli je do zapalovače.

– Škoda času! – pomyslel si rytíř Achac. – Puška váží určitě dobrých padesát liber a kule by provrtala nejtlustšího koně, kdyby byl blízko a dobře přivázaný. Ale než voják vystřelí, kdepak je Turkovi konec i s jeho hbitým zvířetem! –

Lublaň byla tehdy kvetoucím obchodním městem. Turecký handžár sice zavřel na tři roky všechny obchodní cesty do Charvátska, Benátek a k moři, i přesto však potkával rytíř Achac ve městě plno lidí.

Najednou uslyšel bubnování. Sluha městského soudu strašlivě tloukl do telecí kůže a sbíhajícímu se davu oznamoval příkaz slavné městské rady, že všechny hostince a všechny čtyři městské brány, Pestrá, Horní, Místodržitelská a Německá, musejí být od nynějška až do odvolání uzavřené už od sedmi hodin večer. Pak to šel se svým velikým bubnem oznamovat dál po městě.

– Situace začíná být přece jen vážná, – přemítal rytíř Achac. – Zatraceně! Musím honem k Veselému medvědu, posilnit se, ať divokého Turka přivítáme co nejudatněji! –

Proslulý hostinec U veselého medvěda stál skoro uprostřed Růžové ulice v jedné z nejstarších částí města. Měl dobrý zvuk u domácích i u cizinců, neboť vážený měšťan a hostinský Vít Čičigoj, slovutný cechmistr sdružení hostinských, nikdy netočil pančované Víno, jak to dělalo tolik prohnaných šenkýřů, ale točil dobré víno, a dokonce levně. Jeho manželka Polona uměla vařit tak dobře, že to museli uznat i ti největší labužníci. Zvlášť nadšeně si obdivovatelé jejího vyššího kuchařského umění pochvalovali klobásy, poctivě dlouhé a pěkně do zlatova vypečené na čerstvém másle, voňavé a chutné. U veselého medvěda byla každý den neděle. Rytíř Achac se k místu občerstvení blížil s upřímnou radostí.

Před hostincem viděl několik soumarů, mezi nimi stáli muži, pokřikovali a podávali si džbán vína z ruky do ruky. Nad vchodem visel zelený železný věnec a hrozen. Na dveřích byl namalovaný roztomilý medvěd, vypadal směšně a pil medovinu rovnou z vědra. Umělec ho namaloval tak špatně, že se ta veselá potvora rytíři Achacovi nelíbila ani tehdy, když měl tu nejlepší náladu.

Rytíř Achac vešel za řinčení svých velkých ostruh do tmavé klenuté předsíně a spatřil hostinského, tlustého vousatého Víta Cičigoje, který nosil na hlavě ošuntělou zelenou sametovou čepici, nad semišovými kalhotami stočenou zástěru a u pasu zrezivělou dýku. Muž vypadal dost přísně a jednal se strojenou vážností. Svou netečností chtěl dát najevo, že se hostům nevnucuje.

– Jezevec nafoukaný, – bručel rytíř Dolanský. – Kdyby neměl tak dobré jídlo a pití, tak bych k němu nechodil. –

V té chvíli seskočil z koně před vchodem rytíř střední postavy a ptal se hostinského: – Máte ještě nějaké místo ve stáji?! –

Vít Cičigoj mu milostivě přikývl a loktem ukázal na dvůr. Cizí rytíř si musel koně sám odvést do stáje, odsedlat ho a dát mu krmení, nikde se nepohnul ani jediný sluha. Rytíř Achac nemohl vidět do tváře nového hosta, viděl jen jeho šedé šaty, černé pero na červeném baretu a dlouhé kníry.

Dveře hostinské místnosti byly úzké. Ramenatý rytíř Dolanský se musel trochu natočit. Po dvou schodech vešel do nízké a prostorné místnosti, z níž k němu dolehl halasný povyk rozparáděných návštěvníků. Stěny byly zažloutlé a očazené od loučí. Vedle dveří na vyvýšeném místě bylo umyvadlo a kredenc s nádobím, jídlem a pitím. Podél holých zdí stály těžké lavice a silné stoly, na stolech bez ubrusů byly džbány, poháry a velké žemle.

U stolu v levém rohu seděli dva měšťané. První byl majetný ostruhář Roch Pilko. Byl to malý muž s holýma rukama a s nepokrytou hlavou. Pevné kudrnaté vlasy mu trčely na všechny strany. Mohutné kníry mu sahaly skoro až na ramena a byly by ažaž stačily pro tři chlapíky jeho velikosti. Tento vážený lublaňský měšťan dělal ostruhy, ale i třmeny, udidla, řetězy, hřebelce a kování ke koňským postrojům, byl členem cechu zámečníků.

Vedle bohatého ostruháře seděl u stolu v černém taláru velmi významný pán, sám městský písař Primož Pogladin, vysoký a hubený stařec. Uvadlý obličej měl žlutý jako vosk. Široká kulatá ramena se skoro dotýkala pyšných uší. Velice moudře hleděl Primož Pogladin pod svým pěkným vínovým hedvábným baretem. Očividně se snažil o to, aby se choval co nejpřísněji a nejvznešeněji, vždyť to bylo podle jeho mínění nezbytně nutné k ochraně jeho vysoké hodnosti.

Městský písař, člen městské rady, nebyl jen tak ledaskdo. Vedle městského soudce byl nejváženější muž ze dvanácti konšelů, členů městské rady starších, „lublaňských pánů“. Z radnice utekl vždy, kdykoliv se mu to podařilo, vysedávání v hostinci měl radši než nudné vysedávání na radnici. Ale také v hostinci se pan Primož Pogladin choval úžasně vážně a důležitě, jako by veškeré blaho i veškerá tíha Lublaně ležely na jeho kostnatých ramenou. Slavný chlapík se nikdy neusmál, jen mrkal, jako by ho oslňovala jeho vlastní podivuhodná duchaplnost.

Ostruhář Pilko na něho hleděl s veškerou úctou a byl přešťastný, že sedí vedle tak znamenitého muže.

– Zdravím vás srdečně! – pozdravil rytíř Achac a sedl si naproti písaři.

– Náš noční král! – zvolal přátelsky ostruhář.

Pomáhej pánbůh od tohoto času až na věky! – milostivě vlídně odpověděl na pozdrav pan Pogladin.

– Anže! Anže! Slyšíš! Nos víno a klobásy, není masopust, řeznictví nejsou zavřená! – zavolal rytíř Achac šenkýře.

Šenkýř Anže se pomalu přišoural, byl to podmračený vousatý brouk, ostříhaný, ošoupaný a špinavý. Také on se choval povýšeně, nadutostí se nakazil od hostinského, ten zase od městského písaře, jedinou radost mu působilo, když mohl nějakého neodbytného opilce vynést z hostince ven.

Anže přinesl pití a Achac hned odpočítal peníze za víno, protože každý musel hned zaplatit. Hostinský schoval peníze do silné dubové truhličky.

– Tak se napijeme! – řekl vesele rytíř. – To by byla velká škoda, kdyby tak výborné víno zůstalo těm neurvalým Turkům! Na zdraví! –

Ti o víno nestojí, – namítal malý ostruhář, zatímco rytíř Achac blaženě mhouřil oči a pil.

– Že nestojí? Ale jděte, pane ostruháři! Že nestojí o víno? Tak hloupí přece jen ti čerchmanti nejsou! Vím, že jim ten přemrštěný Mohamed zakázal božský mok, ale myslím si, že po něm prahnou ještě víc, vždyť zakázané ovoce chutná nejlíp. Na čem jste se včera v radě dohodli, pane městský písaři? –

– Na moc důležitých věcech, – pochlubil se Primož Pogladin a zkřížil dlouhé ruce na prsou. – Městský soudce musí dbát o to, aby se v pekárnách nepekl chleba po nocích, o nedělích a o svátcích. Naši uzenáři už nebudou smět nafukovat klobásy, takové lajdáky jednoduše vypovíme z Lublaně na věčné věky! Hokynáři nebudou smět nakupovat na trhu volské jazyky před stanovenou hodinou. Kapouny budou smět navíc prodávat jen po osmi krejcarech a ne dráž. Máslo bude libra za čtyři krejcary, kdo bude chtít víc, zaplatí deset dukátů pokuty. –

– Tak vy nebudete chvíli zticha, vy hulváti! – zavrčel malý ostruhář Pilko a vztekle se koukal po hlučných hostech, až oněměli. – Teď mluví náš pan městský písař! Tak jazyk za zuby! Buďte vděční za to, že slyšíte něco moudrého! –

– Svatby a jiné veselice ať měšťané neslaví tak okázale, křtiny ať pro zlé časy vůbec neslaví. Naši Lublaňané jsou moc rádi veselí, jančili by ve dne v noci. Správce chudiny a žebráků ať vymáhá nezaplacené daně, pečlivěji, má přece pět zlatých ročně a kromě toho týdně tři krejcary! Každý cizinec pověz u městských bran, kdo jsi a odkud jdeš! –

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Do hostinské místnosti tehdy vstoupil onen neznámý rytíř v šedých šatech s červeným baretem a černým perem, přejel svýma sivýma očima rytíře Achace a ihned otočil svůj liščí obličej stranou. Stoupl si k umyvadlu a umyl se. Potom si sedl do tmavého rohu, předstíral velkou únavu, položil si hlavu do dlaní a pozorně špicloval, co si říkají u písařova stolu.

Rytíř Achac si ho nevšiml. Byl zaujatý klobásou, kterou mu Anže přinesl na dřevěném talíři.

– Bude válka! – zakřičel u vedlejšího stolu starý shrbený sedlák a tvářil se tak vesele, jako by oznamoval tu nejlepší zprávu. Posilnil se vínem víc než bylo zdrávo a než zpočátku chtěl. Někteří se rozčilovali, jiní se mu jen smáli.

– Nic jiného nevíš? – zlobil se měšťan Pilko.

– Vím, vím, – drmolil chlap dál. – Slyšel jsem, že ti prokletí Turci s sebou přivlečou taky děla! –

– Ale jdi, ty hlupáku! –– skočil mu rychle ostruhář do řeči. – Děla? A jak, nevíš? Na koních? Cha, cha! –

– To je pravda! – přidal se rytíř Achac. – Jak si to, člověče, představujete? Těžká obléhací děla sotva utáhne na našich špatných cestách dvanáct párů volů. Rychlí turečtí jezdci a děla! To se vám jen zdá! Děla by těm ničemům moc překážela. Za dva dny přeletí Kraňsko od Kolpy do korutanských hranic, cesty, ani soutěsky, ani brody nejsou strážené. –

– Proto přicházejí Turci tak často, – vysvětloval městský písař. –– Letos jsou u nás už poosmé. Po prvních třech vpádech odpočívali čtyřicet let, mezitím nás napadali jiní nepřátelé. Smiluj se bože, nikdy není klid! Před třemi roky zase vtrhli hned dvakrát do Kraňska… –

Primož Pogladin pokračoval:

– Měli je hned zpočátku zahnat zpátky do Asie, dřív než se natrvalo uhnízdili v Evropě a upevnili svoji moc. Hořící třísku můžeš uhasit, ale střechu ne! Nejvíc jim pomáhalo řádné vojsko, zejména janičáři, původem z Charvátska, Štýrska, Kraňska, Čech, Polska, Uher… Je to divné, křesťanská krev je pilířem a oporou tureckého panství! –

– Mělo by se jim říkat „jeni čeri“, to znamená „mladý oddíl“, – zapojil se do hovoru rytíř Achac, spokojený, že také on mohl ukázat svoji učenost. – Říkal mi to jeden turecký kupec v Benátkách, kde jsem studoval. Chtějí si podmanit všechno. Když dobyli Cařihradu a půlměsíc se zaleskl nad chrámem svaté Sofie, tehdy sultán Mehmed nařídil: „Jako je v nebesích jediný bůh, tak ať je na zemi jen jediný vládce a všechno ať se klaní půlměsíci!“ –

Městský písař mudroval dál:

– Je to tak. Sám sultán jim straní! Jen vloni nás navštívili třikrát. Na jaře se přiřítil paša Isa z Bosny dvakrát za sebou a odvedl čtyřicet tisíc lidí do otroctví, aniž by mu v tom někdo zabránil. –

– Jsou zatraceně rychlí, ti ďábelští Turci! Zítra můžou být už před Lublaní. –

Ostruhář zbledl a bezděky se chytil za krk.

– Turek je jako povodeň – řekl stručně městský písař Pogladin. – My, křesťani, jsme takové pomalé bačkory. Užaslí křesťanští vládci se třesou a snaží se uhodnout co by, kdyby! Místo aby svorně udeřili na nepřítele, válčí mezi sebou, tahají se o třpytivé koruny a o krásné tituly a královstvíčka, nebo alespoň kují nekalé plány jeden proti druhému. Turkovi zatím roste síla a hřebínek. –

– Pořád sněmují! – připomněl rozhořčeně čilý ostruhář. – Turek se jim směje. Pak se člověk nemá rozčilovat! –

– Je to tak, – přitakával městský písař živěji. – Sami se musíme bránit, sami platit naverbované vojáky a tureckou daň, sami si musíme opevňovat města, tržiště a tábory. –

– Náš císař je liknavý, – řekl rytíř Achac a hlavu si podpíral levou rukou. – Samozřejmě, než císař dostane zprávu o hrozícím nebezpečí

a než seženou vojáky, uplynou víc než dva týdny. Mezitím Turci úplně vyplení a zpustoší zemi. Když přijedou k Lublani, nikdo jim nebude stát v cestě a nám nikdo nepomůže. Co zmůže těch pár stovek najatých vojáků ve městě a na Hradě? Jen se podívejte, jaké jsou lublaňské hradby! Zdi jsou staré, někde hodně špatné, věží je moc málo a příkopy jsou mělké. –

Rytíř s červeným baretem a černým perem a v šedých šatech se ani nepohnul. Dělal ve svém rohu, že spí. Sivé záludné oči skryté za přimhouřenými víčky mu jezdily všude kolem jako číhajícímu lišákovi. Strnulé neušlechtilé tahy vpadlého bledého obličeje byly jako z kamene. Levicí si podpíral hlavu, aby zakryl rudou jizvu špatně zacelené rány. Pozorně poslouchal, o čem mluví, i když mu ledacos uteklo, protože ostatní hosté mluvili hlasitěji, křičeli a dělali rámus.

– Naše městské hradby opravdu nejsou nijak zvlášť silné, – přiznal městský písař.

– Někde zdivo časem narušil déšť a sníh s větrem. –

– Městské hradby jsou nejhorší u sídla německých rytířů a u Německé brány, – láteřil rytíř Achac.

– Nebojte se, pane rytíři! – řekl městský písař. – Všechny trhliny už ucpali. Německou bránu snad právě včera zazdili. –

– Také Místodržitelská brána by se měla opravit a víc opevnit. Je to velmi důležité místo, tudy by nepřítel nejsnáz vtrhl do Lublaně! –

– Německá a Místodržitelská brána jsou přece na Novém tržišti, – odpověděl kousavě pan Pogladin. – Proč pak se páni šlechtici o ně víc nestarají? My, měšťané, nemáme dost peněz na naše opevnění na pravém břehu Lublaně. Měli bychom opravit městskou baštu na Hradě. Měli bychom postavit silnou věž na konci zdi u vody v Žabljaku. Měli bychom postavit zeď od Tranče až k hradnímu opevnění. Na vašem levém břehu by bylo zapotřebí postavit věž u kaple svatého Fridolína a několik bašt v opevnění. Měli byste také prohloubit příkop u Krakového. –

– Promiňte, vážený, já lublaňské poměry znám ještě velmi málo. –

– Na nepřítele jsme si nachystali něco jiného, abychom ho přivítali jaksepatří. Z poškozených starých děl jsme nechali ulít pět nových, velkých děl. V prachárně u Německé brány máme kolem osmi set metráků střelného prachu. Kromě toho máme různé zbraně a olovo. Také jsme všechno potřebné nařídili. Už asi před dvěma týdny jsme dali po městě vybubnovat, že každý pekař musí nakoupit mouky nejméně na tři měsíce, každý měšťan alespoň na tři týdny, jinak zaplatí deset dukátů pokuty. Páni radní si prohlédli sýpky, aby viděli, jestli mají dost obílí. Dnes odpoledne si prohlédnou obránce města před svatým Mikulášem, objednali jsme zbraně z Norimberka, a kdo přijde bez kopí nebo meče, platí tři dukáty. Městská rada nařídila, že se v noci nesmí střílet a že se městské brány nesmějí v noci nikomu otevřít, ani městskému soudci, ani místodržícímu, ani zemskému knížeti. Moji páni také nařídili, aby se všechno dřevo převezlo do města, aby ho Turci nespálili. Ke každé bráně jsme postavili dělo a stráž, hodně stráží je také na hradbách. –

– Kolik mužů je v obraně města? – zeptal se rytíř Achac.

– Zatraceně málo. Všech měšťanů, starých i mladých, zdravých i nemocných je sotva tři sta. Do Lublaně přicházejí lidé ze všech končin: Štýřani, Korutanci, Charváti, Češi, Tyrolané, Bavoři, Sasové, Švábové, Italové, ba i Francouzi, Nizozemci, Dánové. Třetina lublaňských měšťanů jsou cizinci. Většina tu zůstane tak dlouho, než si naplní pytle, a pak se pěkně rozutečou domů. Proto máme tak málo starých měšťanských rodů. Kdekoho také vyhnaly nebezpečné a zlé časy Obchod a řemeslo jde špatně, krajina je úplně zpustošená a opuštěná, občas někde živoří naši chudáci sedláci na rozvalinách. Sedlák je skutečně velký chudák. Ti, kteří ušli tureckému handžáru nebo okovům, musejí těžce robotovat při opevňování. My měšťané jsme stále ve finanční tísni, i když nám občas vypomůže místodržící z královské pokladny. Židi šidí a ždímou zemi. Peníze mají pořád menší cenu, samé poplatky a pořád vyšší. Obilí, maso a víno je dražší. Sedlák nebude mít za chvíli ani ovesnou kaši k obědu. Ještě štěstí, že se Turek tolik nepouští do obléhání opevněných měst a že nikde nezůstává dlouho. –

Rytíř Achac pozoroval ospalého rytíře v šedých šatech a už k němu chtěl jít a upokojit svoji zvědavost, když mu ostruhář navrhl: – Nezkusíme to trochu s kostkami? Do oběda to stihneme! –

– Tak se do toho dáme! – svolil vášnivý hráč v kostky Achac a kývl na šenkýře. Anže přinesl čtyři kostky, křídu a tabulku. Nakreslil jim křídou čáru uprostřed stolu a oni začali hrát. Na rytíře Achace se zpočátku štěstí nesmálo, ale později se mu před bílou čarou začalo víc dařit. Štěstí však Achace brzy opustilo, zlaťák za zlaťákem mizel z jeho mošničky.

– Je čas k obědu, – připomenul mu ostruhář, který už byl štěstím a pitím ve velmi dobré náladě.

– Ještě párkrát, no tak! – prosil rytíř Dolanský a žmoulal kostky.

– Zase vrhali a rytíř okamžitě přišel o tři dukáty.

– Pane rytíři, doma mě čeká oběd, – opakoval Roch Pilko. – A moje žena mi ráda dělá výčitky. Vždyť to znáte, jaké jsou. –

Rytíř Achac se podival zle a hodil ještě hrst drobných na stůl. Zase je prohrál, zůstal mu už jen zlatý krejcar.

– Jestli chcete, můžeme po obědě pokračovat, – vesele navrhoval ostruhář. – Moje milovaná žena má zatraceně jedovatý jazyk. A má tak silné a zdravé plíce, ta moje Lucie, že ji lidi dobře slyší až nahoře na Hradě, když chudinka zuří a soptí u Lublanice, když tam pradleny tlachají, nebo když doma na dvoře křičí na hloupou kmotřenku Notburgu. Nevěříte? –

– Jak by ne, ale… –

Ostruhář se přece jen konečně rozloučil: – Nic ve zlém, pane rytíři! K večeru si zase hodíme, že? Bůh vás opatruj! –

A odkráčel se spokojeným úsměvem.

– Ten mě oškubal, chlap mizerná, – vztekal se potichu rytíř Achac. – Jen počkej, hlupáku, večer oberu zase já tebe! Budu hrát opatrněji a s většími kostkami, malé nejsou k ničemu. Teď budu muset zase k Aronovi, aby mi dal nějaké peníze. –

Podíval se oknem ven. Kolem domu jel na koni ten rytíř v šedých šatech, jen na několik okamžiků mu viděl rytíř Achac do tváře a ptal se sám sebe: – Kdo je ten člověk? Vypadá jako lotr po levici. Kde jsem to jen viděl tu potutelnou a zlomyslnou tvář? Kdo to jen je? –

Přemýšlel a najednou se mu otevřely oči a mimoděk bouchl pěstí do stolu.

– Kdyby ten jezdec neměl černé vlasy a černou bradku, vsadil bych se já, rytíř Achac Dolanský, že jsem měl tu čest vidět rytíře Hanse Frauensteinera a nikoho jiného! Že by se obarvil? Ale proč? Teď jsem tedy opravdu zvědav, jestli je to on, nebo ne. Stejně musím jít, tak za ním! –

Než vyšel rytíř Achac z klenuté předsíně U veselého medvěda do Růžové ulice, záhadný jezdec už samozřejmě zmizel. Dolanský si ale nezoufal a dlouho se nerozmýšlel.

Jel doleva. Kdyby chtěl vyjet z města, byl by se dal doprava. Určitě se teď klátí na své vychrtlé kobyle k Horní bráně u mostu. Pak tedy z města nespěchá. Láká ho naše Nové tržiště na druhé straně Lublanice a tam ho musím vyslídit! –

Zahnul do křivolaké, úzké příční ulice. Kolem úzkých a vysokých domů v Žabí ulici přišel rytíř Achac na dost prostorné tržiště před starou městskou sněmovnu. Téměř, uprostřed rynku s radnicí stála městská kašna ve stínu úctyhodné staré lípy. Rytíř Achac si trochu vydechl. Na kamenné lavici v chladivém stínu košatého stromu seděli stateční strážci města a hlídali dělo. Rytíř Achac se pobaveně usmál.

– Vida, jak svědomitě hlídají své dělo! – řekl si pro sebe. – Třeba se bojí, aby jim ho vodník nebo snad jeho zlá babice neodnesla do špinavé Lublanice! –

Naproti kašně s lípou spatřil rytíř Achac starou budovu s malou věžičkou. Byla to lublaňská radnice, její zdi byly už skoro dvě stě let staré. Vedle dokořán otevřených železných vrat visely dvě lucerny, ale spíš jen pro parádu; šetrní Lublaňané je rozsvěcovali jen tehdy, když v noci někde na blízku hořelo. Na zdech byly vybledlé a opršelé kresby. Na trůně seděla se zavázanýma očima žena s mečem a s vahami, symbol spravedlnosti, kohout, symbol bdělosti, měšťan v železném brnění s krátkým kopím a palcátem, erb města Lublaně a erb místodržícího knížete… Poblíž vrat pod zamřížovaným oknem stál pranýř a železná klec na zloděje, zlodějky a jiné nešikovné hříšníky, kterým se nepodařilo včas utéci před městskými biřici. Tady o jarmarcích mlátili dobře vycvičení pochopové pruty nebo spletenými řemeny odsouzené chudáky a ubožáky. Teď tu seděli dva biřicové, nudili se, zívali a navzájem se jemně pošťuchovali dlouhými halapartnami, aby neusnuli a nepřestali dbát o veřejný klid, pořádek a bezpečnost. V obou rozích stály sochy Adama a Evy. Každý, kdo přišel poprvé do Lublaně, musel Evu políbit. V prvním poschodí vedly úzké dveře na železný balkón, kde se vyhlašovaly a vykonávaly menší tresty. Na koncích okapů se šklebily dvě nevkusné dračí hlavy. Nad střechou vyčnívala věžička s hodinami a s větrnou korouhvičkou.

V té chvíli se od Horní brány blížila větší skupina uprchlíků z okolí. Vtom ale projel kolem Achace onen podezřelý rytíř.

– Hej, příteli Hansi! – zavolal rytíř Achac na něho. – Kdy sis nabarvil načerno svoje ryšavé vlasy a bradku? Stůj, počkej přece chvilku! Myslíš, že jsem tě nepoznal? Rytíři Frauensteinere! Viděl jsem dobře tvoji jizvu. –

– Ale volal na něho marně. Cizí rytíř se ani neotočil, jako by neslyšel laskavé oslovení.

Nejen že svého koně nezastavil, ale uháněl ještě rychleji k městské bráně. Rytíř Achac si pospíšil za ním, ale uprchlíci mu svými soumary zatarasili úzkou ulici. Rytíř Achac musel chtě nechtě počkat, než uprchlíci odešli postranní uličkou.

– To je divné, že dělal, že mě neslyší! – řekl si a funěl za ním celý překvapeny a zvědavý. – Co s ním je? Co má za lubem? Jestli ještě někdy poteče malvaz ve sklepích Biagajova hradu, všechen bych vsadil, že je ten pokrytec sám Saldin bratr Frauensteiner. Už v hostinci kul pikle. To je moc podezřelé! –

Pospíšil si a šel kolem pekařství. Před domem seděl na hanbě tlustý pekař, který pekl malé housky a špatný chleba. Vypasený hříšník si to nepobral příliš k srdci, docela poklidně oddechoval a spal.

Před Horní branou stáli dva ozbrojení dozorci městské stráže. Nad branou vlál prapor města, ze střílny čouhala dlouhá hlaveň děla. Rytíř Achac přistoupil k chlupatému vrátnému, který vybíral mýto a spouštěl peníze do schránky, upevněné na bílozelené závoře.

– Příteli, viděl jste, kam se dal rytíř s červeným baretem a černým perem? Právě tudy projel. –

Vrátný už rytíře Achace znal. Chytil se za bradu a moudře odtušil: – Nevím, opravdu nevím, kam. Nedíval jsem se. Nestačil jsem. Kdopak by za těch čtrnáct krejcarů týdně ještě dával pozor, kam kdo jede! Jel asi nejspíš na Nové tržiště nebo k svatému Mikuláši, jinam nemohl. –

Rytíř Achac zahnul doleva k mostu do krátké a úzké ulice, tmavé a vlhké jako rokle. Na konci té nevlídné ulice stála Tranča, ošklivá budova s mohutným klenutým průjezdem na most. Všechna okna byla zamřížovaná. Nahoře soudil soudce a páni radní vězněné zločince, do okolí se rozléhaly zoufalé výkřiky nelidsky týraných odsouzenců, odtud vyváděl lublaňský kat se svými pochopy odsouzence na popraviště ven na Lublaňské pole.

Pod Trančí prošel na dřevěný most, který byl v Lublani nejstarší. Po obou stranách měli řezníci jatka a masné krámy. O kus dál trčela z pekárny kladka s košem, ve kterém spouštěli do řeky příliš chamtivé pekařské podvodníčky. Za masnými krámy měli své boudy pernikáři, sedláři a ševci. Rytíř Achac tudy projížděl zamyšleně a mířil do Dlouhé ulice. Najednou se zamyšleně ohlédl zpátky.

– Jak to, že rytíř Frauensteiner projížděl po rynku až po mně? Co jestli přišel špehovat pro Turky? Ten starý lišák slyšel všechno, o čem jsme tlachali U veselého medvěda. A teď si možná pozorně prohlíží lublaňské hradby. Hansovi se nedaří zrovna nejlíp v tom jeho zpustlém hrádku. Ten Jidáš by byl schopný prodat za měšec dukátů nás i s Lublaní! –

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Lublaň byla pro svou mimořádně příznivou polohu odedávna důležitým obchodním městem, ležela v údolí chráněném přírodní hradbou, u řeky splavné už od pramene a vlévající se do Sávy, která unášela nákladní lodě směrem k Dálnému východu.

Tak důležitou polohu města poznali brzy také mazaní synové světem bloudícího Ahasvera. Židé se usadili na Novém tržišti jako první, teprve později se tam nastěhovala také šlechta. Lublaňské ghetto, uzavřenou židovskou čtvrť, tvořily jen dvě úzké a tmavé ulice. Větší se hrdě jmenovala Dlouhá a kratší byla prostě Krátká ulice.

V těchto dvou zatuchlých, temných uličkách bydleli Židé přísně odděleni od ostatních obyvatel Lublaně jako ve vyhnanství. Židé měli své soudce. Měli také svého strážce, který se staral o pokoj a bezpečnost, zavíral za soumraku a před svatým týdnem oboje vrata u vchodu do Dlouhé a na konci Krátké ulice, zavíral i výtržníky do vězení u severního městského opevnění. Nejvíc Židů se přistěhovalo z Přímoří, z Itálie a z Německa, proto mluvili podivnou hatmatitkou.

Domy boháčů byly zděné, ostatní byly dřevěné, zdobené jen mechem a plísní na trouchnivých stěnách a střechách, všechny domy byly očazené a zčernalé. V každém domě byla alespoň jedna horní místnost s pohyblivou střechou. Tuto střechu na „svátek stánků“ zvedli a nahradili ji smrkovými větvičkami.

Během doby byli lublaňští Židé stále více trnem v oku stavům a měšťanům. Svou obratností v obchodováni vzali lublaňským obchodníkům z rukou větší část obchodů, šidili a odírali měšťany i panstvo. Šlechtici vždycky potřebovali hodně peněz, tu na stavbu, tu na válečnou výzbroj, tu na výkupné zajatých příbuzných. Skoro všichni si půjčovali potřebné obnosy od Židů na neuvěřitelně vysoké úroky. Šetrní, či spíš lakomí, podnikaví, přičinliví, mazaní, vytrvalí a střízliví lublaňští Židé nesmírně bohatli na svých vrozených obchodních schopnostech při svých velkých obchodech s Charváty, Uhry a Italy. Stavové a měšťané začali bojovat proti Židovstvu ani ne tak z náboženské nesnášenlivosti, jako spíš z hospodářských důvodů. Kolik skvělých kavalírů bylo zapsáno v dlužních knihách Hebrejců! Měšťané je dokonce nenáviděli víc než pyšnou šlechtu. Surově se jim vysmívali, ponižovali a ostouzeli je při každé příležitosti. Ve svatém týdnu před velikonocemi se žádný Žid nesměl hnout z domu a na Velký pátek dostal představený židovské obce kopanec nebo políček. Tak často slyšela Dlouhá i Krátká ulice divoké výkřiky a zoufalé sténání.

Vetešník Aron čachroval se starou veteší v Dlouhé ulici. Rytíř Achac vešel do studené předsíně. Tam na hromadě starého šatstva seděla Aronova zestárlá žena Debora. Obličej měla zažloutlý, vpadlý. Podél dlouhých šatů jí visely klíče. Držela v rukou prkýnko a přebírala čočku. Když poznala rytíře Achace, vstala, odložila prkýnko a hluboce se uklonila.

– Tak co, matko Deboro, jak se daří otci Aronovi? – oslovil ji poměrně vlídně.

– Není doma, nejjasnější pane hrabě! Odcestoval do Mariboru. –

Maribor byl centrem židovských obchodníků ve Slovinsku.

Šel dál. Měl zlost, že Arona nenašel doma. Už si od něho několikrát půjčil peníze. Neodíral ho příliš vysokými úroky. Vzpomněl si na Aronova příbuzného Šmula, který měl mladou dceru, nejhezčí židovské děvče v Lublani.

Žid Šmul bydlel na konci Dlouhé ulice. Rytíř Achac tam kráčel pomalu a důstojně, přestože měl jen jedinou zlatku v měšci.

V oknech předposledního domu spatřil plno zelených a fialových nádobek a skleniček na léky. Nad nimi viselo zlaté slunce a stříbrný měsíc a upozorňovalo na divotvornou moc a léčivou sílu vystavených léků.

Ve vedlejším okně seděl věhlasný lékař a astrolog Jisroel a listoval ve vázaném a vybledlém rukopise. Bílé vlasy lemovaly jeho laskavou, lehce zarůžovělou tvář, bílé vousy mu splývaly až na prsa. Veleučený Jisroel patřil k předním mužům mezi lublaňskými Židy. Byl známý široko daleko nejen mezi svými krajany, ale také mezi křesťany, protože uměl a znal toho víc než všichni domácí doktoři a mastičkáři. Putovali za ním s nemocnými až zdaleka. Od té doby, co uzdravil kraňského zemského správce ze zápalu plic, dařilo se lublaňským Židům trochu lip.

– Znamenitý muž, – pomyslel si rytíř Achac. – Apatyku má rovnou na okně. K němu se půjdu léčit, až mě zraní turecká zbraň. –

Byl by si rád promluvil s učencem, ale protože hodně spěchal pro milované penízky, tak ho jen vlídně pozdravil a šel ke Šmulovu domu. Okna v přízemí s kulatými matnými sklíčky byla chráněna silnými železnými mřížemi, dole vypouklými do půlkruhu do ulice. Dveře a okenní rámy byly nalakované na světle fialovo.

Po dvou nízkých schůdkách vešel do tmavého krámu. U dveří stála vratká lavice. Všude kolem ležely balíky, rance, svinuté koberce. Na všech stranách viselo různobarevné šatstvo, nářadí, zbraně. Police byly plné nádobí, laciných tretek a drobného nářadí. Vzadu v levém rohu stála velká železná skříň, uprostřed místnosti nízký stolek a na něm přesýpací hodiny, dlužní kniha a počitadlo. Za chvilku se zavlnil závěs a z něho vešla Šmulova dcera Miriam. Pravidelný ovál jejího trochu snědého orientálního obličeje sotva znatelně halil tajemný stín, smutná uzavřenost a přísná vážnost tiše trpící duše. Pod neobyčejně hustými řasami snil pár toužících očí o tajemství pohádek a o kráse jiného, svobodného života. Když Miriam spatřila veselého rytíře, výraz její tváře se okamžitě změnil. Radostně se usmála a z očí jí koukalo půvabné šibalství.

Rytíří Achacovi se mladé děvče tak líbilo, že se rozhodl obšťastnit je delším proslovem. Slavnostně si odkašlal a začal rozhazovat rukama.

– Růže jeruzalémská, tvůj přítel tě zdraví s upřímnou radostí! No, počkej přece, proč se mi směješ? Copak jsem tak směšný? –

– Vůbec ne, pane rytíři! – odpověděla napůl vážně a upravila si čepičku ovinutou červenými a zelenými perlami, což byla jediná ozdoba skromně oblečeného děvčete. – Ale umíte mluvit tak zábavně, že se i ten nejsmutnější člověk musí radovat, kdykoli vás spatří. –

– Tvoje uznání mě zvlášť těší, – spokojeně se klátil polichocený šprýmař na vrzající lavici.

Vtom zaslechli šouravé kroky.

– Otec, – řekla Miriam, usmála se na rozloučenou na rytíře a zmizela za žlutým závěsem.

Šmul ben Zuar, jeden z nejbohatších lublaňských Židů, byl středního vzrůstu a velice hubený. Bylo mu sotva padesát let. Unavená vrásčitá tvář a vyčerpané zchromlé tělo ho dělalo mnohem starším. Měl neobvykle velkou hlavu, ještě větší než Achac, a větší nos snad neměl nikdo v Lublani.

Byl velkolepě vymustrován, žlutý židovský klobouk a jeho oblečení se však jen lesklo potem a mastnotou. Hubené tělo trčelo v plandavém tmavě modrém kaftanu, orientálním pánském kabátě, střiženém nejspíš podle moudrého přísloví – v širokém kaftanu je dost místa pro všechny trampoty. U uší mu vlály nakudrnacené pejzy. U odřeného koženého opasku mu visela trojboká mošnička a taštička na modlitební roušku a modlitební řemínek. Na levé straně prsou měl přišitý kus žluté látky. Přišel ze synagógy.

Otec Miriam byl velmi zbožný, pravověrný muž. Nepopsatelně se Šmul radoval, když mohl napálit a vzít na hůl křesťana, to považoval za zvlášť záslužný čin. Od pondělního rána až do pátečního večera se pilně zabýval obchodem. Měl plnou důvěru marnivých šlechticů a vládních úředníků. Dodával jim domů vše potřebné – drahé hedvábí pro velké panstvo a drahokamy pro aristokraty a koňské postroje pro jejich vojáky. Všechny oblékal a vybavil od hlavy až k patě, všechno posílal ješitnému panstvu do domu, ovšemže většinou na dluh. Půjčoval jim také peníze na dlužní úpisy a bral věci do zástavy. Kupoval staré šatstvo, zbraně, nábytek a rozličné zboží, které loupeživí rytíři a vojenští sluhové uloupili obchodníkům, poutníkům nebo jiným pocestným.

Zbožně políbil malý pergamen popsaný výroky z Písma, který visel u dveří. Pokorně se sklopenýma očima se obrátil k rytíři, dvakrát se uklonil a pozdravil ho: – Dobrý den a dobrý rok převzácnému pánovi! –

– Dej bůh! – odpověděl na pozdrav a pokývl rytíř Achac. – Tak co, tatíku Šmule, jestlipak se pilně modlíte, aby nám Turci nesebrali a nezničili Lublaň? – Ptal se, protože nechtěl hned smlouvat, aby Žid okamžitě neprokoukl jeho finanční potíže. Ale prohnaný Šmul hned uhodl, jak se věci mají.

– Au, au! – zakvílel ustrašeně, dal klobouk na skříň a přikrýval si uši svými dlouhými prsty, jako by se chtěl bránit. – Pročpak mi přejasný pán mluví o Turcích? –

– To se jich tak bojíš? –

– A kdo by se jich nebál, zbojníků! – povzdechl Šmul a skrčil se za stůl, aby ho bylo co nejmíň vidět.

– Jestli dobudou Lublaně, pobijou nejdřív vás, Židy! – strašil ho rytíř Achac se zřejmou radostí. – Oni dobře vědí, že máte ve svých brlozích spoustu drahocenností. Všechno vám zpřevracejí a prošťourají, všechny zdi, sklepy a všechny díry! –

– Au, au, pěkně pána prosím, aby tak strašně nemluvil! – hořekoval Šmul a zvedl dlaně nad hlavu a schoulil se až k bradě za stolem. – Vaše jasnosti, já nejsem, abych tak řekl, žádný hrdina! Ať mi vysoce urozený pán věří, že nemám takovou schopnost. Jak já se začnu třást, když jen zaslechnu o nebezpečných Turcích! Jestli na nás vtrhnou, bude to náš trest, protože nežijeme stále podle Mojžíšova zákona, proto se musíme chvět o život a o majetek! –

– Tak, Šmule, až se objeví Turci, ty popadni do ruky meč a kopí a alou na ně se svými bratry! –

– Buď, pane, stále spokojený a veselý, ale prosím pěkně, pojďme mluvit o něčem jiném! – poníženě navrhoval Žid a pomalu vylézal ze svého úkrytu za stolem. – Jestli si přeje vaše urozená výsost, uděláme dobrý obchod! –

– Dobrá, Smůle, dohodněme se! Na pár dní bych zastavil toto! –

Rytíř Achac sňal od pasu svou dýku a dal ji na stůl.

– Na pár dní, – řekl Šmul, vytáhl obočí a ramena a ukázal své zažloutlé zuby. – Jestli se rytíř nevrátí, zůstane mi kapitál bez úroků, au! –

– Nebreptej! Řekni, kolik mi půjčíš? –

Šmul si dýku pozorně, prohlížel ze všech stran. Když ohmatal všechny drahokamy na jilci a ostří, řekl: – Ať zůstanu šťastný a zdravý, ale nemůžu vám dát víc než pět benátských dukátů. Ani o krejcar víc. –

– Tak si troufáš mluvit s křesťanským rytířem, ty prašivá ovce? – začal křičet rytíř Achac a strašlivě zaskřípal zuby. – Mohl bych tě ztrestat mečem, ale nechci si ho poskvrnit tvou psí krví! –

Vzal svou dýku a rychle se obrátil ke dveřím. Náhle Šmul vyskočil. Poníženě vzal rytíře za rukáv, ukláněl se a hrbil se a ukazoval svoje žluté zuby.

– Ať se nehněvá vaše hraběcí jasnost! – prosil poníženě. – Zůstaň tu ještě chvíli! Teď teprve vidím, pán je velký hrdina – to je mi velká čest – pán je krásný hrdina, dokonalý hrdina, opravdový hrdina! A jak je ohromně silný pán, síly má ještě za dva! Co to breptám radostí, že mě pocti! takový pán svou návštěvou, co jsem to řekl? Sílu má pán za tři, za pět dalších! Jaká bohatýrská postava! Jako bujný hřebec! –

Hraběcí jasnost se musela usmát těm úlisným slovům.

– Dohodl jsem se už s leckterým velkým pánem a každý byl se mnou spokojený, – rychle pokračoval Šmul. – Nesmlouvám rád dlouho, to nepřináší to pravé požehnání. Chci také rychle vyhovět vaší nejvznešenější jasnosti, pane kníže! Plivněte klidně na můj práh, jestli nejsem poctivá duše, zdali ví vaše knížecí milost, kolik musím podle poslední ceny dát? Devět dukátů! –

Sotva to vyslovil, uhodil se přes pusu, jako by litoval, že nabídl skoro dvakrát tolik než poprvé.

– Tak dávej! Ale rychle! –

Šmul otevřel měšec a řekl: – Teď musím dát devět dukátů. No, devět dukátů je akorát, ani málo, ani moc. – Potěžkával zlato a olízl se. – Pěkné, krásné dukáty! Nikdo nedá pánovi víc, pán musí uznat, že Šmul je nejpoctivější. duše v Izraeli. Jeden, dva tři… Jak se lesknou, jéje! Vždy budu pánovým sluhou. Čtyři, pět… Jak to zlato zvoní, jak se usmívá, jak zpívá, jéjé! Šest, sedm, osm! Jaká je jich škoda, jéje, devět! –

Znovu se olízl a hladil dukáty celý smutný, jako by se loučil s nejdražší bytostí. A s neuvěřitelně mrzutým obličejem odsunul peníze k rytíři a dodal: – Jestli pan hrabě přinese do jednoho měsíce deset dukátů, vrátím mu dýku přesně takovou, jaká je dnes. –

– Zatracený lichváři! – vybuchl rytíř Achac nanovo. – Co je to za úroky? –

Rytíř Achac mrzutě mumlal, když si ukládal peníze do měšce. Šmul zatím otevřel železnou skříň, aby do ní uložil dýku. Šlechtic se tam náhodou podíval a udiven spatřil mezi třpytivými drahocennostmi dýku s rukojetí ze slonoviny.

Ukaž mi toto! – nařídil Židovi a prohlédl si bílou rukojeť.

– Pán si ji chce koupit? –

Rytíř Achac neodpověděl a pomyslel si: To je moje dýka, kterou jsem před lety prohrál v kostkách u rytíře Frauensteinera. Je to ona!

– Šmule, pověz mi, kdy jsi dostal tu dýku? –

Dnes, pane kníže, dnes ráno. Prodal mi ji drobný hubený pán s černým baretem a červeným perem. –

Tak jsem se nezmýlil, – řekl si rytíř Achac, – rytíř Frauensteiner je v Lublani! – Rychle se otočil a pozdravil Žida: – Vem tě čert i s tvými procenty! –

Šmul se mu hluboce ukláněl a s falešným úsměvem mu poníženě odpovídal na pozdrav.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Z Dlouhé ulice se dal rytíř Achac kolem školy a synagógy do Panské ulice. Tam byl lepší vzduch.

Nové tržiště bylo nejmladší čtvrtí staré Lublaně. Když Lublaň začala vzkvétat, přicházeli do ní cizinci ze všech stran, přistěhovalo se sem také několik domácích, italských a německých šlechticů ze svých vysokých starých hradů, kde se zvlášť v zimě nudili.

Na konci Panské ulice viděl rytíř Achac Místodržitelskou bránu, která byla přistavěna k místodržitelskému paláci. Tudy vcházel do Lublaně zemský správce se svým doprovodem. Kromě vysoké šlechty bydlelo na Novém tržišti panstvo zemské vlády a spolu s nimi také pár zbohatlých velkoobchodníků, kteří tu však neměli své obchody.

Tehdy vyšel před dům mladý muž a chvilku se překvapeně díval na tlustého šlechtice.

– Pane rytíři Dolanský! – zvolal radostně. – To jsem rád, že vás zase jednou vidím! –

– Kdopak jste, mladý pane? –

– Nepoznáváte mě? Opravdu? –

Podle vzhledu a malého kníru soudil, že mu je něco přes dvacet let. Mladík byl oblečený do šedozelených šatů. Dlouhé černé kudrny se mu draly pod tmavým baretem, od kterého se nad levým ramenem pohupovalo dlouhé péro, bílé jako padlý sníh. Na červeném kabátci mu visel krásný řetízek s plochým smaragdem. Kamizola byla podle burgundské módy rozepnutá na hrudi a na loktech, takže byla vidět jemná nařasená košile Na širokém koženém opasku nosil dlouhý meč a na ocelovém řetízku dýku.

– To už si nepamatujete na páže Marka? – usmál se mladý šlechtic. – Na Marka, který si z vás tak rád tropil žerty? –

– Marko, ty? – radostně se divil rytíř Achac. – Ty jsi tady, barone Gradnikare? –

Ještě jednou si ho prohlédl. Markova tvář už neměla nic z té skoro dívčí jemnosti, vyjadřovala mužnou rozhodnost, mladické sebevědomí a hrdost. Ale v očích mu zase probleskovalo šibalství jako kdysi.

– Mám velkou radost, že tě po tolika letech vidím, – radoval se rytíř Achac a pevně mu stiskl ruku. – Kam máš namířeno? –

– Do místodržitelského paláce. –

– Tak to tak moc nespěcháš! Doprovoď mě kousek, ať si trochu popovídáme! Už dlouho jsem neviděl tak sličného mladíka. Vidíš, můj milý barone… –

– Prosím, říkejte mi Marko! Podle starého zvyku! Já vám budu říkat strýčku, jestli vám to není proti srsti. –

– Jak chceš, – odpověděl rytíř Achac a zřejmá radost mu koukala z očí. – Vidíš, Marko, v tvých letech jsem býval taky takový kluk. Pěkně štíhlý, ale svalnatý, pružný a lehký, radost pohledět. Vážil jsem sotva tolik, kolik váží sytý lovecký pes. Byl jsem zatraceně hezký kluk! Kde jsou ty zlaté časy mládí! Dnes už je málo takových mladíků. Ty dnešní bačkory a nedochůdčata nestojí ani za pohled! Jak jsme se kdysi uměli bavit, teď je všechno jiné. Ale ty jsi ještě rek starého ražení. Rád bych tě viděl na jiskrném koni, chtěl bych tě vidět, jak biješ Turky! –

– To přání se vám může brzy splnit, milý strýčku Achaci! Stejně teď nemůžu odjet z Lublaně domů do Doleňska. –

– A co tě sem přivedlo? –

– Zemřel můj strýc Erasmus Gradnikar. Ve své závěti odkázal všechno mně, sirotkovi. Zanechal mi také soud se sousedkou baronkou Efranikou Leuenbergovou. Proto jsem musel do Lublaně. –

– To ti blahopřeji, Marko, ale zároveň ti vyjadřuji svoji soustrast. Co zmůžeme my slabí pozemšťané proti mocné smrti! –

– A co Blagajovi? – zeptal se mladý baron Gradnikar, když šli pomalu Panskou ulicí k Německé bráně.

– Švagr Ladislav a sestra Ludmila žijí v dolním Charvátsku. Od té doby, co pohřešují svou jedinou dceru Alijanu, ani jednou nebyli v Kraňsku. Několikrát jsem je navštívil, ale vždycky jsem byl rád, když už jsem zase odjížděl. On se o nic nezajímá. Pořád jezdí na lov. Jestli to tak půjde dál, nezůstane na jeho panství jediný jelen, jediný medvěd ani divočák. Celé dny nepromluví ani slova. Ona se modlí. Je to moc smutné. –

Opravdu není po malé komtese ani stopy? –

Rytíř Achac mlčky přikývl a podíval se zachmuřeně do strany.

– To je mi líto chudinky děvčete, strýčku! Byla taková milá a hodná. Kolikrát se za mne, rozjíveného nezbedu, přimlouvala, když jsem vyvedl něco „nového“. Stále ji vidím před sebou, jak jsem ji viděl naposledy před tím turnajem. Ještě mi zní v uších její hlásek. Bylo to dole v předsíni. Hraběnka ji políbila a Alijana se rozloučila: „Sbohem, maminko, sbohem!“ Častokrát jsem si na to vzpomněl! –

– Už nedoufám, že bych ji ještě někdy na tomto světě viděl, – řekl rytíř Achac. – Ale moje sestra Ludmila, ta stále ještě doufá! jak se jí lesknou uslzené oči, když říká: „Je mi souzeno ještě velké štěstí, vzejde mi překrásný, přeradostný clen, nejkrásnější clen, jaký muže člověk prožít. Přijď brzy dni, kdy budu smět zase vidět a obejmout Alijanu!“ A v jejím hlase se chvěje všechen smutek a všechna radost matky. Nejsem přítel takových výjevů, protože jsem spíš měkká nátura, ale současně se za slzy stydím. Chudince Ludmile se už kolikrát tak živě zdálo, že se jí dítě vrátilo. Sny jsou jen sny. Bývají prázdnější, než je občas můj měšec. O čem všem se mi už zdálo, a nikdy z toho nic nebylo! –

– Kolik let by už bylo komtese? –

– Sedmnáct, osmnáct. Chtěl bych ji ještě alespoň jednou vidět. Věř mi, Marko, kdybych věděl, ve které zemi žije, jestli ještě vůbec žije, hned bych tam pro ni šel. –

Zmlkli… Přišli na roh místodržitelského paláce, který byl skoro nový, stál teprve pět let.

– Já bych šel s vámi, milý strýčku! Nechal bych všeho… –

– Mluvme raději o něčem jiném! Víš, koho jsem dnes přistihl v Lublani? Našeho přemilého souseda Hanse Frauensteinera, rytíře a pokrytce. Znáš ho přece. Dal jsem do zástavy k Židovi svou dýku, to není žádná hanba. U Žida jsem náhodou viděl svou starou dýku, kterou jsem u rytíře Frauensteinera kolikrát v kostkách prohrál a zase vyhrál, naposledy, jsem ji prohrál asi před dvěma lety. Z Židova vyprávění jsem se dozvěděl, že mu ji náš vznešený Frauensteiner dnes prodal. Viděl jsem ho také na Starém tržišti. Skrýval se přede mnou. Ten chlap nemá čisté svědomí. Už vloni se říkalo, že Turky vede německý rytíř. –

– Že by Frauensteiner byl zrádce? –

– Zrádce a špeh, – tiše dodal rytíř Achac. Doma se jim žije špatně, jemu a jeho sestře Saldě. Po řadu měsíců nemůžou zaplatit služebnictvu mzdu. Hans dělá špeha samozřejmě za dobrý plat. Kdyby bylo po mém, byl by Frauensteiner už dávno vyobcován, na šatech by musel nosit černé kříže a trest by si odpykával v uherských dolech. To bych mu přál víc, než svatbu s provazníkovou dcerou na oprátce! –

Šli dál Panskou ulicí.

– Městská rada svolala na dnešní odpoledne velkou přehlídku před kostelem svatého Mikuláše, – řekl mladý baron Gradnikar.

– Na to se musím jít podívat! –

– Večer budou v kostelích světit zbraně a štíty. –

– To je ale horko! – povzdechl si rytíř Achac a ovíval se baretem. – Víš co, Marko, pojď se mnou domů, trochu se ochladíme a ještě si trochu popovídáme. Blagajův dům má dost silné zdi, chladné pokoje a chladné víno. Dělej mi společnost, ať neobědvám sám! –

– Budete teprve teď obědvat? –

– Vždycky se opozdím. A kuchařka Barbora vždycky hudruje. No, jen když víno zůstane svěží. Pojďme! –

Vešli do domu v Panské ulici. Nad dveřmi byl vytesán kamenný erb hrabat Blagajů s medvědem a se lvem. Kroky se tlumeně nesly klenutou a prázdnou předsíní. Po dřevěných schodech přišli do prvního poschodí do dlouhé chodby s kamennými sloupy, a potom vešli do velké, téměř prázdné místnosti na konci chodby. Barevným sklem gotických oken pronikalo odpolední slunce a kreslilo na podlaze barevné kruhy.

– Tady vidíš rozvaliny staré Emony, – řekl rytíř Achac a otevřel okno. – Rád se dívám na tyto němé svědky dávných časů, zvlášť za svitu měsíce. Tam dole je západní městské opevnění. Za dob Římanů tu stála východní zeď nešťastné Emony. To opevnění bylo vybudováno ze dvou zdí, prázdný prostor mezi nimi zaplnili Římané hrubě opracovanými kameny. Obě zdi později použili Lublaňané ke stavbám, zůstala tu jen ta výplň, kterou vidíš tady dole. Polorozpadlé emonské zdivo nám postavilo naše opevnění, také naše věže stojí na základech starých emonských věží. –

– Mne také velmi zajímají takové úctyhodné pozůstatky minulých století, – řekl mladý baron a zasněně se díval do tiché smutné krajiny. Mezi rozvalinami zdí, mezi šedou sutí a zvětralými troskami rostly topoly, duby a habry.

Barbora přinesla víno a pečené kuře. Sedli si k nízkému, ale širokému stolu.

– Ještě vyrábíte zlato? – ptal se baron Marko. – Ještě se pokoušíte změnit olovo ve zlato? –

– Teď měním zlato ve víno! – vtipně odpověděl rytíř Achac a po chvilce ticha dodal: – Teď by ses mohl oženit, Marko, když jsi dědil po bohatém strýci. –

– Nepomýšlím na to. –

Po obědě se mladý baron rozloučil, rytíř Achac šel do ložnice, lehl si na ohromnou postel pod nařasená nebesa. Když se vyspal, připnul si na ocelový řetízek jinou dýku, opásal se mečem a odkráčel ven.

Spěchal zešeřelou Panskou ulicí, temným klenutím Místodržitelské brány a po dřevěném padacím mostě přes městský příkop, kudy se podél opevnění líně táhla špinavá a páchnoucí voda k Lublanici. Došel až ke kostelu svatého Mikuláše.

Náhle zaslechl pískání a bubnování. Městští poručíci a velitelé stráží přivedli měšťany s vlajícími cechovními prapory na velkou ozbrojenou přehlídku před kostel svatého Mikuláše.

Mezi měšťany bylo hodně skutečných jezdců, byli to zejména řezníci, hostinští a kováři. Vyzbrojeni byli velmi rozmanitě. Poměrně nízko stojící odpolední slunce ozařovalo přílby a brnění, dlouhé halapartny a meče, samostříly a dýky, sekery a obušky. Boháči byli celí v železe, od přílby až po podrážky. Ruce jim odstávaly daleko od těla. Doprovázelo je všude plno dětí, ale i dospělí zvědavci se sem hrnuli ze všech stran. Rytíř Achac si stoupl vedle levého křídla, kde na něho kamarádsky mrkal čilý ostruhář Roch Pilko a vesele ho pozdravil pravicí v železné kroužkové rukavici.

Přišel městský setník, vysoký hubený a velmi důstojný muž ve světlém brnění, všechno se na něm jen lesklo a blyštělo. Doprovázeli ho oba městští praporečníci, vážení starší páni v bohaté výzbroji. Dva pištci a dva bubeníci začali hrát, až uši zaléhaly.

Měšťané tasili své meče a šavle a vzpřímili se ještě víc, než dosud. Setník šel od pravého křídla k levému a všechny si prohlížel. Postavil se před střední křídlo a oslovil své vojsko: – Jsem velmi spokojený, že jsem našel všechno v nejlepším pořádku. Doufám, že se před nepřítelem projevíte tak statečně, jako se projevili vaši otcové a starší druhové před třiceti lety, kdy odrazili útočící oddíly císařova bratra Albrechta a celjského hraběte Ulrika. Vivat naše Lublaň! –

– Vivat Lublaň! Ať žije! – zadunělo z ozbrojených řad a z davu nadšených diváků. Obránci odpochodovali zpět do města,

Pištci pískali z plných plic a tamboři tloukli do napnuté teletiný, až se hory zelenaly. Před radnicí se zastavili, praporečníci dali strážím pokyny. Tehdy přišli z městské radnice konšelé, zahalení do purpurových plášťů jako kdysi římští diktátoři a dóžové benátské republiky, kráčeli neuvěřitelně sebevědomě, hrdě a důstojně. Všichni před nimi němě smekali a klaněli se jim jako polobohům. Rytíři Achacovi se zdála jejich nadutá vznešenost pošetilá a směšná.

– Nafoukaní ješitové! – mumlal a putoval rovnou do slavného hostince U veselého medvěda, sedl si k prázdnému stolu v levém rohu a objednal si džbán vína.

Brzy po něm přišlo v čele s hostinským Čičigojem několik měšťanů z přehlídky. Všichni byli ještě v bojové parádě. Čiperný ostruhář Roch Pilko měl na sobě tolik zbraní, že je sotva unesl. Líně se přišoural mrzutý šenkýř Anže a obsluhoval hosty.

Vtom znenadání nad ulicí třeskl strašlivý výstřel. Zatřásla se okna i dveře. Všichni okamžitě zmlkli, překvapeně zvedli hlavy a tázavě se na sebe dívali.

– Turci! –

Všichni pohlédli na ostruháře Pilka, který jaksi nesměle vyslovil to hrozné slovo. Potom se mimoděk podívali ke dveřím, jako by tudy musel každým okamžikem vtrhnout nepřítel.

– Ježíšmarjá! Vystřelili na Hradě! – vykřikla plačtivě žena hostinského, bledá jako stěna.

– Na Hrad! – zavolal ostruhář Pilko.

Hosté vyskočili. Rychle zaplatili a vyběhli z hostince. Venku viděl rytíř Achac mraky lidí, prostovlasých, s holýma rukama, halasících a rozčilených. Těžce se davem prodíral městský vrátný, který zamkl Pestrou bránu a nesl klíče městskému soudci. Mladí i staří, všichni se valili k městským hradbám. Lehký větřík jim příjemně chladil rozehřáté líce. Brzy však začal přinášet dusivý zápach dýmu a nad tmavými stromy uviděli svítící kolo. Blízko hradeb na hřebeni hradního vrchu hořely dvě velké hranice polen politých smůlou. Rytíř Achac ucítil na tváři a na rukou horko, které sálalo z obou hranic. Zezdola zaslechl vojáky bubnovat večerku.

– Podívejte se na jih! – zvolal ostruhář Pilko, který se cítil náramně statečný, když viděl, že městské brány jsou zavřené. – Podívejte se, jak hoří hranice u tábora na hoře svatého Achace, na Mokrici, na Krimu a na Lublaňském vrchu a výš, tam na Grmadě, u svaté Kateřiny… –

– Ale v údolí také hoří, – připomenul rytíř Achac.

– Tam to zapálili Turci! – křičel měšťan Pilko. – Podívejte, kolik vsí hoří tam na blatech. Je špatně vidět, jak se valí dým! –

Vylekané ženy se modlily s rukama zdviženýma k nebi, všude plakaly a naříkaly třesoucí se děti.

Už jsou tak blízko! – divil se rytíř Achac a pozorně se díval k Rudniku, kde šlehaly rudé plameny pod těžkými mraky hustého dýmu. – Za dobrou čtvrthodinu můžou být už před Lublaní! –

Z hradu se vrátil do města, byl zamyšlený a říkal si: – Městské brány a hostince jsou zavřené. Přenocuji u stráže při Pestré bráně a počkám si na Turka. Zítra se pokusím proklouznout na levý břeh. Navštívím učeného lékaře Jisroela, musím získat jeho zázračnou mast, protože člověk nikdy neví… –

Rozezněly se lublaňské zvony, rozezvučely se varhany v rozsvícených kostelích, uvnitř i na prostranství kolem nich prosili všichni svorně na kolenou o boží pomoc.

Rytíř Achac se ještě chvíli potuloval po nejstarší lublaňské čtvrti. Všude stály zesílené stráže a všude slyšel pro Slovince tehdy to nejstrašnější slovo; „Turci!“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Lublaňské močály halila hustá mlha. Nad zalesněnými kopci na východě se objevil srpek ubývajícího měsíce.

Na pláních táhlého kopce, u Rudniku a u Lavrice tábořili jezdci bosenského beglerbega paši Isy. Ačkoliv už byla půlnoc, stále ještě přijížděli jezdci se zajatci a s uloupenými věcmi z doleňské strany, od Lublaně se zase vraceli zvědové.

Na holém svahu Tlustého kopce jižně pod Rudnikem téměř u cesty stál purpurový stan paši Osmana. Na středovém kůlu mdle svítila olejka, mírně se pohupovala a svým slabým světlem osvěcovala destičková brnění, štíty, handžáry a ostatní zbraně. Vzadu odpočíval paša Osman na kobercích měkkých jako mech. Vpravo, blízko vchodu, ležel osmnáctiletý Omar, oblečený do svého dlouhého kaftanu. Vlevo se uvelebil sluha Ilmihal na hromadě nahrnutého listí a jehličí. Kolem spali jezdci, někteří ve stanech, někteří pod širým nebem, klidně jako sytá zvěř. Někteří stáli u koní, kteří dostali obrok.

Omar nespal. Od chvíle, kdy mladý janičár opustil Vranduk, značně zhubl. Co všechno jeho oči viděly za těch pár dní,– kolik ukrutnosti, kolik bezcitnosti! Když se přihnali přes Banjaluku, Prijedor, Konstanjici, Sisak a Samobor ke kraňské hranici a paša Osman mu řekl: – Vidíš, tady je Charvátsko a tam Štýrsko a tam Kraňsko, – tehdy se zachvěl radostí. Dojatý do hloubi duše se díval na vlast s posvátnými pocity. Ukázali mu Sávu a Krku; Kolpa je ještě dál na jih, řekli mu. Když se včera sešli s větším oddílem paši Isy, vytrhli zase na sever.

A jako stíny z věčnosti před ním vyvstávaly – vzpomínky na život u cikánů a u Turků. Rozrušilo ho pomyšlení na to, kolik prožil strachu, aby ho Turci neodhalili. Stále se mu zdálo, že ho tajně pozorují. Nejvíc se bál starého paši Isy a špeha Hanse. Proto si Omar bedlivě dával pozor, aby nevzbudil podezření. Když Turci tahali z roklí koně zabalené do pokrývek po lanech nahoru, nebo je zase spouštěli dolů, byl Omar vždy mezi nejčilejšími. Nikdo nestřílel hořící šípy do střech nevěřících s takovým zaujetím jako Omar. Paša Osman byl s ním velmi spokojený. Když ho viděl zamyšleného a smutného, těšil ho, aby se už pro Fatimu netrápil a upokojil se. Když byl Omar svědkem strašného běsnění a masakrování, kdy se třásl a oči se mu leskly hněvem, považoval to paša Osman všechno za projev fanatické nenávisti ke křesťanským modloslužebníkům.

Tam v močálech tančily v řidší mlze fialové, žluté, rudé, zelenavé bludičky. Omarovi se zdálo, že tam vidí lucerny uprchlých křesťanů, kteří se skrývají v nebezpečných a cizinci nedostupných bažinách. V duchu viděl pronásledované ubožáky, kteří ztratili své nejbližší i majetek, všechno…

– Utéct! – vzdychl Omar. – Teď je poslední čtvrť měsíce, ten bude vycházet stále později po půlnoci. –

O útěku uvažoval už tolikrát, takže si v živých a toužebných představách jasně vykreslil všechny podrobnosti a možnosti. Ale střízlivý rozum okamžitě smetl všechny jeho úmysly a plány. ,

– Kam uteču? Vždyť nevím ani to, jak jsem se dřív jmenoval… Kde je Kolpa, kde zpívají matčinu píseň? Kde je Kolpa, o které mi řeklo zajaté děvče? I kdybych šťastně utekl Turkům, nezabili by mě křesťani? –

Noční vánek nesměle pobíhal a šuměl v bukovém a dubovém porostu, jako by marně hledal východ. Omar sklonil hlavu. Nemohl se nikomu svěřit, nikomu si postěžovat, od nikoho nemohl čekat útěchu, natož pomoc a záchranu. Srdce mu svírala strašná předtucha, že je ztracen.

– Živý se ale do Bosny nevrátím! –– šeptal a svíral dýku.

Ranní slunce se pustilo do svého každodenního boje s mlhou nad močály. Turci rozdělali ohně, dali na ně velké měděné kotle a železné rožně, vařili kaši a pekli jehňata. Jiní napájeli koně a uloupený dobytek v Malnici, která tekla údolím do močálů. Bylo velmi chladno, lidem i zvířatům šla pára do úst a od tlam.

Po snídani zatroubil roh. Vůdcové větších oddílů se sešli ve velkém rudém stanu paši Isy k válečné poradě. Vchod byl zahalen zeleným závěsem se zlatými třásněmi. Ve stanu bylo plno zbraní, postrojů a košů.

Na horním konci drahocenného koberce seděl beglerbeg paša Isa, postrach křesťanů, na sešitých kožešinách divokých koček. Toto sedátko ho mělo chránit před dnou. Kolem hlavy měl ovinutý ohromný zelený turban, pošitý hedvábnými a zlatými nitkami. Měl oči číhajícího rysa, jeho zachmuřená a hubená tvář byla ošklivá a tvrdá, jakoby vytesaná z hnědého kamene. Na rudo obarvená bradka mu sahala téměř do pasu, kolem něhož měl připnutý široký pás s mohutnou válečnou dýkou s rukojetí ze slonoviny. Ruce měl spojené v rukávech svého dlouhého kaftanu. Zvyk velet vtiskl jeho osobě výraznou pečeť neochvějné energie a panovačnosti, ale také nevlídnosti, nečitelnosti a surovosti. Báli se ho i ti nejbezuzdnější turečtí zběsilci. Jako nesmělé děti před otcovou holí se třásli před jeho hluboko vpadlýma žhnoucíma očima, když se v nich objevily blesky prudkého hněvu, jedině takový muž jako paša Isa se svým přísným, strach nahánějícím, planoucím pohledem a panovačným hlasem, mohl krotit a ovládat zdivočelé bandy lupičů.

Velitelé přicházeli jeden za druhým. Každý se hluboce uklonil pašovi Isovi, zvedl ruku na prsa, k ústům a k čelu. Nakonec přišli ještě velitelé paša Osman, paša Uzeir a paša Jusuf. Po levici paši Isy si sedl netečný tlusťoch paša Jusuf z Maglaje. Jedině jemu bylo líto, že nezůstal doma, kde si žil klidně a spokojeně, pokud ho nerozzlobila některá z jeho čtyř prostořekých krasavic. Nabažil se vysilujícího válčení a upřímně si přál, aby bylo tomu věčnému zmatku konec. Druhé čestné místo na koberci zaujal ramenatý a svalnatý paša Osman, vranducký velitel, který nosil nejhezčí zbraně a nejhezčí odění. Vedle něho seděl mnohem mladší paša Uzeir z Trávníku, vysoký a ohromně silný člověk s divokým, fanatickým výrazem v tváři a obrovskými kníry.

Černoch přinesl před pašu Isu na prostěradle písek.

– Zavolej německého šlechtice! – nařídil mu beglerbeg.

Přicupital hubený rytíř Hans Frauensteiner, oblečený a ozbrojený jako Turek. Vpadlé tváře měl zažloutlé a vrásčité jako staré rukavice. Choval se poníženě, podlézavě vlídně. Hluboce se poklonil pašovi Isovi, lstivé oči mu Jezdily hned nalevo, hned napravo. Nahnul hlavu trochu na stranu a čekal, až ho osloví.

– Řekni nám, co ses dozvěděli – nařídil mu paša Isa a vrhl na něho chladný a opovržlivý pohled.

Rytíř Hans si sedl a prudce rozhrnul prostěradlo na koberci. Vytáhl dýku z pochvy, urovnal jí a rukama písek a několika tahy do písku nakreslil Lublanici a Lublaň, pak navršil Hrad a Golovec. Potom začal ze široka vypravovat, co věděl o lublaňských hradbách. Všichni ho pozorně poslouchali.

– Nejhorší jsou městské hradby tady mezi Lublanici a Místodržitelskou branou, to je severní stěna, Židi se o její opravu vůbec nestarají. Také západní hradby šlechtické čtvrti nejsou nijak zvlášť pevné. –

– Kolik je tam mužů schopných obrany? zeptal se paša Isa, aniž by hnul brvou.

Tato otázka uvedla rytíře viditelně do rozpaků. Sypal písek na „Golovec“ a „Hrad“, jako když si hrají děti.

– To je těžko říct! – nakonec odpověděl.

– Přibližně. –

– Vojáků a žoldáků je kolem dvou set. –

– Cha, cha! – smál se aga Uzeir. – Dvě stě! Neuvěřitelné! Pitomci křesťanští! Cha cha! –

– Pokračuj, Němčoure! –

– Měšťanů je asi tak čtyři až pět set, ostatních obyvatel a sedláků je ale několik tisíc. Ozbrojili všechny muže od patnácti do šedesáti let. –

Isa paša přivřel oči, to byl znak špatné nálady.

– Kolik děl? –

Na Hradě jsem viděl čtyři kanóny, čtyři houfnice a osm moždířů. U každé městské brány mají dvě bombardy. –

Ve stanu bylo ticho. Paša Isa hleděl zamyšleně na Hansův plánek v písku.

– Drahý příteli! – ozval se paša Jusuf svým hlubokým zvučným hlasem. – Z toho, co jsme tu slyšeli, vyplývá, že Lublaň je dostatečně chráněná a že ji bez děl nemůžeme dobýt. –

Paša Osman přikývl souhlasně hlavou. Paša Isa se ale vztekle rozkřikl na rytíře: – Doufám, že jsi nám řekl pravdu, jinak nám zaplatíš hlavou! – Při těch slovech se dotkl svých vousů, na znamení, že slovo muže platí. – Běda ti, jestli nás klameš, jako zrazuješ své krajany! –

– Mluvil jsem čistou pravdu, – vyhrkl rytíř Hans a snažil se skrýt svůj úlek. – Ještě jsem ale neřekl všechno. V posledních dnech se všichni z okolí houfně hrnuli do hlavního města. Lublaň je přeplněná. Měšťané doufali, že budou mít obilí na dva měsíce. Nějaké sice přece jen dostali, ale ne všechno, velká loď s pšenicí se potopila v Lublanici. –

Tvář paši Isy se rozjasnila, ale paša Jusuf nepřestal namítat: – Lublaň přece nemůžeme obléhat dva měsíce! Ani jediný měsíc! Zatím by přišla Lublani pomoc! –

– Lublaň je bohatá! – vykřikl chamtivý a lakomý paša Isa. – Představte si tu kořist u obchodníků, v kostelích, u Židů a u šlechticů! –

– Bez děl to nejde! – trval na svém paša Jusuf. – Pro letošek Lublaň vynecháme! Vrátíme se za rok s děly a nářadím na podkopy! –

Většina s touto radou souhlasila, ačkoliv se to bála pašovi Isovi přiznat do očí.

– Pašo Jusufe, tobě snad podstrčili do sedla amulet se zaječími chlupy? –

Paša Jusuf líně hrabal v písku, usmál se a trval na svém: – Kořisti a zajatců máme už tolik, že je sotva s sebou vláčíme. Schovejme si něco taky napřesrok! –

Zase bylo ve stanu všechno zticha. Otvorem ve stanovém plátně zasvitl paprsek na rozhrabaný plánek Lublaně.

Tehdy se paša Isa napřímil a ukončil rokování rozhodným nařízením: – Jestli se nám Lublaňané nevzdají okamžitě, budeme je týden obléhat a zatím se rozptýlíme výpady po okolí. Nás je nejmíň patnáct tisíc a navíc se třemi tisíci kohouty a slepicemi vtrhneme příští týden na přelidněnou a určitě už vyhladovělou Lublaň. Zavolejte mého písaře! Hasane, krev! Frauensteinere, pero z baretu! Pergamen má stařík svůj. –

Paša Isa měl mezi zajatci asi sto padesát mnichů a kněží. Za svého písaře si vybral starého faráře Martina.

Když se dostavil šedovlasý sehnutý stařík, paša Isa mu nařídil: – Napiš latinsky: Nevěřící! Máme patnáct tisíc mužů jízdy a máme patnáct děl. Vzdejte se tureckým zbraním po dobrém, jinak dobudeme Lublaně násilím a všechny obyvatele rozsekáme na kousky! Ve jménu Alláhově paša Isa. –

Starý farář třesoucí se rukou přidal v závorce hned po první větě: Turci žádné dělo nemají. Nevzdávejte se! Bůh vám pomáhej!

KAPITOLA DVACÁTÁ

Pašu Isu strašně rozčililo, že právě pašové Osman a Jusuf nesouhlasili s jeho plánem. Poseděl ještě chvíli s agou Uzeirem ve svém stanu a vztekle se hrabal svými křivými prsty ve své dlouhé rudé bradce.

– Paša Jusuf měl radši zůstat doma! – zamumlal ochraptělým hlasem. – Osman je taky takový mudrlant! –

Když se nemohl pomstít pašům, tak si chtěl zchladit vztek na zajatých křesťanech.

– Máme mezi zajatci dost takových, kteří nejsou k ničemu a jen překážejí v rychlém pochodu, milý ago Uzeire! Zbavíme se jich! –

– Já si to myslím taky. Vláčíme toho s sebou až příliš. –

Paša Isa zatleskal. Přiběhl černý sluha Hasan.

– Dva koně! –

Jeli dolů do Stájí, do údolí, kam Turci nahnali své zajatce. Všude, kudy projížděli, se všichni třásli. Byli přikrytí jen děravými upocenými hadry a mokrými suknicemi, spoutáni studeným železem, prostovlasí, bosí, hladoví, žízniví, vyčerpaní, neduživí, polonazí, třásli se zimou, nevolností, zimnicí, strachem, v křečích. Řemeny nůší s těžkým nákladem jim rozedřely ramena, měli modřiny od ran a ze špíny hnisavé vředy. Neustále kašlali, sténali, odháněli mouchy a mravence, kteří je strašně trýznili v mokvajících ranách. Mnozí se skloněnou hlavou a tupým, prázdným pohledem hleděli do země jako vysílený dobytek, přihnaný zdaleka.

Mladší a silnější muži a chlapci byli spoutáni železnými řetězy jeden ke druhému a po pěti až osmi byli přivázáni ke stromu. Nejpokojnější byli zapřaženi do chomoutů a ohlávek. Turečtí jezdci jim strkali do úst na kopí nabodené maso plné písku a jílu.

Nejvychrtlejší byly tváře matek, které trýznil ukrutný strach o děti. Vzlykaly a tiskly své děti k sobě, aby je, zimou zkřehlé, ohřály a utišily, aby pláčem nedráždily Turky. Plačícím kojencům cpali strážní jíl do úst. V horní části údolí klečeli mniši a kněží. Polohlasně a se zvednutýma rukama se modlili modlitby za umírající.

Všechny děti do pěti let, všechny nemocné a starce dohromady! – nařídil paša Isa.

Když křesťani viděli, že je chtějí rozdělit, dali se do zoufalého pláče. Dobře věděli, co znamenají ta pašova slova.

Tou dobou stál Omar v bíločerveném turbanu a v pestré janičárské uniformě v oroseném a ještě stočeném kapradí pod vysokou borovicí s mladými zelenými šiškami. Kousek níž pod Omarem stál paša Osman a rytíř Frauensteiner.

– Němčoure, co je to za hrad nalevo od lublaňské pevnosti? – ptal se paša.

Tem je Rožnik, na vrchu stojí opuštěný hrad, útulek a chorobinec pro malomocné. –

– Tam se snad paša Isa hnát nebude! – řekl paša Osman.

Najednou zaslechli z údolí tichý, nádherný zpěv, brzy nato ale úzkostné výkřiky a zoufalé volání o pomoc, divoký povyk a vřískot. Úděsný křik a rámus sílil čím dál víc, zaplnil celé údolí a jako ledová tříšť bodal do mozku. Omara se zmocnila hrůza. Na dlouhé černé řasy vytryskly slzy. Celý bledý se odpotácel do stanu.

– Co je ti, Omare? – ptal se ho paša Osman, který vešel po něm a viděl ho plakat.

– Ztratil jsem stříbrný náramek, který mi dala Arifa. –

– Já ti dám jiný. –

V údolí bylo ticho…

Paša Isa dal mávnutím znamení. Zatroubil roh, smutně se to rozléhalo po lesích. Jezdci bořili stany a svinovali plátno, osedlali koně, naložili náklad na cinkající muly a na zajatce s nůšemi; nesli rance, koberce, uloupený nábytek, posady s drůbeží a měchy s vínem. Zakrátko bylo všechno připraveno. Praporečníci zvedli hedvábné zelené Prorokovy prapory a už přední voj mizel v oblacích prachu.

Také ostatní oddíly se neprodleně vydaly na cestu, která se jako luk stáčela na sever k Lublani. Jezdci seděli po mongolském způsobu s koleny vysoko nahoře v hlubokých sedlech na malých koních s dlouhou hřívou, kteří byli zvyklí na špatné cesty, skály a příkopy. V ranních paprscích se leskly zakřivené handžáry, kopí se zelenými praporky, velké luky, šípy v toulech z liščí kůže, kulaté štíty se leskly jako malá sluníčka. Pušku měl jen málokdo. V pestrém davu se pohupovaly červené, bílé a zelené turbany. Klusali po třech, po čtyřech vedle sebe a opatrně se vyhýbali nebezpečnému močálu, který sahal až k cestě. Z rašeliniště s křikem a šuměním křídel vylétala nesčetná hejna labutí, volavek, čápů, hus, kachen a jeřábů, vylekaná řinčením zbraní a dusotem tisícerých koňských kopyt, a usedala hlučně na louky a o vřesovišť.

Štíhlý Omar jel na svém jiskrném bílém Sarifovi mezi pašou Osmanem a agou Uzeirem. Byl vyzbrojen jako ostatní, jen kopí žádné neměl. Najednou se Omar zarazil. Voda v poměrně bystrém potoce tekla kalná, rudá, plná krve přes cestu do močálů. Pobídl svého koně a potok přeskočil. Brzy přijeli kolem vypáleného a zpustošeného Rudniku do stínu pod kopec.

– Krajina jako stvořená k útoku, – řekl paša Osman obrácený k agovi Uzeirovi.– Tisíc, dva tisíce mužů by mohlo zničit naše vojsko. Zatarasili by nám cestu vpředu i vzadu a byli bychom ztraceni všichni, jak tu jsme. Není kam se skrýt, vpravo kopec, vlevo močál. Ubili by nás snadno kamením a těžkými kládami, nebo by nás postříleli jako vzteklé psy, ale oni na nás čekají raději za svými zdmi. –

Uvolnili otěže a skokem se řítili k Rakovníku a k Lublani. Koně byli celí zaprášení. Ve městě troubily rohy.

Paša Isa si dal zavolat křivohubého Huseina, nejobratnějšího lukostřelce, a nařídil mu, aby přivázal k šípu farářův latinský dopis. Potom poslal Huseina a praporečníka s bílým praporkem směrem k Pestré bráně. Před nimi muselo jít pět mladých zajatých děvčat. Když se dostatečně přiblížili k městskému příkopu, vystřelil Husein šíp s dopisem přes hradby. Brzy poslal lublaňský soudce odpověď stejnou poštou.

Starý farář přetlumočil jejich dopis, který zněl takto: „Nevěřící! Podle starodávného zvyku nepřijímáme žádné nezvané vyzbrojené hosty. Vaše děla jsou snad na měsíci. Radíme vám, abyste neprodleně odtáhli, odkud jste přišli, jinak půjdete pěšky a bez hlav rovnou do pekelného ohně! Amen.“

Turci divoce zařvali, když slyšeli tu pokořující odpověď. Bez sebe vzteky se jednotlivé šiky bez ladu a skladu řítily k příkopu. Klusali až blízko ke hradbám a stříleli hořící šípy. Ty se s chvěním zabodávaly do střech, ale nezapálily je, protože střechy byly přikryté mokrými kůžemi a namočenými hadry. Dřív než mohli všichni vystřelit ze svých luků, od města zašuměl vzduchem mrak šípů, z pušek se valil oheň a dým, vystřelili z hákovnic a dost koní a jezdců se válelo po zemi. Rychle posbírali mrtvé a raněné a stáhli se zpátky. Paša Isa přísahal při své bradce a při své šavli Lublaňanům strašnou pomstu.

Dlouhý, nepřehledný zástup pádil po cestě, která vedla mezi Hradem a Golovcem. Někteří se pustili po hradní cestě, ale brzy se vrátili, protože tam je zastavily hluboké a široké pasti na vlky i oka na koně. V soutěsce stál domek lublaňského kata, který byl také koňský ras. Okamžitě zapálili jeho opuštěný domek.

Paša Isa se utábořil s třetinou jezdců v Poljanách za vsí a za obrovskými haldami štěrku. Druhé dvě třetiny přebrodily a přeplavaly Lubláničí. jako povodeň se Turci rozlili po Lublaňském poli. Už zdálky viděli na Friškovci oplocené místo s vysokými šibenicemi.

– Co to je? – ptal se paša Osman rytíře Frauenstéinera.

– Popraviště pro zločince, které tady popravují na šibenicích. O půlnoci tady straší. Velká smrtka s rozžhaveným srpem šlehá tiše jako sova okolo oprátek Doprovází ji obrovský černý pes s ohnivýma očima a hořící tlamou. Od jedenácti večer do jedné po půlnoci si tudy nikdo netroufne chodit. –

U Friškovce se dal paša Jusuf s druhou třetinou směrem k šišce. Osmanův oddíl se zastavil ve velkém lomu u svatého Kryštofa, odkud vyváželi obyvatelé Lublaně písek a štěrk na stavbu svých domů a cest. Všude po okolí rozestavěli Turci své stany, takže širé pole vypadalo jako poseté rudými květy máku.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Nad rozlehlým Lublaňským polem se 3. června 1472, v pondělí po Božím těle, třpytil mimořádně krásný den. Tuto klidnou a tichou pláň teď oživoval neustálý shon a pohyb. V lomu u svatého Kryštofa jezdili hbití mohamedánští jezdci křížem krážem po zdusaných polích a loukách.

Zajatci museli před lomem vybudovat okopy a také mohutný, vysoký val z písku, kamení, klád a klestí před Osmanovým purpurovým stanem. Lublaňští dělostřelci jen zřídka vystřelili, střelivo si prozíravě šetřili pro konečnou bitvu.

Paša Osman seděl bez turbanu se zkříženýma nohama na hedvábné podušce žlutooranžové barvy a počítal, kolik může utržit za otroky. Pak se také snažil uhodnout, kolik stejně oblečených chlapců a děvčat bude moci darovat sultánovi. Před pašou klečel starý sluha Ilmihal s vypoulenýma očima, odložil zdobenou koženou holičskou misku a začal s neuvěřitelně důležitým a starostlivým obličejem holit svého pána. Dílo se mu tak dařilo, že při něm sám pociťoval rozkoš a samou blažeností pomalu převaloval svůj jazyk od jednoho koutku úst ke druhému. Současně dával pozor, aby nezvrhl dubovou mísu s velkými žlutými mandragorovými jahodami, které paša Osman každý večer užíval jako léku na spaní. Vzadu na koberci seděl zamyšleně Omar se skloněnou hlavou a sepnul drobné ruce pod levým kolenem. Široký janičárský kabát mu sahal až pod kolena a široké kalhoty úspěšně zakrývaly tvary mladého děvčete.

Už celý týden tábořili Turci před Lublaní. Pašové a aga Uzeir se každý den scházeli v táboře za Poljanskou vsí. Velitelé přirovnávali pašu Isu k zákeřnému rysovi, Osmana k hrdému lvu, Jusufa k línému medvědovi a agu Uzeira k hladovému vlku.

Když vyplenili a zpustošili okolí města, zabíjeli a loupili podél Sávy. Vyhýbali se opevněným hradům a městům. Zato vyslídili každou vesničku ukrytou na vysokém kopci nebo na dně rokle. Všude jejich cestu ohlašovaly plameny, mrtvoly a havrani.

Omar neuvěřitelně trpěl, když musel být svědkem strašných a ohavných orgií. Tehdy se bál paši Osmana, který byl v takových chvílích jako vyměněný.

– Nejsi nemocný, můj milý Omare? – ptal se paša Osman, který se občas po očku podíval na svého oblíbence.

– Chvála Alláhovi, nejsem! – odpověděl Omar a pružně vyskočil. Jeho pohyby byly docela chlapecké. Dlouhá jízda, trmácení ve výpravách mu vzaly všechnu dívčí něhu.

Sluha omyl a otřel pašovi hladce oholenou hlavu a pomohl mu omotat turban.

– Dobře, Ilmihale! Teď ale jen k Sávě a nebuďte tam dlouho! Brzy přijede paša Isa. –

Odešli a odvázali koně a odjeli mezi stany. Byl krásný den, ale bylo dost horko. Ani jediný mráček nekalil podivuhodně jasnou nekonečnou modř, po níž se napínaly a chvěly se neviditelné zlaté struny. Vzduch byl tak zářivý a průzračně čistý jako za jasných podzimních dnů. Velká zahrada kraňské země, úrodné Lublaňské pole, všechno bylo skoro zpustošené. Ploché podkovy tureckých koní a nohy zajatých křesťanů pošlapaly vysoké obilí a trávu. Nikde v okolí nebyla žádná malebná vesnička ani kostelík. Za ožehnutými holými stromy byly jen hromady popela, dřevěného uhlí a ohořelého zdiva. Včely ulétly, křepelky, sluky a skřivani opustili pošlapaná hnízda.

Omar se rád díval na velké tiché hory, na hrdá pohoří, pociťoval rozkoš při pohledu na krásu přírody, mladá duše v okamžicích okouzlení zapomněla na utrpení a hoře. Nemohl se nikdy dost vynadívat na tu vznešenou a nedostupnou krásu. Ale ještě nikdy se mu svět hor nezdál tak kouzelný jako dnes. Se zaujetím hleděl na ty pahorky a kopce, na vrchy a návrší a hory, hleděl a obdivoval Kamnické pohoří, v mlhavé dálce zase goreňské velikány v ledových hávech a za tenkým závojem lesních vil Triglav s bělostným turbanem.

– Jak je to krásné! – zvolal mladý jezdec. – Ilmihale, podívej se přece! Taková krása! –

– Hm, Alláh nám dopřál pěkné počasí, – odpověděl sluha suše.

– Nahoru do hor se podívej! –

– Hory, pohoří, – mrzutě zahudral nudný patron. – Co s horama, mladý pane? Hory jako hory. Jedna je trochu větší, druhá zase trochu menší. Tady se škrábej nahoru, tam zase lez dolů, je to nepohodlné pro jezdce i pro koně. Rozumný jezdec miluje rovinu, pláně, o hory nestojí. Kdybych já byl pánem světa, museli by otroci rozkopat všechny kopce a hory, aby celá země byla pěkně rovná od severu na jih a od západu až na východ. –

– Podívej se na sever, trochu vlevo! Tam je království nepřemožitelného zlatoroha. Z krve zasaženého zvířete se stanou květiny, ty okamžitě uzdraví raněné zvíře a to srazí troufalého lovce do propasti. Tak mi to vyprávěli zajatci. –

– To jsou povídačky, – namítal rozšafný Ilmihal.

Sluhova směšná suchopárnost přivedla Omara do dobré nálady, takže se radoval ze všeho, co viděl. Projížděli vysokým obilím, které se občas zavlnilo jako rozbouřené jezero. Brzy byli na břehu Sávy, kde písčitý břeh byl celý rozrytý od širokých tureckých podkov. Omar ponořený do svých myšlenek si skoro ani nevšiml, kdy napojili koně a vydali se zpátky k táboru. Jako nádherná kulisa se od modrého nebe odrážel lublaňský Hrad se svými šedivými zdmi, tmavým dřevem a světle zelenými loukami, stojící mezi holým Golovcem a tmavě modrým Krimem v pozadí.

Kdyby to tak byl hrad mých snů, hrad mých rodičů! – povzdechl si Omar potichu. Kdykoliv jel tímto směrem, vždy se jeho mladá duše odpoutala od bolestné a skličující skutečnosti a zalétala do kouzelného světa svobodné fantazie a snila o jeho tajemstvích. Dal průchod svým představám, jež mu přičarovaly rytíře, mladého a samozřejmě krásného, odvážného a zároveň i laskavého, jakých bylo bohužel jen málo na světě. Ten dokonalý mladík přikluše na krásném koni se svým služebnictvem do tureckého tábora, Omar se jím nechá zajmout – a jak rád! Sbohem, Turci!… Trpce se usmál, když se krásný přelud rozplynul do strašného prázdna.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Slunce se sotva vyhouplo nad Polhograjské Dolomity, když přijel paša Isa a aga Uzeir s obrovskou tlupou jezdců a ještě větším houfem zajatých Goreňců. Lepší z nich nechal paša Isa okamžitě odehnat k Poljanám. Jeho strnulý démonický obličej byl neobvykle vážný, když se zdravil s pašou Osmanem. Křesťani unavení dlouhou rychlou chůzí se strachem očekávali, co se bude dít. Všichni byli přesvědčeni, že paša Isa je skutečně živý ďábel. Stáli před ním se skloněnými hlavami a s třesoucími se koleny. Hruď jim svíral ukrutný strach.

– Rozvažte je! – nařídil paša Isa. – Lublaňani zavírají zajaté Turky do úzkých podzemních žalářů na Hradě, aby se chudáci trápili a pomalu umírali hlady. My nejsme tak bezcitní. –

Radostně se usmály zpocené a zaprášené tváře, vděčně pohlížely plaché oči na pašu, ale on se opovržlivě ušklíbl a díval se skrz ně na předměstí svatého Petra.

Tam jsou vaše boudy prázdné, jako by všechno pomřelo, – a ukázal k předměstí svatého Petra. – Umíte dobře utíkat? –

Ztýraní zajatci mlčeli a se strachem se po sobě dívali. Museli chodit celé dlouhé hodiny a často i utíkat.

– Utíkejte! –

Na okamžik stáli všichni jako ochromení..

– Utíkejte! – zařval rozzuřený paša.

Navzdory ukrutné žízni, navzdory hladu a únavě, silnější začali utíkat a pomáhali zesláblým. Každou chvíli někdo zakopl a upadl, krajani ho s námahou zvedli a těžce oddechovali, ale běželi s ním dál přes povalené ploty a ohradami z trní. Jezdci si z nich tropili legraci.

Celí udýchaní, rozedraní a poškrábaní se poschovávali po senících, chlévech a dřevnících na předměstí svatého Petra. Jiní z posledních sil vylomili dveře a schovali se na půdách nebo ve sklepech. Mnozí napůl šílení běželi po cestě ke vsi svatého Jana, ale tam jim v tom zabránili nepřátelé.

– Turci! Turci! – křičeli zajatci. – Utíkejte! Schovejte se! – Ale nikam už nemohli. Země se třásla pod tisíci kopyty, kopí a hořící šípy se zvonivě kmitaly v dřevěných okenicích a ve dveřích.

Paša Isa zastavil svého koně před kostelem svatého Petra, vedle něho stál paša Osman, Omar a aga Uzeir. Přiběhla k nim mladá matka v roztrhané kazajce, celá bledá, jako by vstala z hrobu. Rozpuštěnými dlouhými vlasy přikrývala nahé, sotva dvouleté děvčátko. Tvář se jí strachem křivila. Dýchala těžce, dusil ji pláč a vzlykot. Celá se chvěla a poklekla před pašou Isou.

– Pane, pane,… slituj se nad námi, – zajíkala se. – Budeme na tebe dřít jako mezci. Měj s námi soucit! Nech nám to jediné, co ještě máme, život a děti! Vzpomeň si na své děti! Vzpomeň si na svoji matku! –

Aga Uzeir se kousl do rtu, jeho rodiče byli také křesťani.

– Umíš mluvit lip než nějaký váš kněz, – posmíval se paša Isa a pokračoval hlasitěji: – Vy křesťani se nemodlíte k pravému bohu, máte dřevěné bohy a namalované modly. Proto se zvěř a hadi usadí ve vašich zbořených domech a kostelích. Poutník uslyší ve vašich vesnicích jen krákání havranů a uvidí hromady rozvalin. Schovej se! –

Utíkala, jak mohla nejrychleji, a zmizela za rohem. Za ní se vyřítila tlupa divokých vojáků. Seskočili z koňů a usekávali klečícím křesťanům ruce prosebně zdvižené, šlapali po dětech, napichovali je na kůly a zkrvavené šavle si otírali o vlasy žen.

Omar viděl všechno jako v mlze. Z velkého rozčilení mu prudce tlouklo srdce, těžce a prudce dýchal. Třásl se po celém těle. Cítil slabost, malátnost, bál se, že omdlí.

Pomalu jel mezi domy, kam chtěl Sarif. Vyjel na úzkou cestu mezi dvěma zpola vypálenými chatrčemi. Na zemi viděl Omar ležet tu mladou matku mrtvou. Blízko ní leželo malé dítě s rozbitou hlavou.

Omar zbledl. Mráz mu jezdil po zádech, až se zachvěl po celém těle. Zmocnila se ho strašná únava. Všechno se mu začalo točit před očima a naráz se všechno pohroužilo do tmy. Třásla se mu kolena, nohy se mu vyvlekly ze třmenů, pomalu se sesouval ze sedla a spadl z koně. jako z velké dálky zaslechl tlumený zvuk, mizející hukot vody, a pak ho obestřelo úplné ticho. Sarif k němu sehnul hlavu a očichával ho širokými nozdrami. Nehnul se od svého mladého pána, díval se smutně do všech stran a občas krátce a hluboce zaržál.

Tak je tu našel Ilmihal. Rychle pokropil vodou ze své polní láhve omdlelému čelo a spánky a volal ho. Bál se, aby nebyl nešťastnou náhodou raněn. Chtěl mu rozepnout vestu, ale v tom se už Omar probral k vědomí. Zachvěl se, když si uvědomil, v jakém strašném nebezpečí se právě ocitl. Napil se z polní láhve.

– To je tím horkem, tím dusnem, mladý pane! –

– Děkuji ti, Ilmihale! Už je mi lip. –

Vyhoupl se zase na Sarifa a odjeli zpátky ke kostelu. Šeřilo se. Paša Isa si prohlížel hřbitov, kostel a faru. Fanatikovi zajiskřily oči. Vzal prvnímu vojákovi luk a vystřelil jako první hořící šíp do střechy božího chrámu. Jezdci ho s křikem napodobovali. Rozbitými okny vyšlehly dlouhé rudé plameny, dým se valil podél zdí rovnou vzhůru a zahalil zvonici. Sarif neklidně zaržál. Brzy byl celý kostel v plamenech. Daleko sálalo planoucí světlo, hrůzyplně ozařovalo okolí a divoké tváře, mihotalo se na handžárech a štítech.

Najednou začal foukat vítr, který rozšířil požár od domu k domu po celém předměstí svatého Petra. Široko daleko planulo noční nebe, hustý dým s jiskrami se valil jako z jícnu sopky. Turci vášnivě křičeli a vřískali radostí.

Se spokojenou tváří se obrátil beglerbeg k pašovi Osmanovi a mluvil tak nahlas, že to mohli slyšet i ostatní: – Moji. zvědové mi oznámili, že Lublaň sužuje velký hlad. Zrána už po celém městě nekokrhá jediný kohout, není tam jediný živý pes ani kočka. Chudší lidi nemají co jíst, jedí jen oves s otrubami a plevami, vaří si dubovou kůru a trávu. Také mi vzkázali špehové, že v Korutanech sehnal Kryštof Ungnad Sonešský a Viliam Šenk Ostrovišský dvacet tisíc měšťanů a sedláků a hodlá s nimi přispěchat na pomoc Lublani. Je tedy nejvyšší čas, abychom zaútočili na město. Nejlíp hned zítra ráno v mlze! Je ovšem třeba dát pozor na bdělé hlídky a stráže… –

Pašové odjeli každý do svého ležení. Pod kopyty se zvedal černý mastný prach smísený se sazemi. Ohořelé stromy, byly holé jako v zimě. Celý večer cítil Omar nahořklý a trpký dým kolem sebe a celou noc se mu zdálo o nešťastné mladé matce a o obrovském požáru.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Druhý den ráno Turci vstali ve všech třech táborech najednou, aby na Lublaň zaútočili ze všech dostupných stran. Paša Isa od Poljan u františkánského kláštera, aga Uzeir u Pestré brány a pašové Osman a Jusuf u Místodržitelské brány a u západních a jižních hradeb.

Paša Isa měl velmi špatnou náladu. V noci mu špehové přinesli zprávu, že Štýřani poslali do Lublaně sokola s lístkem, kde jim oznamovali, že jim brzy přijdou na pomoc také oni, tak ať se tedy nevzdávají, ale ať se drží statečně. Stejně tak pašu rozčilovalo, že ranní mlha není tak hustá, jak očekával. Sotva jeho oddíly opustily tábor, začala se rozplývat a odhalovat okolí. Jen město a Hrad se ještě halily do šedého hávu.

Tiše vyjely Isovy oddíly z Poljan. Doufaly, že dobudou těch sypaných valů a hradeb kolem kláštera při první zteči. Paša Isa se občas zatřásl netrpělivostí, pomstychtivostí a touhou po kořisti. Náhle to s ním trhlo. V klášteře začali zvonit na poplach. Brzy vyzváněli také na Hradě, u svatého Mikuláše a u svaté Alžběty v městském špitále.

Poslal dlouhou řadu nejobratnějších lukostřelců proti opevnění vybudovanému z kamení, písku, klád a roští. Nad ním viděli bílozelené chocholy na přilbách lublaňských měšťanů, bíločervené střapce naverbovaných vojáků a useknuté hlavy s turbany dopadených špehů.

Vojáci klidně čekali, až se jezdci přiblíží na padesát kroků, teprve pak vystřelili z pušek a z kuši. Zasáhli však jen dva muže a tři koně. Turci, vylekaní hlučnou střelbou, na chvíli mimoděk přitáhli uzdu, ale pak se s křikem hnali dál. Vojáci a měšťané stříleli rychle za sebou, prázdné pušky jim nabíjeli kamarádi stojící za nimi. Stále víc útočníků padalo z koní. Také jezdci hbitě napínali své luky, ale ve spěchu zasáhli jen pár železných přílbic, ostatní šípy zůstaly trčet ve dřevě a v roští.

Strašným hlasem povzbuzoval paša Isa svoje oddíly. Ohavný obličej mu ještě víc hyzdil vztek, vytřeštěné oči mu lítaly na všechny strany. Levou rukou šermoval zeleným praporem a pravou mával handžárem s černou rukojetí, zdobenou stříbrem a safíry. Zapřísahal své lidi a vyhrožoval jim, ale museli se schovávat za domy, které stály podél cesty z Poljan.

Vytáhli vůz. Naložili ho pískem a senem. Za tímto obrovským štítem se blížilo devět mužů ke hradbám a vyhrabali z písku dva velké kameny. Obránci házeli hořící pochodně na seno, aby se vzňalo. To už Turci vsunuli dva pytle plné střelného prachu do díry v náspu, zapálili doutnák a odtáhli vůz. Za okamžik se ozval silný výbuch, v náspu zela poměrně velká díra. Turci ryčeli radostí a zuřivě se řítili v chumlu do průrvy.

Za valem se to obránci jen hemžilo. Nejhůř Turky přivítali kováři, samí obři s holýma rukama, ukoptění a v dlouhých kožených zástěrách. Kleštěmi vytahovali z výhně doběla rozžhavené železo a kule spojené po dvou řetězem a házeli je mezi jezdce. Pak na ně vytrhli s rozžhavenými těžkými kladivy a dlouhými doutnajícími tyčemi. Koně se plašili a vzpínali. Strašlivě popálení, řvali ještě hlasitěji než jejich jezdci, kteří padali ze sedel a svíjeli se v prudkých bolestech. Vzňalo se šatstvo, hořely turbany, škvařilo se maso. Turci zvyklí na to, že se jim nikdo nestaví na odpor, nečekali, že narazí na tak tvrdou obranu. Stáhli se co nejrychleji zpátky. Ale odtamtud se tlačili další. Uteklo jich jen málo. Obránci jich hodně zajali a pobili, když jim příklad kovářů dodal odvahy.

Přihnal se posel a oznámil beglerbegovi, že aga Uzeir padl před Pestrou bránou, šíp z kuše mu probodl hrdlo. Paša Isa zaskřípal zuby, nadával charvátsky i turecky. Kulka proletěla kolem jeho stříbrného pouzdra na korán, zavěšeného na prsou, a spadla na sedlo. Paša se zlostně usmál a hnal stále nové šiky k průrvě.

Vojáci a měšťané stříleli stále rychleji. Další olověná kulka zasáhla beglerbegova koně přímo do čela. Zvíře se okamžitě zhroutilo a udeřilo hlavou o zem. Paša Isa žuchl vedle koně. V pravé ruce ucítil palčivou bolest, handžár zazvonil o kámen. Rychle zvedli jezdci svého velitele a odnesli ho ve mdlobách na bezpečné místo a zavázali mu zlomenou ruku, která pašu bolela čím dál víc. Nařídil útočníkům, aby se stáhli nazpátek.

Mezitím zaútočili pašové Osman a Jusuf ze tří stran na Nové tržiště. Také zde stráže okamžitě zpozorovaly nepřítele. Zatroubily na rohy, začali vyzvánět v kostele v Križankách a brzy nato také v kostele svatého Klementa a Fridolína.

Nejdřív jezdci projížděli podél příkopu a vysoko zvedali kopí s nabodenými bledými hlavami. Koně uháněli dlouhými skoky s daleko nataženými krky a s těly přitisknutými blízko země. Nedočkavě stříleli Turci šípy nad hradby, kde viděli barevné chocholy na přilbách měšťanů a šlechticů, napnuté luky a kuše, metací stroje a hrozivé hlavně. Dělo tu nebylo žádné. Lublaňané postavili na obrubeň také několik oblečených panáků ze slámy, hodně šípů Turci ztratili kvůli těm neškodným strašákům, než prohlédli lest ďaurů.

Po prvním útoku se Turci skryli v hustém háji a za křovím a za rozvalinami v Gradišči. Brzy se vyrojily další šiky pěšáků proti nejslabšímu opevnění před židovskou čtvrtí, které bylo z dubových polen pobitých silnými hřeby a měděnými destičkami. Přestože z opevnění stříleli, Turci přemostili příkop dlouhými kmeny. Opřeli dlouhé žebříky o vysokou špinavou zeď. S obnaženým handžárem v zubech, s malými kulatými štíty pod turbany lezli hbitě nahoru jako veverky. Někteří se už vydrápali do horní poloviny žebříku. Vtom na jejich štíty zabubnovaly těžké kameny. Vylila se na ně vařící smůla a voda z pánví s dlouhými držadly i z kovových trubek a opařily jim kůži. Padali naznak do smetiště a do bláta, které stříkalo vysoko na zeď. Řvali jako postřelená zvěř, škubali sebou a umírali ve strašných křečích. Do útoku se hnaly další šiky, s usekanýma rukama se řítily do blátivého, deset metrů vysokého příkopu. Některé žebříky se zlomily, jiné se vzňaly od vroucí smůly.

Omar seděl pevně a vzpřímeně na koni, ale byl velmi bledý. Zmámený válečnou vřavou, viděl všechno jako v mlze. Když kolem něho zahvízdala kulka a zaryla se do země, sehnul mimoděk hlavu. Ilmihal, zasažený do ruky, si lízal ránu jako postřelené zvíře. Země byla všude kolem posetá šípy s bílým peřím.

– Zpátky, Omare! – nařídil paša Osman. – Ďaurská kulka toho není hodná, aby tě zasáhla. –

Ilmihal ho odvedl za zeď v Gradišči. Turci ustoupili podruhé. Paša Jusuf už měl až po krk neúspěšného útočení.

Když obránci zpozorovali, že velká část nepřátel couvá, jejich odvaha vzrostla a lákalo je to zatančit si válečný rej venku za městem. Dva trubači zatroubili a hbitě si zase nasadili hledí. Rychle spustili po řetězech padací most přes příkop. Jeden těsně vedle druhého, sedlo vedle sedla, vyjela polovina těžkého jezdectva, měšťané, rytíři se zbrojnoši a se sluhy, samí siláci k pohledání. Každý rytíř si kolem hrudi nebo k pasu připnul barevný vyšívaný šátek, obvykle skutečný nebo předstíraný dárek krásné dámy. Velcí kostnatí koně měli železné náprsenky a čelenky se železnými rohy, kožené pokrývky na nich vlály jako velká křídla draků.

Mezi prvními jeli za místodržícím Jurijem Rainerem rytíř Achac Dolanský a mladý baron Marko Gradnikar. Rytíři Achacovi se nad těžkou helmicí třepetalo dlouhé paví pero. Na široké hrudi se mu houpala opletená polní láhev s vínem a cínová nádobka s hojivou mastí od veleučeného židovského lékaře Jisroele. Protože se velice bál, že mu nepřátelská zbraň rozseká polní láhev a ušlechtilý mok se vylije, upil dobrou třetinu, než si nasadil přílbu a hledí. Jel na hnědém hřebci Markova panoše, protože ten kůň byl rychlejší a silnější než jeho. Jako většina těžkooděnců byli oba celí v železném brnění. Uprostřed šiku vlál jasně červený hedvábný prapor se zlatými plameny.

Potom naklusali jezdci v koženém ochranném odění s kováním. Vytvořili čtverec ze čtrnácti mužů na každé straně. Jasanová kopiště jejich velmi dlouhých kopí byla vsunuta do řemenů, které visely od levého ramene k pravému boku. Kopí trčela do všech stran jako ježčí bodliny. Ten hrůzu nahánějící sevřený šik se pohyboval jako živý stroj.

– Teď jde do tuhého! – uvědomil si rytíř Achac. – Pomáhej mi svatý Jiří i můj milý patron Achac! –

Když Turci spatřili nepřítele, zaznělo z tisíců úst: – Alláh il Alláh! – Jako pominutí se vrhli proti pěchotě a jízdě. Křesťani se k nim mlčky přibližovali. Hbitě vyklusala také druhá polovina těžkooděnců.

Turci se pokoušeli usekat šavlemi dlouhé násady kopiníků a vniknout do jejich hustých řad. Ale útočili marně na tuto živou hradbu, které na obou křídlech pomáhala jízda. Těžké jezdectvo skloněné až k hřívám útočilo na mohamedány opeřeným kopím.

Pašovi Osmanovi žhnuly oči jako uhlíky. Vysoko nad hlavou mával svou damascenkou a křičel: – Vpřed, hrdinové! Nekalte slávu našich předků! –

Turci vystřelili ze svých dlouhých luků. Brzy se v bojové vřavě a v prachu bojovníci smísili. Pestrý dav se zmítal v lítém boji a pohyboval se hned trochu dopředu, hned trochu nazpět, hned se řady rozestupovaly, hned zase houstly. Ale prudkému útoku těžkooděnců nemohla lehká jízda Turků dlouho čelit, tím spíš, že se jejich zbraně bezvýsledně lámaly a tupily o železná brnění. Paša Osman nařídil, ať se stáhnou mimo dostřel. Křesťani se okamžitě řítili za nimi. Tehdy poslal paša svěží oddíly do zad nepřítele, aby ho zaskočily a znemožnily mu návrat do města.

Najednou cítil paša Osman, že mu něco teplého stéká pod turbanem.

– Pane, jsi raněný! – naříkali polekaní jezdci kolem něho. Odjel do Gradišče k oddílu do úkrytu. Nato se přiřítil posel a sdělil mu, že si paša Isa zlomil ruku a stáhl se s oddíly do svého tábora. Vtom zasvitlo v mizející ranní mlze slunce. Na destičkových, kroužkových a hladkých brněních paprsky jen tančily, od obnažených palašů, se odrážely jako planoucí jiskry. Znenadání se vzduch otřásl silnou ranou. Na Hradě hřměla děla. Narychlo ovázaný paša Osman nařídil, ať se oddíly vrátí do ležení na Lublaňském poli.

– Turci utíkají! Turci utíkají! – radostně se rozléhalo mezi lublaňskými bojovníky.

– Za mnou, kdo má odvahu! – vykřikl Marko a hnal se za prchajícím nepřítelem. Za ním klusal rytíř Achac. Oba byli brzy daleko před ostatními.

– Zpátky, Marko, zpátky! – volal rytíř Achac a pokoušel se obrátit hřebce. Ale kůň se pokaždé zase otočil a klusal za Markem, jak byl zvyklý. To rytíře Áchace právem rozčilovalo a začal spílat hnědákovi: – Kam se ženeš, ty osle? Kam tě čerti nesou, hlupáku? Měj přece rozum a nežeň se tak bezhlavě do záhuby! Jsi jako posedlý! –

– Zajměte je oba živé! – nařídil paša Osman.

Po krátkém boji je odzbrojili a odvedli je na jejich koních do tábora. Děla a moždíře na Hradě neustále metaly kov a kameny. Turci se rozprchli do malých skupinek.

– Tak a teď nás zajali! – stěžoval si rytíř Achac. – Zatraceně! Kdo by se něčeho takového nadál! Jsem vážně zvědav, co budou neurvalí Turci dělat s ubohým Markem a se mnou. Určitě to nic pěkného nebude. Kyne nám ošklivá zábava. Brzy bude konec tvé slávy, rytíři Achaci! –

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Děla a moždíře na Hradě ještě stále pobrukovaly svůj bojový zpěv. Zaprášení, upocení, zkrvavení Turci museli v lomu u svatého Kryštofa strhnout stany a skrýt se za lesíky poblíž Sávy. Byl tady také rytíř Hans Frauensteiner. Kvůli porážce Turků se bál hněvu paši Isy.

Zajatci pohánění vojáky nosili v měchách a soudkách vodu ze Sávy. Kamarádi zastavovali raněným krvácení troudem, vymývali jim rány a dávali na ně rozmačkané jitrocelové, dubové a rmenové listy namočené ve víně a v oleji a ovazovali otekliny na těle mokrými hadry. Když viděli tolik raněných, chroptících, umírajících a mrtvých kamarádů a když viděli, kolik ztratili lidí a koní, aniž by dosáhli nejmenšího úspěchu, začali hlasitě reptat, že byli tak strašně oklamáni, a měli vztek zvlášť na beglerbega, který jim slavnostně sliboval tolik drahocenné kořisti.

Nadávali jeho poslovi, který přijel vyřídit pašovi Osmanovi, že paša Isa rozhodl vydat se zítra ihned po první ranní modlitbě domů.

– Zítra časně ráno se vydáme směrem k Vranduku, – řekl paša Osman Omarovi. – Až si odpočineme, odvedu tě do janičárské školy do Cařihradu. –

Omar se přinutil k radostnému úsměvu, u srdce mu bylo neuvěřitelně těžko.

Osmanova rána na hlavě nebyla velká ani nebezpečná, ale poměrně dost ho bolela a přiváděla ho do špatné nálady. Protože ve stanu bylo příliš dusno, nechal si rozprostřít koberec s poduškami pod košatý dub.

– Ilmihale, přiveď Němčoura, přiveď Hanse! –

Rytíř Frauensteiner se loudal, trýznila ho strašná předtucha. Zastavil se se skříženýma rukama pokorně před pohlavárem. Paša na něho hleděl chladně a upřeně, až se hlava Hansovi skláněla jako pod těžkým břemenem.

– Zrádce! –

Rytíř Frauensteiner sebou trhl. Celý bledý polekaně ustoupil o krok zpátky. Otevřel ústa, pokoušel se promluvit, ale jeho stažené hrdlo nevydalo jediného hlásku. Bolesně zaúpěl.

– Špehu Lublaňanů! –

– Já? Lublaňanů? – koktal, tvářil se překvapeně a tupě se usmál.

– Ty jsi zavinil naše neštěstí! – vzkypěl paša Osman. – Abys shrábnul dvojí mzdu, zradil jsi nás Lublaňanům, jako jsi zradil Lublaňany nám! Mistrně jsi sehrál tu dvojí roli. Kolik ti ďauři zaplatili, co? –

– Nic. To není pravda, že bych pro ně špehoval. Přísahám… –

– Tvoje přísaha je jako vítr v poušti. Kdo ti má ještě věřit? Lublaňské hradby jsou pevnější, posádka je větší, než jsi nám tu žvanil. Rozdrtím tě jako hada! –

– Proč jste na ně nezaútočili dřív? Takhle mohli své město lip opevnit. –

Osman se zalykal ukrutným vztekem, na čele mu naběhly žíly. Divoce na špeha zařval: – Mlč! Neštěstí na tvoji hlavu! –

Ve strašné úzkosti slídil rytíř svýma malýma sivýma očima po okolí. Co si počne? Nečekané obvinění, krajní nebezpečí, strach ze smrti ho přiváděl k šílenství. Paša Osman si umanul, že Hans je dvojnásobný špeh. jak by dokázal svoji nevinu? Měl na sebe zlost, že nezmizel po nevydařeném útoku, proklínal svoji chamtivost, která ho hnala pro odměnu za slídilství. V duchu už viděl tisíce hrozivě zdvižených handžárů. Zoufalstvím se mu potilo čelo. Třásl se a znovu se rozhlédl kolem sebe. Tam na okraji lesa se pásli koně. Oddechl si zhluboka. Potají si pohledem vybíral nejlepšího klusáka. Celou bytostí se upnul k této poslední naději.

– Pašo Osmane, právě tak jako věříš v Alláha a v jeho proroka Mohameda, tak pravdivě jsem řekl všechno, co jsem viděl. S Lublaňany jsem nepromluvil ani slovo o vašich zbraních a o vašich úmyslech. –

– Jen se svíjej jako had na rozžhaveném uhlí! Pohádky vyprávěj dětem, jsi zrádce, odpornější než bláto a červi! –

– Copak jsem vás vždycky nevedl dobře? Neukázal jsem vám loni a letos nejlepší cesty a kořist? – Klekl si. – Při hrobu svého otce a… –

– Vstaň! –

Rytíř Frauensteiner vstal a kolena se mu třásla. Už si myslel, že mu paša konečně uvěřil a že nebezpečí pominulo. Ale nenávistný Osmanův pohled mu projel srdcem jako chladná ocel.

– Buď tisíckrát proklet! Zbabělče! Vyvrheli! Ten pokrytec nese vinu za to, že se tolik našich bratrů a přátel nevrátí domů! –

Znenadání prolétl špeh kolem paši přes koberec, vyskočil jako blesk na koně a utíkal k Sávě.

– Za ním! Chyťte ho! –

– Okamžitě se rozběhly stráže a další jezdci za zběhem a přihnali ho zpátky. Proklínali ho a nadávali mu těmi nejhoršími nadávkami. Obr Ismail ho popadl pod krkem, shodil ho z koně a bouchl jím o zem. Všichni ho obstoupili. Jejich nenávist našla oběť, na které si mohli vybít svůj vztek. Vyděšeně se díval do těch divokých rozzuřených tváří, v nichž oči planuly a kníry se ježily. Bili ho řemeny a oštěpy. Strhli mu turban a rvali mu vlasy, kousali ho do rukou. Ze všech stran se na něho rozpřahovaly ruce, každý ho chtěl alespoň jednou uhodit a plivnout mu do tváře.

– Pusťte mě! – naříkal. – Jsem nevinný. Dám vám všechno, co mám! – Díval se prosebně do davu.

– To si vezmem sami! – chechtali se.

– Hans je váš! – rozhodl paša.

– A to zrovna tady? – zeptal se Ismail.

– Paša ukázal směrem k Friškovci.

Rytíři Frauensteinerovi tlouklo srdce v krku. Všechno se kolem něho točilo, před očima se mu dělala mlha. S velkým vypětím zanaříkal: – Aman, aman! Milost! Jsem nevinný… –

Povalili ho na zem a svázali mu ruce za zády. Když pochopil, jaká smrt ho čeká, hořce zaplakal.

– Hanba! Styď se! –

Přivázali ho ke koni za ocas, jeho křik a povyk bojovníků v dálce pomalu utichal.

Tou dobou stál rytíř Achac a baron Marko Gradnikar ve velkém pašově stanu. Zvedli hledí a sundali si přílby. Tváře měli červené horkem a rychlou jízdou.

– Hrome, kdo mi usekl paví pero, které bylo nejkrásnější mezi Kolpou a Sávou? – rozčilil se rytíř Achac. – Zatracení Turci! Ale že jsme jim drtili kosti a utínali hlavy! Každá pořádná práce zasluhuje patřičnou odměnu. O odměnu se musíme postarat sami. Kdo spoléhá na jiné, ten spláče nad výdělkem. Moje láhev je ještě celá. Napij se, můj milý Marko, ať ti není smutno! –

– Děkuji pěkně, milý strýčku, ale opravdu nemám chuť. –

Rytíř Achac si sundal kroužkové ocelové rukavice, pozvedl velkou polní láhev, uctivě a potichu řekl: – Bojím se, aby mi Turci nesebrali můj poklad. Proto už nesmím otálet. Bůh nám dej zdraví a pomáhej nám na svobodu. Ať žije svoboda! –

– Ať žije! – usmál se smutně mladý baron a rytíř Achac vyprázdnil láhev až do dna a mudroval: – Zatraceně zle se na nás koukal ten paša. Čert ví, jak se mnou pohlavár naloží. Myslím, že na janičára jsem už trochu moc starý. A taky mě to vůbec neláká. Nejspíš mě ten starý lakomec prodá do otroctví někam do jihozápadní Asie nebo severní Afriky, někam do Arménie, Persie nebo Babylónie. Viděl bych mnoho cizích krajů. Skvělá budoucnost, co? Jenže letos se mi vůbec nechce do ciziny, když naše vinice slibují tak pěknou úrodu. –

– Myslím, že se můžeme vykoupit, milý strýčku! –

– Ty ano, ale já ne. Turci požadují velké výkupné. Za každého šlechtice až čtyři tisíce zlatých. Kde bych vzal tolik peněz! –

– Dovolte, abych to za vás zaplatil! –

– Tvoje laskavá nabídka mě velmi těší. Třeba nebudeme potřebovat žádné výkupné. Utečeme! Ani nás nesvázali. Asi si myslí, že v tom těžkém brnění daleko neutečeme. –

– Všude kolem mají hodně stráží. –

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Mrzutý Ilmihal se přibelhal neohrabaným houpavým krokem unaveného jezdce.

– Oba k pašovi! –

– Jakou náladu ráčí mít velectěný efendi, tvůj nejjasnější pán? – ptal se ho rytíř Achac velice vlídně.

– Moc špatnou! – bručel sluha.

– Ale já výbornou! Paša Osman se nudí, tak by si rád popovídal o něčem rozumném. No, tak pojďme! –

Těžkým krokem a za řinčení brnění šli s IImihalem k dubu. Za pašou seděl Omar a dával mu chladivé obklady na oteklou ránu. Marko a Omar se na sebe chvíli zvědavě a trochu překvapeně dívali. Rytíř Achac se lehce uklonil a popřál pašovi trochu chraplavě, ale přece dost vlídně dobrý večer: – Akšamlar hair oslun. –

– Ty umíš turecky? – podivil se paša Osman a pozoroval s velkým zájmem zajatého rytíře, z kterého už zdálky táhla vůně ušlechtilého moku.

– Trochu, – odvětil bodře charvátsky a pomyslel si: Vlídný muž, dokonce mi tyká jako starému příteli. Nahlas dodal: – Naučil jsem se od jednoho zajatce v Lublani. –

– Jak se jmenuješ? Kdo jsi? –

V Lublani mě oslovují všemi tituly: hraběcí milost, knížecí výsost, dokonce i veličenstvo. Ve skutečnosti se jmenuji rytíř Dolanský, domine glorissime! –

– Copak to je? –

– Latinsky. Nejslavnější pane! –

– Ty umíš taky latinsky? –

– A jak dobře! Mluvím taky italsky, řecky, francouzsky a německy. –

– A kdo jsi ty? – obrátil se paša na mladšího.

– Baron Gradnikar. –

– Proslulý šlechtic a hrdina jako já, – dodal rytíř Achac. – Jak vidím, jsi zraněný! Mám tady zázračné mazání přeslavného lékaře. Je jen málo tak učených Židů v Lublani, jako je Jisroel. Vyléčil i takové, co se už ani nehýbali. Namaž se tím léčivým mazáním a bolest přestane, jako by ji vítr odvál. –.

– Připadáš mi zvláštní. –

Zvláštní? Na světě je hodně zvláštního. Mně se zdá nejvíc zvláštní to, že jsem tady. Musím přiznat, že bych byl nejraději co nejdál odtud. Kdybych jel na svém koni, my dva bychom nikdy neměli tu čest se poznat. Můj kůň je vynikající, chytrý a vždycky střízlivý. Sám mě bezpečně donese domů. Můj sivák, můj Zelenko, je velice chytrý, ačkoliv je to jen kůň. Ale teď se namaž! Prosím – burjum efendi! –

Paša Osman se ještě jednou přísně a tázavě podíval rytíři Achacovi do očí, pak pokynul Omarovi, aby ho namazal příjemně vonícím lékem.

– Proč má mladý rytíř vínový šátek na hrudi? – ptal se Osman.

– Každý rytíř musí mít svou ctitelku, nebo alespoň musí předstírat, že ji má, – vysvětloval rytíř Achac místo Marka. – Každý rytíř musí nosit dárek od své vyvolené s jejími barvami. Kdo ji nemá, představuje si, že ji má a že mu věnovala barevný šátek. Baron Gradnikar ještě nenašel královnu svého srdce. Netruchlí proto, ale vesele nosí svůj vínový šátek. –

– Vy máte ale směšné zvyky! –

– Ale to je přece pravá lahůdka vznešené lásky, že rytíř miluje dámu, která možná vůbec neexistuje! To každý nedokáže, nejjasnější pane! –

Tehdy se Omar po dlouhé době zase nahlas zasmál. Ani paša Osman už nemohl zůstat vážný. Usmál se a řekl: – Připadáš mi jako ze země velkých opic! –

Jen Marko se nesmál. Omarovi se velmi líbil jeho klidný a hrdý obličej. Zmocňoval se ho podivný, dosud nepoznaný pocit. V hloubi duše se probouzel neobyčejně upřímný soucit s hezkým mladým zajatcem. Mladý baron si brzy všiml, že ho modré oči občas pozorují s plachým zájmem.

– Táhne z tebe víno na sto honů, – podotkl paša Osman, kterého přestala rána bolet.

– Všichni jsme hříšní a já zvlášť, –– řekl na to sklíčeně rytíř Achac. – Alespoň jsem spokojený. Už Horatius, slavný básník, učil: Nunc est bibendum, to znamená: Hoši, jen se napijme! To je slovo muže, tak se má mluvit! Byl to velký hříšník a veselá kopa jako já. Občas lezl domů po čtyřech příkopem a volal: „Z cesty, ať někoho nezašlápnu!“ Můj italský profesor mi často říkal, když mě káral: „Urozený mladíku, jsi velmi nadaný, ale oddáváš se nejraději lenosti, nikdy se ničemu nenaučíš!“ A přece jsem se toho naučil mnohem víc než pilní spolužáci, kteří si učení vtloukali do hlavy. Ale já jsem se učil jen tak, pro zábavu. Prostudoval jsem celou filozofii. A myslíš, že to k něčemu je? Starou belu. Jádro pravé moudrosti je skryto v podceňovaném ponaučení: Buď stále veselý a spokojený! Když nejsi spokojený, nepomůže ti žádné bohatství, žádná sláva, vůbec nic. Já jsem pořád spokojený, mám všechny rád, dokonce pavouky, mouchy a ostatní havěť. Taková velká láska ke všem tvorům je ten nejlepší základ oblažující spokojenosti. Skoro nikdy nemám zlost. Zlost plodí nespravedlnost. V Itálii, v zemi vzdělanosti, umění a bohatství, jsem se naučil ještě mnoho jiných věcí, například vyrábět zlato. –

– To jsi tedy náramně bohatý? – zeptal se paša příjemně překvapený.

– Bohužel naopak. Mám sice látku, která promění ve zlato méně ušlechtilé kovy, zejména stříbro, rtuť, olovo, měď, železo a cín. Kdyby bylo moře z rtuti, mohl bych z něj vyčarovat moře zlata. Ale planety mi nepřejí! Nikdy nejsou ve správném postavení, jinak bych zakrátko vyrobil tolik zlata, až by to nebylo hezké! Ale napadlo mě teď něco docela jiného. Pověz mi, prosím, velkomožný pane, jestli vám nedělal špeha rytíř Hans Frauensteiner? –

– Dělal špeha nám i Lublaňanům. –

– Lublaňanům určitě ne! –

Paša Osman se udiveně podíval na rytíře Achace a zamyslel se. Nakonec mávl opovržlivě rukou a řekl: – Odsoudili jsme ho. Už není mezi živými. To je jedno. Neřád je neřád. Musel umřít hanebně. –

Rytíř Dolanský mlčky zíral před sebe. Pociťoval strašný hněv a odpor ke zrádci, ale pak mu bylo nešťastníka líto. Vinu na jeho strašném konci nese jedině jeho ďábelská sestra Salda. To ona ho dohnala k takové ohavnosti.

Omar si zvědavě prohlížel mladého Gradnikara. Markův hedvábný vojenský plášť byl na několika místech děravý, byly na něm patrné stopy tureckých zbraní. Omara se zmocňovalo neznámé kouzlo, když se díval na jeho štíhlou a souměrnou postavu, na vážný a hrdý obličej, na klidné a odvážné oči. Také v Markovi se probouzela skrytá radost, když se jejich oči setkaly.

– Ulevilo se mi, – řekl stručně paša Osman. – Tvoje mazání je dobré. Umíš také zábavně mluvit. Líbíš se mi. Půjdete se mnou do Bosny. Ty i tvůj mladý druh. –

– Děkuji ti co nejsrdečněji za tvoji převelikou pohostinnost, – bránil se rytíř Achac vášnivě. – Neradi bychom tě obtěžovali. Radši nás nech tady a já tě ve své kronice popíšu a vychválím tak pěkně, že ti budou všichni tvoji slávu závidět! –

Paša Osman snad dobře nerozuměl té lákavé nabídce. Nařídil něco turecky Ilmihalovi a suchopárný sluha je zase odvedl do pašova stanu. Museli sundat, odepnout a odložit všechnu svoji zbroj. Každý dostal jen velké bílé prostěradlo. Sedli si na stočený koberec.

– Jak vypadáme? – smál se rytíř Dolanský. – Jako dva duchové. Alespoň nám nebude vadit horko. Také do Bosny nás pozval. To jsme to dopracovali. Turci jsou strašně neurvalí, už to vidím, sebrali nám naše vyšívané šátky. Nečekal jsem od nich žádné zvláštní chování, neboť jsem si dobře vědom, že ve válce zhrubne i laskavé a ušlechtilé srdce, jako je například moje. Ale takové barbarství se mi příčí, vždyť přesahuje všechny meze. Bůhví, co bude zítra! Málo olověných oříšků a železných jablek zasáhlo ty divochy. –

Když Turci pohřbili své mrtvé, začali chystat všechno potřebné k zítřejšímu odchodu. Veliké žhnoucí rudé slunce zapadlo za Polhograjské Dolomity. Na obloze se hromadily velké těžké mraky, někde rudě lemované zapadajícím sluncem.

– Myslíš, že nám dají něco k večeří, Marko? Polévku z jeřábků, bobří ocásky nebo pečeného medvěda nám určitě nepřinesou, nebo snad mladé labutě, které mám obzvlášť rád. Živá duše se nás nezeptá, jestli nemáme žízeň. Hanba! Zdá se mi, že už jsem zase střízlivý. To je život! Budu muset spát střízlivý. Válka je opravdu něco strašného! Nakonec budu muset umřít nalačno za svoji milovanou vlast. –

– Omar přišel několikrát do stanu. Přinesl Jim večeři.

– Sličný mládenče, – oslovil ho rytíř Dolanský velmi vlídně, – jak se jmenuješ? –

– Omar. –

– Milý Omare, buď tak hodný a vrať nám ty šátky, ty drahé památky! – Omar odešel a vyhověl mu.

– Nikdy ti to nezapomenu, – volal za ním rytíř Achac. – Milý Marko, ten mladý janičár se mi moc zamlouvá. Dívá se tak mile a tak zasněně, jako děvče nebo básník. Tak jsem se díval já, když jsem byl ještě mladý. Já jsem totiž také básník. –

– Ale jděte, milý strýčku! –

– Jsem opravdový básník, vyvolenec múz. Doposud jsem opravdu nesložil žádnou báseň, ale to nic neznamená. Alespoň jsem se nezesměšnil, jako ti, co obvykle začnou příliš brzy a mají moc náspěch, a tak brzo ztratí dech. –

Marko seděl zamyšleně a mhouřil oči, jako vždy, když o něčem v duchu uvažoval. Rytíř Achac se na něho soucitně díval. Snažil se ho rozveselit.

– Škoda, Marko, že je Omar chlapec, je úplně jiný než ostatní Turci. –

Omar stál u svého Sarifa. Přistihl se při tajném přání, aby se líbil mladému šlechtici.

–

Proč chodím tak rád do toho stanu? Proč si tak rád prohlížím zajatého mladíka, i když jen potají? –

Ten nový nejasný pocit ho naplňoval chvíli radostí, chvíli zase strachem.

V táboře halasili čím dál víc. Někteří vyprávěli o svých zážitcích z dnešního boje, vychvalovali svou odvahu, ukazovali zranění. Jiní zpívali podivné písně, chvíli pomalu, táhle, chvíli hlasitěji a rychleji a znenadání naráz utichli. Všude tancovali a pili. Někteří si umývali ruce a obličej v plných sudech a polévali své kamarády vínem.

Strážných ohňů hořelo jen málo. Brzy ustal čilý ruch. Znavení bojem, tancem a pitím jezdci usnuli. Stráže kolem tábora unaveně a ospale seděly na koních nebo stály vedle nich.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Paša Osman si šel lehnout hned, jakmile vykonal poslední večerní modlitbu. Baron Marko Gradnikar a rytíř Achac seděli klidně v rohu prostorného, ale dusného stanu. Neklidné světlo čadící olejky osvěcovalo chvíli tyč, chvíli plátno, chvíli zajatce.

Omar byl velmi rozčilený, stál u vchodu do stanu. Hlavou se mu stále honilo: – Zítra se Turci vydají domů. Dnes v noci, než vyjde měsíc, je ještě čas. –

Polekal se, netroufal si domyslet nebezpečné myšlenky do konce. Ustrašeně se otočil a podíval se na stan. Paša Osman a sluha Ilmihal, omámení uspávajícími jahodami a hašišem, spali tvrdě a zhluboka dýchali. Vtom se pohnul Achac a v okamžení začala Omara napadat jedna myšlenka za druhou: – Zajatce v Lublani znají. S nimi! Turci jsou opilí. Šatstva je dost. Stráže? Heslo znám… Taková příležitost se mi už nenaskytne! –

Zmocnila se ho ohromná radost, Samou radostí nejdřív nevěděl, co udělá. V té nejistotě a nerozhodnosti zůstal stát jako ochromený. A znovu se polekal toho strašného pomyšlení, že by se útěk nepodařil. Přitiskl si ruku na rozpálené čelo a přemýšlel, rozvažoval, bral v úvahu všechna pro a proti.

– Čas utíká a žádá si rozhodný čin, – polekal se, – a já otálím. – Šel po špičkách k rytíři Achacovi, lehce mu poklepal na rameno, položil si ukazovák na ústa a ukázal na barona Gradnikára. Rytíř Dolanský Marka vzbudil.

– Tiše! – šeptal Omar. – Já jsem také zajatý křesťan. –

Oba zajatci překvapeně zvedli hlavu.

– Mlčte! Zachraňme se! Utečme všichni tři! –

– Utečte sami! – namítal Achac.

– Proč nechceš s námi? – ptal se Marko.

– Protože jsem tak tlustý a těžký, – povzdechl si rytíř Achac smutně. Strážím bych byl podezřelý. Musel bych nejdřív zhubnout. Kvůli mně byste se dostali do nebezpečí také vy dva. –

– Vůbec ne, – protestoval Omar. – V našem táboře je víc takových silných mužů. Jen se nebojte! Musíte se převléknout za Turky. –

– Děj se vůle Páně! – ustoupil rytíř Achac a pochválil Omara: – Jsi odvážný, přestože jsi tak mladý. Bůh ti odplať dobrý skutek! –

Mezitím mu Omar svou dýkou přeťal, pouta a sklonil se také k mladšímu. Srdce mu tlouklo prudčeji, ještě nikdy nebyl Markovi tak blízko. Poprvé se jejich ruce dotkly, jen na okamžik si pohlédli do očí a oběma prolétl čaromocný plamen. Omar cítil, že se zarděl, sklopil oči a přeřezal konopné provazy na Markových rukou a kolenou. Opatrně a tiše jim přinesl turecké šaty a zbraně.

Tiše úpěl ramenatý rytíř Achac, když si oblékal kabát, který praskal ve švech. Omar jim obratně omotal kolem hlavy pestré turbany.

Vtom zvedl vítr závěs u vchodu a vtrhl do stanu, plátno se napínalo a vzdouvalo, jako by chtělo vyplout daleko odtud. Paša Osman začal dýchat rychleji a tišeji a obrátil se na svém lůžku. Ti tři stáli jako přibití. Omar si ani netroufal dýchat. Ve spáncích jako by mu tlouklo kladivo. Bál se, aby strachem neomdlel. Ale paša dýchal zase zhluboka a pravidelně. Zajatci si sundali ostruhy a vzali si boty. Už byli hotovi.

Podivný smutek ležel Omarovi na prsou. Bylo mu líto, že musí opustit pašu Osmana, svého dobrodince, svého druhého otce, aniž by mu řekl jediné slůvko vděčnosti. Chtělo se mu téměř plakat. Ještě jednou se dojatě rozhlédl po stanu. Pak se otočil. Venku čekal nový život.

Vyšli tiše do tmavé noci. Sarif a koně obou šlechticů nebyli daleko.

– Bůh nás ochraňuj! – zašeptal rytíř Achac.

Když Omar seděl na svém Sarifovi, přestal se bát. Byl tak klidný, že se sám sobě divil. Pomalu projížděli mezi stany. Před táborem je zastavila stráž ukrytá za křovím.

– Selam aleikum! – pozdravil Turky klidně Omar.

– Allaha ismarladyk – sbohem! – odpověděli ospalým hlasem.

Najednou ucítil Omar něco studeného na tváři a na rukou. Začalo drobně pršet. V dálce tlumeně rachotil hrom.

– Vypadáš jako paša Jusuf,– řekl Omar rytíři Achacovi.

– Teď ano. Kdo by si pomyslel, že já, křesťanský rytíř, budu někdy klusat po Lublaňském poli jako Turek! Škoda, že jsem těm lotrům musel nechat polní láhev, přilbu, brnění, šaty, meč a stříbrné ostruhy. No, ale moji drahocennou dýku nedostali Musím poděkovat všem svatým, že jsem ji dal do zástavy. Cítím se tak zvláštně. Tak střízlivý jsem ještě nikdy v noci na koni nejel. Zdá se mi to směšné, ale současně i smutné a nebezpečné. –

U Pekařského kříže se Omarovi zdálo, že slyší za sebou slabý dusot jeli rychleji. Šťastně dojeli ke druhému kříži na začátku Celovecké cesty a klusali místodržitelským hájem. Cesta byla nebezpečná, protože země byla rozrytá a poházená hladkými zbraněmi, posetá mrtvými Turky a koni. Na kraji háje se zastavili.

– Jsou za námi! – řekl Omar. – Slyšíte dusot? –

Všichni tři zvedli rozčileně hlavu, slyšeli tlumené pravidelné údery blížící se od severu.

Dlouhými skoky uháněl baron Gradnikar k Místodržitelské bráně Za cimbuřím stáli dva strážní s dlouhými oštěpy a kušemi. Když spatřili jezdce, zahvízdali. Odpověděli jim zahvízdáním zezdola a hned bylo na opevnění osm mužů a namířilo kuše na Marka.

– Zadržte! Nestřílejte! To jsem já, baron Gradnikar. –

– Heslo? – zeptal se velitel stráže.

– Lublaň. Utekli jsme Turkům v převlečení. Otevřete! Rychle, rychle! Turci jsou za námi! –

– Já jsem tady taky, rytíř Achac Dolanský. Otevřete, otevřete! –

Okamžitě poznali silný bas rytíře Achace. Za zdí byly slyšet rychlé těžké kroky na dřevěném ochozu a na schodech.

Omar se otočil a viděl dvě tmavé postavy na koních za kmeny. Najednou přilétlo něco bílého. Ucítil úder do prsou. Před sebou viděl rytířovu ruku, jak odhodila turecký šíp na zem. Začalo ho bolet na hrudi.

– Jsem zraněný! – řekl tiše.

Marko k němu přijel, posadil si zesláblého Omara před sebe na svého koně. Zarachotily železné řetězy, dřevěný most spadl hlučně přes příkop, zaskřípěly závory a klíče v obrovských zámcích Místodržitelské brány.

– Trvá to celou věčnost, – hudroval rytíř Achac a ohlížel se. Neustále létaly tiché šípy na zeď, ale pronásledovatelé si netroufali blíž, protože také střelci na hradbách stříleli ze svých kuší, které střílely do větší vzdálenosti.

Rychle projeli branou. Sarif sám následoval svého pána. Rychle za ním bránu zavřeli. Marko cítil, jak se Omarovi dme hruď, jak se chvěje jeho malá vlhká ruka na jeho krku. Držel ho opatrně a jistě, jako mladšího bratra, o kterého se musí starat a pečovat.

Rovnou tudy dolů k lékaři Jisroelovi! – nařídil rytíř Achac, který se soucitně díval na Omara. Dali se kolem synagógy do Dlouhé ulice. Už hustě pršelo. Koně čvachtali ve velkých loužích a v hlubokém blátě. Rytíř Achac zaťukal u lékařova domu železným klepadlem na zamčené dveře.

– Jisroeli! Jisroeli! –

V tmavé ulici zůstalo všechno tiché, jen déšť bubnoval do střech a pleskal do kaluží. Rytíř Achac zabušil silněji. Otevřelo se okénko v prostějším Šmulově domě. V mdlém světle lojové svíce se objevila bledá tvář Miriam. Najednou vítr světlo uhasil.

– Máme raněného. Hledáme Jisroela. –

Miriam poznala hlas rytíře Achace a řekla: – Jisroel není doma. Musel k nemocnému. Jeho žena Dita je u nás. Také Dita umí ošetřovat nemocné. Pojďte k nám! Hned vám otevřu, pane rytíři! –

Koně uvázali pod široký okap. Domovní dveře se otevřely a na prahu se objevil hubený Šmul ben Zuar se svou vousatou velkou hlavou a obrovským klikatým nosem, kolem něhož se kroutily pejzy jako hobliny.

– Buď požehnaný, kdo přicházíš! – pozdravil Šmul a dal pravou ruku před měděnou svítilnu, aby silný průvan nezhasl světlo. Když se pak na ně v předsíni pozorněji podíval, vlasy se mu strachem naježily, divže mu svítilna nevypadla z ruky. Upřeně na ně hleděl vytřeštěnýma očima, klekl si na třesoucí se kolena, opřel se o zeď a zvedl pravou ruku vysoko nad hlavu, takže byla vidět velká díra na lokti jeho ošoupaného kaftanu.

– Au, au! Turci! – bědoval a lapal po dechu. Cvakal zuby, a jak se třásl, rachotil železný řetízek se zhášedlem na svítilně. – Hospodine, pomoz! –

– Jací Turci! – křičel rytíř Achac, až vzteky chraptěl. – Pusť nás dovnitř! –

– Slituj se nad námi, nejjasnější turecké veličenstvo! – koktal Šmul a svíjel se jako ve smrtelných bolestech. – Milost, au, au! –

– Pusť nás dovnitř! – zařval rytíř Achac.

– Všechno vám ukážu, nejvznešenější pana sultáne! Ukážu vám všechnu svoji bídu, jen mě ne… –

– Ty žvanile! Copak neznáš rytíře Achace? –

– Znám, znám! Velká čest… Vaše hraběcí jasnost se dala k Turkům, au! – Klekl si před něho. – Slitujte se nad námi, na kolenou vás pěkně prosím! – Ať je vaše turecká milost stále zdravá a veselá sto let od dnešní noci, jako že vám slibuji třicet dobrých poctivých procent ze svého nepatrného jmění, jestli nás… –

– Mlč, hlupáku! Všichni tři jsme křesťani. Neboj sel Kde je Dita, aby pomohla tomu zraněnému mládenci? –

Ještě jednou se vystrašený Šmul bojácně podíval na všechny tři a posvítil jim na chodbě až do pokoje, který ani zdaleka nebyl tak špinavý a neuklizený jako předsíň a krám, byl naopak upravený a přívětivý. Stěny byly obloženy umělecky vyřezávaným a vykládaným dřevem. Podlaha byla pokrytá velkým kobercem s vytkanými květy a ptáky. Od stropu visel sedmiramenný lustr. Na stole pokrytém bílým plátěným ubrusem byla otevřena hebrejsky psaná kniha. Na židlích s vysokými opěradly se nadouvaly růžovočervené sametové polštáře. Voněla tu pečená husa a kyselé zelí.

– Ničeho se neboj, Dito! – povzbuzoval Šmul Jisroelovu ženu a pokyvoval velkou hlavou. Jeho stín sahal až do stropu. – Ničeho se neboj, já se jich taky nebojím! –

Starší paní Judita se zažloutlou tváří stála klidně vedle Šmulovy dcery. Byla kulatější, měla dvě brady a vlídné oči. Její šaty nebyly ničím zdobené, na hlavě měla černý hedvábný šátek a čepec zdobený zlatými třásněmi.

Omar se chytl oběma, rukama stolu, zdálo se mu, že bílý ubrus se před ním propadá. Cítil se Velmi unavený. Byl by omdlel, kdyby ho nepodpíral baron Gradnikar. Judita přisunula opěradlo. Jemně posadili Omara na židli. Jakmile usedl, úplně se zhroutil. V hlavě mu hučelo a před očima, mu tančily ohnivé kruhy.

Mládenec je zraněný na prsou, – řekl rytíř Achac.

Miriam přinesla křišťálovou sklenici starého vína, paní Judita odběhla domů pro léky. Omar se trochu napil a trpělivě čekal. Všichni mlčeli. Už se tak často neblýskalo. Za chvíli se vrátila lékařova žena. Omar se ustrašeně podíval kolem sebe.

– Zůstaň tu se mnou, dobré děvče! – prosil Omar Šmulovu dceru. – Zůstaňte tu, ty a paní! Ostatní ať jdou ven, prosím! –

Jako v polosnu slyšel ještě, že odešli do druhého pokoje a zavřeli dveře. Před očima se mu míhaly stíny a zdálo se mu, že se propadá do studené tmy. Úplně vyčerpaný a vysílený obrovským rozčilením usnul s rukama visícíma podél židle.

Judita se k němu sklonila a rozepnula mu šaty na prsou. Miriam odmotala turban z rozpálené hlavy. Na opěradlo se vyhrnuly krásné dlouhé zlaté vlasy. Podívaly se na sebe překvapeně. Ještě víc byly ohromené, když rozhalily šaty.

– Děvče! – zvolaly udiveně.

Na hradní kosti se červenala malá rána. Zavoněla rakije a mast. Když ránu ošetřily, šaty zase zapnuly.

– Rána je nepatrná, – sdělovala léčitelka těm ve vedlejší místnosti. – Šaty, řetízek a hradní kost šíp zastavily. Rána tedy nemůže moc ublížit, spíš duševní útrapy a rozčilení. Teď se ale budete určitě divit! Co vám povím? Poslouchejte! Tam v pokoji neleží zraněný mládenec, ale zraněné krásné děvče! –

– Děvče? – opakovali všichni a udiveně se dívali jeden na druhého a na usmívající se paní Juditu. Hubený Šmul ben Zuar koukal zvlášť vyjeveně a začal mávat rukama na všechny strany.

Všichni spěchali po špičkách do druhého pokoje. Venku foukal vítr.

Cizí děvče bylo opřené o polštáře. Hlava spočívala na hustých dlouhých vlasech jako na zlaté podušce. Miriam mu sepnula ruce na prsou. Od závěsu se odráželo tajuplné světlo na jeho čistý bledý obličej. Marko stál jako přibitý a jen se díval.

– Děvčátko! – potvrdil rytíř Achac potichu, když si prohlížel něžného janičára, stále ještě opásaného malou damascenkou. – Jestli se mi to nezdálo hned od začátku. –

Bouře odešla běsnit do jiného kraje. Jen občas zaťukaly kapky na okna. Tiše šuměly topoly a Lublanice. Judita otevřela okenici. Svěží vzduch pronikl do vydýchaného pokoje. Na hradbách se střídala noční stráž.

Mladá cizinka se probrala z mdloby a hned si všimla, že na ni hledí s obdivem. Plaše sklopila oči a zčervenala. Vzala za ruku Šmulovu dceru, která stála vedle ní. Staly se z nich sestry, aniž by si něco řekly.

– Je ti už lip? – ptá se paní Judita.

– Trochu. Děkuju vám! –

– Jak se jmenuješ? –

– Omar, – odpoví za ni rytíř Achac. – Omar je ale arabské jméno. Omar byl velký hrdina, přítel proroka Mohameda, zbožný, ctnostný, přísný, štědrý kníže, založil stát kalifů, vladařů a zahájil novou éru po útěku Mohameda z Mekky do Mediny. –

– Dřív jsem se tak nejmenovala. Když jsem byla malá, sebrali mě cikáni z hradu a dali mi jméno Omar. –

Vtom pohne cizinka rukou.

Šmulovo oko okamžitě zpozoruje zlato na jejích prsou. Ukáže na ně rukou a bradou a culí se: – Jéje, takový krásný řetízek, jéje, takový krásný křížek a kámen. Takovou vzácnost bych rád koupil a zaplatil bych tu nejvyšší cenu v poctivých benátských dukátech. –

– Nebuď tak dotěrný a mlč alespoň teď o kšeftech, ty hamižníku! – odbyde ho příkřa rytíř Achac a přistoupí k neznámému děvčeti a prohlíží si řetízek.

– Škoda, že je křížek ulomený, au! – lituje Šmul.

– To je od tureckého šípu, – řekne rytíř Achac a mumlá: – Křížek se smaragdem…, hraběcí koruna…, písmeno B…, Blagaj.. Milé dítě, kdo ti ten řetízek s křížkem dal? –

– Moje… – Vzlykot jí vezme hlas.

– Uklidni se, moje milá, a odpověz mi! Kdo ti ho dal? –

– Maminka. Žádnou jinou památku na domov nemám, než toto a píseň o hrdličce. –

Rytíř Achac pohlédne na přítomné a podivně se mu třese hlas, když jim říká: – Prosím, jděte všichni ven! Zůstaň tu jen ty, Marko! –

Když odejdou, rytíř Achac si ještě jednou prohlédne křížek a počáteční písmeno a koktá v nesmírné radosti: – Bože… je to možné? Kdo by… jak to… Je to vůbec pravda? Nebo se mi to jenom zdá? –

Marko a cizí děvče na něho hledí plni úžasu.

– Co se děje? – ptá se baron Gradnikar, který ještě nikdy neviděl rytíře Achace tak dojatého a ještě nikdy ho neslyšel mluvit tak jemně a něžně.

Marko! – zvolá rytíř Achac, jemně přitáhne mladého barona k děvčeti a zašeptá: – Naše Alijana! –

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

O měsíc později v horkém červencovém odpoledni seděla osmnáctiletá komtesa Alijana a baron Marko Gradnikar v rozkošně zařízené komnatě v prvním patře Blagajova hradu a se zřejmým zaujetím hráli šachy.

Teprve když se úplně zotavila, podal rytíř Achac z Lublaně zprávu hraběti Ladislavovi. Vrátila se s rytířem Achacem, Markem a velkým doprovodem na rodný hrad u Vinice a netrpělivě čekala na příjezd rodičů ze Slavonska.

Pohodlný nový život zjemnil všechnu záměrně vypěstovanou chlapeckou strohost v chůzi a v pohybech. Krásná modř jejích zasněných očí získala na hloubce, zněžněla a tajuplně ztmavla. Temeno zdobil věnec prostých rudých zvonků. Dlouhé zlaté vlasy se jí leskly na vínových sametových šatech zdobených tenkou stříbrnou výšivkou. Svěží tvář byla veselá, jasná, jen občas jí přelétla teskná sladká touha.

Přizpůsobila se zcela novému životu tak rychle a tak snadno, až se tomu sama divila. Deset dlouhých let musela skrývat své nebezpečné tajemství. Zcela nový pocit štěstí, že se zbavila toho těžkého břemene, ji téměř opojoval. V hlubokém dojetí pociťovala překypující radost ze života. Hořká minulost jí byla den ze dne víc cizí, zdála se jí jen jako strašný divoký sen. Zpočátku byla rozpačitá, když zjistila, že si ji obyvatelé Lublaně prohlížejí tak dotěrně, bezohledně a zvědavě, že si o ní šeptají a šíří dohady kolem její osoby, obklopené čímsi neobyčejně zajímavým, jakousi vůní Orientu. Rytíř Achac o ní říkal dcera mé sestry a rád se s ní chlubil. Pomalu si zvykla na civějící tváře a už se nečervenala.

Mladý baron Gradnikar seděl dost nemotorně naproti ní. Nervózně si hrál se zlatým řetízkem, který mu visel na vínově červeném sametovém kabátci. Tu zvedl pravou ruku, aby táhl figurkou ze slonoviny, tu zase zvedl ruku, aby si upravil dlouhé černé vlasy, které mu padaly do opáleného obličeje.

– Dávejte pozor na svoji věž! – varovala ho Alijana.

Baron Marko, sám se sebou nespokojený, pokýval hlavou. V příjemně chladné komnatě bylo ticho, občas byl slyšet posun krásných figurek po šachovnici. Všechno tu vypadalo přesně tak, jako před deseti lety. Stěny byly pokryty od stropu až do země gobelíny s výjevy z bible a rytířských turnajů. Písek se pomalu sypal v hodinách vsazených do vkusně vyřezávaného rámu. Okna zakrývaly zelené závěsy, které zachycovaly horko zvenku a tlumily příliš prudké letní světlo.

– Pane barone, vaše královna! –

Marko ztrácel figurku za figurkou. Šachy ho očividně vůbec nezajímaly. Jeho myšlenky se toulaly úplně jinde. Neustále si opakoval, že brzy bude krásným dnům konec, protože se každou chvíli mohou vrátit Alijanini rodiče. Zvykl si na její milou společnost, takže pomyšlení na brzké rozloučení bylo pro něho přímo nesnesitelné. Velmi silně cítil, že na Alijanu nikdy nezapomene. Byl rozladěný, když pomyslil na to, co bude, až odtud odejde, až neuvidí kvetoucí děvče a neuslyší její kouzelný hlas. Už teď ho zneklidňovalo, když s ní nebyl jen jedinou hodinu. Ale mladý baron Gradnikar patřil k těm hrdinům, kteří by šli raději dráždit hladového lva do klece, než by řekli zbožňovanému děvčeti, jak jim prudce bije raněné srdce. Alijana se Markovi zdála i přes všechnu přívětivost a laskavost stále stejně klidná, hrdá, vznešená, bezstarostná, nedostupná. Styděl se říci jí o svých citech. Také se strašně bál, aby se nezesměšnil hloupými slovy, která by stejně nemohla ani přibližně vyjádřit velikost jeho lásky. Nejistota ho krutě mučila a marně se snažil dodat si odvahy, aby odhalil svá nejvroucnější přání. A tak jí stále vyprávěl o něčem jiném, připomínal jí dřívější dny na hradě, připomínal jí bezstarostné zlaté časy, kdy byli oba ještě děti, hry v hradní zahradě, ten nejkrásnější čas, který uplyne jako nezapomenutelné krásné ráno. Tak často si připomínal tu chvíli, kdy vezl raněnou Alijanu před sebou na koni, cítil její dech, tlukot jejího srdce a její chvějící se ruku kolem krku. Snil o nové takové příležitosti. Zapamatoval si každé její slovo, každý tón, každý její pohyb. Když byl sám, bezpočtukrát si všechno opakoval s takovou rozkoší, až ho to překvapovalo. V takových chvílích pociťoval hned nesmírnou blaženost, hned hořkost. Nejvíc ho rmoutilo, že v jeho přítomnosti byla vždycky stejně klidná, téměř vlažná, takže nemohl z ničeho soudit, jestli je pro ni něčím víc než obyčejným známým. Měl zlost také na svou neohrabanost. Chtěl se jí co nejvíc zalíbit, ale v její přítomnosti byl neobratný jako nikdy předtím, alespoň tak se to jemu samotnému zdálo. Už několikrát se rozhodl, že odjede domů. Ale nikdy neměl dost síly, aby své rozhodnutí také uskutečnil.

Váhavě sáhl po jejím bílém pěšci, aby jí ho vzal svým černým koněm, ale převrhl celou tu svou černou pěchotu. Komtesa mu pomáhala figurky postavit, ale on se tvářil značně zachmuřeně.

– Šach mat! Dnes máte špatnou náladu, pane barone! Už toho necháme? –

Podíval se na ni, podíval se oknem ke Kolpě a k charvátským lesům a znovu se podíval na Alijanu a povzdechl si: – Komteso, krásným dnům bude brzy konec. Budu muset odcestovat. –

– Ba ne, krásné dny teprve začnou, až se vrátí moji milovaní rodiče, – řekla, šťastně se usmívala a odhrnula si malou bílou rukou vlasy z čela. – Zůstaňte ještě u nás! Proč nechcete? –

Podívala se na něho tak roztomile, tak upřímně, až mu krev v žilách vřela.

– Jak rád! – zvolal a tiše dodal: – Ne, bude lepší, když odejdu. Ale, promiňte mi…, dříve než… taková vhodná chvíle, hm, hm…, něco bych vám řekl, když mi slíbíte, že to zůstane mezi námi. –

– Samozřejmě, jen mezi námi! – slíbila komtesa Alijana a velice zvědavě čekala, co bude následovat.

Když baron Marko šťastně skončil svůj nešťastný úvod, nevěděl, jakým hezkým a správným slovem by pokračoval. Slavnostně povstal, slavnostně si otřel čelo a díval se na gobelín na protější stěně. Také ona vstala. Nezadržitelně ho to k ní táhlo. Ale ten jazyk! jazyk byl ztuhlý a nehybný jako kus dřeva.

– Alijano, – konečně přece jen promluvil a rychle se opravil: – Komteso Alijano, miluji vás! Miluji vás tak, jak by vás nemohl milovat nikdo na celém světě! –

Sám nevěděl, jak mu slova kloužou ze rtů. Zdálo se mu, že mluvil už docela snadno a měl velkou radost, že přece jen zvítězil nad neposlušným jazykem. Najednou cítil, že ji vzal za jemnou, měkkou ruku a že ji neodtáhla. Bouřlivě objal uzardělou dívku a vroucně ji políbil na rudé rty. Nebránila se. Podívala se na něho plaše a současně oddaně. V očích se jí zaleskly slzy. Tvář ji zkrásněla smutkem.

– Jsi smutná? Proč? –

Usmála se. Nechtěla mu kazit šťastný okamžik. Srdce jí tížila zlá předtucha. Znenadání ji napadlo, že by se mohlo jejím rodičům něco stát, dřív než je uvidí.

– Alijano, moje zlatá Alijano, miluješ mě tak vroucně a tak neskonale, jako já tebe? –

Políbila ho pod malé kníry.

Jak jsi krásná, moje milovaná! Jak tě miluji! – opakoval stále a líbal ji. – Moje milovaná! Jsi pro mne nejdražší na světě! –

Ale Marko, co když nás někdo uvidí! – vzpamatovala se vystrašeně komtesa. – Zdá se mi, že slyším kroky. –

Nic se neděje, miláčku! – uklidňoval ji a Spěchal ji ubezpečit, že je nejšťastnější člověk na světě a že se domů hned tak nevrátí. Měl radost a byl celý blažený, jazyk mu už vůbec nepřekážel.

Mezitím ležel rytíř Achac už oblečený, ale s vyhrnutými rukávy na své široké posteli a uvažoval: – Kde jen může být ta podzemní jeskyně, o které vyprávěla Alijana? Tady kolem Kolpy určitě není. –

Brzy se jeho myšlenky stočily k jinému tématu. – To je podivín, ten Marko! Cha, cha, po uši je zamilován do naší sličné Alijany, ale kdepak by jí to řekli Chová se strojeně a chladně, aby vypadal o to chytřejší a důstojnější. Možná že má strach, aby mu neřekla: Tuhle kaši jíst nebudeš, ty Kubo! Ale copak nevidí, že ho má ráda? Soudím, že ani rodiče by se proti tomuto svazku nestavěli. Vždyť baron Marko Gradnikar je jedním z nejlepších šlechticů, skoro takovým, jakým jsem kdysi býval já. A také naše Alijana je moc pěkná holka. Půjdu se podívat, co tropí. –

Baron Gradnikar právě vyprávěl komtese Alijaně něco strašně důležitého do ouška. Přitom jí ovinul ruku kolem pasu a ona ho objala kolem krku. Když ve svém okouzlení najednou spatřili

mohutnou postavu rytíře Achace, odtrhli se od sebe, jako kdyby mezi ně uhodilo. Alijana zrudla a sklopila oči, poprvé v životě ji strýcova přítomnost nepotěšila. Marko byl ještě ve větších rozpacích, nevěděl honem, co má dělat. Oba stáli před strýcem jako velcí provinilci.

– Oho – copak se to přihodilo? – ptal se a potutelně se usmíval. – Proč mlčíte jako dva hvězdopravci? –

Marko zakašlal, Alijana se prosebně podívala na strýce.

Líbali jste se. No konečně! Toho jsem se chtěl ještě dočkat. Na tom přece není nic divného, když se mladá srdce milují. Tak to nařizuje moudrý zákon věčné přírody. Mám radost, když vidím takový hezký pár! Jako první vám blahopřeji. Přeji vám upřímně: buďte oba šťastní, šťastnější než váš strýc! – –

Poděkovali mu a strýc Achac řekl neteři: – Prosila jsi mě, abych ti ukázal tvé předky, slavná hrabata Blagaje a něco ti o nich řekl. Pojďme tedy do hodovní síně! Jindy by se mi to třeba nehodilo. –

Odešli do vedlejší velké místnosti, kde visely zčernalé, skoro nezřetelné obrazy hrabat a hraběnek Blagaju v podivných šatech a účesech. Tam je rytíř Achac vážně a slavnostně seznamoval s historií hraběcího rodu Blagajů.

Alijana a Marko zpočátku poslouchali s velkým zájmem, brzy se ale začali nudit a škádlivě na sebe pomrkávat. Rytíř Achac brzy uhodl, že řeční spíš pro sebe, a tak najednou oznámil: – To pro dnešek stačí! –

Vtom přiběhlo plaché a bledé páže a pokorně mu hlásilo, že na něho před jeho komnatou čeká cizí muž, který s ním chce mluvit v neodkladné a důležité věci o samotě. Marko a Alijana šli do zahrady, kde seděli na lavičce starý hrabě Antonín a hradní kněz Juraj Draganovič. Rytíř Achac se vrátil do druhého poschodí. Jeho kroky se hlasitě nesly dlouhou klenutou chodbou.

Na konci ochozu stál před rytířovou ložnicí chatrně oblečený guslar, vysoký, hubený, ale ramenatý. Tvrdý obličej, podobaný od neštovic, byl vyzáblý. V hluboko vpadlých očích mil planuly podivné ohníčky. Rozcuchané bílé vlasy se splétaly s hustým vousem. Ze zaprášeného plandavého charvátského kroje vyčuhovaly tenké nohy. V šlachovitých rukou s dlouhými nehty držel klobouk, jednoduchý smyčec a gusle s jednou strunou. Rytíř Achac ho zavedl do své komnaty.

– Ctihodný pane rytíři, vy už mě neznáte? – ptal se ho podivný neznámý a upřel na něho své lesknoucí se oči.

– Neznám. Kdo jsi? –

– Jure Matkovičů, váš bývalý sluha. –

– To jsi ty, Jure? –

– Jure si zhluboka povzdechl, pravá ruka zmizela v jeho dlouhých vousech.

– Pane! Před deseti lety unesli cikání hraběti Blagajovi dceru. Svědomí mi vyčítalo: Proč jsi ji lip nehlídal? Přísahal jsem, že nebudu mít klid, dokud nevyslídím tu cikánskou bandu a nezachráním uloupenou holčičku. Potuloval jsem se od města k městu, od vsi ke vsi, od jarmarku k jarmarku, hrál na gusle a hledal a vyptával se křížem krážem. Nakonec se přece jen bůh slitoval nad ubožákem. Přišel jsem jim na stopu! Poznal jsem mezi nimi tu cikánku, která byla tady na hradě, než dítě zmizelo. Bedlivě jsem je sledoval ve dne v noci. –

– A kde jsou? – dychtivě se ptal rytíř a šel k němu blíž.

– Táboří docela blízko na charvátské straně, v lese mezi Pribanjci a Janjčany. Mužů je tam sotva deset, dvanáct. –

– Tak jdeme! –

V kuchyni nařídil rytíř Achac, aby dali guslarovi najíst a napít. Brzy nato stálo dvacet hraběcích jezdců připravených na nádvoří. Jure celý ožil. Stěží přemáhal radostné rozechvění. I on dostal koně a odjeli přes Kolpu.

Už zdálky zaslechli tlumeně cikánské muzikanty. Na lesní mýtině stálo několik umouněných a záplatovaných stanů. Pod ukoptěnými kotli hořely ohně. Kolem nich se strkaly a válely nahé kudrnaté cikánské děti. Odrostlejší děvčata tančila s velkým zaujetím vášnivý tanec.

– Dávejte pozor, aby neutekla žádná ženská! – upozornil rytíř Achac a zvedl ruku. Jezdci se znenadání vyřítili z houští s namířeným kopím a obklíčili celý tábor.

– Milost, milost! – prosili vylekaní cikání a padli na kolena. –– Slitujte se nad námi! –

Tak jsem tě přece jen dostal, ty poběhlice! – křičel Jure, který seskočil z koně a chytil starou cikánku, až se svíjela v jeho železných dlaních.

– Řekni, kdo unesl dceru hraběte Blagaje! – nařídil rytíř Achac. – Jinak vás všechny napneme v hradě na skřipec! –

Všichni ukázali na starou cikánku, která se zmítala v rukou Jureho, a křičeli: – Čirikli! Čirikli! –

Čirikli ztuhlá strachem se dívala jako spoutaný vlk, úskočně a číhavě, divoce a bojácně. Třásla se, až zvonily její červené a zelené kuličky připnuté do rozpuštěných hustých vlasů, které jí visely na zádech a na prsou.

– Počkejte! – vykřikla. – Já tím nejsem tolik vinna, za to může ta hezká černovlasá slečna! –

– Lžeš! – zařval rytíř Achac. – Která, slečna? –

– Vaše sousedka! –

– Šlechtična Salda Frauensteinerová? – divil se rytíř Achac.

– Napila se hadího jedu, po kterém člověku zkamení srdce. To ona mě přemluvila, ona mi dala odměnu. Ukážu vám podzemní jeskyni a cestu do jejího hradu, když mi slíbíte, že mi nic neuděláte. –

– Nesmlouvej! Tak ukaž! Pojď! –

Rytíř Achac poslal dva muže do hradu pro pochodně. Větší oddíl jezdců odklusal přes Kolpu k Frauensteinerově hrádku a obsadil všechny východy. Rytíř Achac počkal s menším oddílem, až ti dva přinesou pochodně. Jeli za cikánkou, na levém břehu předali koně dvěma hlídačům a odpluli ve člunu po Kolpě.

Najednou ukázala Čirikli na poměrně strmý levý břeh. Vyskočila ze člunu, odhrnula závěs zelených popínavých rostlin a ukázala tmavou sluj. Přivázali člun k vrbě, zapálili pochodně a šli za cikánkou. Nejdřív tápali v hlubokém předklonu, brzy se jeskyně začala zvětšovat. Užasle kráčeli po vlhké zemi, posypané krystalky. Od překrásných bílých krápníků se odrážela záře, všechno se lesklo a třpytilo v kouzelných barevných paprscích. Jiskry, odletující od pochodní, dopadaly na vlhkou zem, kde uhasínaly s jemným sykotem.

Šlechtična Salda Frauensteinerová, hned jak spatřila jezdce blízko hradu, vytušila neštěstí. Klečela ve své komnatě u skříně a přehrabávala přihrádky. V místnosti bylo všechno rozházené. Všude, na odkryté peřině, na krásném nízkém stolku, na těžké židli s vysokým opěradlem, na lavici, na dubových schůdcích pod oknem, na rysí kůži před postelí, se povalovaly různé cetky, ústřižky, nedodělané výšivky, vějíře a jiné drobnosti. Prasklé oválné zrcátko leželo u stojanu s přeslicí a stříbrným vřetenem.

Vstala. Černé šaty a černé vlasy ji dělaly ještě bledší. Na pyšné vztyčené hlavě se leskla červená čelenka se zlatými provázky. Za dlouhými hustými řasami žhnuly velké tmavé oči, ještě stále krásné, démonické. Její oduševnělá tvář by byla dokonalá, kdyby ji nehyzdily pyšné a posměšné rty a příliš silné čelisti. Ještě stále měla pleť bílou jako hermelín. Černé sametové šaty se širokými rukávy měly hluboký výstřih a pod plnými ňadry kožený pás zdobený opály a zlatými arabeskami. Na levém předloktí se třpytil stříbrný náramek se dvěma hadími hlavami. V levé ruce držela palcem a ukazováčkem dutý benátský prsten, který měl na vnějším okraji ostrou jehličku ukrytou v mělké jamce.

Všechno jsem ztratila. Můj bratr je mrtvý. Můj život je vyhaslý. Už nemůžu nic očekávat! K čemu by mi byl takový zbytečný, neplodný život, takové živoření. Můj život skončil… Kdyby tak všechno co nejdřív skončilo! Ale ještě mi neumřelo srdce, to nezkrotné srdce! Blagajové, jen se těšte! Vaši radost už brzy zničí neúprosný smutek. Co Salda začala, to také Salda dokončí. Jediný stisk prstene, cha, cha, otevře bránu věčnosti. Člověče, ty hrdá bytosti, ty nicotná bytosti, jen jediná kapička tě může zahubit! Cesta je jasná, přímá. Jen vpřed, jen dál… –

Otevřela záklopku na prstenu a nalila do jamky bezbarvou tekutinu z maličké skleničky. Vzala bronzovou lucernu, zapálila voskový knot a odešla po točitých schodech do přízemí. Na konci chodby s kobkami stiskla kolenem ukryté tlačítko. Silný kámen se pootočil a vešla do podzemního chrámu. Šla zamyšleně po vlhké zemi.

Najednou ji obstoupilo pět mužů. Ve všech tvářích viděla zlověstné nenávistné pohledy. Opovržlivě se usmála.

– Slečno Frauensteinerová, jste zvána na Blagajův hrad! – promluvil rytíř Achac drsně a jeho hluboký hlas se podivně rozléhal v podzemní sluji. – Vaše přítomnost je bezpodmínečně nutná. Dovolte, abychom vás doprovodili! –

Koulela očima v bezmocném vzteku jako chycená tygřice. Vyvedli ji z jeskyně, odvezli ve člunu a nakonec jí nabídli koně. Teprve teď si všimli, že zmizela Čirikli. Nikdo o ni nedbal. Salda šla na Blagajův hrad bez hlesu. Rytíř Achac ji zavřel v kobce s nejsilnějšími dveřmi.

Komtesa Alijana o tom všem neměla ani zdání. Večer vyprávěla Markovi a rytíři Achacovi o smutném osudu dobré Fatimy, své druhé matky. Zmínila se také o jejím varování na smrtelné posteli: – Omare, dej si pozor na černého hada! –

– Černého hada? – opakoval rytíř Achac pomalu. – Umírající prý vidí do budoucnosti… –

Pozdě večer přijel na koni posel a oznámil, že zítra ráno dorazí hrabě s hraběnkou.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Alijana nemohla nesmírnou radostí dlouho usnout. Brzy ráno vstala, oblékla si nové modré sametové šaty a chtěla jít rodičům naproti. Ale strýc Achac tvrdošíjně trval na tom, aby na ně počkala na rodném hradě, kde je viděla naposledy.

Netrpělivě se procházela po velké síni krásně vyzdobené zelenými smrkovými větvemi a rudými růžemi. Odběhla na nádvoří. Přípravy na slavnostní přivítání se už chýlily ke konci. Všude se pletlo služebnictvo. Všichni byli svátečně oblečení. Mírné paprsky ranního slunce ozařovaly šedé zdi, které prosvítaly mezi hustými listy divokého vína. Z balkónu a oken visely drahé gobelíny, věnce s barevnými fábory a pestrými praporci. Na nejvyšší věži vlál dlouhý bílomodročervený prapor. Rytíř Achac s důležitou tváří rozkazoval a nechal tu a tam něco přestavět nebo opravit. Vojáci nabíjeli děla.

Alijana se vrátila do prvního poschodí, aby už zdálky viděla rodiče. Když slyšela dole hluk, hned přiskočila k oknu v domnění, že už přišli. Také Marko byl rozčilený.

Konečně hlásný zatroubil na roh a zahřměla děla. V hradní kapli vyzváněly zvony.

– Jedou! Už jedou! – zvolala Alijana. Polilo ji horko. Po tváři se rozlil ruměnec. Dech se jí tajil, srdce bilo tak silně, jako by jí chtělo vyskočit z hrudi. Přitiskla na ni ruku a začala se chvět. Proletěla jako střela po schodech dolů. Strýc a Marko utíkali za ní.

Na nádvoří stálo služebnictvo a vojáci ve dvou řadách, u vchodu stála dvě pážata v červenozelené livreji se stříbrnými hůlkami. Za muži si šuškaly služebné s hlavami u sebe. Zarachotil padací most, zaskřípěla velká otevírající se brána a ozývalo se veselé volání a jásot, když hraběnka Ludmila vystoupila z nosítek a odložila cestovní plášť a závoj.

Alijana přiskočila k matce. Hned se smála, hned plakala a zajíkala se: – Maminko, moje maminko! –

Hraběnce stékaly slzy po, bledé, stále ještě krásné tváři. Vroucně objala dceru, políbila ji a dívala se na ni. Modré oči vyzařovaly všechnu něhu a štěstí mateřského srdce. Alijana jí byla podobná jako mladší sestra, zvlášť ušlechtilým výrazem tváře, zasněnýma očima a jemně modelovaným čelem a spánky. Tváře jí planuly velkou radostí a byla krásnější než dřív. Všichni na ni hleděli s dojetím. Komtesa se zachvěla, když po tolika letech zase slyšela líbezný matčin hlas.

– Alijano, moje milá, zlatá dceruško! Dlouho, dlouho jsem se modlila, abych tě zase mohla vidět. Díky, že jsem byla vyslyšena! To čekání bylo tak těžké! –

– O to je setkání sladší! – řekl hrabě Ladislav a políbil Alijanu na čelo. Muž dost zestárl, na skráních a na bradce byl prošedivělý. Projevoval radost, ale zároveň i zdrženlivou důstojnost.

– Teď už budeme stále spolu! – radovala se hraběnka Ludmila.

– Člověk míní, pánbůh mění, – broukal bělovlasý osmdesátiletý hrabě Antonín, když tiskl ruku synovi a snaše. Léta mu už nachýlila tělo a oči se dívaly unaveně.

Pozdravil je také rytíř Achac, baron Gradnikar a kněz. Všichni odešli do prvního poschodí. Když se hraběnka Ludmila vykoupala a převlékla, šla s Alijanou do její bývalé ložnice.

Všechno bylo tak, jako toho dne, kdy tu byla naposledy. Beze slova si prohlížela svoji postýlku, svoje hračky: panenku v kolíbce pečlivě zavinutou, barevné dřevěné ptáčky, kovové jeleny a zubry, hliněné nádobíčko, kuličky a vlčky. Na stolečku viděla své zlaté rydlo s dívčí hlavičkou na horním konci a voskovanou tabulku ze slonoviny. Oběma tála srdce nad těmi drobnostmi. Dívaly se na ně s neblahým pocitem, jako by je ovanul dech onoho osudného, strašného dne. Něžně přivinula hraběnka dceru k sobě na lavici a Alijana jí začala vyprávět…

Chudinko moje, co jsi musela všechno vytrpět! – povzdechla matka.

– Také jsem měla hodně štěstí! Ale ty jsi také hodně trpěla, ty i můj milý otec. –

– Teď už na všechno zapomeňme! Teď už budeme žít šťastně a pokojně… Tak ty jsi tedy vysvobodila strýce Achace a barona Gradnikara, strýc a baron zase tebe. Z Marka se stal švarný mládenec. Jestlipak se ti líbí? –

Alijanu prozradil ruměnec ve tváři. Schovala hlavu na matčiných prsou a zašeptala jí do ucha: – Máme se rádi. –

– Milá dceruško, nepřeji si nic jiného, než abych tě viděla šťastnou, – řekla něžně, ale vážně matka. – Jsi pro mne vším na světě. Rozmysli si to dobře! Miluješ ho upřímně? –

Objala matku a zaplakala. V té chvíli se jí zmocnil smutek. Odešly k ostatním na zahradu. Všichni se bavili, když jim Alijana vyprávěla, jak si strýc vedl v tureckém táboře u Lublaně. Svou upřímnou radostí nakazila celý hrad.

Velmi rychle uplynul krásný den shledání. Od řeky a z lesů vanul příjemný večerní vánek. Na bronzových lustrech hořely svíce a jejich světlo se odráželo, od zrcadel, pozlacených rámů a ostatních nádob. Po večeři rytíř Achac líčil oslavu Lublaňanů na počest slavného vítězství nad Turky. Po mnoha letech se hraběnka Ludmila bratrovi zase upřímně zasmála. Hrabě Ladislav řekl, že chce brzy pozvat všechny sousedy z okolních hradů a oslavit s nimi Alijanin šťastný návrat.

– Maminko, zazpívej přece tu píseň o hrdličce! – prosila Alijana.

Páže přineslo harfu s krásně vyřezávanou labutí hlavou. Hraběnka začala jemně přejíždět po strunách a zazpívala prostou lidovou píseň: – Přileť, přileť, hrdličko!… –– Zvučný hlas zpěvačky nádherně ladil s tajemně tlumenými akordy. Z tmavě modrých očí vyzařoval neobyčejný lesk. Blažený úsměv dával její tváři podivuhodnou krásu. Alijana se na ni dívala a ani okem nemrkla. Všichni pozorně poslouchali. Tichounce doznívaly tóny harfy. Alijana objala matku a vroucně ji políbila. Cítila se tak šťastná, tak volná a svobodná jako ještě nikdy. Duší jí naplňoval podivuhodný pocit blaha a lásky ke všem.

Druhý den po obědě seděli Blagajovi, rytíř Achac a baron Gradnikar ve velké síni. Komtesa Alijana si oblékla jednoduché bílé šaty, které ji dělaly ještě půvabnější. Do vlasů si vpletla rudou růži. Na krku měla zlatý řetízek s křížkem a smaragdem.

Na rozkaz hraběte Ladislava přivedli dva muži šlechtičnu Saldu Frauensteinerovou. Nejdřív se podívala na hraběnku, se skrytým zadostiučiněním zpozorovala na její bledé tváři stopy dlouholetému smutku.

– Jakým právem mě zde zadržujete? – osopila se na hraběte Ladislava. Stála před ním hrdě vzpřímená.

– Jakým právem jste nám vy vzala naše dítě? –

– Mohla bych to zapřít, ale mně je to jedno. Mohla bych říci, že lhala cikánka. Všechno přiznávám s největší radosti! –

– Alijano, znáš tu slečnu? –

– Neznám ji, otče! –

– Měla jsem škrabošku! – vysvětlila Salda.

– Jak jste to mohla udělat? – ptala se hraběnka Ludmila.

Salda si bedlivě prohlížela Alijanu. Oči se jí leskly jako tygřici, která číhá na kořist. Nakonec zamumlala: – Hezké děvče… –

– Alijano, dej si pozor na úlisnou záludnou ženskou! – nahlas varoval rytíř Achac svou neteř. – To je ten černý had! –

Salda se opovržlivě zasmála a jen po něm loupla okem. Zase se obrátila na Alijanu: – Odpusťte mi, milá komteso. Trpěla jste neprávem. – Podávala jí ruku, na které se leskl benátský prsten.

– Odpouštím vám, – odpověděla Alijana velkoduše. Bála se černě oblečené šlechtičny, které tak vášnivě plály oči. Chtěla jí podat ruku, ale zaváhala. V mžiku popadl rytíř Achac Saldinu ruku a odtáhl ji. Salda se na něho zlostně podívala a potom se obrátila na hraběte Blagaje.

– Pane hrabě, upozorňuji vás, že jsem svobodná šlechtična! Račte mě propustit! –

– Ne! Předám vás zemskému vrchnostenskému soudu. –

– Soudu? Na celém světě neuznávám žádného soudce! –

– Tak ho budete muset uznat! –

– To nikdy! Nikdo mě z tohoto hradu živou nedostane. –

– Jak tomu mám rozumět? –

– Brzy pochopíte, – odpověděla posměšně a škodolibě.

– Co jste to za člověka? Copak nemáte výčitky svědomí? –

– Svědomí? Ty jsi snad měl výčitky svědomí, když jsi mě opustil? Nemohla jsem se pomstít jinak než lstí, záludně a úskočně. –

Hraběnka Ludmila zavzdychala a zakryla si rukama tvář.

– Jste horší a krutější než největší zločinec! – rozčilil se hrabě Ladislav. – Pohrdám vámi! –

– To věřím. Kdysi jsem vám tak odporná nebyla? –

– Teď, Saldo Frauensteinerová, teď se pomstíme my! – křičel hrabě Ladislav. Marně ho jeho žena uklidňovala.

Saldiny démonické oči tajuplně jiskřily. Neprozrazovaly vůbec žádný strach, žádnou bolest, ale jedině divokou nenávist.

Vtom si Salda přitiskla obě ruce na srdce a tiše zasténala. Brzy nato se začala silně chvět. Ochrnuly jí nohy. Zapotácela se a zhroutila se na koberec.

– Odveďte tu nešťastnici! – nařídil hrabě Ladislav sluhům. – Pro lékaře! – Páže po špičkách odcupitalo.

– Nechte mě tady! – šeptala Salda slábnoucím změněným hlasem. Svíjela se v prudkých křečích. – Ach, můj prsten… –

– Co je s prstenem? – ptala se soucitně hraběnka Ludmila.

– Umírám… V prstenu byl nejprudší jed. Ach, trpím… strašně! –

Zmlkla. Čelo se jí orosilo smrtelným potem. Ležela nehybně, jen kolem stisknutých rtů se objevovalo škubání, tělem občas projela křeč. Těžce dýchala. Oči měla plné slz a strnule hleděly do daleké prázdnoty. Brzy ji objala smrt a zbavila ji poslední slzy.

– Fatimo, děkuji ti! – vydechla Alijana, ještě zcela pod dojmem nebezpečí, které jí hrozilo.

– Černý had už nemůže svým jedem ublížit! – dodal tiše rytíř Achac a díval se něžně na Alijanu.

Na podzim oddal kněz v hradní kapli Alijanu a Marka. Byla to velká dojemná slavnost, jíž se účastnila všechna šlechta ze širokého okolí.

Za pár týdnů po svatbě odjel mladý pár na Gradnikarův hrad v Doleňsku.

S nimi jako čestný doprovod odjel i veselý rytíř Achac, kterého také náramně zajímaly Gradnikarovy sklepy…