Ilja Afroimovič Turičin

Kuráž

ČÁST PRVNÍ PŘERUŠENÝ ZÁJEZD

1

„Péťo…! Pavlíku…! Vstávat…! Už budeme na místě…!“

Ivan Alexandrovič oběma syny pořádně zatřásl. Spali na horních lůžkách.

Vagón se celý třásl a kymácel ze strany na stranu. Příčky mezi kupé skřípěly, vzdychaly a hekaly. Pod podlahou se ozýval klapot kol. Tu a tam dole u kolejí něco bouchlo, jako by vůz narazil na překážku, a jak se nad ní přehnal, dřel o ni dnem.

Ale klukům to bylo fuk. Klidně spali dál.

Ivan Alexandrovič z nich rezolutně stáhl přikrývky.

Petr se pohnul, zašmátral kolem sebe rukou a několikrát chňapl do prázdna.

Pavlík se stočil do klubíčka a hlavu zavrtal pod polštář.

„No tak vstávat, povaleči…“

Petr konečně rozlepil víčka a zamrkal jimi, jako by z nich setřásal spánek.

„Co je? To už jsme tady?“

„To bych řekl… Za chvilku jsme na nádraží.“

Na dveře někdo zaklepal, hned nato se zpola odsunuly a do vzniklé mezery se naklonila hlava. Tváře a brada promodralé častým, pečlivým holením, velký, trošku hrbolatý nos, nad světlýma zapadlýma očima keříčky obočí, tmavé hladké vlasy pěšinka rozdělila na dvě nestejné části, jednu větší, jedné podstatné menší.

„Maucta, velectěné panstvo,“ pravila hlava. „Už se blížíme. Nezalekli mi náhodou místní rošťáci můj milovaný deštníček?“

Pavlík odklopil polštář. Petr se posadil a jed nu nohu svěsil z lůžka dolů. A oba se zeptali jako jeden muž:

„Deštník?“

„Ano, vážení, deštník… Venku totiž prší.“

Pavel s Petrem se po sobě podívali.

„Jo ták, deštník,“ protáhl Pavel.

„A jakej, černej, nebo bílej?“ zeptal se rychle Pavel.

Hlava pohlédla nejdřív na podlahu, potom ke stropu a tajemně přidušeným hlasem pronesla:

„Černou a bílou nekupujte, neříkejte mi ano, ani ne. Tak co, máte můj deštníček?“

Pavlík s Petrem si vyměnili další pohled.

„Taktak…“ Do dveří se vplížily dlouhé tenké paže. Nejdřív se zavěsily nad Péťovo lehátko a zakývaly dlaněmi, jako by to byly dračí hlavy. Pak se vnořily pod matraci a skutečně vytáhly deštník.

„To není pěkné,“ zakroutil vyčítavě hlavou muž. Keříky obočí povylezly vzhůru a oči pod nimi rázem posmutněly. „Můj milovaný starý deštník!“

Ruce deštník vztyčily, pod prsty to cvaklo a plátěná kopule se rozevřela. Ta vypadala. Z tenké drátěné konstrukce smutně visely cáry lesklé černé látky.

Muž zděšeně vyjekl, koutky úst, křovíčka nad očima, a dokonce i špička masitého nosu povadle klesly.

„To je vaše práce?“

„Čestné slovo že ne!“ vykřikl Petr.

„Ať se na místě propadnu!“ nezůstával pozadu Pavel.

„To je jednoduché, propadnout se. Těžké je vyškrábat se zpátky!“ poučil ho ten pán a ruce nešťastný deštník zase složily.

„To je všechno?“ otázal se zklamaně Petr.

„Co bude dál?“ vyzvídal Pavel.

„Dál? Dál budete vstávat, jsme na místě.“

„Nojo, ale co ten deštník?“ zeptali se chlapci jako jeden muž.

„Co by s ním bylo,“ pokrčil pán rameny, rukojeť znovu cvakla a deštník se otevřel. Byl v naprostém pořádku, černá lesklá látka se vypnula do úhledného padáčku.

„Nno… ale…,“ zakoktal Pavel.

„To se ti jen zdálo,“ přerušil ho muž mezi dveřmi. „Nesmíte být takoví ospalci. Na brzkou shledanou.“ A zmizel.

Dveře zajely do stěny úplně a z chodbičky vstoupila maminka. Už na sobě neměla pestrobarevný župánek, ve kterém po vlaku pobíhala po celou dlouhou cestu, nýbrž tmavomodré šaty s bílým háčkovaným límečkem. 8větlé vlasy si pečlivě učesala do hladkého silného věnce kolem hlavy. Tenké, přesně vykreslené čárky obočí v rozmáchlých obloucích obíhaly velké šedé oči. Nejspíš proto se maminčin pohled vždy zdál naivně překvapený, jako by všechno kolem sebe viděla poprvé v životě. A malá ústa s plnými, jen nepatrné přibarvenými rty jako by se užuž chtěla pootevřít a tiše pošeptat: „Ach!“

Ale maminka tiše pronesla:

„Peter, Paul.“

A kluci okamžitě seskočili na zem.

Táta často rámusil. Někdy dokonce vyhrožoval, že si na jejich kůži bude muset vyzkoušet nový řemen, když je pořád tolik svrbí. Jenže s tátou se dalo diskutovat, dalo se odmlouvat, chytračit, vyhýbat se odpovědnosti a dokazovat nevinu.

V maminčině případě bylo něco takového vyloučeno. Když něco řekne, tak to platí. Nikdy nevyhrožuje řemenem jako táta, ale když za nějaký hříšek tu a tam jednu střihne – tak to sedí! Není sice velká, tenká je jako proutek a na první pohled se může zdát slaboučká, ale opravdu jen na první pohled. Ruku má pádnou. Trénovanou.

Když Petr s Pavlem jednou projednávali rodinné záležitosti, dospěli jednomyslně k názoru, že ve skutečnosti by táta měl být máma, kdežto máma zase táta.

Chlapci se hbitě a bez jediného slova oblékli a utíkali se umýt.

Vagón už mezitím přešlapoval po výhybkách. Vlak zpomalil. Za uplakanými okenními skly se míhala osamělá světla. Postupně jich přibývalo. Odrážela se ve zvrásněných hladinách louži pod smutnými šedivými ploty, vedle dlouhých cihlových nádražních skladišť i nízkých dřevěných domků. Z neviditelného černého nebe zvolna kanul déšť.

Ivan Alexandrovič se vyšplhal po vratkém žebříčku nahoru a začal zpod stropu vytahovat kufry. Chlapci je dole chytali a vyrovnávali na spodní lůžka, z nichž už stáhli ložní prádlo. Zanedlouho bylo celé kupé přecpané cestovními kufry a vaky, ranci, uzly a síťovkami. Bylo až nepochopitelné, jak rodina dokázala s takovou haldou věcí několik dní cestovat, a nejen to – také jíst, spát, a dokonce přijímat návštěvy.

Vagón se připlazil k nádražní budově. Mokré nástupiště se jen blyštělo. Leskly se i vozíky nosičů. Ti, co přišli cestujícím naproti, schovávali hlavy pod deštníky nebo alespoň do zvednutých límců.

Vůz sebou ještě několikrát trhl, jako by se mu tohle nádraží a tohle nástupiště nelíbilo a on chtěl pokračovat dál. A zastavil.

„Gronsk. Všichni vystupoval,“ oznámil tatínek.

Chlapci přimáčkli nosy na okno. Sklo bylo studené a oni se nemohli ubránit dojmu, že kapky se skrz něj musejí každou chvíli prodrat a potečou jim přímo po obličejích.

„Jojo,“ povzdechl si Pavlík.

„Taky bych řek, tohle nebude Taškent,“ souhlasil smutně Petr.

Oba zavzpomínali na laskavé slunce uprostřed blankytné oblohy. Vesele prozpěvující aryky s křišťálově čistou vodou pod rozsochatý mi stromy. Na bílou patrovou školní budovu. Na své černovlasé a černooké kamarády a kamarádky. Na sladké průzračné rozinky. Na obrovské žluté dýně…

Chodbičkou se rozlehl hluk a dupot. Do kupé vstoupil důstojník se dvěma rudými čtverečky na černých výložkách, celý upnutý do řemení, které obtahovalo dlouhý vojenský kabát. Mladá růžová tvář se zdála být bez jediného vousku či chloupku. Rty okoralé. Po lakovaném štítku čepice stékaly dešťové kapky. Za nim ve dveřích vyrostli dva vojíni v mokrých lodičkách.

Nápadně to zavonělo deštěm, mokrým suknem, tabákem a ještě čímsi, snad vojenským krémem na boty.

Důstojník zvedl ruku zaťatou do pěsti k brigadýrce a vedle štítku bleskově narovnal prsty.

„Poručík Karuselin. Vítám vás. Dostal jsem pokyn vše vyložit a naložit. Na nákladní auta,“ dodal, aby vše bylo naprosto jasné. Popadl nejbližší dva kufry a podal je vojákům za sebou. Kufry zmizely. Vojíni tu zůstali.

„Váňo,“ hlesla polekaně maminka.

Ivan Alexandrovič se usmál a laskavě ji chlácholil:

„Uklidni se, Gertrudo.“

„Všechno bude v naprostém pořádku,“ ujistil poručík, popadl jeden ranec a ten zmizel za dveřmi.

„Kam je to strkáte?“ zajímal se zvědavě Pavel.

Poručík zvedl hlavu a podíval se na oba bratry. Oči mu div nevypadly z důlků. Sáhl po brigadýrce, cvrnkl ukazovákem do štítku čepice a čepice mu sklouzla daleko na zátylek.

„To je Pávka,“ ukázal Petr na Pavla.

„To je Peťka,“ opičil se po něm Pavel.

„Já jsem Petr,“ řekl Petr.

„A já jsem Pavel,“ řekl Pavel a šťouchl do bratra ukazovákem. „On není Pavel.“

„On není Peťka,“ řekl Petr a také píchl do dvojčete prstem.

„No tak, hoši,“ okřikla je přísně matka.

„Já už budu hodnej,“ vyhrkli jako jeden muž.

„To je mi spolek!“ zasmál se poručík. Pak do brigadýrky cvrnkl na zadní straně dýnka a ta poslušně přejela na správné místo. „Nojo, dvojčátka!“ pokýval chápavě a chopil se dalších zavazadel.

Maminka tiše pohybovala rty, počítala postupně mizející věci.

Déšť už nekanul – lilo jako z konve. Všechno kolem bylo promáchané. U vagónu se rojil dav cestujících i těch, kdo je přišli vítat. Kufry tu nebyly. Poručík s vojáky taky ne.

„Váňo, a co naše věci?“ otázala se s obavou maminka.

„Uklidni se, Gertrudo. Ty už odvezli do hotelu. Hlavně mi tu nepromokni, abys nenastydla.“

„Když se někam přijede do takového lijáku, je to dobré znamení,“ poznamenal kdosi hned vedle. A kýchl.

„Pozdrav pánbu,“ popřála svorně dvojčata.

S velkou chutí by se hned někam rozběhli a trochu se protáhli, ale maminka je pevně držela za ruce. Nemohli to vystát, oni nejsou nějaká první třída kasička, abyste věděli. Už je jim čtrnáct, chlapi jak hory. Ale hádat se s mámou, to nemá cenu. Při každém stěhování na nové místo je takhle drží za ručičku, jako by jinak někam utekli, zmizeli, ztratili se.

„Rychle do autobusu, přátelé!“ křikl vysokým hláskem neposedný stařík v plášti s kapuci, která se svezla tak hluboko do čela, že obličej nebylo vidět. A první se rozběhl k nádražní budově.

Bratři poznali ředitele cirkusu Grigorije Jevsejeviče Lesnycha jen po hlase.

Houf lidí před vagónem ho vesele a družně následoval.

V malém bledě modrém autobuse bylo jako v úle. Oba bratři se mačkali v uličce. Maminka se usadila na sedadlo hned vedle nich, z druhé strany seděl táta a vedle něj, až u okna, Žak Flič. Ten, co si přišel do kupé pro deštník.

Maminka dokonce i v autobuse chytila oba syny za ruce. Jako by se i tady mohli někam ztratit.

„Fliči, a kde máte paraple?“ zeptal se Pavlík.

„V kufru!“

„Vždyť prší!“ namítl Petr.

„No právě! Můj deštník se hrozně bojí vody!“ Flič zvedl paže, pomalu si z pravé ruky stáhl, pěkně prst za prstem, elegantní rukavičku, párkrát s ní zatřepal – a z rukavice vypadlý dvě hranaté ledovky, zabalené do lesklých papírků. „Poslužte si.“

„A co máma?“ zaútočil vypočítavě Pavlík. Keříky Fličova obočí spadly dolů, téměř přikryly oči. Do artistovy tváře se vloudil pohřební výraz.

„Lituji, ale má rukavička vydává pamlsky jen dětem do šestnácti let.“

Autobus sebou trhl a jako kachna se kolébavě rozběhl ulicí. Za oknem a sítí hustého deště se míhaly pouliční lampy, roztřesené hladiny louží, tmavá pohoří domů. Slabé světélko tu a tam mihotalo jen ve výkladních skříních, kterých ovšem nebylo mnoho. Město ještě spalo, spali jeho obyvatelé, staří i mladí, velcí i malí. Spali a neměli ani tušení, že do města přijel dlouho očekávaný cirkus.

2

Petr s Pavlem se probudili v poledne. Nad střechou protějšího domu se svíjely pramínky páry. Po římse se procházeli nafoukaní holubi.

Otec vybaloval a snažil se přitom nedělat hluk. Tahal z kufrů saka, kalhoty, košile a všechno to podával mamince. Ta šatstvo rozvěšovala na skládací ramínka a uklízela je do skříní. Všechno to dělala důkladně, s fortelem, jako by se v tom hotelovém pokojíku chystala bydlet nadosmrti. Měla ráda pořádek, a ať přijela kamkoli, všude se rychle cítila jako doma. Však hotelové pokoje a maringotky kolem cirkusu byly jejich domovem.

Jako host si připadala jen po hotelích, kde byla opravdu doma, tam ztrácela veškerou jistou a sebedůvěru.

Tím skutečným domovem bylo pro rodinu malé místečko Berezovo nedaleko Vitebska. Obyčejný domek u řeky, ve kterém žili dědeček Alexandr Petrovič Lužin a babička Lukerja Maximovna. Tátovi rodiče. V tom domku se táta narodil a vyrostl tam.

Dědeček nosil úhlednou špičatou bradku, malý pečlivě zastřižený knírek a cvikr na hedvábné šňůrce, jako spisovatel Anton Pavlovič Čechov. Dědeček mu byl podobný a potají byl na tuto okolnost pyšný. Byl mlčenlivý, přísný a celé město ho znalo. Felčar je v takovém malém městečku významná osobnost.

Babička Lukerja byla ještě málomluvnější a od rána do večera se věnovala svému malému hospodářství, její bílý šátek, pevně uvázaný pod bradou, se míhal chvíli v zahradě, chvíli nad záhonky se zeleninou, pak zase u chléva, kde líně přežvykovala kravka s podivným jménem Stetoskopa a pokvikovali vepříci. Když bylo zapotřebí, pomáhala dědečkovi. Uměla vytrhnout zub i připravit odvary z léčivých bylin.

Na dobu nepříliš častých dovolených celá artistická rodina Lužinových přijížděla domů do Berezova.

Babička pekla pirohy a koláče s těmi nejroztodivnějšimi náplněmi Vnukům mlčky podstrkovala nejlepší a nejchutnější kousky. Děda zase bral kluky na ryby. Sotva se ráno rozbřesklo, už všichni tři seděli u řeky. Nad vodou se zvedala mlha, připomínající tylové záclony. Hladinu čeřily ryby.

Otec rybářské vášni nepropadl. Ráno vyspával. Během dne pak se oháněl sekerou, přitesával kolíky, něco opravoval, nebo se s rozkoší hrabal v zahrádce.

Jen Gertruda Johannovna, či Ivanovna, jak jí říkali lidé ze sousedství, se soužila nečinností. Ať se chopila čeho chtěla, okamžitě se odněkud vynořila babička.

„Nech to, já to udělám. Ty si radši šetři ruce.“

A Gertruda Johannovna měla pocit, že to není jen tak – ta nucená nečinnost. Určitě ne! Mužovi rodiče ji nemají rádi a mají synovi za zlé, že si vzal Němku. A tak si v domácnosti starých manželů Lužinových připadala cizí. V hotelu nebo v maringotce je to něco docela jiného…

„Už jste vzhůru? Tak vstávejte!“

„Dobré jitro,“ pozdravili kluci sborem.

„Pěkný jitro,“ rozesmál se táta. „Nejvyšší čas k obědu.“

„Lehátka si složte a strčte je za skříň,“ přikázala maminka německy. Za těch patnáct let, co žila v Rusku, zvládla jazyk poměrné dobře, a s dětmi mluvila v soukromí německy. Kluci tak měli hned dva rodné jazyky – ruštinu po otci a němčinu po matce.

Hotelový pokoj byl malý, dvoulůžkový.

Dvě postele, vedle nich dva noční stolky, dvě křesla, skříň a stůl. Na stole břichatá karafa s vodou a dvě sklenice. Na zdi reprodukce slavného Šiškinova obrazu. Flič mu říkal Medvědi při těžbě dřeva. Bydleli už v desítkách měst, ale medvědi nechyběli ani v jediném hotelovém pokoji. Kdyby je rodina někdy někde nenašla, už by jí zřejmě scházeli.

Zatímco kluci sklízeli lehátka, medvědi na obraze se zabývali svými dřevařskými záležitostmi a patrně po očku sledovali, jak se pod maminčinýma rukama pokoj zázračně proměňuje.

Stůl zmizel pod kostkovaným ubrusem a stejně vzorované dečky pokryly i noční stolky. Vyhublé erární polštáře vmžiku z krásněly pod krajkovými přehozy. Svá nová místa si po pokoji postupně našly i spousty dalších drobných, užitečných věcí: krabičky, lahvičky, nádobí, pestré plechovky s kroupami. A hned vedle umyvadla, na zvláštní dřevěné oplachované poličce, tiše supal elektrický čajník.

Na rozcvičku si vyrazili do chodby, v pokoji by se sotva otočili. Chodba byla dlouhá a oni se po ni hned rozběhli – Pavel vpředu a Petr za ním.

Na konci chodby seděla těsně vedle schodiště vrátná patra, plnoštíhlá prošedivělá žena v šatech upnutých až ke krku a s obrovskou broží na hrudi.

Rozhorleně se na chlapce zadívala, a když doběhli až k jejímu stolu, okřikla je:

„Nešlo by to potichu? Tady nejste na stadiónu, mládeži. Tady je hotel.“

Chlapci zůstali stát.

„Promiňte,“ omluvil se Pavel.

„Promiňte,“ opakoval jako ozvěna Petr.

Mrkli na sebe, postavili se na ruce – a rozběhli se, komicky mrskajíce nohama ve vzduchu.

Ústa vrátné se otevřela tak, že byla najednou větší než brož na prsou.

Jedny dveře v chodbě se otevřely a vyšel z nich dlouhý hubený pán v tmavé volné blůze přes kalhoty a domácích pantoflích.

Překvapen nebyl ani v nejmenším, jen srdečně pozdravil:

„Nazdar!“

Pavel s Petrem se nezastavili, ale když procházeli kolem něj, třikrát pleskli chodidly.

Teprve teď se ústa dámy s broží zase za vřela.

„Viděl jste to? No to je hrůza…!“ zvolala na muže v tmavé blůze.

„To víte, práce je práce,“ rozhodil bezradně rukama – co se dá dělat?!

Mezitím se kluci znovu postavili na nohy. Zamávali rukama nad hlavou a začali si je volně protřepávat. Pak přišly úklony vpravo a vlevo – raz a dva, raz a dva…

Ranní rozcvička je moc dobrý zvyk. Pavka s Petrem ji uvykali hned od kolébky. Ivan Alexandrovič a Gertruda Johannovna den také vždy začínali ranním cvičením.

Totéž platilo o pánovi v blůze a pantoflích. Město se o něm z plakátovacích ploch dovědělo, že „celým večerem vás v manéži bude provázet klaun Mimóza“.

Správně se jmenoval Michail Vasiljevič, strejda Míša. Kdysi v mládí to býval vynikající akrobat. Potom žonglér. Potom provazochodec. A nakonec se z něj stal klaun. A to není snadné, být v cirkuse klaunem! Dejme tomu takový žonglér vyhazuje do vzduchu a zase chytá všelijaké předměty, akrobati poletují nad manéží jako míčky, provazochodci se až nahoře v kopuli procházejí po napjatém laně, ale co procházejí, tančí, skáčou, metají salto za saltem – a dokonce jezdi na kole! A každý to své ovládá virtuózně. Klaun dole v manéži musí umět tohle všechno, navíc stejně virtuózně a navíc to ještě musí být k smíchu, přímo k popukání. Což není žádná legrace. Strejda Míša se posadil vedle vrátné a dobrotivě oba kluky pozoroval.

Pamatoval si je oba, když byli ještě úplně malí. Byli si tak neuvěřitelně podobní, že si je nepletli jen cizí lidé, ale dokonce i jejich vlastní rodiče. A to je pořád stejné, i dnes: oba jsou šedoocí blonďáčci s mírně přizvednutými nosy – inu, po matce. Ale když se na ně někdo zadívá pozorněji, snadno je od sebe rozezná. Peťka je klidnější, usedlejší. Pavlík se vždy podívá přímo do očí, Petr pohledem spíš uhne. Pavlík jedná, kdežto Petr uvažuje. Vlastně i tentokrát se první začal rozcvičovat Pavel. Ale oba to berou poctivě, nešetří se. Vědí, že jinak by to nemělo smysl.

Do manéže je oba poprvé přivedl strejda Míša. Vymyslel si pro ně hezké číslo. Vypadalo to takhle: klaun vyšel do manéže s prázdným pytlem a stěžoval si publiku, že má jít na trh koupit sele, ale někde ztratil peníze. A oslovil chlapečka v hledišti, konkrétně Pavlíka! Líbí se ti cirkus, zeptal se. Pavlík přikývl. A tak ho poprosil, aby veselému klaunovi pomohl, jinak chudák klaun hrozně dostane. Nic to pro Pavlíka nebude, stačí jen, aby si vlezl do toho pytle. Pavlík souhlasil, skočil do manéže a vlezl si do pytle. Nadmíru spokojený klaun si jen pochvaloval: „No prosím, a selátko bysme měli!“ Pytel rychle zavázal, hodil si ho na záda a chystal se s úlovkem odejít. Pan konferenciér ho však zastavil a vyptával se, co že má v lom pytli. Klaun odpověděl, že prasátko, a hned se jal podrobně líčit, jak ho vybíral, jaký má to prasátko krásný růžový rypáček a jak je veselé… Mezitím zřízenci pytel nenápadně vyměnili za jiný, úplně stejný. Když konferenciér klauna donutil, aby pytel rozvázal a ukázal mu sele, z pytle vyskočil obrovský houser a rozdurděně mával křídly. Klaun se polekaně ptal: „Nojo, ale kde je moje selátko?“ A vtom na bariéru na protější straně manéže vyskočil Péťa, udělal na klauna dlouhý nos a jasným hláskem křičel: „Já jsem tady!“ Taková hloupost, ale publikum se smálo. A kluci pracovali opravdu s chutí! Teď už by Pávku sotva někdo napěchoval do pytle, a ještě s většími nesnázemi by si ho asi házel na záda.

„Co je to zač, nejsou to náhodou cirkusáci?“ zeptala se šeptem vrátná.

„Jsou,“ přikývl strejda Míša.

„A… nezlobte se, že jsem tak zvědavá, ale vy jste taky to… od cirkusu?“

„Já se nezlobím a jsem taky to, od cirkusu,“ pravil tichým vyhaslým hlasem strejda Míša.

„Tak se nezlobte,“ řekla vrátná a narovnala si brož na mohutném poprsí. Bylo jí mírně trapné, že ty dva mladé muže peskovala, a pak se ukázalo, že ti mladí muži nejsou prostě mládenci jako jiní, nýbrž artisté, kteří se nezabývají vylomeninkami, nýbrž prací.

V tu chvíli do chodby vplul Flič ve velíce pruhovaných kalhotách a velice kostkovaném světlém saku. Pod límečkem bílé košile se báječně vyjímal pruhovaný motýlek.

Kluci zajásali.

„Dobrýtro, Fliči!“ křikl Pavel.

„Jak se cítí vaše paraplíčko?“ zajímal se Petr.

„Děkuji za optání, vyspinkalo se výborně,“ uklonil se zdvořile Flič a zamával huňatými keříčky nad očima. „Dokonce ani bohatýrské chrápání Michelovo se neprodralo do jeho čarokrásných snů. Zdálo se mu o horké kávě Pěkné ránko, madam,“ adresoval Flič další poklonu vrátné. „Ta brož, madam, to je zázrak!“

„Líbí se vám?“ zeptala se dáma a potěšena se zazubila.

„To je mi otázka! Kdybych nosil brož, opatřím si bezesporu právě takovou.“ Flič učinil vláčný pohyb rukou a v prstech náhle třímal rudý karafiát. Dvorně ho podal vrátné. „Je váš!“

„Děkuju,“ sklopila cudně oči a tvář jí zrůžověla.

„Tento karafiátek, madam, se na mě přilepil už v Taškentu. A celou cestu mi šeptal: V hotelu mě musíš darovat vrátné na patře, která bude mít na šatech podivuhodnou brož.“

Dáma se zasmála.

„To jste všichni takoví taškáři?“

„Zajisté,“ přikývl Flič. „Ale největším šprýmařem z nás všech je bezesporu můj vzácný přítel Michali Vasiljevič,“ a rozmáchlým gestem ukázal na tmavou halenu.

Vrátná pohlédla na Michaila Vasiljeviče, na jeho hlavu bez jediného vlásku, hladkou a lesklou, na povadlé, bezbarvé oči, obkroužené zespoda připuchlými váčky ochablé kůže, na pokleslé koutky úst a smíchy div nespadla ze židle.

„Mezi námi,“ sklonil se spiklenecky k dámě, „potřebovali bychom vařící vodu. Můj dobrý druh Michali Vasiljevič je bez kávy ztracen. Usnul by v chůzi. A místo dveřmi projde zdí, jen díra po něm zůstane. Ale co díra, celá vrata!“

Dáma zmoženě škytla a utřela si oči kapesníkem.

„To… To… by šlo… Máme… máme… tu vařič.“

„Jakové,“ zachmuřil se strejda Míša.

„Všechno je v pořádku, Micheli. Šel jsi pro vroucí vodu na kávu. Dlouho ses nevracel, já už tě přece znám. Ostýchal ses požádat o vodu, protože ta dáma tě ohromila.“

„Jakové!“ Strejda Míša se nečekaně sehnul a ozbrojil se pantoflem.

„Micheli!“ Flič se zděšeně zapotácel a přikryl si obličej dlaněmi – celým svým postojem dával najevo, jak nevýslovně je zděšen. A chvatně, poněkud svištivě šeptl: „A teď vařič! Kde je ten vařič? Pantofel je totiž ukrutně těžký!“

„Hned vám vodu přinesu sama,“ vstala vrátná ze židle. „Nepotřebujete třeba ještě něco?“

„Potřebujeme,“ přikývl tragicky Flič. „Cukr a modrého ptáka.“

„Cukr by byl, ale ptáka si musíte chytit sami.“

„Když bude vařící voda a cukr, tak ho dozajista chytíme. Nepochybně ulovíme modrého ptáka štěstí. A pro všechny!“

Dáma se vznešeně vzdálila.

Petr a Pavel, kteří Fličův komický výstup pozorovali zpovzdálí, přišli blíž.

„Copak vy jste ještě nesnídali?“ podivil se Pavel.

„Nesnídali… My jsme ještě navečeřeli,“ povzdechl si Flič.

„A zítra ráno už přivezou zvířata.“

Přijedou zvířata, to znamená, že začne práce. Rodina Lužinů má ve svém čísle koně.

Vrátná přinesla konvici vroucí vody a balíček cukru.

„Ó, to ne, nedělejte si s námi starosti. Už si nějak poradíme. A jsme vám moc a moc vděčný.“ Strejda Míša jí sebral čajník i cukr a zamířil zpátky na pokoj.

„Mérci!“ zašoupal nožkou Flič a odporoučel se za Míšou.

Vrátná se posadila zpátky ke svému stolu, postavila si téměř neznatelně ovadlý karafiát do sklenice s vodou a ještě dlouho se usmívala.

3

V plném slunci vypadalo město sympaticky, mnohem sympatičtěji než v noci. Domy tu vůbec nebyly ponuré, naopak zářily veselými bílými, modrými a žlutými barvami. V oknech rafinovaně nařasené a nabírané záclonky, za pečlivě umytými skly je všude vidět květiny.

V ulicích je plno lidí. Auta bláznivě vytrubují. Tramvaje si vyměňují cinkavé pozdravy a v obloucích vydávají prapodivné táhlé zvuky, jako by se pomalu otevíraly nenamazané dveře nebo jako by někdo neuměle foukal do dechového nástroje. Je tu hluk, ale rozhodně ne spěch. Nikdo nikam nechvátá – ani chodci, ani auta, ani tramvaje.

Pavel a Petr také poklidně kráčeli za Fličem a strejdou Míšou. Ti dva tu nejsou poprvé, jdou jako na procházku a vykládají si o ně čem, co právě zajímá je dva. Pro chlapce však je všechno kolem nové, všechno jim připadá zajímavé. Zvědavě se rozhlížejí na všechny strany. Vždyť města jsou jako lidé, jedno druhému nepodobné, každé má svou tvář, barvu, povahu, vůni.

V parku na plácku za čerstvě natřenou zelenou ohradou už vyrůstal cirkus.

Byla neděle a u ohrady se tísnili zvědavci.

Flič se zastavil u vchodu vedle dědy strážného, který tu seděl na židli.

„Dobrý den.“

V kostkovaném saku a s motýlkem u krku byl Flič v těchto krajích zjevem tak nezvyklým, že děda vstal a vojáčky klapl dřevěnou nohou.

„Stálý zdraví, vašnosti!“

„Vy jste hlídač?“ zeptal se Flič.

„To bych řek!“ odpověděl přísně děda.

„Máte pravdu, o tom není pochyb,“ usmál se Flič. „Tak jdeme.“

A všichni čtyři vstoupili do ohrady, doprovázeni závistivými pohledy místních kluků.

Na plácku už bouřila kladiva a sekery.

Uprostřed se tyčily čtyři stožáry, které jako by podepíraly modré nebe. Nahoře je spojovaly silné provazy a od každého k zemi sbíhala tři další napínací lana – jako by si tu nějaký gigantický pavouk začal spřádat svou síť. Kousek stranou ležely úhledné hranice dřevěných podlážek a hned vedle masivní kovové kozy.

Mezi stožáry, vedle krátkého sochoru zatlučeného do země, stál nenápadný chlápek ve vatovaném kabátě a s tankistickou přílbou na hlavě. Přílba pevně přiléhala ke kulatému pihovatému obličeji. Ten se zdál nehybný a díky polospuštěným víčkům jaksi ospalý. To byl šapitmistr Sergej Sergejevič, neomezený král a pán cirkusáckého placu. Dělníci i ženisté, kteří přišli se stavbou pomoci, ti všichni se mu na sebemenší pokyn okamžitě a bez váhání podrobovali. Třeba teď – poklepal kloubem ukazováku na sochor, a jeden z dělníků přes něj hned přehodil oko na konci pevné šňůry.

Sergej Sergejevič mávl rukou a muž se šňůrou se rozběhl, kam mu šapitmistr ukázal. Šňůra se rychle odvíjela, a když se napjala jako strunka, Sergej Sergejevič po ní vykročil a bedlivě si ji prohlížel, jako by to nebyl obyčejný špagát a dalo se od něj očekávat bůhvíco.

„No vida, osu už by měl,“ poznamenal Flič.

Sergej Sergejevič mezitím došel až na konec provazu, rozhlédl se a lehce přidupl.

„Kozy!“ křikl šapitmistr. „Ty nejmenší!“

Ženisté přitáhli nízké kozy a postupně je sestavovali do půlkruhu. Sergej Sergejevič se každé dotkl, celou ji ohmatal a dokonce s nimi třásl.

„Sergejiči!“ křikl na něj Flič.

Ten ani nezvedl hlavu od práce, jen mávl rukou, že slyší.

Pavlík s Petrem se uklidili stranou, připlést se někam do šapitmistrovy blízkosti si netroufali. Sergej Sergejevič nemohl vystát, když se mu po pláce motali lidé, kteří tam neměli co dělal, jinak to byl dobrák, jakého by pohledal, ale v takovýchto chvílích se z něj stával zběsilec a jist si před ním nemohl být ani ředitel cirkusu Grigorij Jevsejevič.

Postavit takový plachtový chrám, to není jednoduchá věc, ale naopak odpovědná práce. A přitom dnes na pláce pracuje tolik nezkušených pomocníků. Co mohou o cirkusovém šapitó vědět dejme tomu takoví ženisté? Jenže stačí malá chyba v jištění, třeba nějaké lano napnou málo anebo zase přespříliš, a neštěstí je hotové!

Cirkus je přece vždycky nabitý do posledního místečka. A co kdyby se stan zhroutil, co pak?

Tady je dvou rukou a dvou očí málo, potřeboval by deset rukou a deset očí, aby všechno v klidu uhlídal.

Jen s takovou manéží co je práce. Shora, z hlediště to vypadá jako obyčejný plochý kruh s bariérou po obvodě, nic víc. Ovšem kdyby se skutečně udělal naprosto rovný, tak se do něj řekněme cirkusoví koně vůbec nedají vypustit. Sotva by se rozběhli, už by letěli za bariéru, rovnou do diváků. Proto se obvod manéže musí připravit jako klopená dráha. Tomuhle sešikmenému pruhu při bariéře se říká pista. Je to něco na způsob velodromu. Koním se po takové dráze běží stejně pohodlně, jako když jede cyklista po oválu z betonu či dřeva. Protože manéž, to je pro koníky jedna velká zatáčka.

A za to všechno odpovídá Sergej Sergejevič, šapitmistr. A jeho oči, ač se zdají ospalé a malátné, vidí všechno na světě. Nic jim neunikne, ani ta nejmenší maličkost.

„Svačina!“ zavolal Sergej Sergejevič, když vyrostla první řada konstrukcí kolem budoucí manéže.

Plac se vyprázdnil. Ženisté i dělníci se usadili na hromadu podlážek a lavic a zapálili si.

„Á, staří známí!“

Pavlík s Petrem se otočili. Za nimi stál poručík, zrovna ten, co jim vykládal zavazadla z vlaku.

„Dobrý den,“ pozdravili zdvořile bratři a Pavel se zeptal:

„To jsou vaši vojáci?“

„Ano. Nikdy by mě nenapadlo, že budu jednou stavět cirkus. Sám jsem v cirkuse byl snad dvakrát v životě, v Leningradu, když jsem chodil na vysokou.“

„A líbilo se vám to?“ zeptal se Pavka.

„Moc. Hlavně gymnasti. Sám taky dělám gymnastiku, mám dokonce první výkonnostní. Ale na tu cirkusovou akrobacii bych si asi netroufl.“

„Ale jo, to byste si trouf,“ ujistil ho Petr.

„Ovšem musel byste hodně trénovat,“ dodal Pavel.

„Kdepak,“ povzdechl si poručík. „Mně by už tou hrůzou, kolik na mě kouká lidí, zdřevěněly ruce i nohy.“

„Jak to, našim přece taky nezdřevěněj,“ namítl Pavel.

„No dobře, ale to jsou artisti,“ podotkl s úctou v hlase poručík. „Zkrátka: ševče, drž se kopyta. Nejsou vaši rodiče náhodou gymnasti?“

Petr přikývl:

„Náhodou jo, jsou voltižéři, akrobati na koních.“

„Jako že pracujou na koních,“ vysvětlil Pavel.

„Na koních?“ užasl poručík.

„Už brzo začnou představení, však uvidíte.“

„Doufám, že přijdete,“ dodal Petr.

„To bych prosil. S celou četou. Moji mládenci už se nemůžou dočkat. Ti cirkus ještě v životě neviděli… Je toho dost, co jsme ještě v životě neviděli a nezkusili. Ale nevadí, všechno máme před sebou, celý život. Tak se mějte, svatí bratři.“

Poručík se usmál, mrkl na chlapce a rozběhl se za svými ženisty.

Přestávka skončila.

Z bledě modré maringotky s nápisem ŘEDITEL vyhlédl ustaraný Grigorij Jevsejevič a přivolal si bratry k sobě.

„Jak jste se tu zabydleli?“

„Normálka.“

„Tak zítra nastupujete do školy, číslo sedm. Je to kousek od hotelu. Už jsem všechno domluvil.“

„Ale zejtra přivezou zvířata,“ fňukl Pavel.

„To přivezou.“

„Grigoriji Jevsejeviči,“ spustil žadonivě Pavel a nenápadně do bratra šťouchl loktem.

„Grigoriji Jevsejeviči,“ zakňučel ve stejné tónině Petr.

„Co pořád máte, chlapi, já přece vím, jak se jmenuju. Zítra přijedou zvířata. Pak začnou zkoušky. Pak představení. A já budu mít na krku dva nevzdělance? Jestli začnete tahat ze školy koule, nepustím vás do manéže!“

„Teda co si o nás myslíte, Grigoriji Jevsejiči,“ urazil se Pavel.

„Copak my jsme někdy…“ divil se Pavel.

„Někdy, někdy… Až je přitáhnete, to už bude pozdě! Znáte mě!“

„Známe,“ přikývl Pavel.

„Já slova do větru neházím!“

„To neházíte, Grigoriji Jevsejiči,“ souhlasil pohotově Petr.

Ředitel se ušklíbl.

„Dobře, ale jakmile ty vaše miláčky rozmístí po konírnách, posypete do školy!“

„Jasně, Grigoriji Jevsejiči.“ přikývli nadšeně bratři.

„Míšo, Jakové, zaběhněte ke mně na okamžíček!“ křikl ředitel a zmizel zpátky v maringotce.

Za chvilku na jeho dveře klepali i strejda Míša s Fličem.

„Ten Jevsejič je ale potvora,“ zamyslel se Pavel.

„To je fakt,“ přidal se k němu Petr.

„Ale zase ne tak hrozná…“

„Tak hrozná ne,“ schválil Petr.

„Znáte mě, já slova do větru nehážu!“ pitvořil se Pavel hlasem Grigorije Jevsgjeviče.

Oba se rozesmáli.

„Možná bysme se mohli na tu školu aspoň jít podívat,“ navrhl Pavel.

Petr pokrčil rameny:

„Třeba.“

Upozornili Fliče, že jdou do školy na průzkum, a vydali se k východu v ohradě.

4

Hlídač seděl na stále stejném místě a bradou se opíral o hůl. Zevlouni rokovali o postupu prací na stavbě stanu, o chystaném programu, který byl oznámen na plakátech, a zároveň o rasách psů, jídelníčku slona a metodách drezúry medvědů. V davu se vždycky najde nějaký na slovo vzatý znalec. Ten se může pochlubit spoustou informací, vlastní teorií krotitelské práce, ale především neuhasitelnou touhou podělit se o toto vše s kýmkoli, kdo se zrovna namane.

Páni kluci stáli u ohrady v samostatném hloučku. Rozumování dospělých je nezajímalo, jako by nebylo úplně jedno, kolik mrkve sežere takový slon – mnohem důležitější přece je nějak se k tomu slonovi protáhnout, vkrást se do cirkusu tak, aby vás nechytili a ostudně nevyvedli za límec.

Nejlepší způsob je správná známost. To se seznámíte s nějakým artistou, osvětlovačem či ošetřovatelem zvěře, a tomu pak prokážete všelijaké drobné službičky, něco podržíte, odnesete, přinesete, někam skočíte… A ten známý vás pozve do cirkusu. A už máte slona nebo medvědy jako na dlani. A přitom je všechno v tom nejvzornějším pořádku. S takovou si na vás nepřijde ani milicionář, natož biletářky.

Jsou tu samozřejmě i desítky dalších postupů, jak se vloudit do cirkusu, ty jsou ovšem značně riskantnější a vyžadují odvahu, obratnost a vynalézavost. Ačkoli, pořádný kluk má odvahy a obratnosti na rozdávání!

Pavel s Petrem si skupiny všimli už zdálky, ale tvářili se, jako by ji přehlédli. Zkušenost je už dávno poučila, že podobná setkání s domorodými mušketýry nemusejí dopadnout nejlip. Tu a tam se stane, že vysoké smluvní strany hájí své právo na území příliš pádnými argumenty. Během jednáni najednou promluví pěsti, nohy, či dokonce těžší předměty, které zrovna padnou pod ruku.

Jenže bratři se prát nesmějí. Ne že by se báli, v případě potřeby se dokážou prosadit, ovšem při takové rvačce snadno přijdete k boulím a šrámům. A s boulemi a šrámy se po manéži producírovat nemůžete! Zejména proto, že ve společném rodinném čísle voltižérů Lužinových rozhodně nehrají druhé housle.

Bratři vyšli z ohrady a rozšafným krokem zamířili k hotelu – Grigorij Jevsejevič přece řekl, že škola je někde v těch místech.

Kráčeli důstojně, tempem mladých mužů vědomých si své ceny.

Na paty se jim pověsili čtyři kluci – Petr s Pavlem si všimli, jak se oddělili od hloučku u ohrady.

„Jsou čtyři,“ sykl Pavel německy.

„Nech je plavat,“ broukl Pavel.

Drahnou chvíli se nic neměnilo – vpředu šla naše bratrská dvojice, a v nevelkém odstupu za ní ti čtyři.

Petr a Pavel mohli docela jednoduše zabočit do hotelu, ale neměli ve zvyku uhýbat před nebezpečím. Když se rozhodli, že půjdou ke škole, tak tam dojdou. Čtyři pronásledovatelé – to je toho!

Hotel jim zůstal za zády a chlapci se ocitli na křižovatce. Kam teď, doleva, nebo doprava?

Čtveřice také zastavila. Bratři už si je stačili alespoň zběžně prohlédnout – rozhodně žádní srábkové. Zvlášť ten zrzek bez čepice a v šedivém kabátě s trochu krátkými rukávy. Kabátek mu v ramenou málem praská.

„Tak co, zeptáme se jich?“ zaváhal Pavel.

„Jasan.“

„Hele, mládenci,“ oslovil Pavel čtveřici měkkým a vemlouvavým Fličovým hlasem, „nebyli byste tak laskaví a nesdělili nám, kde by se tu tak mohla nalézat všeobecně vzdělávací škola číslo sedm?“

„Páni!“ vyjekl jeden ze čtveřice. „Jsou jeden jako druhej!“

Hlas měl čistý a jasný a bratři měli příležitost pohlédnout do očí tak nádherně modrých, až z té modři zrak přecházel. A Pavel s Petrem si v tom okamžiku uvědomili, že ten kluk vlastně nemá kalhoty, jen kabát, zpod něhož vykukují nohy v punčocháčích a červených botkách, a hlava kluka vězí v červené pletené čepici. Když si to všechno dali dohromady, konečně pochopili, že to nebude kluk, ale holka.

Zrzek ji odstrčil ramenem. Proč se diví, ženská nemožná? To je toho, že jsou jeden jako druhý, však už jsme tu měli i jinší kosy!

„Copak, mladej, my jsme se na něco ptali?“ zamutoval zrzek. Snažil se k vetřelcům promlouvat solidním basem, ale z toho se jako čertík dral ještě stále přeskakující dětský hlásek.

„Ptal jsem se, kde je tu škola číslo sedum,“ poznamenal klidně Petr.

„Jo jako sedmička?“ protáhl vyčkávavě zrzek.

„Přece támhle!“ ukázala dívenka.

Zrzek ji však znovu nešetrně odstrčil.

„Nejseš nějakej vadnej, Rezatino?“ ohradila se dotčeně.

Zrzek ji neuznal za hodnu pohledu a jen nedbale utrousil:

„Deme, borci.“

A zabočil vlevo. Bratři za ním, co jiného jim taky zbývalo?

Dívenka a další dva se váhavě vydali v jejich stopách.

Bez jediného slova došli až k nízkému dřevěnému plůtku, jímž byl obehnán velký jabloňový sad. Temné kmeny stromů za plotem se zdály vlhké, u kořenů se černala čerstvě zrytá půda. Voněla jarem.

Zrzek se až k brance neobtěžoval, plot přeskočil a už zevnitř si dvojčata zpytavě změřil. Petr s Pavlem neváhali a přeskočili taky. Dva další kluci se k takovému výkonu neodhodlali a plot prostě přelezli. Jen dívenka v červené čepicí zrzka nenásledovala a spořádaně prošla brankou.

Zrzavý vůdce se rozběhl do hloubi zahrady, ostatní za ním.

Na holých větvích rozsochatých jabloní už naběhly jemně růžové pupence. V místech, jichž se zahradníkův rýč nedotkl, vyrážely na světlo boží tenounké šípy prvních stébel nové trávy.

Zastavili až u dlouhé dvoupatrové budovy, postavené z bílých a červených neomítnutých cihel. Velká okna byla tmavá a tichá. Na dvoře dlážděném velkými betonovými dlaždicemi několik menších klučinů honilo dřevěného špačka.

„Tak tohle je sedmička,“ oznámil zrzek.

„Díky,“ kývl Petr.

Zrzek se ušklíbl:

„A co si na nich vemu, na těch díkách?“

„A co takhle dvacetníček?“ zeptal se Pavel poťouchle.

Petr bratra zatahal za rukáv bundy, ale už bylo pozdě. Zrzek se nasupil, oba kamarádi k němu pohotově přiskočili. V modrých očích dívenky vzplála dvě pronikavá světélka.

„Kluci, vy se chcete prát, žejo?“

„Kecy si nech pro sebe,“ zamručel zrzek.

„Kruci, netahej mě za rukáv, jo?“ vykřikl neočekávaně Pavel.

„A kdo tě tahá?“ zařval Petr.

„No ty!“

„Já, já že tě tahám?!“

„Jasně…!“ a Pavel strčil bratra do ramene.

„Akorát že by ses za něj tahal sám!“ hulákal vztekle Petr a neurvale se opřel do Pavla. Klučinové nechali špačka špačkem a přisunuli se blíž.

„Jsou to cvoci,“ vydechla modroočka překvapeně. Nemohla tušit, že jde o dávno vyzkoušený nejspolehlivější způsob, jak se vyhnout nevítané rvačce – prostě se poperou mezi sebou.

Pavel rozlícené šťouchl do Petra, tentokrát už tak, že napadený upadl. Ale kupodivu šikovně, na ruce, takže se okamžitě vymrštil a vrhl se na útočníka. Na Pavla se sneslo krupobití ran. Mrštně jim uhýbal, pak najednou popadl Petra za ruku a s nedbalou elegancí si ho přehodil přes rameno.

Klučinové se netajili nadšením.

Petr však už mezitím vrazil Pavlovi hlavu mezi kolena a bleskově se napřímil. Vzduchem tentokrát letí Pavel a v nemotorných kotrmelcích se řítí k zemi. Užuž sebou žuchne tak, že se snad už nikdy nezvedne. Jenže v posledním okamžiku to i Pavel dokázal zaonačit tak, že dopadl přesně na chodidla a bez meškání vstal.

Ve tváři má nesmiřitelnou zlobu, z oči srší blesky. Pomalu se sune k bratrovi. Vypadá tak hrůzostrašně, že diváci začínají mít o Petra vážné obavy. Tím spíš, že Pavel ho chytil za pačesy, bez dlouhých cavyků mu hlavou začal lomcovat ze strany na stranu a pak – to by nikoho ani ve snu nenapadlo! – ho nenadálým trhnutím vyzvedl do vzduchu. Za vlasy!

Petr ve snaze neztratit rovnováhu křečovitě zarývá prsty do Pavlových ramenou.

A už se oba ve zmateném klubku válejí po zemi. Nakonec otupěle znehybněli a polomátožně si jeden druhého prohlížejí, potřásajíce hlavami.

Místní kluci zkoprněli. To teda bylo maso! Nikdo z nich nemohl tušit, že bratři už podobné rvačky předvedli na všech školách, jimiž za ta léta prošil, a vybrousili svůj souboj k naprosté dokonalosti, takže každý chvat a každý kousek mají narežírovaný do posledního detailu. Po podobném představení si na ně nikdo z domorodců netroufl. Tady to jistě nebude jiné. Už zítra se o rvačce dozví celá škola, gladiátorský souboj se obalí mnoha dalšími podrobnostmi. A oni budou mít pokoj. Tím spíš, že sami nikdy zbytečné třenice nevyvolávají.

„Jsou to cvoci,“ opakovala tiše modroočka.

„Kruci, co blbnem?“ zeptal se vytřeštěně Pavel.

Petr jen pokrčil rameny.

„To je fakt, co blbnete?“ přidal se zrzek. Už nemluvil basem, ale jako každý jiný kluk v jeho letech. A měřil si oba bratry mírumilovně, dokonce se sympatiemi. Takhle se má člověk umět prát!

Bratři se zvedli z betonových dlaždic, je to přece jen trochu tvrdá manéži Bezděční diváci jim ochotně pomohli otřepat prach ze šatstva.

„Někdy to na nás takhle přijde,“ vysvětlil Pavel.

„Nepřijeli jste náhodou s cirkusem?“ zeptala se modroočka.

„Náhodou jo.“

„A proč se teda sháníte po škole?“ zeptal se jeden z kluků, kteří přišli s nimi, takový pořízek v kostkované kšiltovce s knoflíkem uprostřed.

„Taky se musíme učit.“

„A do který chodíte?“

„Do sedmý.“

„Takže se mnou,“ pokýval spokojeně hlavou zrzek.

„Ty se jmenuješ Rezatina?“

„Ale ne, jen se mi tak říká. Jinak jsem nějakej Dolevič, Vasyl Dolevič.“

„Tohle je zase Pavka,“ řekl Petr.

„A tohle Peťka,“ řekl Pavel.

„Já jsem Peťka,“ řekl Petr.

„Já zase Pavka,“ řekl Pavel a ukázal na bratra: „Von není Pavka.“

„A von zase není Pětka,“ řekl Petr a také si do brášky píchl ukazovákem.

Děti se rozesmály.

„Teda to jsou klauni!“ Vasyl se zatvářil tak, jako by si všechno, co se tu právě odehrálo, sám vymyslel a jako by ti ohromní hoši, co do města přijeli s cirkusem, dorazili jen a jen kvůli němu. „Tahle holka se zase jmenuje Králice, teda Zlata Kralovová. Tohle je Serjoga zvanej Edison,“ cvrnkl do kšiltovky s knoflíkem. „Teďka právě vynalejzá rádio velký jako krabička od sirek. A tohle je Tolja Glebov. Na toho se žádná přezdívka nelepí, tak se mu neříká nijak.“

Tolja byl hubeňoučký klučík s lehce vypoulenýma očima. Kapsy rozepnutého kabátu měl napěchované tak, až odstávaly. Pavla hned zajímalo, co to tam má.

„Všelico,“ broukl skoupě Tolja.

„To má pro psy,“ prozradila Zlata. „Má hrozně rád psy.“

A jako na dotvrzení jejích slov zeza rohu školy vykoukl strakatý hnědobílý pejsek s povislýma ušima. Očichal roh, podíval se na houfek dětí, vesele zakomíhal krátkým ocasem a přiběhl rovnou k Toljovi.

Ten vytáhl z kapsy papírový sáček a z něj kost se zbytky masa. Laskavě psíka oslovil:

„No tak, co máme dělat, když si chceme vysloužit kostičku?“

Pejsek se postavil na zadní a několik vteřin způsobně prosil. Tolja mu kost dal, voříšek s ní odběhl stranou, uvelebil se pod stromem a zahryzl se do pochoutky.

„Psi se za ním táhnou jako vocásek,“ sdělil Vasyl takovým tónem, jako by se psi netáhli za Toljou, ale za ním.

Bratři by si bývali rádi prohlédli školu. Vasyl párkrát škubl dveřmi, ale ty byly zamčené. Dověděli se jen, že sedmé třídy jsou tu dvě – áčko a béčko. V áčku to za moc nestojí, tam se sešla divná společnost a je tam hrozná nuda. Zato v béčku je parta k pohledání, koneckonců i celá čtveřice, která sem bratry přivedla, chodí právě do béčka.

Proto by bylo nejrozumnější, kdyby Petr s Pavlem ředitele poprosili, aby je dal do béčka. To poradil Tolja.

Vasyl však neočekávaně namítl:

„Bane, hlaste se radši do áčka. Von Chrupak je nemožnej.“

„A kdo je to Chrupak?“ zeptal se Pavel.

„Náš říďa. A skutečně se jmenuje Chrupak,“ vysvětlil Tolja.

„Nemožnej chlap. Vždycky všechno udělá naruby. Když si mu řeknete, aby vás dal k nám do béčka, určitě vás vrazí do áčka.“

„Nevrazí,“ zasáhla Zlata s pomněnkovýma očima. „V áčku už mají nováčků plno. Všechny nový důstojnický děti.“

„My se stejně budeme hlásit do béčka. Řekneme, že v Taškentu jsme taky chodili do béčka a už jsme na něj zvyklí.“

„Rozumná řeč!“ souhlasil Rezatina.

Příštího dne dorazil ryšavý klukovský vůdce do školy schválně co nejdřív a uchváceně líčil nevídanou bratrskou dvojici. Jak jsou jeden druhému strašně podobní. A jak se umí rvát. Ale to se, mládeži, musí vidět! Mával rukama jako větrný mlýn a hlavou škubal a řečnil tak, že jeho posluchači se nemohli ubránit dojmu, že nebýt Vasyla, nebylo by ani báječných bratří, ani jejich perfektní rvačky. A že by se bez jeho přičinění nedostali k nim do béčka – o tom prostě není sporu!

Třída netrpělivě čekala, kdy už se ti zázrační nováčkové objeví v celé své kráse. Třída šílela vzrušením. Děvčata si mimoděk upravovala účesy. Kluci si kradmo předváděli nejspolehlivější boxerské triky. Při první hodině se všemi šili všichni čerti. Ty nejneposednější bylo třeba okřikovat. Doleviče učitelka biologie div nevyhodila za dveře.

První hodina skončila, začala druhá. Bratři nikde. Třída pohasla. Novinka už ztratila příchuť senzace. Jen Vasyl toužebně a smutně pokukoval po dveřích. Že by ten nemožnej říďa malé cirkusáky skutečně zařadil do áčka?

Ve škole ovšem nikdo nevěděl, že na nádraží už stojí souprava s cirkusovými zvířaty a že městem co nevidět projde exotická karavana. Kdyby to děti věděly, asi by hodně školních lavic zelo prázdnotou. Rezatina i se svou družinou by nepochybně zmizel mezi prvními.

5

Už v noci Sergej Sergejevíč vydal první pokyny tenťákům, kteří obhospodařují cirkusový stan. Střecha a stěny plátěného domu se sklá dají z osmi obrovitých plachet. Ty se na plac svážely v rolích na vozíku. Role nápadně připomínaly nějaké obří housenky. V křížové palbě mrtvě namodralého světla se zdálo, jako by se na vozíku pohybovaly. Když se role rozvinuly, proměnily se v zelené plachty, ke kterým se připevňují stavěči lana, přehozená přes kladky. Všech osm dílů se dalšími lany spojí do jediného celku, asi jako když si pevně zašněrováváte boty. Plachtovina ve větru šelestila a pleskala.

Aby se však ze změti plachet stalo opravdové šapitó, je třeba obří stan vztyčit a řádně vypnout.

Po obvodu dočasné stavby už jsou zatlučeny masivní ocelové sochory, přes které tenťáci přehodili smyčky napínacích lan. Zaskřípěly kladkostroje – a mohutná vzdušná kopule se pomalu plazila k nebi. Když se konečně zastavila, dělníci ji zevnitř rychle podepřeli stožáry a vzpěrami.

Sergej Sergejevič si stálil z hlavy tankistickou přílbu a upřímně poručíkovi potřásl pravicí.

„Takže to bysme měli, poručíku. Děkuju za pomoc. Teďka se den a noc budu objímat s polštářem.“

Vyprovodil ženisty až za ohradu. Ti se v rozkolísaném dvojřadu pomalu rozpouštěli ve tmě a stále se ohlíželi na zázračný zámek z plachet, stožárů a lan. Cirkusoví dělníci mezitím dostavovali malý stan, který bude sloužit jako konírna. Tesaři už uvnitř stloukali improvizovaná stání.

Naproti konírně vznikla krátká ulice z modrých, zelených a žlutých maringotek. Ty budou sloužit jako dočasná obydlí, šatny a odpočívárny pro artisty a další cirkusové umělce.

Sergej Sergejevič se po dřevěných schůdcích vyškrábal do jedné maringotky, svalil se na svinuté koberce, pod hlavu si podložil vatovanou bundu a okamžitě usnul.

Nevzbudil ho ani ruch a halas, který v malém cirkusovém městečku zavládl ráno. A že to byl pořádný rámus.

Z hotelu se přihrnuli artisté v čele s inspektorem manéže neboli „šprechem“ Gurijem Alexandrovičem Kaplunem. Byl to muž vskutku reprezentativní – vysoký, statný, s pečlivě pročísnutou pěšinkou v hladkých šedivých vlasech, vznešenými pohyby a sametovým barytonem. Bez ohledu na počasí chodil zásadně prostovlasý, ale se zvednutým límcem černého kabátu, ovšem na druhé straně si i za naprostého sucha přes boty obouval lesklé nízké galoše.

Gurij Alexandrovič nikdy nebyl ani akrobat, ani žonglér, ani klaun. Do cirkusu se však zamiloval už jako malý kluk, a tahle láska ho vypudila z domu a přivedla do cirkusového stanu, kde působil jako pomocník v čísle s drezúrou psů. Své čtyřnohé svěřence svědomitě opatroval – krmil je, vyváděl na procházky, česal je, uvazoval jim hedvábné mašle, navlékal kalhotky a vyváděl své mužstvo až za oponu manéže.

V manéži se psím bratrstvem pracovala stará krotitelka. Gurij celé číslo napjatě sledoval skulinou v oponě, a když některý ze psíků pracoval na pláce pod psa, ztrácel náladu a provinilci po představení dlouze a obšírně vysvětloval, že takhle by to nešlo, že tohle je jeho, tedy psova práce, a práci je třeba dělat poctivě, pořádně. Nikdy však na psy nekřičel. Nekřičel vlastně na nikoho a nikdy se nehádal. Když se později stal asistentem krotitele Ivů, spřátelil se i s těmito obávanými šelmami. Nu a sami lvi, dokonce i když byli celí omrzelí a nevrlí, na něj nikdy nevrčeli, jako by chápali, že Gurij Alexandrovič si něco takového nezaslouží.

Později se stal uniformistou – uklízel a chystal manéž, natahoval koberce, vynášel rekvizity: Celý svůj život strávil v cirkuse. Neměl ani rodinu, ani domov. Tím i oním se mu stal cirkus.

Artisté se rozešli do svých maringotek a rozbalovali si nádobíčko. Prohlíželi kostýmy. Tady bylo třeba něco přežehlit, támhle zase něco přišít. Vesele na sebe pokřikovali a neustále si pro něco běhali z maringotky do maringotky.

A Gurij Alexandrovič stál uprostřed „ulice“ v neodmyslitelném kabátě s vyhrnutým límcem a v lesklých galoších. Nic ho v životě nemohlo potěšit tolik jako tenhle shon. Byl to shon v předvečer svátku. Protože začátek každé nové štace je vždycky svátek. Dnes dorazil na nádraží vlak se zvěřincem a ředitel se rozhodl využít této okolnosti k pořádné reklamě. Zvířata přece nepůjdou městem jen tak, to už také bude představení.

I v Lužinové žluté maringotce bylo hlučno a přecpáno. Přecpáno díky chaoticky roztahanému inventáři, hlučno zase díky Petrovi a Pavlovi. Chaos byl ovšem jen zdánlivý, protože Gertruda Johannovna mohla kdykoli a se zavřenýma očima ukázat, kde co leží. Ale věcí tu bylo opravdu požehnaně – všelijaké pestrobarevné kostýmy, blýskavé rekvizity, umně vytvarovaná artistická sedla, lesklé uzdy, nádobky s líčidly a další spousty prapodivných předmětů, které nezasvěcenému nic neříkaly.

A naši bratři – ti rozhodně nehlučeli (alespoň jen tak pro nic za nic), prostě si pomáhali zapínat všelijaké háčky a zavazovat četné tkanice. Pak si nějak popletli, čí jsou které stříbrné měkké holínky a dlouho se dohadovali. Ivan Alexandrovič byl na tenhle zmatek zvyklý, oblékal se klidně a s rozmyslem a jen jednou, když už mu rámus, který dvojčata tropila, připadal k nesnesení, po nich beze slova mrštil malým červeným polštářkem. Čímž ostatně jen přilil oleje do ohně.

„Paul! Peter! Co to má znamenat! Vy snad máte být ve škole, ne?! Dneska se docela dobře obejdem i bez vás,“ sjela syny německy Gertruda Johannovna.

V maringotce zavládlo ticho. Holínky jako by na nohy naskočily samy, a také háčky byly raz dva všechny zapnuté.

Do dveří nakoukl Gurij Alexandrovič.

„Lužinovi!“

„Už to bude, ještě dvě tři minuty,“ ozvala se Gertruda Johannovna.

„Sehr gut,“ pochválil ji v její mateřštině Gurij Alexandrovič. „Za pět minut je tu autobus.“

Gertruda Johannovna si přehodila přes ramena lehkou pelerínku a uchopila útlý jezdecký bičík.

„Páni…“

Ivan Alexandrovič si ženu zálibně prohlédl od hlavy až k patě, usmál se a jemně jí přejel rukou po vlasech.

„Že ale máme krásnou maminku!“

Gertruda Johannovna ho nenápadně pleskla přes ruku bičíkem.

„Je to krasavice,“ přikývl Petr.

„A já jsem celej po ní,“ dodal Pavel.

„Výborně,“ zasmála se polichoceně maminka. „Ale přes kostýmy si natáhneme kabáty.“

„Proč?!“ naštětil se Pavel.

„Bez poznámek. Je chladno.“

Dohady skutečně neměly smysl. Chlapcům nezbylo než si natáhnout bundy. Co naplat, jarní rána jsou skutečně chladná. Zdálo se však, že den bude pěkný. Po blankytném nebi proplouvala bílá oblaka, která tu a tam klouzala přes slunce.

U autobusu už stál černobílý Flič. Na hlavě vysoký cylindr. Levá ruka byla uvězněna v bílé rukavičce, ale pravou natáhl před sebe, jako by pokorně prosil o almužnu. Po dlani se neúnavně pohyboval těžký měděný pěťák, pak se přestěhoval až na prsty, proklouzl mezi nimi, ruka se obrátila hřbetem vzhůru a pěťák teď tančil tam. Přitom se celá Fličova ruka zdála naprosto nehybná.

Zatímco se artisté usazovali v autobuse, Petr s Pavlem stáli vedle Fliče.

„Fliči, dejte mi ten pěťák,“ poprosil ho Pavel.

„Na zmrzku?“ zašilhal po něm kouzelník.

„Ne, taky si to chci zkusit,“ vysvětlil mu Petr.

„Tak to by nešlo, mládenci. Pro vaše prsty postačí i troják.“ Flič minci nadhodil vysoko do vzduchu a křikl: „Tak co, orel, nebo panna?“

„Orel!“ odpověděl rychle Pavel s pohledem přišpendleným k rotujícímu pětníku.

„Panna!“ křikl Petr.

Flič minci znovu chytil.

„Uhádli jste oba,“ rozevřel prsty a ukázal jim dlaň se dvěma tříkopejkami.

„Jak jste to udělal?“ zeptal se Petr.

„Koukali jste jinam, než jste měli. Musíte se dívat na ruce, a ne na mince.“ Podal jim oba troníčky, chlapci si je položili na hřbet ruky a mince ožily. Pravda, ne tak rychle a elegantně, jako to uměl Flič, ale v pohybu byly.

Pavlova tříkopejka spadla na zem.

„To nic,“ mávl rukou Flič, „když jsem byl tak starý jako ty, neuměl jsem ani tohle.“

„A co jste teda uměl?“ zeptal se Pavel.

Flič ještě jednou nadhodil svůj pěťák, chytil ho, zastrčil do kapsy v bílé vestě a nastoupil do autobusu.

Jak by mohl chlapcům vyprávět, co dělal v jejich letech? V pátém roce mu pogromisté zabili otce. Vyvlekli ho na ulici jen tak ve spodním prádle, rozpárali nožem a šli dál, a zpívali si přitom Bože, cara ochraňuj… Matka se vyřítila z domu v dlouhé noční košili, strašlivě zakřičela a svalila se jako podťatá. Děti ji jen s námahou odnesly zpátky do ložnice, připadala jim neuvěřitelně těžká. S pláčem ji uložily do postele, na pomačkané prostěradlo. Zakryly ji přikrývkou. Nejvíc je vylekalo, že spí s otevřenýma očima. Fímu poslaly pro doktora. Ten doktora nenašel, tak přivedl alespoň lékárníka Morducha. Morduch se celý třásl, bojácně se rozhlížel a nejraději by býval do domu ani nepáchl. Nakonec ho tam však společnými silami přece jen dostrkali. Pohlédl na matku, mlčky jí zatlačil oči, usedl na podlahu, několikrát se pěstmi udeřil do hlavy a rozplakal se. Děti s ním.

Pak k nim začali přicházet nějací lidé. A zase odcházeli. Sousedky rozčesávaly mamince vlasy. Otce zavinuli do tachrichimu. Mezi tímhle shromážděním někdo neustále procházel a cvakal nůžkami. A nad tím vším se vznášel čistý tenor. Prosil, chlácholil, plakal, a bylo v něm tolik žalu a bolesti, až srdce usedalo.

Zůstalo tu sedm hladových krků, které bylo třeba živit. Pomáhali sousedé i celá obec. Jenže to bylo málo, moc málo. A tak Jakov v noci vyrazil do Poklonné ulice, k řeznictví. Řezník Deribajlo byl jediný z pogromistů, kterého Jakov osudné noci poznal. Proto se rozhodl, že začne právě u něj.

Vkradl se do dvora, kde řezník za masivními, spolehlivě zamčenými dveřmi skladoval své zásoby, vytáhl z kapsy kalhot láhev petroleje zabalenou do hadru, polil nenáviděné dveře a zapálil je.

Když se strhla panika, po dvoře zmateně pobíhali lidé a oheň lačně olízl střechu, vylezl z předem vyhlédnutého úkrytu a odnesl si celou telecí kýtu.

Takhle začala jeho pouť po cizích spížích. Když ho někdy někdo chytil, byl krutě bit. Ale vždycky ho pustili. Až jednou ho někdo nechal odvést na policii. Jakov se za krádež dostal do vězení. Tam se také lecčemu přiučil, však nadarmo neseděl mezi kapsáři. Ti si rychle všimli, jak má tenké a obratné prsty, jako stvořené pro chmatáckou živnost. Nebýt bolševické revoluce, zřejmě by se stal profesionálním kapsářem.

Jenže jak tohle všechno vysvětlit těm dvěma větroplachům – Petrovi a Pavlovi?

Autobus už mezitím minul nádražní budovu a přiblížil se k vysokému plotu, nad nímž se ve dvou řadách táhl zrezivělý ostnatý drát. Zastavil před obrovskými vraty, u nichž stála strážná s puškou a v černém vojenském kabátě, přepásaném širokým řemenem. Na řemeni viselo pouzdro s naganem. Ta žena byla malá, drobná, a řemen s obrovskou pistolí na ní vypadal hodně nepatřičně.

Řidič jí řekl pár slov, ona se podívala na vyparáděné cestující, usmála se a mávla rukou. Autobus se za kolébal po hrbolatém a děravém nákladním dvoře.

Jako první spatřili lidé v autobuse slonici Moniku. Netrpělivě přešlapovala na místě a pokoušela se chobotem obejmout svého pána a velitele Palčikova. Ten jí bránil a láskyplně ji po dotěrném chobotu popleskával dlaní.

Slonice malými očky nedůtklivě zašilhala po autobuse, který už se doplahočil až k soupravě.

Když se však z něj začali rojit artisté v pestrých úborech, spokojeně přešlápla a zakývala hlavou. Měla z tolika lidí radost, protože se v dunivé prázdnotě vagónu nudila a navíc tam neustále kličkovaly myši. A těch se Monika bála.

Dobytčáky byly otevřené a ošetřovatelé vyváděli koně. Zvířata opatrně našlapovala po dřevěné rampě, mírně přisedajíce na zadní. Všechna byla krásně vyhřebelcovaná, srst se jen leskla, hřívy i ohony učesané, až oči přecházely. Bylo vidět, že koňáci se o své přátele během dlouhé cesty jaksepatří postarali. Copak by to šlo, vést přes celé město koně upocené a uválené, s nečesanými hřívami?

Pavel s Petrem už zahlédli i své miláčky. Támhle, to jsou oni, tenkonozí světlí grošáci Malva a Dublon. Malva potřásá bohatou hřívou a poplašeně koulí fialovým okem. Dublon zase neklidně stříhá ušima, měkké pysky se drobně pohybují, jako by kolegyni něco šeptal.

Bratři k nim doběhli a strčili koňům do měkkých tlam krajíčky chleba se solí. Laskavě koně pohladili po strmých šíjích. Mezitím už došli i Ivan Alexandrovič s Gertrudou Johannovnou. Malva několikrát jemně drcla mordou do maminčina krku. Dublon zase položil hlavu na hospodářovo rameno. Na hřbetech obou koní se mezitím objevila sedla. Mahru to překvapilo, několikrát hrábla předníma a poplašeně pohazovala hlavou. Proč sedlo? Kde je manéž?

V sousedním vagónu řvali medvědi. Petr a Pavel nakoukli do otevřených zasouvacích vrat. Vzteklým štěkotem se tu zalykal šedý huňatý pes, který natáhl vodítko, za něž byl uvázán, tak, že ho obojek div neuškrtil.

„Kindere!“ vykřikl Pavel, vlezl do vagónu a psa odvázal.

Pes nadskočil, olízl mu tvář a pak se vrhl k Petrovi. Pobíhal od jednoho k druhému, kňučel a nejraději by je samou láskou snědl. Dobrotivé psí srdce bylo ochotno puknout štěstím.

Pavlík psa chytil do náruče.

„Uklidni se, Kindere. Už jsi na místě. Doma. Už jsi zase v cirkuse.“

Kinder skočil na zem, převalil se na záda tlapami vzhůru a strnul v slastném očekávání.

K cirkusu se tenhle čipera připojil před několika lety v jednom sibiřském městě. Prostě se přišoural ke služebnímu vchodu a posadil se tam. Byl to takový malý tulák, ještě štěně, zřejmě nikomu nepatřil a nevěděl, kam se vrtnout. Při zemi se hnala nepříjemná metelice, srstí pronikal drobný ostrý sníh. A tak seděl a smutnýma štěněčíma očima sledoval lidi, co procházeli kolem. Nikdo si ho ani nevšiml. Pak se odněkud přihnali dva kluci. Byli úplně stejní a úplně stejně taky voněli. Zastavili se u něj a sedli si na bobek. A štěně pochopilo, že čeká právě na tyhle dva, už od chvíle, kdy poprvé otevřelo oči a spatřilo bílý svět. Postavilo se na prokřehlé tlapky a postupně vráželo čenichem oběma bráškům do kolínek.

Jeden z nich ho vzal do náručí a někam ho nesl. Ty ruce byly vlídné a teplé.

Bratři štěně přinesli do maskérny, přikryli ho koberečkem a někam zmizeli.

Vrátili se s jinými lidmi, o hodně většími. Ti dlouho rámusili a křičeli. Pejsek se dál třásl ve svém koutě. Malí lidé se rozplakali. Stěně nevydrželo, opustilo svůj koutek, posadilo se vedle kluků a rozkňučelo se taky.

A všechno utichlo.

Někdo mu pod čumáček přistrčil kousek salámu. Vonělo to moc a moc vábně, a jemu se k uzoufání chtělo jíst. Salámu se pejsek ani nedotkl, jako by chápal, že teď se rozhoduje o jeho osudu.

Teprve když ho kluci pohladili po zádech, lehl si a zdvořile, ovšem o to rychleji, salám slupl.

To bylo nějakých jmen, co se mu tenkrát lidé navymýšleli! Jenže pak jednou ta paní zavolala na děti:

„Paul, Peter! Kinder!“

Děti se k ní rozběhly a štěně s nimi.

Od té doby se mu říká Kinder.

V manéži nevystupuje, takže své koláče jí bez práce. Ačkoli, jak se to vezme! Copak není příjemné podělit se o kousek něčeho dobrého k snědku s věrným kamarádem? A věrný kamarád – to on je!

Od nádraží se městem hrnulo nevídané procesí. Úplně vpředu jeli na nepokojných koních dva milicionáři. Za nimi kráčeli přízemní akrobati a skokani v křiklavě nachových dresech – šest mladých mužů a tři dívky. Ten, co šel uprostřed, chvílemi tiše zavelel: ellá… hop! A celá devítka jako jedno tělo vzlétala nad vozovku a metala odvážná salta. Jako by se po celé šíři ulice vzňala hradba plamenů.

Za nimi se na slavnostně vyšňořeném náklaďáku vezl cirkusový orchestr. Muzikanti způsobně seděli na lavičkách, fascinovanýma očima sledovali dirigenta, jenž energicky mával rukama nad jejich hlavami, a vyhrávali řízné melodie.

V mírném odstupu za autem, na kterém seděl orchestr, vedli cirkusoví štolbové koně. Hřebla zanechala na lesklých koňských zadcích úpravný šachovnicový vzor – jen si na něj postavit figury a zahájit partii. Tenké uzdičky přitahovaly koňské hlavy co nejblíž k hrudníkům, aby se krásné koňské šíje vyklenuly do elegantních oblouků a propůjčily tak čtvernohým krasavcům nevídaně hrdé držení těla. Na třpytivých ohlávkách se pohupovaly bohaté chocholy, každý pár měl jinou barvu.

Za koni následovalo žonglérské trio. Děvčata se oblékla do bílých sukýnek a bledě modrých vestiček pošitých filtry. Mládenec uprostřed měl na sobě bílé kalhoty a lesklou vestu stejné barvy. V chůzi si nenuceně pohazovali pestrobarevnými kuželkami.

Po žonglérech přišla řada na krotitele Palčikova a jeho Moniku. Slonice si pro podobné příležitosti oblíbila rudou sametovou čepičku s rolničkami, které tiše cinkaly do rozvážného sloního kroku. Slonice mávala ušima a prohlížela si lidi, tísnící se na chodnících. Vykračovala ulicí s chuti, po dlouhém stáni ve vagónu jí to bylo

příjemné. Z obou stran ji doprovázeli Palčíkovovi asistenti s opičkami na ramenou. Opičky se natřásaly v křiklavě strakatých cikánských krojích, chroustaly jablka a ohryzky odhazovaly, kam je zrovna napadlo.

Dlouhán Mimóza v zrzavé paruce a s maličkým kloboukem na šošolce, v úzkém saku s krátkými rukávy, v širokánských kostkovaných kalhotách a obřích blýskavých botách se špičkami zahnutými vzhůru se ukláněl na všechny strany, jako by se doslova přelamoval v pase, rozesílal mezi ctěné obecenstvo vzdušné polibky a komicky klopýtal. Tu a tam zničehonic vrazil do Gurije Alexandroviče, který šel vedle něj. Chytal se za hlavu, nápadné vlasy mu vstávaly hrůzou, na čele v takových chvílích naskakovala velikánská fialová boule a z očí mu tryskaly fontány slz. Utíral si je trochu nepraktickým kapesníkem s dírou uprostřed. Lidé na chodnících se smáli. To si klaun nechtěl dát líbit, rozdurděně vytahoval z jedné kapsy „kámen“, z druhé obrovitánský prak, zamířil na nějakého obzvlášť veselého diváka a vystřelil. „Kámen“ k cíli nikdy nedolétl, protože byl přivázaný na gumičce a poslušně se vracel ke střelci. A Mimóza se spokojeně chechtal. Gurij Alexandrovič mu bez meškání vrazil pohlavek. Ukřivděný Mimóza bez dlouhého rozmýšlení sáhl po píšťalce a pískal na milicionáře. Obyčejně v takové chvíli znovu klopýtl a píšťalku spolkl. Chtěl vše vysvětlit Guriji Alexandroviči, ale z úst se mu dral jen zoufalý hvizd.

Následoval další náklaďák, vezoucí tentokrát klece, v nichž dřepěli medvědi. Za autem kráčel krotitel medvědího spolku Oleg Pašennyj v brokátové kamizole s límečkem zdobeným vyšívanými sedmikráskami, přepásané hedvábnou šňůrou s bohatými střapci a v lakových ruských holínkách – a na tenkém řetízku vedl Aljošenku. Aljošenka nemotorně capkal po zadních, potřásal střapatou hlavou, kotrmelcoval, a dokonce tančil. Když mu Pašennyj podal kojeneckou láhev se sladkým mlékem, sál z ní jako smyslů zbavený.

Za medvědem utíkal Kinder s parádním obojkem na krku. V jednom kuse se ohlížel za sebe. V slavnostním průvodu se s ním upřímně řečeno nepočítalo, ale on považoval za svou povinnost bdít nad bezpečností svých pánů i tady. A ohlížel se proto, že rodina Lužinova ho následovala. Gertruda Johannovna vedla Malvu, Ivan Alexandrovič Dublona. Pavel a Petr seděli v sedlech, zdravili obecenstvo a nutili oba koně střídat lehký taneční krok se stejně elegantním klusem. Melancholický Dublon všechny pokyny plnil s melancholickou trpnou ochotou, zato Malva chvílemi střečkovala. Byla zvyklá na manéž, pracovat venku na ulici se ji nezamlouvalo.

Za Lužinovými se sunul třetí nákladní automobil se spuštěnými postranicemi a velkými nápisy „Cirkus“, „Zak Flič“ a „Kouzla a zázraky za účasti ctěného publika“. Na korbě stál stolek s černou krychlí. Bohorovný Flič v černém fraku a s cylindrem na hlavě kostku zvedal, ukazoval veleváženému obecenstvu, že je prázdná, pak ji uzavíral a začal z té prázdné kostky lovit barevné kroužky. Ty se plavně vinuly vzduchem a stáčely se kolem Fličových nohou.

Lidé na chodnících zaníceně tleskali.

Průvod uzavírali dva další milicionáři na koních. Světle kaštanoví koníci zasmušile našlapovali po dlažbě, kdežto oba strážci zákona zmámeně sledovali kouzelníkovy ruce. Občas jako by se z té zcepenělosti vymanili, cukali uzdou a koně přecházeli do krátkého rozháraného cvalu.

Za veselou kavalkádou se hrnul hlučící svátečně naladěný dav. Pokud se Grigorij Jevsejič ve svých propočtech nemýlil, měl tento dav skončit ve frontách před cirkusovými pokladnami.

6

Do školy Petr s Pavlem přišli během velké přestávky.

Dlouhou chodbou pobíhali a pošťuchovali se malí křiklouni.

K jednomu z oken si uklízečka v modrém plášti přistavila židli a vlhkým hadrem otírala skla. Vždycky když rozdováděná horda dětiček zavadila o židli, celá se zachvěla a vyvřískla:

„Dyť mě shodíte, čírťata sakulentský!“

Bratři se jí zeptali, jak se dostanou do ředitelny.

Uklízečka o ně ani okem nezavadila, jen znovu zařvala:

„Viťko…! Tak kde jsi, hromsec hadry!“

Z klubka rozvášněných kluků vystřelil rošťák celý upatlaný od inkoustu.

„Zaveď tyhle dva k řediteli. Na takový věci já nemám čas. Vy snad ty vokna natíráte špekem…“ A znovu se jala usilovně leštit sklo.

Viťka si bratry prohlédl a zaculil se jako měsíček v úplňku. Pár zubů mu zrovna chybělo.

„To vy šte še tady včera prali?“ zeptal se šišlavě. „Podte ža mnou.“

Bratři vykročili za malým průvodcem a vnořili se přímo do běsnícího víru. Když stoupali do prvního patra, všimli si, že zábradlí je opatřeno krátkými dřevěnými kolíčky. Aby se snad místní čírťata nechtěla ještě vozit.

Jak jsou si všechny ty školy podobné! Chodby, schodiště, třídy, okna, dveře – to všechno se může dost podstatně lišit, ale randál o přestávkách je všude dojemně stejný.

Viťka je dovedl až ke dveřím s nápisem ŘEDITEL ŠKOLY a zmizel v houfu.

Pavel zaklepal a pootevřel dveře.

„Můžeme dál?“

Za velkým odřeným stolem seděl muž popelavé, utrápené tváře, s hlubokými trpitelskými rýhami u kořene nosu a kolem úst. Koutky úst už asi přemíru vrásek nemohly unést a nápadně poklesly. Díky tomu se ředitelova tvář zdála štítivě povýšenecká.

Na stole i přes jasný a slunečný den svítila pracovní lampa se zeleným skleněným stínidlem, takže na ředitelových brýlích se odrážely dvě zlověstné zelené tečky.

„Dobrý den,“ pozdravili bratři.

„Dobrý den,“ odpověděl ředitel trochu šeplavým hlasem. „Co si račte přát, mládenci?“

„Přijeli jsme z Taškentu, s cirkusem,“ vysvětlil Pavel.

„To už je mi známo. Slyšel jsem, že jste tu včera uspořádali nějakou rvačku.“

Bratři si vyměnili rychlý pohled.

„To nebylo doopravdy,“ přiznal se Pavel. „My se totiž neperem. Nesmíme.“

„Je to spíš něco jako cirkusový číslo,“ dodal na vysvětlenou Petr.

„Já se zase doslechl, že přitom tekly řeky krve,“ pousmál se ředitel.

„Normální bouda,“ usoudil Pavel.

„Aha… Přeloženo do srozumitelné mluvy lež,“ pohlédl na ně přes brýle ředitel.

Přikývli.

„A jak se jmenujete?“

„Lužinovi!“ vyhrklí sborem.

„Tak Lužinovi,“ ředitel se podíval na stolní kalendář. „Petr a Pavel, jestli se nemýlím.“

Bratři kývli ještě jednou.

„Ale já vás čekal už ráno.“

„Přijela nám zvířata,“ připustil zdráhavě Pavel.

„Hm, zvířata,“ opakoval po něm ředitel. „A jaképak jste měli známky?“

Pavel rozepnul odřenou aktovku a vytáhl z ní dvě žákovské knížky. Aktovku měli oba jen jednu, dohromady, a o tom, kdo ji ponese do školy, rozhodoval los – házeli si desetníkem. Pavel položil obě žákovské na ředitelův stůl.

„Já se jmenuji Nikolaj Alexejevič Chrupak,“ pronesl ředitel a přitom už pozorně listoval v obou žákovských knížkách. „Špatné to není, mládenci, i když by to mohlo být lepší. Tak kam bychom vás dali?“

„Třeba do sedmý bé,“ napověděl Pavel.

„V Taškentu jsme taky chodili do béčka,“ přidal se Petr.

Chrupakovy tenké rty se v úsměvu roztáhly do úzkého dlouhého proužku.

„Aha, takže pánové už se stačili seznámit s Dolevičem a jeho družinou… No budiž. Než zazvoní, počkáte tady u mě.“

Bratři se skromně usadili na krajíček židlí stojících u zdi, zaposlouchávali se do hluku za dveřmi a tu a tam se po sobě podívali.

Chrupak si něco psal.

Nakonec se ozval třaslavý pronikavý zvonek, docela jako v každé jiné škole. Tak hlasitý, jako by se tu učily děti s vadami sluchu. Ruch za dveřmi zvolna opadal. Po druhém zvonění utichl nadobro.

Chrupak pohlédl na dvojčata a vstal z křesla.

„Tak vyrazíme do té sedmé bé, mládenci.“

Kráčeli nezvykle tichými a prázdnými chodbami. Odněkud se ozýval snaživý zpěv: „Co když zítra už válka zabuší…“ Asi hodina hudebky.

Vyšli až do třetího patra a Chrupak otevřel jedny dveře. Lavice zarachotily a třída vstala.

„Promiňte mi prosím ten nenadálý vpád, Leokadie Matvejevno. Děti, tohle budou vaši noví kamarádi, Pavel a Petr Lužinovi. Přijeli k nám až z Taškentu. My Bělorusové jsme lidé pohostinní, doufám, že to budete neustále mít na paměti.“ Chrupak pokýval hlavou, na někoho zahrozil, ve dveřích se ještě jednou ohlédl a pak je za sebou zavřel.

Překlápěcí desky lavic znovu zarachotily a dětí si sedly. Oba bratři dál stáli u dlouhé černé tabule. Třída si je zvědavě prohlížela. Jedna holka tlumeně vypískla a schovala tvář do dlaní. Rezatina se zubil jako na fotografii – zase budil dojem, že je to on, kdo je největší atrakcí dne. Seděl až v poslední lavici a nadšeně na dvojčata mával. Pak si bratři povšimli Serjogy Edisona, vedle něhož seděl posmrkávající pejskař Tolja. Ale kde je…? Aha, tady, z první lavice se rozlévá modravá zář. Chlapci se zaculili a třídou proběhl lehký šum.

„Klid!“ zarazila hrozící poprask učitelka. „Seznámíte se o přestávce. Ale kam bych vás dva posadila?“

„Jednoho můžete dát ke mně,“ ozval se Rezatina Dolevič, „sedím sám.“

„My bysme radši spolu,“ požádal Pavel. „Máme dohromady jen jednu aktovku.“

„No tak dobře. Pokud nemáte ve zvyku moc hlučet, můžete si sednout do poslední lavice v prostřední řadě. Vidíte dobře?“

„Normálně.“

„Tak se posaďte.“

Pavel s Petrem prošil uličkou až na konec třídy a posadili se do prázdné lavice. Byla velká a pohodlná.

Rezatina se přisunul co nejblíž k nim a pošeptal:

„Pohodička, pánové…“

„Doleviči, já mám pocit, že jsi na hodině,“ okřikla ho přísně Leokadie Matvejevna.

„Já nic nedělám.“

„To je mi známo i bez tvé laskavé informace. Jaký jazyk jste probírali v Taškentu?“

„Uzbečtinu, žejo,“ ozval se někdo a děti se rozesmály.

Pavel vstal.

„Angličtinu.“

„To je smůla. U nás na škole se učí němčina.“

„Nevadí,“ ujistil ji Pavel.

Petr ho hned varovně zatahal za rukáv.

„Snad to nějak dohoníme.“

„To pochybuji.“

„My se budeme snažit… a dohoníme to,“ opakoval Pavel.

„Co se tam pořád vrtíš, Doleviči? Že by ses hlásil? No tak prosím.“

Vasyl vstal.

„Vyčasuj nám sloveso ‚učit se‘. Jak se to německy řekne, to snad víš?“

Vasyl se poškrábal v týle a jal se zamyšleně zkoumat strop.

Pavlovi se ho zželelo a tiše mu napověděl:

„Lernen.“

„Lernen!“ zopakoval nahlas Dolevič.

„Správně. Tak nám to sloveso ‚lernen‘ vyčasuj. Ich…“

„Ich lernen…“

„Ich lerne…,“ napověděl Pavel.

„Ich lerne.“

Šepot:

„Du lernst…“

„Du lernst.“

Pavel zřetelně napovídal a Rezatina reagoval bez chyby.

„Ihr lernet.“

„Ihr lernet.“

„Výborně, Doleviči, nápovědu jsi měl báječnou. Ale doma ses neučil nic.“

„Učil,“ broukl Dolevič.

„Dejme tomu. Tak nám přelož do němčiny: Chodím do sedmé třídy.“

Vasyl se znovu věnoval pozorování stropu a pak letmo zašilhal po Pavlovi. Ten mu pošeptal:

„Ich lerne im sieben Klass.“

„Ich… zíben… lernen…,“ vyždímal ze sebe Vasyl.

„Posaď se, Doleviči.“

Vasyl si povzdechl a sedl si. Leokadie Matvejevna se podívala do třídní knihy.

„Lužin.“

Bratři vstali oba. Ve třídě to zašumělo.

„Ne, ty ne… myslela jsem toho vlevo…“

„Já jsem Pavel.“

„To jsi napovídal ty?“

Pavel mlčel. Všechny hlavy se obrátily k němu.

„No tak… Přece jsem tě viděla.“

„Já… Nezlobte se, já už to neudělám,“ vyhrkl Pavel německy. „Chtěl jsem tady Rezatinovi… teda Dolevičovi nějak pomoct.“

„Ale přece jsi říkal, že jste dělali angličtinu!“ podivila se Leokadie Matvejevna, která vůbec nepostřehla, že také bezděky přešla do němčiny.

„Ano. V Taškentu jsme ve škole skutečně měli angličtinu. Ale německy umíme prostě odjakživa. Jako rusky.“

„Prostě odjakživa?“

„No ano,“ potvrdil Petr. „Je to mateřskej jazyk naší maminky.“

„Ach tak…“ Leokadie Matvejevna se usmívala. Měla němčinu velmi ráda. Sama na univerzitě vystudovala germanistiku a bylo jí příjemné, že hned dva žáci ve třídě její oblíbený jazyk tak dobře ovládají.

Třída dialogu vyjeveně naslouchala. Bylo tu ticho jako v hrobě.

„To čučíte, co?“ uzavřel tuto pozoruhodnou scénu Dolevič, samozřejmě s výrazem svrchovaného znalce jazyka německého.

„No tak!“ okřikla ho mírně Leokadie Matvejevna. „Tady aspoň vidíte, že člověk skutečně může znát dva nebo i více jazyků. Samozřejmě když není líný.“

„Gútntág,“ zahalekal neúnavný Rezatina Dolevič.

Cestou ze školy už všichni byli jedna parta – Rezatina, Serjoga Edison, Tolja a Zlata se rozhodli, že doprovodí dvojčata do hotelu. Ten byl nedaleko, hned za rohem, ale děti nikam nespěchaly. Vasyl všechny zavedl do kouta zahrady, kde stála malá lavička s opěradlem.

„Posaďte se,“ vybídl všechny Rezatina.

Bratři zůstali stát a oddaně pohlédli na Zlatu. Usmála se, pomalu k lavičce přistoupila, posadila se doprostřed a aktovku si postavila u nohou. Teprve teď usedlí i oba bratři. Víc se jich na lavičku stejně nevešlo.

„Všímáš si, Rezatino, jak se chová džentlmen?“ píchla si dívenka. „Ne jako ty – rozvalit se první ze všech, a ještě k tomu tak, že už si nikdo jiný nesedne.“

„Z toho se snad nestřílí,“ mávl velkoryse rukou Vasyl a opřel se o jabloň.

Tolja se uvelebil na vlastní aktovce, kdežto Serjoga se rozhodl, že si mu sedne na hlavu, ale byl okamžitě zapuzen a nezbylo mu, než zůstat stát.

„Na týhle lavičce mimochodem sedával Puškin,“ zvedl Vasyl významně prst, jako by tu básníka viděl na vlastní oči.

„Lži víc,“ zabručel Tolja.

„Viděl jsem to na fotce.“

„Prósimtě – tenkrát ani žádný fotky nebyly!“ uchechtl se Serjoga Edison.

„To by souhlasilo,“ přikývl Vasil. „Vyfotili to až pozdějc. Takovej pomník, jak Puškin sedí na lavičce.“

„No a?“ utrousil pohrdlivě Tolja.

„No a já na fotce poznal tu lavičku. Určitě je to tahle.“

„Ale Puškin přece nikdy nebyl tady v Gronsku,“ namítla Zlata.

„Byl,“ postavil si hlavu Rezatina. „Když ho car poslal do vyhnanství, tak projížděl Grónskem. A seděl na týhle lavičce.“

„Ten pomník stojí nedaleko Leningradu, Dětský Selo se to tam jmenuje,“ vmísil se do sporu Pavel. „My jsme tam s bráchou byli.“

„No tak vidíte,“ chytil se toho Vasyl, jako by v tom Dětském Selu s oběma bratry taky byl. „A je to tahle naše lavička?“

„Něco takovýho.“

„No neříkal jsem to: V Dětským Selu. Pomník sice stojí tam, ale lavička tady. Naše město je taky to… proslulý. Jezdíte po světě hodně?“

„Hodně,“ přikývl Pavel. „Pořád. Sotva si zvykneš na jedno místo…“

„Ale stejně mi to připadá zajímavý,“ přerušila ho živě Zlata. „Já se v životě dostala akorát do Minská. Taťka mě tam s sebou vzal na služební cestu.“

„Já jsem zase byl v Moskvě, celejch osum hodin, když jsme tudy projížděli,“ pochlubil se Tolja.

„A já jsem zase jednou chytnul Paříž, eště na starý rádio.“

„A co tam vykládali?“ zeptal se Vasyl.

„A jak to mám vědět, ty vado? Mluvili francouzsky.“

„Jo? To by mě teda zajímalo, jak víš, že to bylo francouzsky, když francouzsky neumíš!“ zašťourala si s typicky ženskou uštěpačností Zlata.

„No a? Říkali tam něco jako isipari, tak jsem se na to pak zeptal němčinářky. A ta říkala, že je to Paříž.“

„Byli jste někdy v Paříži?“ obrátil se Vasil znovu na bratry.

„Ne, za hranicema jsme nebyli nikde,“ odpověděl Petr.

„A máte v cirkuse psy?“ zabrousil nečekaně zcela jinam Tolja.

„V tomhle programu ne.“

„Škoda.“

„Ale zase uvidíš slona,“ utěšoval ho Petr, „a taky koně a medvědy.“

„Slon je bezva,“ uznal Tolja, „ovšem pes to není.“

„Monika je hrozně chytrá,“ málem se urazil Pavel.

„Monika?“

„No jasně, je to slonice.“

„A seznámili byste nás s ní?“ zeptala se Zlata.

„Jasná zpráva!“ ubezpečil ji chvatně Pavel. „Vezmeme tě do cirkusu. Až do zvěřince.“

„A co nás?“ zaškaredil se Vasyl.

„To víš, že jo. Ale ne všechny najednou.“

„Co myslíš, budem si na ni moct šáhnout?“ zeptal se Tolja.

„Když ti nespadne srdce do gatí,“ pokrčil rameny Petr.

„Co by padalo? Když tu byl putovní zvěřinec, tak jsem podal panterovi bonbón. Normálně rukou skrz mříže.“

„A vzal si ho?“

„Vzal. Akorát že mě taky vzal hlídač holí po zádech.“

„A šlo by to dneska?“ zeptal se Vasyl.

„Co?“

„No do toho zvěřince.“

„Dneska to nejde. Ráno jsme teprve všechno vykládali z vlaku, teď se zvířata musej ustájit,“ odpověděl Pavel. „Vydrž to, až začnou představení.“

„My vás taky někam vezmem,“ slíbila Zlata.

„Bacha na drát, Králice!“ okřikl ji Rezatina a výstražně zvedl prst.

„Nojo, pořád… Přece jsme se rozhodli…“

„To je možný, ale nech to na mě,“ Vasyl se odlepil od jabloňového kmene, sklonil se k la vičce a hlas přitlumil do šepotu. „Ovšem je to tajemství až za hrob, pánové.“ Rozhlédl se, jestli náhodou neposlouchá někdo nepovolaný a dodal: „V neděli.“

„A co…?“

„V neděli se jde na věc.“

„To nemůžeme, máme denní představení,“ zasmušil se Pavel.

„A to vadí?“ podivila se Zlata.

„No to bych prosil, když vystupujeme,“ vyprskl Petr.

„Jak vystupujete?!“ Zlatiny oči se nechápavě rozšířily.

„Jak, jak…! Že ty se taky věčně musíš vyptávat. Snad jsi slyšela – kluci vystupujou!“ usadil ji Vasyl se samozřejmostí člověka, který vbíhá do manéže hned po rodině Lužínových. Vzápětí se však zeptal: „A co tam děláte?“

„Ale, jezdíme na koních,“ soukal ze sebe Pavel. „Přijďte a uvidíte.“ Neměl rád, když měl někomu vykládal o práci v cirkuse. Pokaždé to vypadalo, jako by se chtěl vytahovat.

„Na koních…!“ opakoval zmámeně Vasyl a zničehonic zařval: „Švadrono! Za mnou! Šavle hore! Hurrááá…!“ a několikrát máchl rukou, jako by v ní držel šavli.

„Hurá!“ vyskočil Tolja a pokusil se osedlat Serjogu.

Ten bez dlouhého uvažování přetáhl kamaráda aktovkou. Nebohá brašna se otevřela a začaly se z ní sypat sešity, učebnice, tužky, drátky, šroubky, kondenzátory i kuličky ze starých ložisek…

„Ozvala se hrozivá rána a granát se roztříštil!“ hulákal Rezatina.

Zlata se rozesmála a dvojčata se k ni přidala. Serjoga upadl do značných rozpaků. Přidřepl k aktovce a shraboval do ní své poklady zpátky. Tolja mu přiskočil na pomoc.

„Hele, kluci, ukažte mi ten hmat s tím házením přes rameno,“ oslovil Vasyl bratry, když se všechno zase uklidnilo.

„Už je pozdě. Musíme domů, ještě nás čeká plno práce.“ Pavel vstal. Bratr i Zlata ho okamžitě následovali.

„Škoda. A kdy míváte volno?“ zeptal se Vasyl.

„Obyčejně ve čtvrtek.“

„Dobrý. Tak bysme mohli jít ve čtvrtek.“

„A kam?“ neudržel se Petr.

„To je právě to tajemství.“

Pustili se po pěšině podle plotu.

„Víš co, dej mi tu aktovku,“ vybídl Petr Zlatu.

„Proč?“

„No… jen tak, já bych ti ji nes. Máš ji těžkou, ne?“

Zlata mu ji podala Pak zastavila pod košatým stromem.

„Na týhle jabloni rostou největší antonovky. Takovýhle!“ roztáhla prstíky, jako by do nich uchopila obrovský plod. „Však na podzim uvidíte.“

„Na podzim už tu nebudem,“ zklamal ji Pavel.

„Tak vám pošlém bednu,“ rozhodl se Serjoga Edison.

„To dá rozum,“ přikývl Vasyl. „A přidáme sušený houby. My tu známe fleky jako nikdo jinej.“

„Já jsem si chtěl na houby vycvičit psa, aby je vyčenichal,“ sdělil důvěrně Tolja.

„A jak to dopadlo?“

„Ale… Lítá po lese a štěká na každou, hříbka od muchomůrky nerozezná, ani kdybych se přetrh.“

„Jakýho to máš psa?“ zeptal se Petr.

„Žádnýho. To jsem si tenkrát vzal z města toulavýho. Kde bych jinak přišel ke psovi. V klubu maj pěkný štěňata, jenže to bych potřeboval prachy. Ale až si našetřím… A až umluvím naše…“

„Nechtěj ti to dovolit?“ zeptal se Pavel soucitně.

„Však mi to nakonec dovolej. Co jim zbejvá…“

Prošli brankou na ulici a pomalu se odloudali na roh. Hotel byl na dohled.

„Tak jsme tady,“ poznamenal Pavel.

„Dej mi tu aktovku,“ natáhla ruku Zlata.

„My bysme tě třeba doprovodili,“ navrhl Petr.

„Já domů trefím,“ sáhla rozhodně po brašně. „Mějte se.“

„Ahoj, kluci,“ loučil se i Serjoga. „To je zase úkolů, radši bych se neviděl.“

„Neboj, já se stavím,“ broukl Vasyl.

„Všechno si opsat, co?“ zeptala se poťouchle Zlata.

„Já asi tak potřebuju vod někoho vopisovat!“

„Ne abys ho nechal!“ nakázala tvrdě Serjogovi. „Jen ať se trochu zapotí sám.“

Vykročila svižně dál a ani jednou už se neohlédla. Chlapci chvíli hleděli za ní a pak se pomalu rozešli.

7

Lidé, kteří hodně cestují, si na novém místě rychle zvyknou. Pro ně se mění jen podnebí, adresa a střecha nad hlavou. Záliby, zvyky i životní styl si však všude vozí s sebou. Stačí den dva, a jako by za sebou žádné namáhavé stěhování neměli – zase je tu navyklý denní režim a obvyklé povinnosti a starosti.

Ráno Pavlík a Petr odcházejí do školy. Vše už jim tu připadá důvěrně známé: zahrada kolem školy, neposedný rej o přestávkách na školním dvoře, třída i noví kamarádi.

Po obědě je čekají zkoušky a tréninky. Každý den. Jinak by vyšli z formy.

Po práci se pouštějí do domácích úkolů. Mívají jich hodně a stihnout se musí všechno. To je pro ně zákon, kterému uvykli už od první třídy.

Kterýkoli jiný školák si může dovolit zaspal, nebo celý den prohánět mičudu po trávníku, nebo si místo do algebry lehnout do Hraběte Monte Christa – všelijakých příjemných zábav by se jistě našlo mnohem víc. Našich bratří se však tohle netýká, nemají na to právo. Jsou artisté!

Říkává se, že umění si žádá oběti. Nesmysl! Umění vyžaduje především disciplínu, vnitřní kázeň. O tom cirkusovém to platí dvojnásob. Když si takový cirkusácký kluk jednou neudělá všechny úkoly, znamená to především, že prokázal slabou vůli. Že zítra může docela stejně odfláknout trénink a zkoušky. A pozítří při představení spadne z koně a ztratí kuráž.

A když ztratíte kuráž, tak je z vás mizerný artista. Nu a pověst mizerných artistů – to je to poslední, oč by Petr s Pavlíkem stáli.

Vždyť večer v manéži, kde vás sledují stovky párů dychtivých očí, už něco znamená. A člověk musí, prostě musí být odvážný, obratný a krásný, musí mít kuráž. To je největší artistovo štěstí!

Dozněl halas veselých květnových svátků, utichlo třepotání praporů v jarním větru. Pupeny na jabloňových snítkách pukly a sad byl znenadání bílorůžový. Pak země pod stromy zbělala opadanými okvětními plátky, jako by se zahradou přehnala opožděná vánice.

Puškinova lavička v koutě sadu také zmizela pod voňavou záplavou a děti si na ni nesedaly, bylo jim líto takovou nádheru smést na zem.

Bratři naučili své nejbližší kamarády pár základních zápasnických chvatů. Jejich žáci při výcviku poctivě a usilovně funěli.

V nošení aktovky patřící modrooké Zlatě se oba bratři střídali – ujal se jí vždy ten, kdo zrovna nenesl jejich společnou.

Jednou ve čtvrtek se celá parta vypravila na stanici tramvaje. Sedli si na šestku a dojeli až na konečnou. Hned za kolejemi pod mostem bublala řeka a za ní už začínal les. Břízy, osiky, smrky, borovice… Na vysokých jeřábech se bělaly tuhé střapce jeřabinového květu.

Vzali s sebou i Kindera, a ten se po lese proháněl jako neposedný šedivý chomáček srsti, chvílemi pelášil po cestě daleko před dětmi, pak zase mizel v mlází a ztrácel se jim z očí, jako by se do země propadl. Tenhle cirkusový pejsek nemíval příliš často příležitost protáhnout si svaly v opravdovém lese a pořádně se vydováděl. Většinou trávil celé dny ve stínu maringotky. No a když ho někdy neuvázali, zmizel v konírně (to aby se lidem nepletl pod nohy) a uchýlil se ke svým přátelům Malvě a Dublonovi. Malva schýlila hlavu až k zemi, dovolila psímu kamarádovi, aby jí olízl nozdry a opatrně přešlápla předníma, aby mu náhodou neublížila. Pak se Kinder pozdravil s Dublonem, který přívětivě pohazoval hlavou a dvorně se ukláněl. Nakonec se pes vyškrábal na hromadu pilin, stočil se do klubíčka a zvědavě přizvedaje jedno či druhé obočí pozoroval, jak koně žvýkají seno. On sám přirozeně dával přednost misce masových odřezků.

Vasyl odbočil na pěšinu, ztrácející se mezi vysokými kmeny. Pavel třikrát hvízdl na Kindera.

Šťastný hafan se s hrozivým praskotem prodral křovinami. Z otevřené tlamy, ve které se blýskaly bílé zuby, vysíleně svisal dlouhý jazyk.

Květen byl horký. Větvičky pod nohama suše lupaly.

Pavel si spočítal, že museli urazit dobré dva kilometry.

„Je to ještě daleko?“ zeptal se.

Vasyl se neotočil.

„Kousek,“ odpověděla místo něj Zlata.

Les kolem byl divoký, neobhospodařovaný. Každou chvíli narazili na padlý kmen. Některé stromy nedopadly až na zem a korunami uvízly na silných větvích šťastnějších sousedů, jako by se o ně chtěly opřít a alespoň na okamžik si odpočinout. Ze dřeva však už vyrůstaly velké tvrdé choroše. Stromy byly mrtvé.

Vyšli na malý palouček.

„A jsme tady,“ prohlásil najednou Rezatina.

Bratři se po sobě udiveně podívali. Kde je tu jaké tajemství? Kolem se tyčily mohutné borovice. Uprostřed mýtinky ze země čněl hubený pařízek. Všechno kolem bylo postláno vrstvou suchého hnědého jehličí. Vonělo to tu smolou.

„A kde máš to tajemství?“ zeptal se netrpělivě Pavel.

„No tady.“ Vasyl lišácky přimhouřil oči. Konečně může nové kamarády také něčím ohromit.

„Já bych řek, že nic nevidím,“ rozhlédl se ještě jednou Pavel.

„Taky neuvidíš,“ usadil ho slavnostně Vasyl. „To je právě to tajemství.“

Kinder už se mezitím rozběhl po mýtince a pozorně očichával hlínu. Něco se mu tu nezdálo.

„Kinder, to je panečku pašák!“ pochválil psa Tolja. Kinder ho zvláštní pozorností vyznamenal od jejich prvního setkání v cirkusové konírně. Rázem si tam navzájem padli do oka.

„Kluci, můžem,“ zavelel Vasyl.

Serjoga s Toljou přistoupili k pařízku a zabrali za něj. Ten hned povolil, položil se a kořeny zvedly velký plát země, pod kterým se otevřel tmavý otvor.

Vasyl se vítězoslavně pásl na užaslých pohledech obou bratří.

„Tak tomuhle se říká maskování, pánové. Podle všech pravidel,“ a vzápětí výstražně vztyčil ukazovák: „Ale to vám povídám – nikdy! nikomu! ani slovo! Třeba si jazyk ukousnete, ale prozradit to nesmíte! Kupředu!“

Jako první zmizel v tajném vchodu Kinder. Za pár vteřin zaslechli jeho tlumený štěkot. Pak v díře zmizel Vasyl. Po něm Petr s Pavlem. Strmé hliněné schůdky, vyztužené jen hrubé opracovanou tyčovinou, vedly někam dolů. Vasyl škrtl zápalkou. Něco cinklo a zavoněl petrolej. Matně žluté světlo dopadlo na strop ze silných klád a na stěny obložené slabší kulatinou. Ozářilo i dvě lavice podél delších stěn a na bednu mezi nimi, obrácenou dnem vzhůru. Na bedně byl vypálený nápis: MAKARÓNY. VÁHA NETTO 50 KG. Nad bednou už zářila petrolejka se začazeným, částečně uraženým cylindrem. Od té se k nízkému stropu táhl elektrický drát, stejně ukoptěný jako lampa sama.

U další stěny stálo několik menších beden. Jedna bednička visela u stropu na stejném drátě jako lampa.

„Co to má být?“ zeptal se Pavel.

„Podzemní vigvam velkých náčelníků kmene Šlechetných bílých tváří,“ zadeklamoval slavnostně Vasyl a zkřížil ruce na hrudi.

Tolja, Serjoža i Zlata ho napodobili.

„To jste dělali sami?“ ukázal Petr kolem sebe.

„To bych řek,“ přikývl Vasyl.

„Už loni v létě,“ dodal Serjoga a stáhl si z ramenou hubený záplatovaný batoh.

„Tu zemljanku jsme našli, když jsme tu byli na houbách. Lidi většinou spěchají po cestě dál do lesa, sem nikdo nezajde,“ vysvětlila Zlata.

„Normální stará zemljanka. Možná eště z občanský války. Asi se tu schovávali bílý před rudýma. Nebo naopak,“ soudil Tolja.

„Nebo lupiči. Nějaká banda!“ zasípal stísněně Vasyl.

„Plahočili jsme se s tím až do prvního sněhu. Byly to trosky. Všechno shnilý. Vidíš tu lavici a bedny?“ kopl do té největší. „To jsme sem všechno natahali z města. Kus po kuse.“

„Není to tu špatný,“ podotkl uznale Petr. „Snad jen trochu malý. A proč tahle bedýnka visí ze stropu?“

„To je spíž. Aby se dovnitř nedostaly myši.“ Vasyl sáhl dovnitř a položil na bednu sloužící jako stůl balíček sucharů. „Nabídněte si.“

„Díky,“ pravili spořádaně bratři a vzali si každý po suchárku.

Moc nekřupaly.

„Přece jen to krapet navlhne,“ vysvětlil Vasyl, „kolem je to samá hlína.“

Všichni se usadili na lavičky a zakousli se do sucharů. Kam se na takovouhle pochoutku hrabou nějaké medové perníčky!

Jedině Kinder zůstal na nohou a pohoštění se vzdal. Podezíravě čenichal po koutech. Tohle místo se mu zrovna dvakrát nezamlouvalo, mnohem lepši by bylo prohánět se po lese, ale svým pánům a velitelům pes poručit nemůže.

„A co tady děláváte?“ zeptal se Pavel.

„Všechno možný,“ odpověděl Vasyl. „Tady se vlastně odehrává náš druhej život, protože tady jsme velcí náčelníci.“

„Ve městě je to samá škola, úkoly, táta s mámou,“ vypočítával Serjoga, „kdežto tady můžeme všechno dělat podle vlastního rozumu.“

„A o všem rozhoduje Velká rada,“ uzavřela Zlata.

„Jo? A kdo to je, ta vaše Velká rada?“ zeptal se Pavel.

„No my.“

„A co malá?“ nebraly otázky konce.

„Malou nemáme, ty chytrej,“ usadil ho Vasyl.

„No dobře, ale o čem ta vaše rada rozhoduje?“ přidal se k bratrovým všetečným dotazům Petr.

„O všem… Jak je třeba správně žít, co dělat, kam vyrazit…“ Serjoga sáhl po jedné z beden. „Máme tady i takový malý rádio. Postavil jsem ho sám, teda, ostatní mi trochu pomohli.“ Opatrně vyjmul a postavil na stůl malou překližkovou skříňku nacpanou měděnými dráty, kondenzátory a docela nahoře bylo vidět stříbřitý krystal, kterého se dotýkala tutlá pružná strunka.

„Funguje to vůbec?“ zapochyboval Pavel.

„To bych prosil,“ Serjoga natáhl od další bedýnky dva dráty, připojil je ke svorkám svého prapodivného přijímače, nasadil si na uši sluchátka a opatrně začal manipulovat páčkou, která pohybovala strunkou po krystalu. „Už je to tady. Moskva. Rádio kominterny,“ zajásal po chvíli a podal sluchátka Pavlovi.

Sonickým třeskem, chrastěním a tenoučkým pískotem se až sem probíjela tichá hudba.

Děti si sluchátka postupně půjčovaly a každý chvíli poslouchal.

Nakonec se vrátila k Serjogovi a ten znovu pohnul ladící páčkou. Náhle jako by zbystřil pozornost.

„Řek bych, že jsem chytil Němce.“

Petr se chopil sluchátek a uslyšel hrdelní mužský hlas. Téměř křik. Petrova tvář ztuhla.

„Nešel by ten zvuk nějak přidat?“ poprosil Serjogu.

„Baterka už je slabá. Je to jen starej akumulátor od nákladního auta,“ vysvětlil Serjoga. „Co to je?“

„Nějaký fašisti. Hned ti to… Velkoněmecká říše… nezná a nesmí znát hranic… Evropa… teď jsem tomu nerozuměl… Zkrátka celá Evropa se musí prodchnout německým duchem, musí ho vstřebat… Velký vůdce vede svůj národ stále vpřed… Kde je vůdce, tam je vítězství…“

Ve sluchátkách zapraskalo ještě silněji.

„Celá Evropa,“ zamumlal zamyšleně Petr. „My jsme přece taky Evropa!“

„Jenže my jsme s nima podepsali pakt o neútočení,“ oznámil s pocitem převahy Vasyl. „Na nás si netroufnou!“

„A máme Rudou armádu!“ přikývla Zlata.

Pavel si kdovíproč vybavil růžovou tvář ženistického poručíka a jeho vojáků, kteří pomáhali stavět cirkus.

„Nojo, to je pravda,“ souhlasil uklidněné.

8

Akumulátor se za pár dní sehnal. Nebyl sice nový, ale fungoval bezvadně. Přinesl ho poručík Karuselin. Od prvního dne byl v cirkuse častým hostem a pohyboval se v zákulisí jako doma. Artisté už se k němu chovali tak, jako by byl jeden z nich. Podnikavý Grigorij Jevsejevič se na něj dokonce velmi rád obracel s drobnými prosbami. Karuselin všechna ředitelova přání plnil rád a ochotně, protože to byl dobrý a společenský chlap a navíc si připadal s cirkusem spřízněn. Byl to přece on a jeho chlapci, kdo v Grónsku stavěli šapitó!

Od Prvního máje vojáci chodili v letních uniformách a poručík se tak mohl blýsknout krásnou novou blůzou, staženou širokým řemenem a dohodou, na nohách mu sotva slyšitelně poskřipovaly holínky z chromové kůže. jako první tohle poskřipování zřejmě vždy zaslechl Kinder, protože jeho neúnavný ohon nápadně ožíval dřív, než poručík vůbec stačil dojít do uličky mezi maringotkami.

Zprávu, že akumulátor by byl, přijali velcí náčelníci s potěšením, ale bez zbytečného halasného nadšení. Velcí náčelníci by se za každých okolností měli chovat zdrženlivě.

Velká rada rozhodla, že hned ve čtvrtek se s akumulátorem pojede do vigvamu.

Ve středu však došlo k události, která jim udělala čáru přes rozpočet: Gertruda Johannovna při představení seskočila z koně tak nešťastně, že pocítila ostrou bolest v pravém lýtku. Tiše sykla a pokusila se o pár nejistých kroků. Kdepak, s takovouhle se už zpátky na koňský hřbet nedostane. Ale musí se držet, program je v nejlepším a publikum bez dechu sleduje manéž.

Malva, která až do této chvíle vesele a klidně klusala po piště, náhle zastavila – určitě pochopila, že něco není v pořádku.

Pavel s Petrem stáli uprostřed manéže.

Ivan Alexandrovič zarazil i Dublona, seskočil na zem a pokynul synům. Ti se rychle vzpamatovali, vyhoupli se na koně a rozjeli se podél bariéry.

„Co je ti?“ zeptal se Ivan Alexandrovič tiše. „Noha?“

Gertruda Johannovna zbledla, dokonce ani vrstva pudru nedokázala tu nenadálou bledost zakrýt. Na čele jí vyrazily drobounké krůpěje potu.

„Drž se,“ šeptl zneklidněný Lužin a vyslal do hlediště zářivý úsměv: „Ellá – hop!“

V manéži je úsměv povinnost.

Bratři provedli na koních ukázkové stojky, pak oba najednou došlápli na sedla a celý kruh objeli vestoje. V plné rychlosti seskočili na koberec, ale sotva se dotkli země, už byli zase v sedlech.

Hlediště bouřilo potleskem.

Chlapcům však ještě pořád nedošlo, proč se navyklý sled čísla narušil, vůbec si neuvědomili, že maminka s nimi nemůže spolupracovat.

Ivan Alexandrovič nechal ženu stát uprostřed manéže, rozběhl se po Dublonově boku a rychle Petrovi přikázal:

„Přesedneš si k Pavlovi na Malvu a z manéže na ní vyjedete oba!“

Úsměv jeho tvář neopouštěl ani teď.

Petr už věděl, kolik uhodilo. Rychle si vyměnili místa, Petr zůstal za Dublonem pozadu a když ho Malva doběhla, naskočil si za Pavla a pošeptal mu:

„Jedem ven.“

Malva dál kroužila kolem manéže. Uniformisté zatím neotvírali bariéru, bylo ještě brzy.

„Bariéra!“ sykl Petr v plném tempu na Gurije Alexandroviče.

Gurij Alexandrovič uchopil provaz upevněný k pohyblivému konci otevíratelného dílu a chvatně za něj zatáhl. Jeden z uniformistů chytil za druhý provaz a východ z manéže se konečně otevřel.

Pavel lehce škubl levým udidlem a Malva poslušně zabočila na střed manéže, proběhla kolem Gertrudy Johannovny a zmizela v zákulisí. Petr už v tu chvíli seděl na bratrových ramenou, aby závěr byl co nejefektnější.

Také Ivan Alexandrovič na Dublonovi zajel do středu manéže, sklonil se ze sedla co nejníž a uchopil ženu v pase. Ta v sobě ještě našla alespoň tolik sil, aby se usmála a zamávala obecenstvu.

Hlediště uchváceně aplaudovalo.

„Děkovačka!“ křikl Ivan Alexandrovič na chlapce, kteří nevěděli, co si honem počít, předal Gertrudu akrobatům, kteří už čekali na svůj nástup, a rozběhl se za syny.

Petr a Pavel se rozběhli proti sobě a obkroužili manéž každý jedním směrem hvězdami a přemety. Ivan Alexandrovič zatím oběma rukama přátelsky zdravil publicum.

Strejda Míša pohladil Gertrudu letmo po hlavě a spěchal do manéže. Vzápětí se cirkusový stan otřásal upřímným smíchem.

Gertrudu Johannovnu museli do maringotky odnést v náručí. Bylo jí zle. Při sebemenším pohybu zraněná noha nesnesitelně bolela. Měkká stříbřitá holínka se vůbec nedala stáhnout. Lužin se rozhodně chopil nůžek a holeň rozstřihl.

Pavel s Petrem si matku prohlíželi polekaně a se soucitem v očích.

Ale to už se přihnal i Grigorij Jevsejevič, zkrušeně zamlaskal a s výrazem nejvyšší nevole mával rukama:

„Jak se ti tohle mohlo stát, Gertrudo? Na úplné rovině!“

Gertruda Johannovna se jen provinile culila.

Proti ní se usadil Kinder, hlavu sklonil na stranu a zavrtával do ní smutné oči. Ze stanu sem doléhala bujará hudba a hlasitý potlesk. Do dveří otevřených dokořán každou chvilku někdo nakoukl. Uvnitř však panovalo skličující ticho.

Přišla lékařka, dlouho a opatrně zraněnou nohu ohmatávala a prohlížela. Lýtko zrudlo a opuchlo. Každý dotek Gertrudě Johannovně způsoboval hotové utrpení. Lékařka nechalo nemocnou převézt do nemocnice, protože nohu bylo třeba zrentgenovat.

Poručík Karuselin se nabídl, že sežene auto. Rozběhl se do ředitelovy maringotky a odtud zatelefonoval nějakým svým nadřízeným. Zanedlouho už u vchodu do cirkusu brzdila štábní emka.

Kost naštěstí zlomená nebyla. V nemocnici lýtko dali do škrobového obvazu, Gertruda Johannovna dostala utišující injekci a lékaři jí nařídili přísný klid na lůžku, který by měl trvat přinejmenším tři neděle.

V hotelu na pokoji Lužinových už ošetřenou smolařku očekávali kromě muže a synů také Grigorij Jevsejevič, Gurij Alexandrovič, strejda Míša, Flič, a dokonce i poručík Karuselin.

Ivan Alexandrovič bezcílně bloumal po místností, stále bral do rukou nějaké věci a zase je odkládal, přistupoval k ženě a ptal se jí:

„Tak co, Trudo?“

Jen se pousmála:

„Snést se to dá.“

Grigorij Jevsejevič si málem rval vlasy na hlavě:

„Tři neděle…! To jste tomu dali! Teď abychom číslo stáhli z programu. Ale kým já vás nahradím? Koho bych si tak objednal? Sem než někdo dojede…“

„Koho byste objednával?“ utrousil poněkud nevraživě Pavel.

„Vy koukejte mazat na kutě,“ okřikl oba bratry Grigorij Jevsejevič.

„Náhodou jsou to kabrňáci.“ zastal se jich Gurij Alexandrovič. „Neztratili hlavu. To finále vystřihli jedna radost!“

„To teda jo,“ zabručel Flič. „Jako by si to už dávno nacvičili.“

„Nikoho si objednávat nemusíte, Grigoriji Jevsejeviči,“ opakoval Pavel. „My to s Péťou nějak dáme dohromady.“

„Vždyť jste cucáci!“ namítl Grigorij Jevsejevič. „Tolik toho neumíte, abyste tátovi stačili.“

„Tak vy si myslíte, že si s Malvou neporadím?“ rozkohoutil se Pavel. „Ta mi bude pracovat jako z partesu. Viď, mami!“

„Zkusit by to mohli,“ zauvažovala Gertruda Johannovna.

„Taky si myslím,“ přidal se Flič. „Cirkusácké nátury mají na rozdávání.“

„Zítra se nehraje, manéž bude volná,“ řekl už klidněji Pavel.

„Takže vám tam na ráno zjednám dva uniformisty,“ prohlásil Gurij Alexandrovič, jako by mimořádná zkouška ve volném dni byla záležitostí vyřízenou a zcela samozřejmou.

„To nemusíte, poradíme si sami,“ objal Ivan Alexandrovič oba syny kolem ramen a přitiskl je k sobě.

„Jasně,“ vyhrkli kluci.

Poručík si je prohlédl s nelíčeným zájmem – kdo by to byl do těch pulců řekl!

„Ať to zkusí,“ Flič vyhodil minci ke stropu, obratně ji zachytil a připlácí ke stolu. Když dlaň zvedl, mince byla pryč.

„Ráno je moudřejší večera.“ Ředitel si potrpěl na poslední slovo, i když v tomto případě bylo jasné, že k záležitosti už není co dodat. „Hezky se uzdravuj, Gertrudo. A vy, pánové, hajdy na kutě! Ať jste zítra ve formě. Zkusíte to, a pak se uvidí.“

Všichni návštěvníci odešli. Petr s Pavlem si roztáhli svá lehátka. Obyčejně si ještě dlouho po zalehnuti šuškali všechno možné i nemožné, dokud je některý z rodičů neumravnil. Tentokrát se uložili mimořádně rychle a už ani nešpitli. Zítra je čeká těžký den. Rozhodli se, že co nejrychleji usnou, a to se jim taky povedlo.

9

Velcí náčelníci ztratili svůj pověstný klid. Na první hodinu dvojčata nedorazila.

„Přišli pozdě,“ šeptl Vasyl Serjogovi, který seděl před ním. „A teď už se chudáci smažej u Chrupáka.“ Na čele mu naskočily takové vrásky, jako by se v ředitelně smažil on sám.

Ředitel školy Nikolaj Alexejevič občas zrána osobně dole v hale odchytával opozdilce a odváděl si je k sobě do pracovny. Na důvody pozdních příchodů se nikdy nevyptával, protože byl skálopevně přesvědčen o tom, že skutečně vážné důvody takových ranních zpoždění neexistují. Pak usedal za svůj stůl a klidně se pouštěl do práce, jako by v pracovně byl docela sám. Ulovení nešťastníci stáli celou hodinu u zdi a „smažili se“, jak se říkalo mezi znalci.

Bratři však nepřišli ani o přestávce.

„Asi budou nemocný,“ Usoudil Vasyl.

„Oba najednou?“ zapochyboval Serjoga.

„Čertví, jak to u dvojčat chodí, třeba stačí, aby něco chytil jeden a druhej to hned má taky.“

Na tomhle předpokladu něco bylo. Kdo se v nich má vyznat, ve dvojčatech?

Bratři se nakonec ve škole neukázali vůbec. A to byl v cirkuse den volna.

Po vyučování se u Puškinovy lavičky konala krátká porada. Velcí náčelníci se rozhodli pro návštěvu hotelu.

U vchodu zůstali nerozhodně stát a vyslali Zlatu na výzvědy.

Zlata vyšla do třetího patra. Před lítačkami na schodišti si dlaněmi uhladila vlasy, upravila si blůzu a s výrazem suveréna vstoupila do vestibulu na začátku chodby.

„Ke komupak se hrneme?“ uvítala ji kyprá paní s obrovským přívěskem na prsou.

„K Lužinovům. Bydlí na pětatřicítce.“

„Od rána jsou pryč. Jenom ta nemocná paní je doma.“

„Děkuji vám, a promiňte,“ pronesla důstojně Zlata.

S vážnou tváří vestibul vyklidila, ale po schodišti už se hnala jako vichřice, přes dva schody.

„Že by hned ráno mazali do vigvamu?“ zeptal se pochybovačně a spíš sám sebe Serjoga.

„Prosím tě, přece se sami nepovlečou s takovou tíhou,“ rozdrtila nesmělý předpoklad Zlata. „Jedeme do cirkusu. A když tam nebude Kinder…“

„To je nápad! Bez Kindera se nehnou na krok,“ vyslovil se pro Toljův návrh Vasyl.

Už věděli, že do cirkusu se dát proniknout tak, aby si jich hlídač nevšiml. Zadní branou. Ta byla obvykle zajištěna jen silném drátem. Tentokrát tu ovšem visel masivní visací zámek.

„Vezmem to přes plot?“ zeptal se Vasyl, už téměř rozhodnutý.

„To se nehodí,“ kroutil hlavou Tolja. „Eště by si někdo moh pomyslet, že to…“

U maringotek obvykle bývalo plno lidí a rozruchu, jenže tentokrát tu nezahlédli živou duši. Nad celtovou kopulí i nad barevnými domky na kolečkách se vznášelo jen prosluněné ticho – ticho tak hutné, až jim připadalo hmatatelné. Ani zvonění tramvají sem nedolétalo.

Tolja třikrát pronikavě hvízdl na prsty.

Zpod jedné maringotky se vykutálela šedivá huňatá koule a s nadšeným štěkotem se vrhla k plotu.

„Kindere, tak co, ty pse špatná,“ rozzářil se Tolja a prostrčil ruku mezi plaňkami, aby si čtyřnohého kamaráda pohladil.

Mezi maringotkami se vynořilo jedno z dvojčat. V prudkém slunci muselo rychle přimhouřit oči.

„Ahoj!“ zahalekal Vasyl. „Hele, jseš Petr, nebo Pavel?“

„Pavel.“

Rozběhl se k ohradě. Velcí náčelníci už si všimli jeho neobvyklého přiodění – měl na sobě bledě modré vybledlé triko s černými skvrnami a černé přiléhavé kalhoty, zastrkané do odřených měkkých holínek.

„Jak to, že jste nepřišli do školy?“ zeptal se Vasyl.

„Zkoušíme. Maminka si vyvrkla nohu. Musíme předělávat celý číslo.“

Z uličky se ozval zvučný mužský hlas:

„Pavle!“

„Už utíkám!“

„A co ten akumulátor?“ zeptal se zklamaně Serjoga.

„Kristepane, nech toho,“ okřikla ho Zlata. „Pavlíku, a nemohli bysme se na chvilku mrknout… Budeme jako myšky, nikdo si nás nevšimne.“

„Tak šup!“

Vasyl modroočku povysadil, Zlata se přehoupla přes plot a na druhé straně ji opatrně zachytil Pavlík.

„Ty jsi ale mokrej, jen tě ždímat!“ užasla dívenka.

„Až to uvidíš, přestaneš se divit.“

Ostatní kluci se také rychle vyškrábali přes plot a husím pochodem vykročili za Pavlem.

„Tatí, to jsou od nás ze třídy, zeptat se, co je s náma. Můžou se na chvilku podívat?“ vychrlil ze sebe Pavel, když vstoupili do manéže.

„My nebudeme rušit,“ ujistila Ivana Alexandroviče Zlata.

Lužin otec pohlédl do jejich pomněnkových očí a pousmál se.

„No, když nebudete rušit…“

Velcí náčelníci se krokem rodičů kradoucích se kolem dítka, které nesmí být za žádnou cenu probuzeno, odplížili do hlediště a posadili se asi do páté řady.

Jak nepodobný je cirkus přes den tomu večernímu, pro obecenstvo!

Nad manéží svítily jen dvě osiřelé žárovky. Zdály se slabé a jejich kalné světlo se až k plátěné stěně za poslední řadou ani nedostalo, tálo už někde na půl cestě. Škvírami mezi jednotlivými díly stanu se tu a tam probíjely oslnivé proužky slunečního světla, ve kterém tančil zvířený prach.

Manéž nepokrýval jasný barevný koberec jako při představení, byl tu jen nějaký šedivý odřený hadr, samá pilina. Také bariéra je jen šedivá, ne ta slavnostní, potažená rudým sametem. Jen vůně zůstávají stejné. Cirkus zkrátka za všech okolností voní jako cirkus.

„Kluci!“ zavolal Ivan Alexandrovič. „Tak jak jsme si to před chvílí říkali: nejdůležitější je všechno dělat stejně!“ jeho hlas stejně jako světlo žárovek tonul v pološeru a tichu. Vyšel do středu manéže, oblečený stejně jako synové do starého sepraného dresu a popraskaných tréninkových holínek.

„Můžeme! Tak jedem!“

Do manéže vyběhli dva lehkonozí grošáci. Na jejich hřbetech naprosto samozřejmě stáli Petr s Pavlem a zdviženýma rukama zdravili své soukromé publikum.

„Ellá… hop!“

Dvojčata jako jeden muž seskočila na zem; ještě před dopadem však předvedla ukázkové salto. Oba chlapci se akrobatickou řadou dostali na druhou stranu manéže, kam už mezitím doběhli i koně. Bratr na ně přímo z rozběhu zase naskočili a postavili se jako svíce.

Ivan Alexandrovič práskl bičem. Bratři předvedli salto vzad a doskočili těsně za ocasy běžících koní.

Děti sledovaly své cirkusové kamarády s neskrývaným nadšením.

„Stop!“ zvolal otec Lužin.

Bratři uchopili koně za uzdy a zastavili je.

„Pavlíku, co je to s tebou? Vypadáš, jako bys polknul pravítko To chce pěkně uvolnil a skákat jako mičuda. Zkusíme si to znovu.“

Koně v nekonečných kruzích klusali manéží. bratři metali salto za saltem. Po krátké přestávce se všechno do puntíku opakovalo.

Petr i Pavel už měli záda celá propocená. Koňské pysky potřísnila sněhobílá pěna.

Po tréninku chlapci s Ivanem Alexandrovičem vodili Malvu a Dublona sem a tam uličkou, aby trochu vychladli.

„Už jste viděli představení?“ zeptal se dětí otec Lužin.

„Viděli.“

„No a co, líbilo?“

„Moc.“

„No tak výborně… Teď jste se podívali, i jak to vypadá při zkoušce.“

„Cvičíte každej den?“ zeptala se Zlata.

„Samo sebou.“

„Hm… Tady se člověk asi nenudí,“ prohodil uznale Vasyl.

Lužinovi se na chvíli zavřeli do své maringotky a převlékli se. Bratři vytáhli těžký černý akumulátor.

„Tady máš, Serjogo.“

„Už je pozdě.“

„Tak si ho zatím vem domů.“

Serjoga s Vasylem břemeno stěží zvedli.

Kinder se dětem neodbytně motal pod nohama. Vyprovodil celou společnost až k východu z ohrady. Hlídač seděl na nízké židličce s dřevěnou nohou nataženou daleko před sebe a hlavou bradou opřenou o hůl. Na vrásčitou tvář dopadal dlouhý stín štítku vyrudlé vojenské čepice s tmavší pěticípou skvrnkou po krasnoarmejské hvězdičce. Překvapeně a podezíravě si děti změřil. Pokud ho paměť neklame, prošli tudy ráno jen ti dva stejní kluci. Když si však všiml Lužina seniora, nechal si své pochyby pro sebe.

„Po obědě se vrátíme,“ řekl mu Ivan Alexandrovič, „takže se neloučíme.“

Při pátečním představení už Lužinovi opravdu nastoupili jen ve třech. Za oponou se zvědavě tísnili ostatní artisté. Flič proháněl po dlani oblíbenou minci. Strejda Míša, teď spíš klaun Mimóza, nervózně přešlapoval vedle Gurije Alexandroviče, připravený v nejhorším případě vběhnout do arény a poskytnout narychlo secvičenému triu pomocnou ruku.

Nic nepředvídaného se však nestalo a diváci mužskou část rodiny Lužinovy vyprovázeli nadšeným potleskem.

„Pašáci!“ pochválil chlapce Mimóza. „Vám správná cirkusácká kuráž rozhodně nechybí!“

Ivan Alexandrovič však Petra s Pavlem pořádně prohnal i o příštím volném dnu. Cirkus stejně jako každé jiné umění nezná absolutní dokonalost, jen směřování k vrcholu. A v téhle snaze člověk nikdy nesmí polevit, jedině tak z něj může vyrůst opravdový kumštýř.

A tak se bratři do vigvamu nedostali. Práce se na ně sesypalo až nad hlavu. Gertruda Johannovna se sice rychle uzdravovala, ale vstávat ještě nesměla. Bratrům nezbývalo než běhat po obchodech, shánět jídlo a společně s otcem něco rychle uvařit. Maminka si potrpěla na domácí kuchyni. Úkolů bylo ke konci školního roku taky požehnaně.

Květen uběhl jako voda. Přišel červen a s ním taková horka, že mělo celé město okna dokořán.

V cirkusovém stanu teď bývalo nesnesitelné vedro i večer. Gurij Alexandrovič si zul pověstné přezůvky a slonici Moniku museli třikrát denně polévat vodou. Pod proudem vody z hadice okamžitě pookřívala a přešlapovala z nohy na nohu jako při tanci. Za ohradou se v takových chvílích okamžitě shromáždil houf čumilů.

Koně po horkém dni ochotou a pracovní aktivitou nehýřili a během programu se často nechávali pobízet, jen medvědi byli i bez ohledu na hustou srst pořád fit. Aljošenka vytrvale žebral o cukr, a když se od někoho oblíbené pochoutky dočkal, komicky se ukláněl.

Konečně mohla opustit lůžko i Gertruda Johannovna. Zaťala zuby a o holi se dovlekla do cirkusu. Důkladně poklidila v maringotce a vyčistila všem svým mužským kostýmy.

Krátce před koncem školního roku požádala škola Petra s Pavlem o malé představení na večírku. Bratři se rozhodli, že s sebou vezmou i Fliče a přemlouvali ho tak vytrvale, až starý kouzelník přivolil.

Dostavil se v neodmyslitelném černém fraku, bělostné náprsence a lesklém cylindru. V přecpané školní aule bylo dusno. Flič vyšel na scénu, poťouchlicky mrkl do obecenstva a začal si pohazovat barevnými míčky, které se rodily přímo ze vzduchu a stejně tajemně zase mizely. Každý takový zrod míčku i jeho tiché rozplynutí provázela bouře nadšení. Flič lidi rád svým uměním ohromoval a dělal to s neskrývanou chutí. Po míčcích vyjímal ze vzduchu mince a okázale je odhazoval do velké plechovky. Pak si k sobě přivolal špunta, který stál s otevřenou pusou vedle opony.

„Máš rád zmrzlinu?“

„No jéje,“ přikývl horlivě klučina.

„Tak nastav ruce. Nasypu ti penízky.“

Chlapeček složil dlaně do mističky. Flič plecháček převrátil a sál se rozesmál. Nádobka byla úplně prázdná.

„Tu zmrzlinu máš u mě, neboj,“ pošeptal zkoprnělému prvňáčkovi a vytáhl z kapsy kartu. Ta hned zmizela, ale místo ní tu najednou byl celý balíček, rozsypal se po zemi a v kouzelníkově ruce už se do vějíře rozevíral druhý a po něm třetí.

„Má to v rukávu, v rukávu!“ ozývalo se ze sálu.

Flič se usmál, stáhl si frak i náprsenku a zůstal na jevišti jen v tričku přepásaném širokými šlemi. A zase vybíral ze vzduchu míčky, mince, karty i kapesníky a nechával je zmizet, kdykoli se mu zlíbilo.

Obecenstvo střídalo okamžiky bezdechého ticha s bouřemi jásotu. Zrůžovělý Flič zářil. Vydařil se mu i zlatý hřeb celého programu – z naprosto prázdného kufříku, který ukázal celému sálu, najednou vytáhl… Kindera. Ten se hned rozštěkal a utíkal ke svým pánům.

Petr s Pavlem tleskali stejně upřímně jako ostatní. Takového Fliče ještě nikdy v životě neviděli. Byl to velký artista, velký cirkusový kouzelník!

10

Druhý den brzy ráno, kdy je spánek nejtvrdší a nejsladší, budovou hotelu otřáslo temné dunění. Skla zadrnčela. Lustr u stropu se houpal a jemně pocinkával. Rachot drtil ušní bubínky.

Bratři se probudili. Otec přiskočil k oknu a málem se zapotácel. To musí být sen, strašný sen.

Stěna protějšího domu se zvolna hroutila, klouzala k zemi a rozpadala se. Postupně tak obnažovala buňky jednotlivých místností s barevnými tapetami, stoly, židlemi, skříněmi, postelemi, pohovkami, obrazy a fotografiemi.

Byla to hrůza, těžko stravitelná hrůza.

Kdosi pronikavě vykřikl. Za oknem už se rozplývalo mračno růžového prachu a dýmu.

„Co se to děje, Ivane?“ Hlas Gertrudy Johannovny se chvěl a přeskakoval.

Muž jí neodpověděl. Hustý mrak ostře čpící spáleninou zalehl celou ulici před hotelem. Vidina rozvráceného lidského úlu s pestrobarevnými buňkami se neodbytně vracela, jako by mu někdo přímo do mozku otiskl reportážní momentku.

Pak se ozvalo ještě pár výbuchů někde opodál.

A najednou nad střechami zavyla siréna jako během cvičných vzdušných poplachů. Její hlas byl táhlý a tesklivý. Chvílemi stoupal až do pronikavého kvilu, a pak zase klesal. Pronikal až do hrudi a ledově svíral srdce. Nebylo kam se před ním ukrýt.

A znovu hřmot a praskot, pach spáleniny, výkřiky…

Ulice před hotelem už byla uzavřena. Trosky protějšího domu chvatně rozebírali vojáci, milicionáři i první dobrovolníci. Rozmlácené cihly chvatně nakládali na nákladní auta. Prach se usadil a ulice zrůžověla.

Lužinovi z hotelu vyšli zadním vchodem, který vedl do úzkého vyasfaltovaného dvora, kde už se shlukli zmatení artisté a další zaměstnanci cirkusu. Flič byl bledý jako smrt a jeho oči úzkostně těkaly z jednoho obličeje na druhý, jako by se mlčky ptaly: Co je to, proboha? Co to má znamenat? Odpověď však nepřicházela. Automaticky sáhl do kapsy pro známý měděný pěťák a stejně automaticky ho nechal putovat mezi prsty, které se tentokrát drobně třásly. Pěťák najednou vypadl a zvonivě se rozběhl po asfaltu.

Petr ho dohonil, přišlápl k zemi, sebral ho a podal Fličovi.

„Aha!“ vyrazil ze sebe Flič a mávl rukou.

„Kde je Grigorij Jevsejevič?“ zeptal se kdosi.

„Mám takový pocit, že se společně s Gurijem Alexandrovičem hnali do cirkusu,“ odpověděl strejda Míša. Svraštěné bílé rty se chvěly. „To je útok. Hitler. Němci.“

Při slově „Němci“ se řada lidí podívala po Gertrudě Johannovně. Sklonila hlavu, přestože ona sama i všichni ostatní dobře věděli, že Gertruda za nic nemůže. Jenže byla Němka. Narodila se tam, odkud neštěstí přišlo, v Německu.

„Pojďme taky do cirkusu,“ navrhl Flič.

Do pohybu se dali, tak jak byli, v polekaném stádečku, tiskli se k sobě, jako by jeden u druhého hledali ochranu. Takhle se k sobě vinou ptáci a zvířata v předtuše bouře.

Po celém městě čpěl pach dýmu a spálenišť. Kolem se míhaly polekané, znejistělé a nechápavé obličeje. Někdo plakal.

Přehnalo se několik požárnických aut.

Za nimi rachtal vysoko naložený náklaďák, něhož se na dlažbu sypaly úlomky cihel.

Ředitel, Sergej Sergejevič, Gurij Alexandrovič a několik uniformistů stáli na pokraji hlubokého trychtýře. Bomba vybuchla na půl cestě mezi vchodem a cirkusovým stanem. Ředitelská maringotka byla povalená na bok. Sloup, ke kterému ženisté připevnili silný napájecí kabel, také padl. Plachtovinová stěna stanu připomínala řešeto.

„Tak, a teď to vidíte, přátelé,“ zamumlal smutně Grigorij Jevsejevič. „Musíme něco podniknout.“

Zatím však nikdo nevěděl, co přesně podniknout, ani sám ředitel.

„A co lidi, jsou v pořádku?“ zeptal se strejda Míša.

Sergej Sergejevič a několik uniformistů trvale žilo v maringotkách.

„Všichni jsou živi a zdrávi, jen ta hrůza, když to sem žuchlo, nám dala co proto,“ ozval se šapitmistr. „Zvířata to taky přežily, teda až na Aljošku. Koupil to, nebožáček, střepinou přímo do hlavy.“

„Nikde nevidím Kindera,“ šeptl Pavel bratrovi.

Zničeně se rozhlédli po prostranství před stanem, ale psa nebylo nikde vidět.

„Jde se do konírny,“ rozhodl Petr.

Nerozhodně se vydali ke konírně a cestou s nezvyklým napětím zaznamenávali následky výbuchu v důvěrně známém prostředí. Maringotky Jsou celé proděravělé. Silná požární hadice také dostala zásah střepinou a z průrazu se řine voda. Pod nohama jim křupají střepy, skleněný kryt z lampy nad vchodem spadl na zem a na konci kabelu se houpe jen holá žárovka.

V konírně nepokojně řehtají vylekaní koně. V koutě někdo přidušeně štká. Ale to je přece Pašennyj! Sedí rovnou na zemi poprášené pilinami před otevřenou klecí a vedle něj spočinul nehybný Aljošenka. Pašennyj hýčká medvědovu hlavu v klíně a ramena se mu otřásají pláčem.

„Co se mu stalo?“ zeptal se tiše Petr.

Krotitel otočil k bratrům bolestí znetvořenou tvář s nevidoucíma uslzenýma očima a jen si beze slova těžce povzdechl.

„Kindere,“ zavolal tiše Pavel. „Kindere.“

Pes se nerozhodně vysoukal ze stání Malvy a Dublona a bez zvláštní ochoty se šoural k chlapcům, jeho nohy se zdály nezvykle ztuhlé, ohon tiskl k zadku. Otřel se o nohy obou bratří a zkrušeně zaskučel.

Grigorij Jevsejevič a Gurij Alexandrovič se rozjeli do města, aby si na úřadech zjistili, co se to vlastně děje. Je to válka, nebo jen nechutná, šílená provokace?

Artisté se nerozcházeli. Nikoho z nich ani ve snu nenapadlo, že by se snad mohli vrátit do hotelu a dospat.

U proražené hadice už vznikla obrovská louže, všichni ji obcházeli, jako by tu byla odjakživa. Po dlouhém váhání konečně někoho napadlo zavřít kohout.

Sergej Sergejevič s ustaraným čelem dobrého hospodáře ohmatával proděravělé celty. Elektrikáři kontrolovali kabel. Dirigent láteřil jako špaček – několik střepin našlo cestu i do maringotky s hudebními nástroji, rozštípalo luby kontrabasu a blána velkého bubnu se změnila v nepoužitelné cáry.

Odněkud zazněl tlumený bzukot. Kdo ho zaslechl, bezděky pohlédl k nebi. Nejsou to zase bombardéry? Ten zvuk však nepřicházel shora.

„Ale to je přece telefon!“ plácl se do čela Flič.

V převrácené ředitelské maringotce skutečné vyzváněl telefon. Dovnitř se ovšem dalo proniknout jedině shora, malým okénkem ve stěně obrácené k obloze.

„Petře, Pavlíku, tak šup!“

Bratrům nebylo třeba říkat dvakrát: hbitě se vyšplhali na stěnu, z které se stala střecha.

Telefon vytrvale bzučel.

Pavel chvatně šlápl do zbylých úlomků skla a střepy propadly dolů. Posadil se na kraj, spustil nohy dolů, vzepřel se v rámu na rukou a opatrně proklouzl dovnitř. Než stačil doskočit, uhodil se o nohu převrácené židle. Chaos tu byl prostě nepředstavitelný, všechno se někam zhroutilo, skácelo a svezlo. Po stěně, co se po ní teď dalo chodit jako po podlaze, se rozlézala obrovská fialová skvrna od rozlitého inkoustu. Všude se povalovaly papíry, knihy, plakáty…

Telefon skuhral sevřený mezi stolem a stropem.

Pavel stůl odtáhl. Sluchátko se skutálelo do inkoustové louže a okamžitě v něm zachroptělo: „Haló… haló!“ Zvedl ho a přiložil k uchu.

„Prosím.“

„To je cirkus? Haló… je tam cirkus?“

„Ano, tady cirkus!“ Pavel hned poznal ředitelův vysoký vzrušený hlas. „U telefonu Pavlík Lužin, Grigoriji Jevsejeviči.“

„Pavlík? Co tam děláš?“

„Vlez jsem dovnitř oknem. Maringotku máte převrácenou.“

„Aha… máš pravdu… Poslouchej mě pozorně, Pavlíku. Slyšíš dobře?“

„Jo, dobře.“

„Německo napadlo Sovětský svaz. Zapněte si rádio, budou tam vysílat důležitou zprávu. Rozuměl jsi mi?“

„Jasně.“

„Pavlíku… ty můj kluku…,“ hlesl zničehonic sotva slyšitelně, jako by spíš jen vydechl ředitel, ale hned dodal mnohem hlasitěji: „Tak honem, pusť se do práce. Představení se ruší!“

A zavěsil. Německo napadlo Sovětský svaz… Napadlo… je válka. Představil si válku tak, jak ji vídal v biografu. Rachotí kulomet… Cválá jízda… Blýskají se šavle.

„Bráško!“ zaznělo shora.

Část domu se zřítila… Nějací lidé vynášejí mrtvé zakryté prostěradly…

„Brácho!“

„Už jdu…“ Pavel vyprostil kabel přišlápnutý pod stolem a zvedl telefonní přístroj nad hlavu. „Vem to ode mě.“

Petr uchopil telefon a vytáhl ho ven. Potom prostrčil do okénka ruku a pomohl Pavlovi z maringotky.

Oba zůstali stát nahoře na převrženém voze. Pavel byl celý od inkoustu, ale jeho tvář a oči se zdály tak tvrdé a nepřístupné, že nikoho ani nenapadlo se tomu smát.

„Soudruzi,“ dostal ze sebe Pavel a hrdlo se mu sevřelo, ale rychle si s chvilkovou slabostí poradil. „Ranní představení se ruší. Všichni tu mají zůstat. Sovětský svaz přepadlo Německo.“

„Válka,“ vymáčkl ze sebe Flič.

Všichni stáli bez pohybu a v naprostém tichu, jako by na vlastních ramenou pocítili veškerou tíhu onoho slova.

11

Velcí náčelníci se sešli u Puškinovy lavičky. Jabloně poseté drobnými zelenými plody vrhaly na pěšinu stín, ale ani ten nechránil před žárem. Zahrada se soužila v letním dusnu, nedočkavě bažila po dešti nebo větru, alespoň po slabém vánku, který by třeba jen nepatrně rozhýbal listí.

Vasylova tvář byla celá strhaná a přepadlá, z hlasu i gest se vytratila typická sebejistota někdejšího suveréna Rezatiny. Tátu povolali do zbraně, včera šel na frontu. Matka utrpěla zranění při náletu a ležela v nemocnici. Rezatinovi tak zůstala na starost malá sestřička, kterou všude musí vodit s sebou. Otec mu důrazně nakázal, že se od ní nesmí hnout. Ani nemusel – to Vasyl moc dobře chápe sám!

Holčička zatím sbírala do zástěrky opadaná jablíčka. Ryšavé copánky má zapletené jen tak, aby se neřeklo, jednu botu rozvázanou.

Velcí náčelníci stáli v malém kroužku a mlčeli. Mlčení je někdy mnohem výmluvnější než vodopády slov.

Ta Katka si určitě šlápne na tkaničku a upadne…

„Káťo, zavaž si botku,“ přikázal jí Vasyl.

Zlata se od kroužku dětí oddělila, přistoupila k děvčátku, přehodila si brašnu s plynovou maskou na záda, přidřepla ke Katce a věnovala se jejímu šněrovadlu.

Vasyl měl přes rameno také masku. Dnes služba vyšla na něj a jeho modrookou přítelkyni.

„Zítra ráno jedem pryč,“ pronesl Pavel co nejhlasitěji, aby to slyšela i Zlata.

„My taky,“ přidal se k němu Serjoga. „Naše fabrika bude evakuovaná.“

„Němci už jsou prej hodně blizoučko,“ prohodil Tolja, jehož kapsa se utěšeně boulila, vycpaná lahůdkami pro hladové psy. Ti se však tentokrát kolem svého příznivce moc nerojí, je horko, na jídlo ani pomyšlení.

Vzduch vysoko nad jejich hlavami rozechvěl tichý hlas motoru, který postupně sílil. Na rozpáleném nebi zahlédli nezvyklou siluetu letounu s dvojitým trupem.

„Nojo, zase rám,“ poznamenal znalecky Serjoga. „To je průzkumnej.“

Hned po slovu válka se do běžného každodenního slovníku vloudilo i plno jiných, do té doby neznámých slov – fronta, evakuace, bombardování, rám, frickové…

„Proč ho nesestřelej?“ ozvala se s nevoli v hlase Zlata a ještě si dopáleně dupla.

Jako by kdosi neznámý vyslechl její přání, objevil se na nebi malý bod a rychle se blížil k nepřátelskému stroji. Němec si pronásledovatele všiml a pokusil se uniknout. Bod opsal rozmáchlý oblouk, zaleskl se ve slunci, v několika okamžicích německé letadlo dostihl a rychle vystoupal vysoko nad něj. To už za sebou táhlo tenký závoj zrádného dýmu. Motor nepřirozeně zvýšil obrátky, německé letadlo rychle ztrácelo výšku a po několika vteřinách zmizelo z dohledu. Po oslepivé modři se pomalu rozlézal hustý černý mrak.

„Hurá!“ řvali nadšeně velcí náčelníci.

„Dobře mu tak, neřádovi!“ pokyvoval hlavou Vasyl.

„Já bych je sundal všechny, aby Němčourům nezbyl ani jeden!“ přála si pomstychtivě Zlata a modré oči jí jen hořely.

„Taky že je naši všechny sundaj,“ ujistil ji Serjoga. „Kam se na nás hrabou!“

„To je fakt,“ přikývl Petr. „Jedině mi nejde do hlavy, proč pořád ustupujeme.“

„Protože to bylo nečekaný,“ vysvětlil Tolja. „Já to slyšel v rádiu – věrolomné napadení bez předchozího vyhlášení války.“

„Napoleon se dostal až do Moskvy, a taky mu to nebylo nic platný,“ vzpomněl si Serjoga.

„Ty bys tomu dal, až do Moskvy…!“ zakabonil se nesouhlasně Vasyl.

„Já jsem to myslel jen jako příklad z dějin.“

„Ale stejně. A Napoleon Moskvu vlastně sám nedobyl, hochu, na to neměl dost páry. Kutuzov ho tam nalákal. Třeba ty Němce taky někam lákáme,“ rozumoval Vasyl.

„Možný to je,“ připustil Serjoga.

„Zaplaťpánbůh, tak tady jste. Co já se vás nahledala,“ ozval se hlas Gertrudy Johannovny, která se vzápětí vynořila mezi jabloněmi.

„Co se stalo, mami?“ zeptal se Pavel a hlas se mu chvěl neblahou předtuchou.

„Tatínek jde do armády. Na frontu.“

„Na frontu? A jak dlouho chce trvat, ta válka?“ zvolala zničeně Zlata. Také její otec dostal ráno povolávací rozkaz.

Gertruda Johannovna se obrátila ke Zlatě, pohlédla na ni smutnýma očima a tiše řekla:

„Je jich moc. A mají sílu. Ano. Ale tady,“ a dotkla se dlaní hrudi, „tady mají prázdno. A když máš v srdci prázdno, žádná síla ti nepomůže. Rozumíš?“

Zlata přikývla.

„My máme srdce, duši. To nám dává sílu. Kdežto oni jsou fašisti. Slepí. A budou muset hodně dostat na frak, aby zase viděli. Ano.“ Na okamžik se odmlčela, jako by si chtěla uvědomit oprávněnost a váhu svého přesvědčení, a pak dodala: „Pojďte, chlapci. Táta čeká.“

Velcí náčelníci si mlčky začali potřásat rukama. Velká rada se rozpadá. Sbohem, Puškinova lavičko, a ty se měj taky dobře, krásná školní zahrado.

Pavel pohlédl do Zlatiných blankytných očí a zamračil se.

„Jdeme,“ opakovala Gertruda Johannovna a chvátala k brance.

Zlata překotně chytila Petra i Pavla za ruce a jednoho i druhého letmo políbila na tvář.

Bratři zrudli rozpaky a rozběhli se za matkou.

„To jsou mi ciráty…,“ kopl Vasyl špičkou boty do země. „Tolika cicmání najednou…“

„Až pojedeš někam pryč ty, Rezatino, tak taky dostaneš pusu,“ usadila ho Zlata.

„Na to jsem asi tak zvědavej…!“ vyprskl Vasyl opovržlivě. „A pak, kam já bych asi tak moli jet?“ A úkosem pohlédl na sestřičku která rozkládala nasbíraná jablíčka do dvou řad jako vojáčky.

12

Celý cirkus se balil.

Grigorij Jevsejevič obcházel maringotky a všem kladl na srdce, aby s sebou brali jen tu nejnutnější. Jen věci, co každý unese v rukou. A přitom by každý měl zavazadel nepočítané: nejrůznější aparatury, rekvizity, kostýmy, stovky maličkostí, na které si lidé zvykli a bez nichž se zdánlivě v žádném případě nemohli obejít.

„Ne, všechno jen trochu zbytečné musíme nechat tady,“ opakoval neústupně ředitel.

Flič si v maringotce přebíral své nádobíčko a srdceryvně vzdychal.

„Nech už těch slzí,“ okřikoval ho nevlídně strejda Míša. „A nenič člověka. Beztak je mi z toho všeho nanic.“

„Copak mi nerozumíš, Micheli? Kdo mi kde vyrobí druhý takový stolek? To je neopakovatelné dílo. Nebo váza! Kde si myslíš, že seženu jinou takovou vázu!“

„Jakové, kolem nás se všechno kácí, všechno bere rohatej. A ty brečíš pro stolek a vázu.“

„Jako bys nevěděl, že nehořekuju kvůli sobě…! Tahle hrůza přece musí jednou skončit. A já pak uslyším: No tak, Fliči, ty stará rachotino, zabav trochu lidi, ať pozapomenou na svý neštěstí… A to se bez stolku a vázy neobejdu.“

„Neobejdeš… A jak můžeš vědít, že to vůbec přežiješ?“ Strejda Míša si na pleš bezmyšlenkovitě nasadil ryšavou paruku, pohlédl do zrcadla a sklíčeně dodal: „Jo… Finita la comedia.“

Do maringotky nakoukli Petr s Pavlem.

„Fliči, strejdo Míšo, nepotřebujete s něčím pomoct?“

„Snad už nemáte sbaleno?“ odpověděl otázkou Flič.

„Maminka zabalila jen kostýmy. Jinak tu všechno necháváme.“

„Necháváme,“ opakoval strejda Míša s vizáží tak trpitelskou, jako by ho rozbolely všechny zuby.

„No tak Michel, jako bys to do mě sám nehučel. Všechno se dá opustit, ztratit… A pak zase začít znova. Jen si vzpomeň na občanskou. Jak jsme na tom byli tenkrát. Ani stan jsme neměli. Jen starou herku a vůz. A jedli jsme slanečky a kroupy. A stejně jsme pracovali a lidi se smáli. Copak rekvizity, to jsou jen krámy. Nejhorší je ztratit kuráž, sebedůvěru,“ přesvědčoval kamaráda vášnivě Flič.

„Tobě se to řekne,“ huhlal klaun unyle. „Už jsem starej na to, abych se trmácel z místa na místo. Starej, Jakove. Už nemám ten dřívější elán.“

„Co blázníš… Snad tu nechceš zůstat? Sem přijdou Němci! Morová rána!“

„Mor to je, to máš pravdu,“ souhlasil strejda Míša. „Ale není to jedno, jestli natáhnu bačkory tady, nebo někde v pankejtu u silnice? Třeba to tu nějak přečkám, co ty na to?“

„Michel, co to žvaníš, Michel?!“ A Flič s kouzelnickou vázou v rukou zděšeně zíral na starého přítele. Dobře klauna znal a věděl, kdy mluví žertem a kdy zcela vážně. Teď to bylo míněno vážně. Flič zamhouřil oči, pár vteřin postál bez hnutí a pak rozhořčeně mrštil vázou o podlahu. V nádobě cosi skřípavě vzdechlo, z hrdla vyskočila silná kovová pružina a plavně se rozkývala.

Bratři si zničené rekvizity vůbec nevšimli. Vyjeveně civěli na strejdu Míšu, na veselého klauna Mimózu, kterého oba znali stejně dlouho jako jeden druhého.

„Strejdo Míšo,“ pošeptal vyjukaně Pavlík.

„Kuš, holomku,“ okřikl ho nerudně stařec. „A plavte si po svejch!“

Bratři odskočili jako opaření. Strejda Míša zabouchl dveře a otočil se k Fličovi.

„Jakové, copak ty mi nerozumíš, to nemůžeš pochopit…“

„Já nechci nic chápat!“ zarazil ho Flič, posadil se na židli a znovu unaveně přivřel víčka. Keříky obočí sklouzly málem až do očních důlků. Ruce kouzelníka bezmocně klesly. Najednou vypadal strašně starý a svraštělý, jako by z něj někdo vypustil vzduch.

„Jakove,“ zkusil to tiše klaun.

„Nic mi neříkej, Michel,“ Flič se na kamaráda smutně zahleděl. Stál před ním v rezavé střapaté paruce, která už sama o sobě vždy vyvolávala úsměv, jenže teď k smíchu nebyla, spíš k pláči.

Kouzelník vstal a vyšel z maringotky. Něco ho uvnitř dusilo. Že by zlobilo srdíčko?

Pavel s Petrem se do své maringotky vrátili tiší jako pěny a celí zdrcení, ještě nikdy nezažilí, že by se Flič se strejdou Míšou pohádali. Měli je rádi oba.

„Co je s vámi?“ zeptala se Gertruda Johannovna rusky. „Krve by se ve vás nedořezal!“ Hned po prvním hrůzném náletu přestala se syny mluvit německy. Ta řeč se jí prostě příčila.

„Strejda Míša tu zůstává,“ vysoukal ze sebe Petr.

„Ale sem přijdou fašisti!“ zvolala Gertruda Johannovna.

Kinder, který ležel pod stolem, našpicoval uši a tlumeně bafl.

Dveře maringotky se otevřely a stanul v nich hlídač. Na otahaném saku se na černooranžových hedvábných stuhách leskly dva jiřské kříže. Klapl sukovicí o podlahu.

„Někdo vás tu shání.“

„Mě?“ podivila se Gertruda Johannovna.

„Jo, vás.“

„A nepopletl jste to?“

„Co bych na tom moli splíst. Řekli artistku Lužinovou.“

„Chlapci, zavažte ten kufr. Já se z toho zámku snad zblázním…“

Gertruda Johannovna opatrně sešla po schůdkách na zem – noha jí ještě pořád pobolívala a následovala hlídače. Ten už čiperně klapal dřevěnou nohou po udusané hlíně.

U vchodu na prostranství před stanem se o plot opíral nepříliš nápadný muž v modré blůze rozepnuté u krku, pomačkaných kalhotách a nepředstavitelně umazaných, kdysi bílých plátěných botkách.

„Támhle je,“ broukl hlídač a píchl holí do vzduchu směrem k muži.

„Vy jste Lužinová?“ zeptal se.

„Ano.“

„Potřeboval bych si s vámi promluvit.“

„Prosím.“

„Tady ne. Nechtěla byste se na chvilku projít? Nebo ještě pořád nemůžete?“

„Ale ne, už je to v pořádku.“

Muž pomalu vykročil podél ohrady. Gertruda Johannovna se k němu váhavě přidala.

Představil se jako Alexej Paviovič, zeptal se, jak to vypadá s její poraněnou nohou, jak se daří dětem, jak snáší ta horka – on má totiž s vedry hroznou patálii.

„Chtěl jste se mnou o něčem mluvit,“ připomněla mu Gertruda Johannovna.

„To je ovšem vážná věc, na ulici bych nerad,“ pousmál se Alexej Paviovič.

Ušli ještě pár set metrů a potom zabočili do vrat velkého otřískaného baráku. Gertruda Johannovna si stačila všimnout jen vývěsní tabule s nápisem OPRAVNA, pod který neumělá ruka nakreslila kufr, francouzský klíč se zubatými čelistmi, velký primus a malé jízdní kolo.

V průjezdu zahnuli doleva a její průvodce zastavil nad krátkými schody vedoucími někam do suterénu. Pod nimi se nejasně rýsovaly dveře, nad nimiž byla přibita tabulka s ukazovákem namířeným na dveře a stručnou informací: SEM.

Alexej Pavlovič pomohl Lužinové sejít po schůdcích a otevřel dveře pobité plechem.

Chlapcům se zdálo, že se maminka nevrací celou věčnost.

„Kde jsi byla?“ vrhl se na ni Pavel, když vstoupila do maringotky.

„Nikde… Jen jsem se ještě stavila v hotelu. Zavázali jste ten kufr?“

„Zavázali. Zvířata už jsou pryč.“

„Dobře. Tak půjdeme domů. Musíme se na cestu pořádně vyspat.“

Gertruda Johannovna oba syny pevně uchopila za ruce a držela je celou cestu. Flič a několik dalších kolegii kráčeli kousek za nimi. Chyběl jen strejda Míša.

Město se choulilo ve tmě, jakoby přikrčené, skryté. Kroky několika málo chodců zněly nezvykle naléhavě a podezřele. V ulicích bylo téměř liduprázdno, jen dvakrát narazili na vojenské hlídky.

V hotelové chodbě svítila jedna jediná skomiravá žárovka. Všechna okna byla pečlivě zatažená.

„Běžte na pokoj, hoši,“ vybídla matka syny, „potřebovala bych ještě prohodit pár slov s Fličem.“

Její tvář za to odpoledne nápadně zestárla, oči měla červené a opuchlé.

„Tys plakala, nebo co?“ vyzvídal zneklidněně Pavel.

Nemohla mu lhát.

„Trošku. Jen trošičku. Vzpomněla jsem si na tátu… A teď běžte.“

Bratři se odebrali do pokoje a Gertruda prudce uchopila Fliče za rukáv.

„Fliči! Můj milý Fliči!“

„Stalo se něco, Gertrudo?“

„Ne, ne… Nic… Dohromady nic…“

Flič se zpytavě vhlížel do jejího bledého obličeje. Vytušil v něm cosi neznámého, cizího. Oči drobné ženy se leskly potlačovanou úzkostí.

„Nemáš teplotu?“

„Ne, určitě ne, Fliči… Ale mám takovou zlou předtuchu… Něco se stane, něco zlého…“

„Nedělej si nervy,“ konejšil ji laskavě.

„Máš pravdu, musím se dát do kupy… Ale stejně, kdyby se něco… Dohlídni mi na kluky, jsi přece kamarád.“

„Nedělej si starosti, Trudo. Vždyť mi připadají jako moji vlastní.“

„Ale ano, to já vím… Bude to hrozná válka. Na smrt. Člověk nesmí zůstat stranou. Nemám pravdu?“

„To mluvíš o Míšovi?“ zachmuřil se Flič. „Třeba se ještě vzpamatuje…“

„Snad.“

„Zůstal spál v maringotce… Hm… Tak co, půjdem si lehnout?“

„Asi ano. Musíme se pořádně vyspat.“

„Dobrou noc, Trudo.“

„Dobrou, Fliči.“

Když se ráno znovu všichni sešli v cirkuse, strejdu Míšu už tam nenašli. Také všechny jeho věci byly pryč. Nikdo nebyl s to říct, kdy vlastně odešel.

Sergej Sergejevič se svými chlapy dokončoval sestavování selských vozů, které včera přivezl rozebrané na nákladním autě.

Z konírny vyvedli koně, nacouvali s nimi k vozům a přehodili přes krky chomouty. Koně se chvěli po celém těle, vyhazovali, vysoko vzpínali hlavy a polekaně řehtali. Pořád nemohli pochopit, co to po nich lidé chtějí.

„Je válka,“ vysvětlil jim úsečně Sergej Sergejevič. „Budete si muset zvyknout – a možná i na horší věci.“

Grigorij Jevsejevič s obavou pohlížel k nebi a všechny popoháněl:

„Lidi, hoďte sebou…“

Věci ve spěchu naházeli na tři vozy, ke kterým zezadu uvázali nezapřažené koně.

„Guriji, dohlídni, aby tam nikdo necpal zbytečnosti. Bože můj, s váma je teda kříž. Člověk hučí a hučí, ale kdepak…“ Z ředitele zbyl jen uzlíček nervů. Ještě chvilku, ještě kapku – a míra přeteče, k smrti uštvaný muž hystericky vybuchne.

Opodál postával hlídač se dvěma jiřskými kříži na klopě saka.

„Jářku, otče,“ křikl na něj Sergej Sergejevič. „Kdyby se ti tu něco zamlouvalo, tak si to vem. Vidíš, kolik tu necháváme majetku.“

„To ti řeknu,“ pokýval hlavou děda a pomalu putoval zrakem po obrovitém stanu, vesele zbarvených maringotkách i všelijakých prapodivných věcech a věcičkách, povalujících se, kam až oko dohlédlo.

Za stanem najednou vyšli tři vojáci s červenými výložkami, nadporučík a dva vojíni. Na ramenou pušky se vztyčeným bodákem. Nikdo jim nevěnoval pozornost.

Klidně dopochodovali až k vozům.

„Je tu mezi vámi občanka Lužinová?“

„Ano,“ ozvala se Gertruda Johannovna a zbledla.

„Jste zatčena,“ odtušil nezúčastněně nadporučík.

Všichni kolem vozů strnuli. Na celý cirkus v troskách padlo naprosté ticho, dokonce i koně se naráz uklidnili.

V tom mrtvém tichu udeřily do asfaltu okované boty obou vojínů. Došli až k zatčené a postavili se každý z jedné strany.

„Kde máte věci?“ zeptal se nadporučík.

„No dovolte…!“ rozběhl se k důstojníkovi Grigorij Jevsejevič.

„Dejte si odchod, občane,“ doporučil mu kovový hlas nadporučíka.

Ředitel se zarazil a ruce mu bezmocně klesly.

„Mami!“ vykřikl Pavel.

Kinder začal na vojáky zuřivě štěkat.

„Kde máte věci?“ zeptal se ještě jednou velitel stráže.

„Na voze,“ zašeptala Lužinová.

„Tak si je vezměte.“

Nepevným krokem přistoupila k vozu a sejmula z něj kufr převázaný motouzem.

„Pojďte s námi.“

Gertruda Johannovna upřela pohled plný zoufalství a ochraptěle zvolala:

„Kluci…“

Vrhli se k ní, ona je oba objala a křečovitě je k sobě přitiskla.

„Je to jen nedorozumění… Všechno se zase dá do pořádku… Poslouchejte Fliče!“

Vždy když byla rozrušená, začínala v ruštině trochu zadrhávat a hledat slova. Ta se jako mávnutím kouzelného proutku z hlavy vytrácela, pletla se a ta nejpotřebnější zničehonic vůbec nenaskakovala. A tak poprvé od počátku války přešla do němčiny.

„Hlavně mi, proboha, věřte, musíte mi věřit! A všechno bude zase dobré. Všichni Němci přece nejsou fašisti! Věřte mi!“

„Co říkala?“ otázal se ostře nadporučík.

Petr k němu otočil tvář zmáčenou slzami a vztekle odsekl:

„Měl jste se ve škole učit řeči!“

„Týý…,“ zavrčel výhružně voják, ale včas se opanoval a zavelel: „Jdeme!“

Gertruda Johannovna chlapce měkce odstrčila, zvedla ze země těžký kufr a napadajíc na zraněnou nohu vykročila. Z obou stran ji doprovázeli ozbrojení vojíni. Na naleštěných bodácích pableskovalo jitřní slunko. Za smutnou trojicí šel podmračený nadporučík. Gertruda Johannovna se obrátila a po komsi pátrala vlahýma očima. Flič si uvědomil, že hledá jeho, a přátelsky zvedl paži.

Strážní Lužinovou vedli prostředkem ulice, celému městu na očích. Mnozí z těch, kdo byli v cirkuse, ji poznávali. Nějaká žena vykřikla: „Hele, vedou špiónku.“

„A to si hrála na artistku,“ přidal se uštěpačně čísi hlas.

Když už truchlivá čtveřice mizela v dálce, někdo za ní ještě vykřikl: „Fuj, zmije skopčácká!“ Lužinová však nic neslyšela a neviděla. Před očima se jí dál vznášel obraz synů, jejich vyděšených, uplakaných tváří. Vychovávala z nich muže. Teď tedy mají příležitost ukázat, jak se jí to dařilo!

13

Silníce za městem byla přecpaná. Bezhlavě troubila nákladní auta, razící si zvolna cestu davem. Rachotily selské vozy. Většinou se tu však pěšky vlekli lidé s dětmi, ranci, kufry, mnozí tlačili kočárky vrchovatě naložené všelijakým harampádím či jízdní kola ověšená vším možným a nemožným. Prach nestačil klesat a vytvořil nad vozovkou předlouhý mlžný tunel.

Opačným směrem, proti kolonám uprchlíku, postupovaly oddíly mlčenlivých krasnoarmejců, malé náklaďáčky, obtěžkané zelenými bednami, vyplivovaly z výfuků modrý dým. Koňská spřežení za sebou táhla malé protitankové kanóny, pětačtyřicítky.

Občas se z nebe ozval výhružný zvuk leteckých motorů, kdosi táhle volal: „Popláách!“ – a všechno se rázem zastavovalo, živý lidský had se rozdělil na dvě části a lidé bezhlavě prchali, kam se dalo – do příkopů, do křoví, pod stromy – nebo se jen tak tiskli k zemi: hlavní je to přečkat, přežít, zvednout se a jít dál.

Cirkusoví krasojezdečtí koně už se s chomouty smířili. Přetížené vozy za jejich zadky skřípěly, jako by se co nevidět měly rozpadnout. Utahaní lidé byli zamlklí. Dokonce i Kinder sklesle motal nohama s jazykem vyplazeným až k zemi a rozhodně nehodlal věnovat pozornost kočce, kterou si kousek od něj nesla v košíčku hubená holčička.

Zbědovaná cirkusová karavana se po silnici ploužila už druhý den. jedli jen studené jídlo, protože nikoho nenapadlo vzít s sebou pár hrnců, ve kterých by se i pod širým nebem dalo něco uklohnit.

Nedalo se říct, že by lidé na tíživou scénu Gertrudina zatčení zapomněli, to rozhodně ne. ale nikdo ji nepřipomínal. Vyčítavě toporným pohledům obou bratří uhýbali s pocitem nepři jemného hryzení svědomí a nejasné viny.

Kluci zachovávali nepřístupné mlčení, na po kusy povzbudit je nereagovali a už vůbec se nepokoušeli běhat a hrát si s Kinderem – nenadálé neštěstí z nich rázem udělalo dospělé lidi.

Flič se ani nepokoušel nějak je rozptýlit, jemu nikdo nemusel vykládat, jak si teď připadají opuštění a ztracení! Navíc si byl jist, že čas a šťastný věk nakonec budou mít vrch i nad takovou tragédií. Ať je to jak chce, jsou to přece jen děti. A děti se nevydrží trápit dlouho. Jejich hoře je kruté a zdánlivě bezbřehé, ale chybí mu hloubka. Čas je na ně ten nejlepší lékař.

Kouzelník měkce našlapoval do uprášené trávy při kraji vozovky, po očku zamlklé chlapce sledoval a v chůzi proháněl mezi prsty minci. Zvyk je železná košile.

Večer sjeli ze silnice do lesa. Vypráhli koně, napojili je u potoka a vyhnali na pastvu. Ředitel k nim určil dva „pastevce“. Jako vždy dbal ve všem na přísný pořádek. Co na tom, že cirkus se smrskl na tři koňské potahy a houfek lidí. On je ředitel a za všechno odpovídá.

V noci letní žár opadl, ale i přesto bylo teplu. Lidé spali pod borovicemi, přímo na zemi, jen si pod sebe podestlali pláště, kabáty či saka. Jediný Flič, kterého čas od času zlobily bolesti v kříži, si nalámal silnou vrstvu čerstvých větví na improvizované lůžko. Pavel s Petrem mu pomáhali.

Jenže ráno, když ředitel své lidi budil, byli oba chlapci pryč. Chvíli je zmateně hledali a volali na ně. Neozval se nikdo. Kinder byl taky pryč.

Během zapřahání Flič objevil malý cár papíru popsaný inkoustovou tužkou a připíchnutý k jeho kufru:

Milý Fliči!

Vracíme se zachránit maminku. Jinak to nejde.

P a P

„Co to máš?“ zeptal se ho Grigorij Jevsejevič.

Flič, v tu chvíli úplně bez nálady, mu vzkaz podal. Ředitel si ho přečetl a zhluboka si povzdechl.

„Jdu za nimi. Jinak bude s oběma zle!“ zvolal Flič nešťastně.

„Ty nedoženeš. Jakové, třeba utekli hned večer.“

„Nevadí, Gríšo, já musím… Rozumíš? Slíbil jsem Trudě, že na ně dám pozor.“

Grigorij Jevsejevič si znovu hořce povzdechl.

„No, jak myslíš, Jakové…“

„Věci mi vezměte s sebou, půjdu jen tak nalehko…“

Pevně stiskl řediteli ruku a zamířil k silnici.

ČÁST DRUHÁ VELCÍ NÁČELNÍCI

1

Zajcevův pěchotní pluk došel k řece nedaleko Gronska. Ústup kryla střelecká rota a baterie pětačtyřicítek.

Těžce raněné urychleně převezli koňskými potahy přes most na druhý břeh a odtud do města, na nádraží. Lehce raněni šli sami. Každý, kdo dokázal držet v ruce zbraň, zůstával u jednotek.

Podplukovník Zajcev seběhl k řece a jednou rukou si neobratně stahoval blůzu – levou ruku měl ovázanou. Obvaz zešedl prachem, krvavá skvrna dostala světle hnědý nádech. Podporučík Sinica, který se od velitele nehnul ani na krok, mu chtěl pomoct, ale podplukovník mu to nedovolil.

„To by nešlo, Sinico, musím si poradit sám…“

Vstoupil do proudu rovnou v holínkách, nabral do zdravé dlaně vodu a chrstl si ji do tváře, jaké štěstí může člověku přinést trocha chladivé vody uprostřed parného dne!

Fjodor Fjodorovič Zajcev dostal svůj pluk na povel před třemi měsíci. Byl to starý voják, který v armádě zůstal hned po skončení občanské války. Dotáhl to až na velitele roty, pak odešel studovat nu vojenskou akademii a teď tedy už čtvrt roku velel pluku.

V noci na 22. června vzbudil jeho vojáky poplach a celý pluk se urychleně přesunul z kasáren do blízkého lesa. Nikdo ještě netušil, že to byl poslední cvičný poplach. Ráno už nepřítel nádraží a kasárna bombardoval. Večer se Zajcevovi chlapci poprvé dostali do kontaktu s Němci.

Nastaly těžké boje. S odpočinkem se dalo počítat jen v několika málo hodinách letní noci. Německé velení nelitovalo ani střeliva, ani vlastních vojáků. To podplukovník pochopil hned první den války, když hodnotil ztráty.

Němci šli do útoku s vykasanými rukávy, opilí a rozjaření, a stříleli dlouhými dávkami bez míření. Opřeli si krátké pažby samopalů o břicha a zkrápěli svět olovem.

„My taky nechceme litovat patron,“ řekl podplukovník, když sledoval jeden takový nepřátelský útok. „Líto nám bude jen těch, které nezasáhnou cíl.“

Fašisté nasadili proti pluku tanky. Hřmotily však jen po silnici, do lesa se zřejmě bály, aby někde neuvízly. I tak ovšem vypadaly děsivě a šel z nich strach.

Neostřílení vojáci se místy opravdu polekali a ve zmatku ustoupili. Tanková kolona tak prorazila až ke Gronsku a rozdělila pluk na dvě nestejné části. Spojení s divizí se přerušilo. Zajcev však pluk ustoupit nenechal, jakmile tanky projely, obě části jeho jednotky se spojily a znovu Němce uvítaly organizovanou palbou.

Boj zuřil až do tmy. Zajcev se znovu přesvědčil, že nepřítel zřejmě má dost lidí i munice.

„Jdou do toho jako vzteklý medvěd,“ kroutil nesouhlasně hlavou, když čekali s náčelníkem štábu na velitelském stanovišti, až se obnoví spojení s divizí. „A s medvědem se to musí umět – pěkně mu stáhnout kůži a vykuchat střeva!“

Za chvíli se vrátili průzkumníci vyslaní na štáb divize. Nenašli ho. Stopy po nějakém boji taky ne. Na zpáteční cestě narazili na Němce. Neprozradili se a boji se vyhnuli.

„Měli jste plný gatě, co?“

„To teda ne, soudruhu podplukovníku. Přece jste řek, že když není výslovnej rozkaz, musí si voják poradit sám, pokud nemá hlavu jen na čepici. Takovejch deset dvacet bysme jich dostali, ale sami bysme se tam teď povalovali s břichama plnejma olova,“ vysvětlil rozšafně velitel průzkumu staršina Liň a po chvíli uvažování dodal: „A v daným okamžiku je snad důležitější navázat spojení se štábem divize, ne?“

Zajcev mlčel a o něčem přemýšlel. Staršina si to vysvětlil tak, že podplukovníkovi se to nezamlouvá:

„Jenom žádný strachy, soudruhu podplukovníku, my si ty svý fricky eště nastřílíme, nám flinty nezareznou.“

„O tom nepochybuju,“ pousmál se Zajcev, i když ho spečené rty hned ostře zabolely.

Zanedlouho nato se k pluku dostal důstojník ze štábu divize. Oznámil podplukovníkovi, že po křídlech divizi napadly silné kolony nepřátelských tanků. Zajcevův soused vlevo byl nucen ustoupit pod náporem několikanásobné fašistické přesily. Vpravo od podplukovníkových vojáků se ještě bojuje, ale mají tam těžké ztráty. Velitel divize na ohrožený úsek vyslal divizní zálohy. Všechny, beze zbytku. Dokonce i štábní písaři odešli do první linie. Zajcev zkrátka v žádném případě s pomocí záloh počítat nemůže. Spoléhat se musí výhradně na vlastní síly a možnosti a ustoupit dřív, než se kleště uzavřou.

Zajcev sám velmi dobře chápal, že lépe se bojuje na frontě, než když se musí střílet na všechny čtyři strany. Pluk už má tolik padlých – hrůza pomyslet: prapory se mění v roty, roty v čety, nu a čety…

Němců však padlo mnohem víc. Rozhodně mnohem víc. To ví jistě, na takové počty ani nepotřebuje logaritmické pravítko, tady postačí kupecké počty.

K večeru boj pozvolna utichl. Jen tu a tam houklo dělo a o chvíli později někde vybuchl osamělý granát. Nad silnicí a nad rozježenými kartáči lesa visely mrtvolně bledé světlice, tmu protínaly zářivé šňůry svítivých střel.

Disciplinovaní Němci v noci spali. Stále ještě věřili tomu, že tahle válka probíhá podle pravidel stanovených jimi, tedy i s přestávkami na jídlo a spánek.

Zajcev i nadále bedlivě sledoval způsob boje fašistických jednotek. Bylo nesporné, že nepřítel je silný, výborně vyzbrojený, vycvičený a taky pořádně drzý a neomalený. Kupředu se hrne doslova za každou cenu.

Ale nevadí. Jeho vojáci také nejsou žádni hej nebo počkej!

Vydal pokyny k ústupu. K bleskovému a naprosto tichému ústupu. Protože noc je krátká. Každý prapor nechá na místě jednu četu. Tyto čety se rozptýlí po pozicích a budou sporadicky postřelovat své palebné sektory. Ať si Němci myslí, že pluk si opravdu nechal vnutit jejich představy a pokorně spí.

Velitel průzkumníků staršina Liň si vzal celý tenhle manévr na starost. Nikoho lepšího pro podobný úkol Zajcev neměl.

Němci se na nabídnutou vějičku chytili a ráno rozpoutali v opuštěných sovětských pozicích hotové peklo. Miny i dělostřelecké granáty vybuchovaly těsně vedle sebe, nemilosrdně přeorávaly lesní hlínu a přehazovaly ji z kráteru do kráteru. Letectvo celé to dopuštění shora zasypávalo bombami. Stromy se s praskotem řítily k zemi. Celé okolí potáhla nadýchaná peřina prachu a dusivého dýmu. Po hodině takovéto důkladné dělostřelecké přípravy neměl v ruských pozicích podle předpokladů německého velení zůstat ani živáček.

Radista německého štábu kvapně vyťukával radiogram pro hlavní stan: „Pluk Rudé armády, který se pokoušel klást odpor udatným führerovým vojskům, byl zcela zničen. Ofenzíva pokračuje.“

Pluk, který z hrozícího obklíčení šťastně vyvázl, dostal čerstvé posily. Nováčkové na sobě měli stejnokroje snad přímo z továrny a lehké celtovinové holínky, vyzbrojeni byli nejmodernějšími karabinami a samopaly, na opascích visely naleštěné přílby a také vyhublé torny se zdály zbrusu nové.

Z blízké železniční stanice je přivezly náklaďáky, které se hned vracely pro munici. Nováčci si nastoupili pod břízami a čekali na velitele, rozhlíželi se, kam se to vlastně dostali, zaposlouchávali se do nepříliš vzdálené kanonády a tiše spolu rozmlouvali.

Jako jeden z prvních se příjezdu posil dopídil staršina Liň. Od toho je přece průzkumník! Jeho četa trpěla stejným nedostatkem lidí jako ostatní složky pluku. Jenže rozvědčíkem se podle nejhlubšího staršinova přesvědčení nemůže stát každý. K tomu potřebuje talent, vlohy. Jako třeba houslista nebo malíř.

Podplukovníka jen poprosil, aby si směl vybrat alespoň deset mužů podle svého gusta, zbytek mu štáb může přidělit, jak sám uzná za vhodné.

Zajcev se ušklíbl.

„Vybrat si jich můžete pět, soudruhu staršino. To je ažaž. Jednou záplatou se všechny díry zalepit nedají.“

Liň dál nesmlouval a spěchal pod břízy. Párkrát se před nastoupenými nováčky prošel a pozorně zkoumal jejich tváře. Ono se jen zdá. že když jdete kolem řady neznámých lidí, připadají vám všichni stejní, i když na lidi mále nos!

„Nezlobte se, staršino, ale vy si moje lidi prohlížíte jako handlíř koně!“ nevydržel to nakonec kapitán, který měl během cesty zálohy na starosti. Byl to nápadně vyzáblý chlapík s tenkou dlouhou šíjí, v níž se neustále pohyboval hranatý ohryzek, jako by se kapitán marně snažil polknout nějaké příliš velké sousto.

„Kdyby to tak byli koně, soudruhu kapitáne,“ nedal se staršina a okázale si povzdechl.

„Těm bych mrknul do huby a pod vocas a bylo by to! Kdežto já tady mezi panstvem pátrám po průzkumníkách!“

Zastavil se před urostlým, rozložitým chlapem.

„Už jste sloužil v armádě?“

„Sloužil, soudruhu staršino.“ Hlas měl ten ramenáč stejně hromový jako figuru. „My jsme všichni sloužili. Úplný bažanty přidělili k jiný jednotce.“

Liň nespokojeně sevřel rty – moc žvaní.

„Trefíte brigadýrku?“

„Jak to myslíte?“

„Normálně. Já ji vyhodím do vzduchu a vy po ní picnete, co vy na to?“

Staršina dlouho nečekal, strhl si z hlavy čepici a mrštil jí do sluníčka.

Mládenec jen stačil zamířit někam tam, kam čepice dopadla.

„Copak?“ zeptal se Liň, jako když másla ukrajuje. „Nemáme nabitou flintu?“

„Proč bysme neměli?“ ohradil se dotčeně mládenec. „Plnej zásobník.“

„Nojo, no,“ pokrčil rameny staršina a šel dál.

Vyhlídl si ještě jednoho. Už sice není nejmladší, vypadá sklesle, a tak trochu sušinka. I když to budou šlachy, páru mít bude. Celkově nedělá špatný dojem.

„Copak, soudruhu vojíne, není nám do smíchu?“

„Je válka,“ utrousil oslovený tiše, ale pohledem neuhnul.

„Nojo, no,“ pokýval staršina, „to máte pravdu…“

Chvilku si toho podivného vojáka bezostyšně prohlížel.

„Jak střílíte?“ zeptal se nakonec.

Voják neurčitě rozhodil rukama.

„Čepici byste trefil?“

Smutný muž se konečně pousmál:

„Přijde na to, kdo ji bude mít na hlavě.“

Liň znovu vyhodil brigadýrku vysoko nad hlavu a furiantsky vykřikl:

„Tak do toho, sokole!“

Moc si přál, aby ten zvláštní člověk zasáhl.

Voják lehce zvedl karabinu a téměř bez míření vypálil.

Vedle jak ta jedle, pomyslel si mrzutě staršina.

Rozložitý fanfarón, kterého Liň oslovil jako prvního, čepici zvedl, zakroutil s ní v prstech a ukazovák mu projel dýnkem.

„Máte tu dírku…,“ oznámil staršinovi rozpačitě.

Liň mu ji beze slova sebral.

„Taková to byla paráda, úplně nová brigadýrka!“ zasmál se. „Kde já teď takovou seženu? Jméno?“

„Krasnoarmejec Lužin, Ivan Alexandrovič.“

„Kdepak jsi sloužil za občanský?“

„Ale, různě… u jízdy…“ Ivan Alexandrovič se za svou profesi rozhodně nestyděl, ale nepokládal za nutné každému strkat pod nos, že je artista, voltižér. V armádě je prostě kavalerista, to stačí. Jinak se ho kdekdo začne zbytečně moc ptát. Jsou přece lidé, kteří jsou přesvědčeni, že ti od cirkusu patří ke zvláštní kategorii. Otázkou ovšem je, jak se dotyčný na tuhle kategorii dívá.

„Vojín Lužin, dva kroky vpřed,“ zavelel staršina.

Lužin vykročil z řady.

„Posaďte se támhle pod tu břízu a čekejte na další rozkazy.“

Řeka se třpytila ve slunci. Nejlepší by teď bylo posadit se s udicí někam do stínu vrby a bezmyšlenkovitě sledovat třaslavý splávek. Nebo stáhnout holínky, svléknout si kalhoty, svalit se do čistého příbřežního písku a zavřít oči…

„Soudruhu podplukovníku, dovolte mi s vámi promluvit.“

„Prosím.“

Zajcev se na důstojníka, který ho oslovil, ani nemohl podívat, protože si právě navlékal blůzu. Levá ruka uvězněná v obvazech zmrtvěla, bolest trochu ustoupila, jenže jak ji strkal do rukávu, rána se znovu přihlásila.

„Poručík Karuselin, velitel ženijní čety. Byl jsem k vám přivelen.“

„Aha… – ženista… To je vaše práce?“ kývl podplukovník k druhému břehu, za nímž už se zvedaly první budovy města, a svraštil obličej přemáhanou bolestí.

„Myslíte ty zákopy? Ty budovalo město.“

Zajcev přikývl a nasadil si brigadýrku.

„Zaveďte mě tam a všechno mi ukážete!“

„Provedu!“ zasalutoval pohotově poručík a švihácky cvakl podpatky.

2

Vasyl a Tolja viděli i podplukovníka se zavázanou rukou, i známého poručíka od ženistů, i obyčejné vojáky, kteří se unaveně vlekli přes most. Viděli mohutnou vodní fontánu uprostřed řeky, která se rozsypala na statisíce žhoucích mincí. A viděli i snopy hlíny, které výbuchy zvedaly na protějším břehu.

Obešli všechny hlídky s červenými páskami na rukávě i milicionáře a dostali se až sem. Prolezli sem zahradami a dírami v plotech, po pěšinách, které znají jen takoví kluci.

Teď sedí v prázdném patrovém domě těsně u vody.

Dveře do bytů jsou otevřené dokořán. Uvnitř to vypadá, jako by tu řádil uragán – všude se povalují papíry, hadry, smetí, převrácené židle. Kovové kostry postelí s prověšenými drátěnkami působí ponurým dojmem. Stejně zlověstné jsou i staré červotočivé skříně. Stěny jsou samá tmavá skvrna po sejmutých obrazech a fotografiích – jako by dům postihly neštovice. V kuchyních i na chodbách bez ladu a skladu leží zprohýbané a začazené černé nádobí, polámané vidličky a lžíce, rozbité dětské hračky.

Být to jindy, otevíral se tu učiněný ráj. Tady by se dalo najít věcí! Kuličky z ložisek, kolečka od rozbitých autíček, hodinové strojky, barevná sklíčka, lahvičky, rozbité zrcadlo, svícen pokapaný voskem…

Teď však měli docela jiný zájem. Kdyby tu tak byla puška, nebo granát!

Vasyl s Toljou se krčili u malého nezaskleného půdního okénka. Kousek nad jejich hlavami vydechovala letní žár rozpálená plechová střecha. Z krovu visí cáry starých oprášených pavučin. Je tu dusno.

Z okénka je vidět most i oba břehy řeky.

Teď na most vběhl poručík a za ním několik vojáků s bednami. Poručík uvázal k zábradlí provaz a spustil se po něm pod mostovku. Něco dělá na prostředním pilíři. Že by něco hledal?

Odtud z půdy vypadá poručík jako cínový vojáček, stejně jako jeho podřízení, ale ta bedna, co mu zrovna spouštějí, to hračka rozhodně nebude.

„Podminovávaj most,“ zašeptal přiškrceně Vasyl.

„Proč by ho podminovávali?“ divil se Tolja.

„Vyhoděj ho do vzduchu.“

„Jak to?“

Tolja si prostě nemohl představit, že most, který tu, alespoň viděno jeho očima, stál odjakživa, most, po kterém chodil do lesa na houby už jeho otec, děda i pradědek – určitě už musí být hrozně starý! – najednou zmizí. Buch-bác, a bude po mostě, ani památky po něm nezůstane.

„No tak proč ho vyhoděj?“ naléhal Tolja.

„Aby se Němci nedostali do města,“ vysvětlil mu Vasyl.

Poručík už se mezitím vyškrábal zpátky, provaz odvázal a rozběhl se i s vojáky k městu. Jeden z nich držel v ruce cívku, ze které se odmotával kabel.

„Musíme za Káťou,“ ozval se Tolja.

„Kolik je?“

Tolja zamhouřil oči a pohlédl ke slunci.

„Takový dvě, možná tři, Králice bude nadávat.“

„Na to kašlem. Stejně sedí doma, tu teď z baráku nepustěj na krok,“

Katku si totiž „na hodinku“ uložili u Zlaty, přece nepotáhnou takovou pinďu až někam na frontu. A že se hodinka protáhla? To se nedá nic dělat, je přece válka…

Dělostřelecké granáty začaly vybuchovat stále častěji.

Tolja se necítil ve své kůži. Co kdyby některý žuchl sem na půdu? Vasylovi se taky zdálo, jako by měl žaludek na vodě. Jenže copak teď se můžou sebrat a jít pryč, když tady se už každou chvíli něco semele? Něco zatím nepoznaného, neobyčejného. Zdálo se, že na ten okamžik tu čeká všechno – dům zachvívající se od explozí, řeka i vojáci v zákopech.

Přes most mezitím už přebíhaly jen osamělé postavičky. Jedna dvojice za sebou táhla těžký kulomet.

Nakonec most osiřel docela. Někde daleko se ozvala další dunivá detonace. A další. To promluvilo sovětské dělostřelectvo.

Přes les sem přilétaly vyjící miny, které s ohlušujícím řevem pukaly po obou březích i ve vodě. Voda se rozvlnila, jako by ji někdo jitřil obrovitým veslem. Z odporně ostrého kvílivého zvuku min naskakovala husí kůže, stydlo srdce v těle.

„Deme,“ křikl na Vasyla Tolja.

Rezatina by možná býval už dávno vyrazil, ale dostal strach půdu opustit. Plechová horká střecha mu připadala spolehlivější než holé nebe, potažené bílým dýmem.

Mezi stromy na protějším břehu postřehli nějaký pohyb.

„Koukej, tanky!“ Vasyl u okénka strnul, oči se mu napětím zvětšily a uhranuté zíraly na druhou stranu řeky.

Mezi stromy se vyplazily dva tanky a valily se k řece. Jeden se otřásl a zůstal stát, jako by narazil na neviditelnou překážku. Vyšlehl z něj černošedý dým.

„Dostal to!“ vyjekl Tolja.

„Neřvi,“ strčil do kamaráda Vasyl. „Abys neupoutával pozornost.“

Tolja nechápal, čí pozornost by v takovém hluku a zmatku mohl upoutat. Našich, kteří obsadili zákopy a pevnůstky kousek od domu? Nebo snad Němců, co se jako hrášek sypali z lesa na břeh hned za tanky? Malé figurky v šedivých stejnokrojích utíkaly k řece, padaly, zvedaly se, zase běžely a zase padaly. Některé zůstávaly ležet bez pohybu.

Podplukovník Zajcev zuřil.

„Simico, co je s tím mostem? Kde jsou ženisti? Sem s nimi!“

Nadporučík křikl na pár vojáků, kteří stáli v zákopu hned vedle nich:

„Kryjte podplukovníka!“

Sám se spojovacím zákopem rozběhl k mostu.

Poručík Karuselin seděl v okopu a nepříčetné: otáčel klíčem rozněcovacího zařízení, od něhož vedly k mostu dva dráty. Tvář měl bledou a celou mokrou.

„Tak co je?“ vyhrkl udýchaný Sinica.

„Obvod se přerušil… Jeden kabel bude nejspíš přeseknutý střepinou…“

Karuselin odtrhl oba vodiče od skříňky, přitiskl si ji na prsa, vyskočil z okopu a rozběhl se podél drátu k mostu.

Vasyl s Toljou si ho povšimli až v okamžiku, když už vběhl na mostovka, pak sebou praštil na dohladka oleštěná prkna a začal něco kutit s vodiči a skříňkou. Potom celý shrbený poklekl na jedno koleno, ale vzápětí sebou trhl, jako by do něj někdo náhle vrazil, zhroutil se na zábradlí a znehybněl.

„Zabili ho,“ šeptl Vasyl a skousl si spodní ret.

A vtom celý most přizvedla jakási strašlivá síla. Vypadalo to, jako by se rozdělil na dvě poloviny, ty se napřímily kolmo k nebi a pak se zvolna hroutily na břehy a do vody. Uprostřed řeka vřela jako v kotli. Od břehu ke břehu se rozlézala opona dýmu a prachu. Když se mračno trochu rozptýlilo, chlapci zahlédli mostní pilíře, podťaté jako podle pravítka, zohýbané traverzy čnějící z vody, ve které se ve vírech točily fošny zničené mostovky a zbytky zábradlí. Celý zůstal jen malý kousek na městské straně, jehož odraný a olámaný kraj se smutně vypínal nad rozbouřenou hladinou. K pobořenému zábradlí se ještě tiskl poručík, jehož prsty křečovitě svíraly černou skříňku. Ta se po chvíli z ochabujících prstů vysmekla. Poručíkovo tělo pomalu sklouzlo po zábradlí, zpola se svěsilo nad hladinu a převážilo se do řeky, do živé vrstvy prken a úlomků dřeva. Tok pozdržený mohutným výbuchem jako by na poručíka čekal: okamžitě se ho zmocnil, zatočil jím ve vírech a unášel ho pryč.

„A metem, kamaráde! Rychle!“ křikl Vasyl.

„Kam?“

„Třeba je eště živej!“

„Ale tam se střílí,“ zakníkal bojácně Tolja.

„Třeba je eště živej…,“ opakoval Vasyl a vrhl se po strmých schodech z půdy dolů. Tolja poslušně běžel za ním.

Venku bylo pusto a prázdno. Kousek od nich se k nebi šplhal sloup šedivého dýmu. Hořel nějaký dům. Vasyl už hbitě přelézal plot sousední zahrady. Kalhoty zapraskaly a roztrhly se, ale on se ani neohlédl. Tolja kamaráda následoval.

„K zátočině!“ rozhodl Vasyl.

Toljovi už svitlo. No jistě, proud zanese v zátočině poručíka ke břehu.

Bývala to jejich oblíbená hra: u mostu si vlezli do vody, položili se na hladinu a nechali se řekou unášet po proudu. Stačilo dávat pozor, aby je tok nezatlačil moc blízko ke břehu, někam do vrbiček nebo na zpola potopený kmen.

Chlapci se obezřetně kryli za domy, hned při vodě, která tu čile spěchala k ohybu, kde si vymlela hlubokou tůň. Město ustupovalo za zátopové louky, za vysokou hustou trávu, co nejdál od vody. Zato les na protější straně sbíhal po příkrém svahu až na pobřežní písek.

3

Nebýt šťastné náhody, Pavel s Petrem by se zpátky do města ještě téhož dne rozhodně nedostali.

Postupovali po krajnici, vstříc nepřehledným zástupům uprchlíků. Utahaný Kinder se s vyplazeným jazykem potácel za nimi. Bratři už byli taky pěkně uštvaní. Slunce pražilo bez milosti, ani do jídla neměli moc chuti. Co chvíli je předjížděla vojenská auta. Kluci se snažili některé z nich stopnout, ale vojáci zřejmě nesměli zastavovat. Petr s Pavlem si ostatně moc dobře uvědomovali, že náklaďáky vezou munici a že jejich řidiči mají jiné starosti než náhodné pocestné, a tak mávali jen ze setrvačnosti, pro každý případ.

Došli takhle až k železničnímu přejezdu, kde zůstal přímo na kolejích stát nákladní vůz s hromadou beden zakrytých plachtou. Zřejmě zlobil motor, protože šofér v krasnoannejské uniformě vyskočil od volantu, horečně zvedl kapotu a začal za něco tahat a chvatně utahovat nějaké spoje a šrouby.

Bratři číhavě zastavili kousek od auta. Kinder se upřímně zaradoval, že se alespoň na pár minut bude stát, a rozvaljl se svým pánům pod nohy, sotva popadaje dech.

Přejezd byl úzký, tak úzký, že dvě auta se na něm nevyhnula. Okamžitě vznikla zácpa. Na řidiče se ze všech stran sypaly nadávky a pokřik, a nejvíc se snažila závorářka, starší ženská v lehkých květovaných šatech a pantoflích nasazených jen tak naboso.

„To sis teda našel autovopravnu! Strčte ho někam do háje, za chvilku tu mám vlak!“

Lidé, vojáci i civilové se vrhli k autu a byli ochotni bez meškání její pokyn splnit.

Na druhé straně kabiny se však olevřela dvířka, z těch se vysunul seržant, zvedl nad hlavu pušku a vystřelil do vzduchu.

„Moment, lidičky! A prosil bych s citem! Nebezpečí výbuchu! To vás nenapadlo, že třeba vezeme dynamit?“

Než stačil své varování dokončit, ochotných rukou bylo o dost méně. Opravdu, kdovíco pod tou plachtou vezou!

„To mi tady eště scházelo!“ spráskla ruce závorářka, vytrhla z pouzdra, které se jí pohupovalo u pasu, červený praporek, chvatně ho rozbalovala a rozběhla se po pražcích tam, odkud měl přijet vlak.

Stihla to. Strojvůdce si signálu všiml a před přejezdem zastavil.

Řidič se od motoru zvedl celý rozpařený, jako by právě vylezl z lázně. Několikrát prudce zatočil klikou, motor dýchavičně kýchl a naskočil.

Vzteklá závorářka za náklaďákem zahrozila pěstí.

Lokomotiva táhle houkala.

A Petr si znenadání uvědomil, že vlakem se do města dostanou mnohem rychleji než po svých.

„Tak co, Pavko, nasedáme?“ zavolal na bratra.

Kola už klapala na stycích. Tmavě rudé vagóny se kolem nich míhaly stále větší rychlostí. Ani na jednom z nich se není za co chytit. Aha, támhle je jeden se schůdky, zábradlím a brzdařskou budkou!

„Hop!“ zavelel si s nacvičenou rutinou Petr, několik kroků běžel vedle soupravy, pak se chytil za tenké kovové zábradlí a naskočil na schůdek.

„Kindere!“ Pavel popadl nic nechápajícího psa jednou rukou za obojek, druhou pod břichem a mocným švihem ho hodil bratrovi.

Kinder žalostně kvikl leknutím. Petr ho v letu obratně zachytil za krkem a strčil do budky.

„Neboj, já to doběhnu,“ uklidnil ho Pavel a rozběhl se po štěrku vedle soupravy, protože vagóny ujížděly stále větší rychlostí. Když Pavla dojel další vůz s brzdařskou budkou, soustředil se a naskočil také. Koneckonců to nebylo o nic těžší než naskočit na běžícího koně.

„Pacholci bláznivý!“ řvala za nimi závorářka.

Na nádraží souprava přidrncala s příšerným skřípěním a hřmotem až k rampě, kde cirkus přednedávnem vykládal zvířata.

Bratři se užasle rozhlíželi, protože ta známá místa nemohli poznat. Místo nádražní budovy zbyla jen hromada ukoptěných trosek. Na první koleji stálo několik ohořelých koster nákladních vozů. O kousek dál lokomotiva – celá pomačkaná a s rozpáraným kotlem. Za ní se smutně tyčila nádražní pumpa, jíž se doplňuje voda do tendrů – přelomená vejpůl, připomínala obřího ptáka, který se zobanem zabořil do země.

„Jdem,“ vybídl bratra Pavel.

Vyšli na ulici a pomalu kráčeli ulicí, rozhlížeje se na všechny strany. Vše se zdálo známé, a zároveň neznámé. Skla v oknech jsou křížem přelepena papírovou lepicí páskou. Některé domy se zřítily nebo jsou prázdné, vyhořelé a zírají do ulice černými dírami vyražených slepých oken. Tramvaje nejezdí. Vedení je místy stržené, konce se svinuly do velkých kotoučů a povalují se po kolejích jako tencí vyhladovělí hadi.

Lidí chodí po městě málo. Tváře kolemjdoucích jsou zachmuřené a ustarané. Kdekdo nosí přes rameno plynovou masku.

Teď kolem přepochodoval oddíl mladých chlapců a děvčat. Podle oblečení by se mohlo zdát, že jsou to civilisté, ale všichni mají přes rameno pušky.

Odněkud sem zaznívá dunění, znepokojivý nepřetržitý hukot. Bratři se do toho nejasného zvuku zaposlouchali a jejich tváře pozvolna poznamenává stejný neklid a stejné chmury jako obyvatele města, které potkávají.

Kinder pobíhal kolem bratří se srstí polekaně zježenou a ohonem přitisknutým až někam pod břicho. Vnímal hrozící nebezpečí, ale nešlo mu do hlavy, odkud by tak mohlo přijít. Nevěděl, jak se do něj zakousnout.

„Co budem dělat?“ zeptal se Pavel.

„Nevím. Asi bysme měli jít na státní bezpečnost. Maminku zatkli oni, ne normální milice.“

„To je pravda,“ přikývl Pavel.

Došli ke škole. Jabloně v zahradě za plůtkem tvořily jednolitou stěnu, takže školní budovu téměř nebylo vidět A nikde ani noha, nikde ani hlásku. Jen to vzdálené, neustávající dunění.

Ulice před hotelem byla ještě stále uzavřená. Na křižovatce je zastavila hlídka. Chlapec a dvě dívky s černými páskami na rukávě.

„To nemůžete vydržet doma, nebo co?“ obořil se na ně mladík. „Koukejte sypat někam do krytu!“

„My nemůžem,“ vysvětlil jim Pavel.

„Máme ve městě něco důležitýho,“ přidal se Petr.

„Tak pánové maj něco důležitýho na práci.“ zašklebil se mladík. „A já vám povídám, abyste mazali do krytu!“

„My musíme na státní bezpečnost,“ trval tvrdě na svém Pavel.

„Spěchá to.“ dodal Petr.

Členové hlídky se po sobě překvapeně podívali.

„Ať jdou,“ rozhodla nakonec jedna z dívek. „Třeba tam opravdu mají něco k vyřizování.“

„No tak dobře,“ kývl mladík. „Ale hoďte sebou. Město ostřeluje dělostřelectvo.“

Bratři se rozběhli.

Jaké dělostřelectvo? A proč?

Kinder pelášil vedle nich.

A jsou na místě. Přízemní okna budovy chrání mříže. U masivních vrat stojí strážný.

Bratři zastavili, aby si trochu vydechli, a nesměle se zadívali na budovu, na mříže, i na těžká vrata.

„Plavte pryč,“ houkl na ně strážný. „Tady se nesmí stát.“

„My ale potřebujeme dovnitř,“ oznámil mu Pavel a kývl na vrata.

„To nejde.“

„A jak se tam teda dostaneme…“

„Za rohem se vydávaj propustky.“

Chlapci se rozběhli za roh. Zastavili až u nevzhledných nízkých dveří s nápisem „Výdej propustek“. Dveře šly otevřít těžko a strašně skřípěly, zato když se promáčkli dovnitř, ozvalo se hlučné bouchnutí, pružina je za nimi pohotově přirazila.

Kinder se rozhodl, že počká na ulici.

V prázdné místnosti vymalované na bílo jako nemocniční pokoj stálo u zdi několik židlí a v rohu se krčila malá prosklená kukaň s telefonem. Na protější zdi zahlédli bratři okénko. Nad ním se skvěl nápis „Výdej propustek“.

Pavel zaklepal na matové sklo. Okénko se pootevřelo a zevnitř na ně vykoukla ospalá mužská tvář. Oči si chlapce prohlížely unaveně a lhostejně.

Bratři mlčeli.

„Tak co je,“ vybafla tvář v okénku.

„Potřebujeme vašeho šéfa,“ řekl Pavel tiše.

„Toho nejvyššího,“ dodal Petr.

„A co mu chcete?“

„Je to vážná věc.“

„Máte předvolání?“

„Ne.“

„Tak si vytočte číslo dvanáct patnáct.“

Okénko se přibouchlo.

Bratři se oba dva vmáčkli do telefonní budky.

Pavel zvedl sluchátko. Chvilku to v něm šumělo a pak se ozval ženský hlas:

„Haló!“

„Spojte nám prosím dvanáct patnáct.“

„Mluvte!“

Ženský hlas okamžitě vystřídal mužský a řekl:

„Dozorčí správy.“

„Dobrý den,“ pozdravil Pavel. „My bysme se potřebovali dostat k vašemu nejvyššímu veliteli.“

„V jaké záležitosti?“

To je hrůza, tady se všichni jen vyptávají. K takovému člověku se lidé obracejí se spoustou záležitostí, přece to tu nebudou vykládat každému na potkání.

„V moc důležitý,“ odpověděl Pavel.

„My se zabýváme výhradně důležitými záležitostmi, soudruhu. Kdo vlastně jste? A odkud voláte?“

„Z výdeje propustek, jsme artisti Lužinovi, z cirkusu.“

„Tak mi stručně vyložte, oč vám jde.“

„Naši maminku včera zatkli. A přitom vůbec nic neprovedla.“

„To je všechno?“

„Ano.“

„Dobře. Počkejte u telefonu, budu to hlásit.“

„Tak co?“ zeptal se polohlasně Petr.

„Že prej to musí hlásit. Máme počkat.“

V budce bylo dusno a Petr otevřel dveře.

„Mluvíte?“ zeptalo se sluchátko ženským hlasem spojovatelky.

„Samozřejmě mluvíme,“ odpověděl chvatně Pavel.

Ještě několik minut takhle stáli v těsné prosklené kukani – Pavel se sluchátkem provlhlým od potu na uchu, Petr s očima vyčkávavě upřenýma na bratra.

Ani si nevšimli, jak se do čekárny dostal malý nenápadný mužík v rozepnuté haleně, zmačkaných kalhotách a umolousaných plátěných botách. Zastavil se několik kroků od budky a zvědavě si dvojčata prohlížel.

„Hned to bude,“ ujistil ho Pavel, který si řekl, že ten člověk zřejmě taky chce telefonovat.

„Ale prosím, prosím…,“ zabručel muž a zeptal se: „Kterýpak z vás je Pavel?“

„Já.“

„Takže ty jsi Petr… To sluchátko můžeš zavěsit, Pavlíku…“

Pavel, který z příchozího nespustil oka, sluchátkem několikrát minul vidlici. Muž mu je klidně sebral a položil ho na místo.

„Vy jste přece odjeli s cirkusem.“

„Jo,“ přikývl Petr.

„Tak kde se tu najednou berete?“

„Vrátili jsme se,“ připustil Pavel.

„Zachránit maminku,“ upřesnil Petr.

„Takže jste utekli?“

Pavel přikývl.

„Jak dlouho jste ve městě?“

„Jdeme sem rovnou z nádraží,“ vysvětlil Pavel.

„Přijeli jsme vlakem,“ dodal Petr.

„Vlaky přece nejezdí,“ namítl muž.

„Náklaďákem.“

„A kde máte věci?“

„Žádné nemáme.“

„Kdy přesně jste utekli?“

„Včera večer.“

„Taktak… A co jste jedli?“

Bratři po sobě koukli.

„Nic.“

Muž si povzdechl.

„Zasloužili byste stáhnout gatě a nasekat na holou…“

„A za co?“ naštětil se Pavel.

„Za všechno dohromady a ještě na sto let dopředu,“ odsekl muž, zřejmě dost dopálený. „Co mám s vámi dělat… Pojďte za mnou.“

„A kam?“

Muž se ušklíbl.

„Pokud se nemýlím, chtěli jste vidět našeho nejvyššího šéfa!“

Otevřel dveře na ulici. Slunce žhnulo ze všech sil. Nad vozovkou se plazil kouř. Přehřátý vzduch neustále rozechvívalo vzdálené nepřetržité duněni.

Kinder přátelsky mávl ohonem.

„To je váš pes?“ zeptal se muž.

„Jo.“

„Jistě taky hladový Aspoň na to nešťastné zvíře kdybyste brali ohled.“

„Co to tu pořád duní?“ zeptal se Pavel.

Muž na něj úkosem pohlédl.

„Němci už se probili až k městu, u řeky se bojuje. A vy zatím…“

Zašli za roh, muž kývl na strážného, otevřel vrata a pustil bratry dovnitř. Kinder se nenápadně protáhl za nimi, už se mu nechtělo čekat na rozpálené ulici.

V rozlehlém vysokém vestibulu panoval příjemný chládek. Muž své návštěvníky vedl nejdřív po schodišti a potom dlouhou tmavou chodbou s řadami dveří po obou stranách. V chodbě i za dveřmi bylo naprosté ticho, jako by budova byla už dávno opuštěná. Co když už tu opravdu nikdo není? Co když evakuovalj? Nebo odešli na frontu?

Muž bratry zavedl do pracovny zařízené přísným kancelářským nábytkem – byl tu jen velký psací stůl, vedle něj dvě židle, u zdi pohovka s vysokým opěradlem, potažená černou popraskanou koženkou. Nad pohovkou visela podobizna Dzeržinského v životní velikosti – slavný čekista na sobě měl dlouhý vojenský kabát a brigadýrku. V koutě místnosti stála kovová nedobytná pokladna s nátěrem imitujícím dřevo.

Na stole si chlapci povšimli lampy se zeleným stínidlem, jakou měl ředitel školy číslo sedm, dvou telefonů, karafy s vodou a sklenice a konečně šedé mramorové psací soupravy.

Petr s Pavlem měli možnost si to všechno prohlédnout opravdu důkladně, protože muž jim přikázal, aby si tu sedli a čekali, a sám někam odešel.

Jediné okno místnosti vedlo do vydlážděného dvora. V rohu nádvoří stál u otevřených dveří nákladní automobil se zaplachtovanou korbou. Nějací vojáci do něj právě po fošnách zastrkovali nedobytný sejf, přesně takový, jaký si bratři prohlédli tady.

Bratři odešli od okna a posadili se na pohovku.

Muž se dlouho nevracel. Chlapci seděli úplně tiše, beze slova – tak na ně dolehla neživost budovy a dunění za jejími zdmi. Oba měli hrozný hlad.

Kinder jim ležel u nohou s hlavou položenou na přední tlapy a dřímal.

Když se muž konečně vrátil, nesl v obou rukou nějaké sáčky.

Kinder rázem ožil, vtáhl čenichem vzduch a nepokojně zavrtěl ocasem.

Muž věcně otevřel zásuvku, rozložil po stole noviny a vysypal na ně bílé housky, kolo točeného salámu a perníčky. Pak sáhl do kapsy pro zavírací nůž a rozkrájel housky a salám na neohrabané tlusté skrojky.

„Jezte.“

A sám si hned vzal kousek salámu a stáhl z něj tmavou tenkou slupku.

Pavel s Petrem také sáhli po housce a salámu.

„Jen si dejte do nosu, mládenci… To je poslechli salám, který tu máme.“ Pekl muž. „Masokombinát už lehl popelem.“

Kinder zachovával dekorum a dál ležel s hlavou důstojně spočívající na předních tlapách. Černý vlhký čenich však už se netrpělivě zachvíval a také obočí zbrkle nadskakovalo.

„Můžu dát kousek Kinderovt?“ zeptal se Pavel.

„Samozřejmě.“

„Vezmi si, Kindere,“ podal Pavel věrnému kamarádovi kousek housky se salámem.

Kinder vstal, uchopil nabízené sousto jemně jako svátost, vrátil se na své místo a teprve pak se pustil do jídla

„Výborně… A teď si trochu popovídáme.“

„A jste vy ten hlavní náčelník?“ zeptal se Pavel.

„To ne.“

„A můžete pustit naši maminku?“ přidal se Petr.

„Taky ne.“

„Ale ona přece za nic nemůže! Nic neudělala, čestný pionýrský,“ vykřikl zapáleně Pavel

„Čestný pionýrský!“ zaznělo jako ozvěna z Petrových úst.

„Já vím.“

„Víte? A přesto jste ji strčil do kriminálu?“

„Musí to být.“

Pavel a Petr ztratili půdu pod nohama. Co to má znamenat? Nic neudělala, zavřeli ji a ještě budou vykládat, že to tak musí být!

Muž se zadíval oknem ven. Bylo slyšet motor náklaďáku, který už odjížděl,

„Chceme mluvit s vaším nejvyšším náčelníkem,“ dožadoval se Petr nasupeně.

„Ten by vám řekl to samé co já.“

„Ale proč? Proč?!“ naléhal neodbytně Pavel.

Muž se odvrátil od okna a změřil si oba bratry klidným pohledem.

„Vaše matka je živa a zdráva.“

„Kde je?“

„Tam, kde má být.“

„Ve vězení?“

Muž pokrčil rameny.

„Co nařídila Gertruda Johannovna Lužinová svým dvěma synům? Aby jí věřili, že všechno bude v pořádku. A aby poslouchali Fliče. Je to tak nebo ne?“ Muž káravě zvvšil hlas. „Je to tak, ptám se!“

„Je,“ hlesl Pavel.

„A co jste provedli vy? Utekli jste Fličovi a přibatolili se do města, které možná už zítra obsadí Němci.“

„Přišli jsme maminku zachránit!“ držel se své verze Petr.

„Vy jste mi ale dárečci!“ zakroutil hlavou ten člověk. Posadil se ke stolu a opřel si hlavu do dlaní. „Ale co teď? Co s vámi mám dělat?“

Kinder vyskočil, vycenil hrozivě zuby a zaštěkal na dveře. Ty se otevřely a do kanceláře vstoupil další muž s velkou hlavou, oblečený do šedých šatů.

„Kindere!“ okřikl psa přísně Pavel.

Muž v rozepnuté haleně vstal.

„Co má znamenat tohle?“ zeptal se příchozí přísně.

„To je pes,“ poučil ho Petr.

„Pořád lepší než slon,“ odtušil muž v šedém obleku, přitáhl si židli a posadil se na ni.

„Tak to jsou oni, soudruhu majore,“ ukázal ten první na dvojčata

„Jak si to vlastně představujete, zlatouškové? Copak to jde, taková svévole? Cirkus dostal pokyn, aby se přesunul do Moskvy. Z čehož pro mě vyplývá, že vy dva jste dezertéři. Co vy na to? Otec je na frontě, válčí s fašisty. A vy si tady klidně dovádíte…“

„Ale my jsme přece…,“ pokusil se něco chabě namítnout Pavel.

„Jistě… A nepřerušujte laskavě staršího, když vám něco říká. To není pěkné. Opravdu uení… je válka. Umíte si představit, co by se tu asi dělo. kdyby si každý vyváděl, co se mu zlíbí…? To není pěkné.“

„Jenže maminka…“ začal tentokrát Petr.

„Chceš snad říct, že pochybujete o vlastní matce? Že ji nevěříte? Tak se podívejte, artisté Lužinovi. V nejlepším případě pro vás můžu udělat to, že vám pomůžu opustit město. Alexej Pavlovič,“ kývl major na toho, co si je vyzvedl u propustek, „vás odveze k dědovi do Berezova.“

„Jak víte…,“ pokusil se o další otázku Pavel.

„To je naše povolání. A už bych prosil bez komentářů.“

Zadrnčel telefon a major zvedl sluchátko.

„Ano, u telefonu… Cože? Chápu.“ Chvilku sluchátko nepřítomně svíral v prstech a teprve pak ho pomaloučku zavěsil. „Fašisté už přerušili trať i silnici nedaleko Dubravky.“

Dubravku bratři znali. Byla to malá vesnice s obchodem a bufetem, před kterým stála předlouhá řada uprchlíků. V obchodě už neměli ani to nejmenší, lidé rozkoupili všechno do poslední konzervičky. Jen v bufetu se ještě prodávaly obložené chleby, tenoučké krajíčky s přesolenou pomazánkou, a růžový nakyslý klikvový mošt.

„To je přece daleko,“ podivil se Pavel. „Tak pětadvacet kiláků. Už jsme tam byli.“

„Máš pravdu, čtyřiadvacet kilometrů na východ odsud,“ upřesnil major.

„Tanky?“ zeptal se Alexej Pavlovič.

Major přikývl.

„Takže z Berezova nic nebude. Nezbývá než sehnat jim nějaký úkryt ve městě.“

„A co maminka?“ nevzdával se Pavel.

Major se mračil jako kakabus.

„Poslouchejte mě pozorně. Alexej Pavlovič vás zatím ukryje někde ve městě. Ne abyste vystrkovali nos někam na ulici! Ani duše se nesmí dozvědět, že jste tady. Je to jasné? A kdyby se události náhodou vyvinuly tak, že budete muset úkryt opustit a někde maminku zahlédnete, máte přísně zakázáno lézt jí na oči, ať ji uvidíte kdekoli a s kýmkoli, je to moc důležité. Moc. Jde o její život?“

„O maminčin?“

„Ano. Vlastně nemám právo vám to říkal, ale teď už se nedá nic dělat. Při první vhodné příležitosti vás z města nějak dostaném. Ale chraň vás pánbůh podnikat něco na vlastní pěst! Mluvím dost jasně?“

„Alexeji Pavloviči, tím úkrytem tady pro mládež se zabývejte okamžitě. Odvedete je tam po setmění. A zatím ať se chvilku nudí tady u nás.“

Major vstal.

„A co uděláme se psem, soudruhu majore?“ zeptal se Alexej Pavlovič.

„Jak to myslíte?“

„Musí se přece věnčit.“

„To už nějak vyřešte sám.“

Major kývl a zamířil ke dveřím, ale než vyšel ven, ještě jednou se otočil.

„Vidíte, málem bych zapomněl. Kdyby něco, nikoho v tomhle městě s výjimkou školních kamarádů neznáte. Rozumíte. Nikoho!! Tady Alexeje Pavloviče neznáte taky. A nikdy v životě jste ho neviděli.“

Major odešel. Alexej Pavlovič beze spěchu sklidil ze stolu noviny poseté drobky.

„Jojo… Na lumpárny a skopičiny vás asi užije. Seďte tady. Přijdou si pro vás. Kdyby se tu semlelo něco nepředvídaného, najdete mě o dvoje dveře dál. Na telefon nesahat. To je snad všechno, už musím jít.“

Vasyl s Toljou doběhli do zátočiny. Jak lezli přes ploty a plůtky a prodírali se šípkovými keři, byli celí potrhaní a poškrábaní.

Košile se jim lepily k zádům a oči. jim zaléval slaný pot. Také na rtech cítili pachuť solí. Každičký šrám na těle nepříjemně pálil. Sotva popadali dech, otevírali ústa dokořán jako leklí kapři a překotně polykali horký vzduch, ale ten jim jen vysušoval hrdla.

Po holém břehu se museli pohybovat nenápadně, a tak se tiše plížili vysokou ostřicí. Ještě nedávno se velcí náčelnici při loveckých výpravách přesně takhle plazili k plachým antilopám. Hromská ostřice! To snad není tráva, ale žiletky!

Zákrut na řece byl v těchto místech dosti prudký.

Břeh za městem byl rovný a svažoval se jen nepatrně. Stráň na druhé straně příkře sbíhala do bouřlivé vody, která ji neustále podemílala a obnažovala tak pletence silných kořenů. Hbitý proud se tu točil ve vírech, stahujících vše, co plavalo po vodě, hluboko pod hladinu. Sem by poručík určitě doplaval, pokud se neutopil nebo ho nezachytily větve či kořeny někde výš proti proudu.

Kluci upřeně sledovali neklidnou hladinu u protějšího srázného břehu. Snažili se krýt v trávě, výhled měli dost špatný, ale vstávat se jim moc nechtělo. Co kdyby na druhé straně mezi stromy už také číhali Němci?

Peřeje a vlny si pohazovaly zbytky mostu – prkny, trámky, třískami, mezi kterými se tu a tam zelenaly také stržené větve.

Tolja si bez ustání protíral oči, do nichž mu vytrvale stékal pot.

Vasyl zaťal prsty do suchého drnu. Na okamžik měl pocit, že mezi prkny a fošnami voda převrací i bezvládné lidské tělo. Jenže přelud zase hned zmizel. Že by se mu to jen zdálo? Třeba si opravdu tolik přeje vytáhnout poručíka na břeh, že je ochoten uvěřil i klamné vidině.

Posadil se a otřepal si písek s dlaní.

Ale co když se mu to nezdálo?

„Toljo, plavém…?“

„Co blázníš, stáhne nás to…“

„Tak ty ses podělal… A poručík ať si klidně jde ke dnu, co?“

„Dyť tam není.“

„Viděl jsem ho,“ Vasyl už skálopevně věřil, že poručíka opravdu zahlédl. „Plav za mnou.“

Vklouzl do vody a vydal se proti proudu, aby ho řeka neodnesla příliš daleko stranou. Nejdřív se od břehu vzdaloval jen pomalu, jako by se pořád plácal a převaloval na jednom místě.

Pak ho však uchvátil proud a unášel ho pryč, on však zarputile mával rukama a nevzdával se. ukrajoval z řeky pící za pídí.

Tolja se rozplakal – tak strašně inu najednou bylo líto i kamaráda Rezatiny, i poručíka, i sebe samotného. Voda, les i Rezatina mu skrz slzy splynuli v jedinou rozvlněnou skvrnu, Ale copak tohle jde? Copak to může takhle nechat. Třeba už jsou v lese opravdu Němci. A míří na Rezatinu kanónem.

Tolja hlučně popotáhl, otřel si oči hřbetem dlaně a odhodlaně vstoupil do vody. Zmateně začal plácat rukama i nohama a zápolit s pružným tělem řeky. To nic… nevadí… ať si mířej…! Na ně třeba už taky… mířej… naši! Ještě se uvidí, kdo vystřelí první!

Do ramene ho bouchlo nějaké prkno, ale ani to nebolelo. Travnatý plochý břeh se vzdaloval. Les vyrůstal do stále větší výšky. Voda příjemně chladila, ustalo i svrbění oděrek a šrámů. Tolja si několikrát lokl vody a jednou dokoncě málem spoikl dlouhou třísku.

Proud oba chlapce přitlačil ke břehu kousek pod zátočinou. Chytili se obnažených kořenů a poměrně snadno se vyšplhali nahoru. Rozhlédli se kolem. Zdálo se, že tady žádní Němci nejsou. Pro každý případ se však. přece jen přikrčili a krátkými přískoky se vraceli k zákrutu. Tam se položili na břicho a podívali se dolů. Voda se, tam bezhlavě převracela, pěnila, pohazovala si zbytky prken a všelijakým smetím, ale co bylo nejdůležitější – v kořenech těsně pod podemletým břehem se pohupovalo poručíkovo tělo. Bílá tvář byla nepřirozeně zakloněná, oči měl zavřené. Na mokré vojenské blůze kousek pod ramenem zahlédli růžovou skvrnu. Nohy mu olizovala nahnědlá pěna, jako by se snažila stáhnout bezmocnému vojákovi holínky.

Vasyl s Toljou opatrně slezli k vodě. Hlína se jim pod nohama drolila a ulamovala.

„Nahoru ho nedostanem!“ křikl Tolja.

„Musíme. Jinak je po něm!“

„Já bych řek, že je mrtvej…“

„Musíme ho vyrvat nahoru. Stůj pořádně. A chytni ho v podpaží.“

Poručík nebyl žádný obr, ale chlapcům připadal hrozně těžký. Jako by mu smrt přidala pořádných pár kilo navíc. Nebo že by se tak nalokal vody?

Vymotali ho ze spleti kořenů a povysadili jak to šlo. Jeden ho vždycky přidržoval, aby se jim nesesouval zpátky, zatímco druhý si hledal pevnou oporu o kousek výš. Poručíka zvedali doslova po centimetrech a každou chvíli odpočívali. Pak si našli další spolehlivý kořen, zase postoupili o kousek výš a zase si odpočinuli. Nahoru, musí se dostat nahoru…

Kdyby se jim teď Němci postavili přímo nad hlavy, prostě by si jich nevšimli. Už neviděli ani bouřlivou vodu pod sebou, ani město za protějším travnatým břehem, ani lesní velikány nad hlavami. Pro ně existovalo jen přetěžké, ochablé poručíkovo tělo, jeho smrtelně bledý obličej, růžová skvrna pod klíční kostí a mřížoví kořenů, vyčnívajících ve svazcích z nepevné a podmáčené hlíny.

Nahoru, nahoru, ještě kousíček, tak… A teď znovu…

Když dostali poručíka nahoru, ani zaboha by nedokázali říct, jak dlouho jim ló mohlo trvat, ale copak na tom záleží? Hlavně že to dokázali. Odtáhli ho od kraje srázu a zcela vysíleni se svalili vedle něj. Mlčeli. Ani na pár slov už jim nezbývala energie.

Jako první se tiše ozval Tolja:

„Vasyle… Rezatino…“

„No.“

„Je mi ho líto…“

„To dá rozumí“

„Ale co s ním uděláme teď?“

„Pochováme ho.“

„Ani nevíme, jak se jmenoval.“

Znovu umlkli, ale po chvíli Vasyl k poručíkovi přiklekl a prohlédl si ho.

„Hele, Toljo, co kdyby u sebe měl nějaký doklady?“

Tolja také vstal.

„Tak se podívej.“

Vasyl váhavě vztáhl k nehybnému tělu ruku, rozepnul náprsní kapsu na blůze a chtěl ji prohrabat, jestli náhodou nenajde nějaký průkaz, ale vtom se mu zazdálo, jako by se světlé vojákovy řasy nepatrně pohnuly. Že by jen hra stínů? Nebo slunečních paprsků? Ale co když se ty řasy opravdu pohnuly?

„Toljo,“ pošeptal Vasyl kamarádovi, „co když je eště živej?“

„Potřebovali bysme zrcátko,“ usoudil Tolja. „Dali bysme mu ho k puse. Když se zapotí, tak je živej.“

„Zrcátko nemáme. Pomoz mi s ním.“ Vasyl opatrně uchopil poručíka za ramena a s Toljovou pomocí ho převrátil tváří k zemi. Pak mu pod břicho podložil vlastní koleno. „A teď mu pořádně máčkni na žebra.“

„Tady je nějaká krev.“

„Nevadí.“

Takhle je ve škole učili dostávat vodu z utopenců. Z otevřených poručíkových úst skutečně trocha vody vytekla.

„Teď ho převrať na záda,“ přikázal Vasyl.

Otočili poručíka na záda. Růžová skvrna pod ramenem se zjasnila a zvětšila.

Mrtvýmu by přece krev netekla, pomyslel si Vasyl a rukama třesoucíma se netrpělivostí rozepnul poručíkovi límeček, pak trhl za látku a blůzu na prsou rozerval až do pasu.

„Co blázníš?“ lekl se Tolja.

Nátělník byl také celý zrůžovělý. Vasyl přitiskl ucho k hrudi porostlé světlými chloupky a zatajil dech. A zaslechl slabý tep.

„Srdce bije!“ zvolal Rezatina tak nadšeně, jako by si právě poslechl tlukot vlastního srdce. „Je živej… Zraněnej… Musíme ho obvázat.“

„Ale čím?“

„Kruci, škoda že tu není Králice. Ta by ho převázala jedna radost…,“ posteskl si Vasyl a stáhl si košili.

Roztrhali ji na proužky a dlouho poručíkovi převazovali prostřelené rameno. Zdá se to jednoduché, ale jen to zkuste v praxi! Provizorní obvaz se kroutí, klouže jinam, než by měl být, krčí se… A všechno jen proto, že tu není Králice a její obratné prstíky. Poradili si, jak nejlíp uměli, a uložili raněného co nejpohodlněji. Vasyl pořádně prohledal celou blůzu. Z jedné kapsy vytáhl šedivou promáčenou knížečku, komsomolský průkaz, vojenskou knížku, která ve vodě taky dost utrpěla, a nakonec černý váleček z umělé hmoty.

„Co to asi je?“ zeptal se Tolja.

„Nevím.“

„Že by nějaká rozbuška? Je to přece ženista.“

„Nevypadá to na to.“

Vasil opatrně převracel váleček v prstech, až najednou jeden konec povolil a dal se vyšroubovat. Uvnitř byl váleček dutý a našli v něm papírek stočený do trubičky. Vytáhli papír ven a rozbalili ho.

Gennadij Samsonovič Karuselin narozen 1920

adresa: Karusel, smolkinský okres Uralské oblasti

jméno matky: Jelena Vasiljevna Karuselinová

„Karuselin, a je z vesnice, která se jmenuje Karusel. To jsou mi věci…!“ užasl Tolja.

Poručík pohnul rty a chlapci by bývali přísahali, že pronesl dvě slova:

„Mami… pít…“

5

Do ponuré kanceláře se vkradla tma, pohovka téměř splývala se stěnou a sejf v rohu už nebylo vidět vůbec. Chlapci se neodvážili rozsvítit, a také papírovou roletu stočenou u stropu raději nechali na pokoji. Venku byla stejně černočerná tma jako v místnosti, kde seděli – nikde ani světýlko.

Občas se za dveřmi ozvaly kroky. Petr s Pavlem v takových chvílích tuhli hrůzou a zaposlouchávali se do zvuků v chodbě. Kroky byly tak lehké a nehmotné, jako by venku procházel nějaký duch. Až z toho běhal mráz po zádech.

Několikrát se rozezvonil telefon. Zvonil jemně a tiše, ale bratři sebou vždy překvapeně trhli a podezřívavě přístroj sledovali, dokud neutichl. Teprve pak si kdovíproč úlevně oddechli.

Ani jednou ho nezvedli. Jak jim to přikázal Alexej Pavlovič. A sami taky nikam nevoli. Komu taky? Ani Rezatina, ani Tolja telefon neměli. Serjoga měl evakuovat i s tátovou továrnou. Leda snad Zlatě. Bylo by dobré jí zavolat, aby věděla, že jsou zpátky v Grónsku. To však nesmějí.

Takže jak na tom vlastně jsou?

Cirkus je beznadějně. daleko, Flič nejspíš šílí starostmi. Fliči, náš milý, dobrý Fliči, odpusť nám, chtěli jsme se zachovat co nejlíp, chtěli jsme zachránil maminku.

Maminku… Podle toho, co říkal Alexej Pavlovič a ten nasupený major, pomoc nepotřebuje a zachraňovat ji není před čím. Jak to řekl major?

Řekl: Mám tomu rozumět tak, že pochybujete o vlastní matce? Vy nevěříte matce?

Ale to by znamenalo, že major nepochybuje, že jí věří!

„Vzpomínáš si, jak maminku někdo hledal!“ zeptal se Petr bratra. „No, ten den, jak jsme zavazovali kufr provazem A dlouho pak byla pryč.“

„Pamatuju.“

„Říkala pak, že se stavila v hotelu. Jenže místo toho asi byla tady.“

„Tady?“

„Prostě si s nima přišla promluvit. A oni jí navrhli… aby šla do basy.“

„Ale proč?“

„To nevím. Ale tuším to.“

„Nojo, já vlastně taky,“ přikývl Pavel. „Ale radši bysme o tom neměli mluvit ani mezi sebou,“ dodal šeptem.

Na chodbě se znovu ozvaly kroky a zastavily u dveří. Kinder líně vybafl.

„Copak že tu sedíte potmě?“ zeptal se známý hlas. „A roletu jste taky nestáhli…“

Alexej Pavlovič došel k oknu, zašelestila papírová roleta a na stole se rozsvítila lampa.

„Balte si fidlátka, pánové. Půjdete tady s Gudkovem. Říká se mu Pantělej Romanyč a vy u něj budete bydlet.“

Ve dveřích stál děda v tmavé kajdě, přepásané kavkazským řemínkem s lesklým stříbrným kováním a na hlavě měl dětský bílý panamáček. Jeho tvář zbrázděná vráskami nevyjadřovala ani zájem, ani zvědavost, zdála se vytesaná z tvrdého dubového špalku. Dlouhé. šedé, nad ústy zažloutlé kníry visely přes ústa, z tváří a brady vyráželo strniště, které muselo být příšerně tuhé.

„Jak se menuje?“ zeptal se Pantělej Romanyč. Jeho hlas zněl tiše, snad trochu pisklavě a pukle.

„Petr a Pavel,“ odpověděl za ně Alexej Pavlovič.

„Ptal jsem se na psa,“ broukl děda.

„Kinder,“ Pavel přidřepl ke psovi a podrbal ho za ušima.

„To nebude rusky.“

„Je to německy. A znamená to děti,“ vysvětlil Petr.

„Má vodítko?“ zeptal se Pantělej Romanyc.

„Nemá. Běhá volně.“

„Bude ho potřebovat.“

„Tak půjdem,“ vybídl je Alexej Pavlovič a zhasl stolní lampu.

Prošli dlouhou chodbou a seběhli po schodech do průchodu. Strážný už tu nestál. Alexej Pavlovič vrata prostě zamkl na klíč a strčil si ho do kapsy.

Ulice byla prázdná, jen někde na konci se dal tušit jakýsi pohyb.

„Vojsko odchází,“ komentoval to Alexej Pavlovič a z prsou se mu vydral táhlý vzdech.

Město se zdálo nadobro opuštěné. Ani se nechtělo věřit, že za těmi zdmi a za černými okny se spuštěnými roletami a zataženými závěsy dýchá nějaký život. Lidé spí, jedí, rozmlouvají, milují i nenávidí. Město leželo v černi noci docela jako v tmavém hrobě.

Dlouho šli ulicí všichni čtyři – rychle a mlčky.

Na jedné křižovatce Alexej Pavlovič náhle zastavil.

„Dál už půjdete s Pantělejem Romanyčem sami. A to vám povídám, uprchlíci – budete tam tiše jako myšky. Dědu Pantěleje poslouchat na slovo. To je pro vás zákon. Němčinu musíte zapomenout. Až se to tu trochu utiší, odvedeme vás.“

„Kam?“ zeptal se Pavel.

„Kdo se moc ptá, moc se doví. Odpovězte si sami. A mějte se pěkně, i vy, Pantěleji Romanyči.“

Alexej Pavlovič stiskl starci i chlapcům ruku a odešel. Našlapoval tak měkce, že ze tmy nebylo slyšet vůbec nic.

Děda vedl oba bratry dál. Přestože už stařecky šoupal podrážkami, vykračoval si křepče a jistě, jako by viděl i ve líně.

Ve stejnou hodinu podplukovník Zajcev na druhé straně města vyváděl svůj pluk, přesněji řečeno to, co z něj zůstalo, z pozic u řeky. Nemířil s jednotkou na východ, kde Němci stačili uzavřít obklíčení a kde s největší pravděpodobností očekávali pokus o průlom, ale na jih, či spíše na jihozápad.

Pluk ponechal u zničeného mostu jen malý zajišťovací oddíl, kdežto všichni ostatní obrannou linii naprosto nehlučně opustili. Vojáci splnili rozkazy do puntíku a městem prošli jako nehmotné stíny, ani sirkou jedinkrát neškrtli. Soustředili se na jižním předměstí a odtud pokračovali v přesunu jihozápadním směrem. K ránu se z břehu řeky stejně nepozorovaně vytratila i zajišťovací jednotka.

„Když přežijeme my, přežije i vlast,“ řekl podplukovník, který zastavil na kraji velkého lesního masívu a nechával své vojáky jednoho po druhém mizet ve skrytu stromů a noční tmy. „Však se do města ještě vrátíme. Zase je odsud vyženem. Ta chvíle přijde.“

Kousek před plukem lesními pěšinami s nejvyšší ostražitostí postupovali průzkumníci staršiny Line, mezi nimi i Ivan Alexandrovič Lužin. Přemýšlel o Gertrudě a o synech. Nemohl tušit, že jak žena, tak chlapci zůstali ve městě, které právě opustil.

6

Vasyl si stáhl kalhoty a tričko, zavinul do nich ztvrdlé sandály a po změti kořenů slezl k řece. Z nebe se pomaloučku snášela kymácející se světlice, voda se bledničkově leskla a pěna při břehu byla najednou sivě modrá.

Rezatina vstupoval do vody opatrně, aby ani vlnka nešplouchla. Řeka byla teplá jako čerstvě nadojené mléko. S uzlíkem nad hlavou úspornými tempy zamířil na druhý břeh. Tam si stáhl trenýrky, vyždímal je, rychle se oblékl a rozběhl se proschlou loukou k nejbližším domům.

Světlice, která tak dlouho visela nad zemí, konečně pohasla a zanikla úplně. Kolem běžícího chlapce se znovu semkla černočerná tma.

Vasyl se humny a zahradami prokradl co nejdál od řeky. Oči už si na tmu zvykly a snadno rozeznávaly jednotlivé domy, ploty i stromy. Potom se známým průjezdem dostal do ulic.

Tou zrovna procházela nepříliš uspořádaná kolona krasnoarmejců. Vojáci šli mlčky, jen zvuky jejich kroků se slévaly v monotónní šelest. Dělostřelci za sebou vedli koňská spřežení s pěchotními děly. Na vozech se vezly bedny s dělostřeleckými granáty. Z tmavé jednolité masy lidských těl nenápadně svítily bledé skvrny obvazů na čerstvých ranách.

U řeky, od které právě odešli, tu a tam něco zahřmělo.

Ustupujou, došlo Vasyloví, a za tmy, nenápadně. To znamená, že ráno už budou ve městě fašisti.

Vasylovi z toho pomyšlení naskočila husí kůže. Tolikrát už se byl v noci koupat, a nic. A najednou, v takovém vedru, se začne třást jako ratlík! Šel rychle, ale ani to ho nezahřálo.

Že ale zažili strachu, když s Toljou vláčeli raněného poručíka lesem! je to dospělý chlap, těžký jak cent, jenže po pěšině s ním jít nemohli. Kolem už se bojovalo. Zpoza každého stromu se kdykoli mohl vynořit Němčour. A tak nezbývalo než vojáka nést nejkratší cestou, přes vývraty a poloshniié kmeny, skrz husté jehličnaté mlází.

Když už dál nemohli, položili poručíka na zem a skáceli se vedle něj. Raněný se k vědomí neprohrál ani jednou, jen tiše sténal. Rty měl spečené a celé popraskané. Vodu neměli do čeho nabrat, jen jednou ho z dlaní napojili u bahnité lesní tůňky. Voda byla sice hnědá a mírně zaváněla močálem, ale z nouze se pít dala. Podruhé nezbylo než navlhčit raněnému rty mokrým čerstvým mechem.

A stejně je dobře, že nikde nenarazili na fašisty. To znamená, že se do lesa bojí, že se drží cest…

Vasyl se zmítal drobnou zimnicí, které se ne a ne zbavit. Teď se tak moci napít horkého čaje!

Černé domy se potácely, jako by je to na jednom místě nebavilo.

Moc dobře si uvědomoval, že se nepotácejí domy, ale on sám – únavou a díky té hnusné třesavce. V životě se mu něco takového nepřihodilo, a když je to nejmíň vhod, tak tu máš!

Vojáci zabočili do úzké příčné uličky.

Vasyl potřeboval jít rovně. Jako stín proklouzl těsně před tlamou dělostřeleckého koně. Nikdo si ho nevšiml…

Poručíka dovlekli do vigvamu až navečer. Kde by před válkou velké náčelníky napadlo, jak se jim jejich útulek bude jednou hodit. Poručíka opatrně snesli po příkrých schůdcích dolů a uložili ho na lavici u stěny. Zavřeli pečlivě dveře a teprve pak rozsvítili petrolejku.

Raněný se stále ještě neprohrál z bezvědomí.

Co teď? Pořádné jídlo žádné, jen pár sucharů a rybí konzerva. Copak to by mohlo stačit pro tři strávníky?

Neumělý obvaz se Karuselinovi z ramene znovu svezl a jeho tvář byla stále podivnější. Nápadná bledost jako by ustoupila, ale kolem očí naskočily temné kruhy, skoro jako by si nasadil sluneční brýle.

Potřeboval by lékaře, ale kde ho vzít? Aspoň Králice kdyby byla po ruce!

Vasyl přinesl v učazeném kotlíku vodu z potoka, tam ji brali vždycky.

Samotného tu poručíka nemohli nechat, a tak se rozhodli, že Tolja u něj počká do rána a Rezatina zatím dojde do města. K ránu se vrátí a přinese jídlo, nějaké obvazy a jód. A pokud možno samozřejmě přivede doktora…

Ale čaj by teď Vasylovi opravdu přišel k duchu. A se zavařeninou! Po tom se Vasyl může utlouct. Nikdo to ovšem neví. Jak by to také vypadalo – vůdčí osobnost velkých náčelníků, a cpe se zavařeninou. To k sobě nejde.

Rozhodl se, že nejdřív se staví u Tolji doma a řekne jeho matce, že kluk je v pořádku. Obezřetně vstoupil do dvora, přešel na druhou stranu a tiše zaklepal na dveře zděného přístavku. Ty se okamžitě otevřely, jako by za nimi celou tu dobu někdo stál a čekal, až se ozve klepání. Ženský hlas se tiše zeptal:

„Toljo, jseš to ty?“

„To jsem já, teto Dusjo,“ ozval se Vasyl a podivil se, že se mu tak těžko mluví, drkotá zuby a jazyk ho neposlouchá.

Vstoupil dovnitř, zavřel za sebou dveře a prošel tmavou síní dál.

V prostorné světnici stála na stole láhev, z níž čněla hořící svíce. Podlahu roztínaly na několik výsečí dlouhé stíny opěradel židlí.

„Kde je Tolja?“ Teta Dusja byla celá uplakaná a vylekaná.

„Nebojte se, teto Dusjo, je živej a zdravéj. Spustila se tam hrozná mela, přece nepolezeme rovnou Němcovi do ránv!“

„Kde je?“

„V lese.“

„Sám?“

„No… to zase ne… Zkrátka je v pořádku.“

„Tak proč pořád uhejbáš vočima, Vasyle?“

„Já neuhejbám.“

„Co se stalo?“

„Ale nic, teto Dusjo. Nic hroznýho. Jen jsme si říkali, že v noci by bylo nebezpečný jít ve dvou. Aby nás někdo nesebral. Tak jsem šel sám. Pěkně zahradama. Abyste si nedělala starost –“

„Já jsem se tě ptala, co se stalo!“ udeřila úzkostně, ale důrazně žena.

Přece jí nemohl vykládat o zraněném důstojníkovi, to bylo tajemství velkých náčelníků.

„Opravdu nic! Proč se tak nervujete?“

Toljova maminka na chlapce upřela uslzené oči.

„Celej den jste se hercovali bůhvíkde. Venku už je tma jako v pytli. Byla tu i Zlata, taky vás hledala. Kde je Tolja?“

„Ale v lese! Za řekou!“

„A co tam dělá?“

Vasyl pokrčil rameny.

„No co by dělal, nejspíš spí.“

„Propánajána! A v takový době! Němci tu budou co nevidět…“

Klesla na židli a rozplakala se.

Vasyl k ní přistoupil a šetrně se dotkl jejího ramene.

„Všechno je v pořádku, teto Dusjo! Ať se na místě propadnu! Ať mě komáři uštípou! Tolja je v pořádku, a je tam s ním eště jeden chlápek.“

„Jakej… chlápek?“

„Bezvadnej. Ale víc vám říct nemůžu, kdybyste mě rozkrájela, teto Dusjo,“ dušoval se Vasyl a hned se tiše zeptal: „Nemáte nějakej chleba?“

Toljova maminka si utřela slzy a teprve teď si uvědomila, že Vasyl před ní stojí jen v tílku, že má kůži celou pupínkatou, třese se jako kuře a snaží se třas potlačit.

Mlčky vytáhla z kredence kus chleba na ploché pletené misce a nalila z láhve sklenici mléka.

Vasyl se do krajíce hladově zakousl a sousto zapil mocným douškem. Mléko mu připadalo ledové.

„Hlavně si nemyslete, teto Dusjo, že jsme vyvedli nějakou lumpárnu,“ ujišťoval ji chvatně žvýkajícími ústy. „Ráno se Tolja vrátí. Moli bych si vzít kousek chleba? Pro Katku?“

„Tvoje Katka je u Zlaty.“

„Nevadí, jíst stejně musí.“

„Jen si vem. A Toljovi zanes tenhle kabátek, v lese musí bejt dost syrovo. Kde máš košili?“

„Ztratil jsem ji. Přes den bylo hrozný vedro, tak jsem si ji uvázal kolem pasu a někde mi spadla. Hlavně si nedělejte starosti, teto Dusjo, zejtra ráno tu Tolju máte jako na koni.“

Vasyl se pokusil nacpat ruce do rukávů Toljova sáčka, ale kdepak. Tak si ho jen přehodil přes ramena, popadl tlustý špalík chleba a chvátal ke dveřím. Těsně před odchodem se ještě otočil:

„Co že tu sedíte při svíčce?“

„Nejde elektrika. A lidi říkaj, že vůbec nebude. Elektrárna vylítla do povětří.“

Ke Králům to odtud nebylo daleko. Jak se asi vede Katce? Asi bude vylekaná k smrti, chudinka. Řekl jí přece, že se za chvíli vrátí.

Dveře mu otevřela Zlata. Byla bosa, v dlouhé bílé košili, celá se choulila a zimomřivě přešlapovala – bylo vidět, že právě vylezla z peřin. V ruce držela ztlumenou petrolej ku.

„Rezatina! Proboha, už jsme nevěděli, co si myslet! Kde ses coural?“ zašeptala Zlata.

„Kde je Katka?“

„Spí. Měli jsme co dělat, abysme ji uložili. Nechtěla jít spát, dokud se nevrátíš.“

„A co tvoje máma, taky spí?“

„Taky.“

„Tak mě vem do kuchyně.“

„Hned, jen se obuju.“ Zlata strčila Vasylovi lampu do ruky a zmizela.

Rezatina se mezitím po špičkách vkradl do kuchyně sám.

Zlata se vrátila v domácích pantoflíčkách a přes ramena si přehodila svetr.

Rezatina se posadil za kuchyňský stůl a holé ruce položil na doběla vydrhnutou desku.

„Neměla bys něco na zub?“

„Hned ti ohřeju brambory pečený na sádle.“

„Hřát to nemusíš, přines to, jak to je. A udělej mi čaj.“

Zatímco Vasyl lačně vyhraboval studené brambory přímo z pánve, Zlata zapálila primus, postavila na něj konvici a přisedla ke kamarádovi.

„No tak se pochlub!“

„Ale uvědom si, Králice, že tohle je zatím naše největší tajemství. Protože jde o lidskej život!“

„No dobře,“ děvče stisklo rty a podmračeně blýsklo modrýma očima. „Přece mě znáš.“

Vasyl se naklonil až těsně k ní a tiše řekl:

„V našem vigvamu je schovanej raněnej poručík. Tolja zůstal u něj a já se vrátil do města.“

A vyklopil jí, jak poručík vyhodil most do vzduchu a spadl do řeky, jak ho s Toljou hledali, nakonec skutečně našli a jak si mysleli, že je mrtvý. A on byl zatím živý. Jak roztrhal košili a raněného převázali, jak přitom na ni vzpomínali a litovali, že tam není, protože ani jeden z nich není tak skvělá zdravotní sestra jako ona, Králice. A jak nakonec nesli poručíka lesem.

Zlata mu mezitím nalila do velkého hrnku čaj. Odněkud vytáhla sklenici s medem a poctivě jím Vasylovi namazala velkou housku.

Vasyl se klepal čím dál tím hůř, zuby mu drkotaly o kraj hrnku.

„To jsou nervy,“ poučila ho dospěle, téměř lékařským tónem. „Ale neboj, zase to přejde. Dej si čaj a lehni si ke Katce. Přece se nepovlečete uprostřed noci domů. Přespíš u nás.“

„No dobře. Máš doma nějaký obvazy?“

„Celou zdravotnickou brašnu. A zejtra jdu s tebou.“

„To nepude. Naši ustupujou. Zejtra už jsou tu fašouni.“

„No to je zajímavý! Tak jeden velkej náčelník může všechno, a dru hej nic? Sám si říkal, že ani nejste schopný poručíka převázat! Aby ne, to je přece práce pro holku!“ obořila se na něj jedovatě Zlata.

„Asi jo,“ broukl Vasyl smířlivě. „Asi máš pravdu. Nějak jsem to nedomyslel… Hlavně by to chtělo jídlo. Nějaký konzervy a kroupy.

Čertví jak dlouho si nakonec ve vigvamu po bude, než se dá trochu dohromady.“

Katka spala ve Zlatině posteli s rukama bezelstně rozhozenýma po polštáři. Vasyl si ohleduplně lehl na samý krajíček a přikryl se jen cípem deky.

Strop a zdi pokoje kamsi odpluly, poznenáhlu se rozplynuly ve žhavém letním vzduchu. Po černém nebi kotrmelcovaly hvězdy. Jen jedna zůstávala na místě jako přibitá. Ale to není hvězda, to je fašistická, umrlecky sinavá světlice. Rezatina ji chtěl srazit z oblohy dolů, dokonce už vytáhl ruku zpod přikrývky, jenže ta ruka byla přetěžká.

A řeka se vařila a naskakovala na ní bledě modrá pěna.

7

Gertruda Johannovna seděla na dřevěné pryčně v koutě cely s nohama úzkostně skrčenýma pod tělo. Zahnali ji na nejhorší místo, hned vedle kbelíku, který tu sloužil místo koše na odpadky i záchodové mísy. V cele sedělo ještě několik dalších žen.

Hned vedle ní bez ustání ševelila uvadlými rty pačesatá nečesaná stařena, která byla uvězněna za to, že zapálila sousedům dům. Byla tu už dlouho. Vyšetřování jejího případu ještě neskončilo, stařena si nic nepamatovala, ve výpovědích si odporovala, zato když dozorci přinesli vězeňskou bryndu, lačně se na ni vrhala.

Dál tu byly dvě mladé spekulantky. Ty si chvílemi něco tajuplně špitaly, chvílemi se do krve hádaly a navzájem obviňovaly. Nejspíš by se dvakrát denně popraly, kdyby jim v tom nebránila hromotlucká ženská v červeném svetru a holínkách z měkké kůže, které se tu všeobecně říkalo Olena. Byla to stará zákaznice tohoto nepříliš lákavého útulku a tentokrát si tu odpykávala trest za velké rozkrádačky v jakémsi výrobním družstvu. Když se jí zdálo, že je třeba hlučné sousedky nějak umravnit, prostě se do nich pustila mohutnými pěstmi.

Když překupnice dostaly od kamarádíčků zvenčí nějaký balíček, Olena jim ho naprosto samozřejmě odebrala, nejlepší věci si přivlastnila a zbytek spravedlivě rozdělila mezi pravé majitelky a stařenu, len Gertrudě Johannovně nedala nic.

„Ty, Němkyně prašivá, budeš pěkně držet hubu. Děkuj pánubohu, že jsme ti eště nezakroutily chřtánem.“

Na nejhorší místo v cele Gertrudu zahnala taky Olena. Díky ní artistka musela častěji než ostatní vynášet kbelík a mýt podlahu.

„A hoď sebou, Němkyně zatracená. Snad by ti to nesmrdělo, špiónko jedna!“

Gertruda Johannovna se trpně podvolovala. Byla odhodlána dělat cokoli, jen aby měla pokoj. Alespoň na čas.

Seděla mlčky ve svém koutku a vzpomínala na cirkus, na Ivana, jak se chystal k odchodu do armády, i na chlapce. Kde asi teď jsou? I kdyby hrozilo cokoli, Flič je spolehlivý kamarád a určitě se o ně postará.

Víc ji znepokojovalo, co s ní bude, až přijdou „krajani“. Uvěří jí?

Snažila se představit si scénu prvního setkání s nimi. Nedařilo se to však. Neviděla jejich tváře, jejich oči. Něco jako těsně před vstupem do manéže. Na publikum byla zvyklá, přicházela s ním do styku večer co večer, ale těsně předtím, než se rozlétla opona, vždy jen stěží potlačovala trému. Teprve když ji Malva triumfálně vnesla do manéže a spatřila tváře, tváře, tváře, a oči, najednou se uklidňovala. Tréma rychle opadla a jí se pracovalo lehce a příjemně. Dostavovala se ta pravá komediantská kuráž.

Jenže to byla setkání s publikem, s lidmi, kteří se na ni těšili a přáli jí. Kdežto tihle nezvaní hosté?

Od rána sem zamřížovaným okénkem vysoko u stropu doléhala dělostřelecká palba. Ženy v cele ztratily náladu a zmlkly. Jedna z překupnic teskně šeptla:

„Můj ty smutku, takový hrůzy!“

Když se v poledne roznášela strava, Olena opovržlivě zkřivila namalované rty a zeptala se dozorkyně:

„Tak co, pani velitelko, co je to tam venku za kravál? Že by si bachaři jen tak ze srandy stříleli po dvoře?“

Dozorkyně neodpověděla. Zavřela dveře a zámek zvučně klapl.

„No, to bysme měly, dámy. Madame se vodebrala vzít nožky na ramena. Tak dlouho nám cucali krev, až se teď někdo rád naloká tý jejich!“ sdělila Olena zavřeným dveřím a v jejích očích vzplanuly zlomyslné jiskřičky.

Gertruda Johannovna se přistihla při pocitu, jako by se někde hluboko v jejím nitru uvolnila a náhle narovnala na doraz natažená pružina. Něco takového se v manéži dostavovalo před složitou skokovou pasáží. Ovládla se však a odvrátila tvář od ostatních, aby si její spoluvězenkyně ničeho nevšimly. Klid, hlavně klid! Tohle je kriminálnická verbež, nic víc… A ty nasadíš masku, jako klaun. Tvou skutečnou tvář nikdo nesmí ani zahlédnout. Nikdo! Jsi Němka, která se do vězení dostala za to, že je Němka.

A osvobodí tě Němci – pokud předtím neprorazí zeď zbloudilý granát.

Večer jí Olena rozkázala:

„Sypej vynýst kbelík!“

Gertruda Johannovna zatala zuby. Je nejvyšší čas. Jen počkej, ty bestie! A klidně odpověděla:

„Dneska ho poneseš sama.“

„Cožéé?!“ užasla Olena.

„Vyneseš ho ty, svině špinavá!“ pronesla Gertruda Johannovna s rozkoší.

Olena se zlověstně přiblížila a nevěřícně si prohlédla malou paní, která s naprostým klidem seděla na své pryčně. Ostatní obyvatelky cely ztuhly jako stromové listí před bouří.

„Teďka se hezky pomodli k tomu svýmu německýmu pánbíčkovi, nádhero, protože já tě vyzdobím, že tě žádnej nepozná,“ rozdrtila mezi zuby Olena, rozpřáhla se a vší silou Němku praštila. A zavyla krutou bolesti – naprosto nechápala, jak se mohlo stát, že pěst zasáhla zeď. Gertruda Johannovna dál bohorovně seděla na pryčně a s opovržením sledovala útočnici.

Oleniny oči ztmavly vztekem a vědomím pohany. Bezhlavě se na Gertrudu Johannovnu vrhla, a tvrdě narazila hrudí na hranu pryčny. Co to má znamenat? Kde je ta Němkyně? Kam se to ztrácí?

A vtom ji Gertruda Johannovna udeřila po krku. Nezdálo se, že by rána byla silná, ale hromotlucká babice nemohla popadnout dech. Svalila se na pryčnu jako bez života a zavyla jako zvíře.

„Co to děláš? Co děláš, pro Kristovy rány drahý?“

„Ticho! Nebo zabiju!“ zamručela výhružně Gertruda Johannovna a příšerně se zašklebila. „Umím i horší věci!“ Vzápětí si však s obavou pomyslela: jestli se na mě vrhnou všechny, nedostanu se z toho.

Jenže ostatní ani nenapadlo, aby se na ni vrhaly. Babka zděšeně pohybovala rty a křižovala se. Překupnice seděly na pryčně s otevřenými ústy a zvědavě pozorovaly, jak malá Němka deptá obrovitou Olenu.

Ta se vrhla ke dveřím a splašeně na ně bušila:

„Pomoc! Blázén! Vražda!“

Na dveřích se otevřela špehýrka.

„Co řvete?“

„Chtěj mě zabít, pani velitelko! Vražda! Má nůž!“

Dveře se otevřely.

„Kdo má nůž?“ zeptala se mrazivě dozorkyně, která vstoupila dovnitř.

„Vona,“ ukázala Olena na Gertrudu Johannovnu.

„Dejte mi ten nůž,“ natáhla rezolutně ruku dozorkyně.

„Žádný nemám.“

„A kde je?“

„Ani jsem ho neměla.“

Dozorkyně zručně prohledala její oděv, podívala se i pod pryčnu a otočila se k Oleně.

„To měl být vtip?“

„Pani velitelko, jen jsem jí nakázala, aby vynesla kyblík, a vona se na mě vrhla…“

„Jestli tu budete řvát, dostanete každá samotku,“ přerušila ji dozorkyně, vyšla ven a vztekle za sebou přibouchla.

Teď už to musím dotáhnout do konce, pomyslela si Lužinová, klidně přešla k pryčně pod oknem, shrábla z ní všechny Oleniny věci a mrskla je na zem.

„Tady teď budu já. A ty si lehneš ke kbelíku. Vláda se mění všude. Sem přijdou Němci. Rozuměno? A teď koukej běžet s kbelíkem!“

Gertruda šlehla po Oleně takovým pohledem, že se obryně celá scvrkla. Dokonce i růž na rtech jako by najednou pobledla. Olena mlčky zaklepala na dveře.

„Co je zase?“ zeptala se špehýrka.

„Nesu kyblík.“

Dveře se otevřely.

„Ale rychle.“

A Olena šla.

„Teď budete poslouchat mě,“ dala Gertruda Johannovna na srozuměnou ostatním.

Ženy ochotně přikývly.

Večer byla v cele tma. Vězenkyně seděly na svých pryčnách jako v hrobě. Gertruda Johannovna se bála usnout – Olena by se jistě neštítila spící sokyni třeba uškrtit.

Kanonáda zvolna utichala. Gertruda myslela na Ivana a na děti, ale už bez obav. Vítězství nad Olenou pro ni znamenalo důležitý krok na cestě k sebejistotě a vnitřnímu klidu.

Jak tak přemýšlela o svých záležitostech, najednou zaslechla klíč v zámku. Vstoupila dozorkyně se dvěma strážnými.

„Lužinová, půjdete s námi.“

„Mám si vzít věci?“ zeptala se Gertruda.

„Ty nebudete potřeboval.“

Založila podle předpisu ruce za záda a vykročila ke dveřím.

Olena za ní pomstychtivě vyštěkla:

„A máš to! Teď tě picnou do vazu!“

Gertruda Johannovna šla za dozorkyní po dlouhých vězeňských chodbách. Za zády jí po betonové podlaze cvakaly okované boty strážných.

Zavedli ji do prázdné místnůstky se zataženým oknem. V rohu stála stejná lampa, s jakou chodila po setmělé věznici dozorkyně. Vedle ní seděl na židli přihrbený muž, do tváře mu skoro nebylo vidět. Dveře za zády Lužinová se zavřely. Zůstala stát.

„Dobrý den, Gertruda Johannovno. Posaďte se, prosím.“

Muž pokynul na volnou židli vedle sebe. Došla k ní, skromně usedla na krajíček a položila si ruce na kolena.

Muž zvedl lampu a podržel si ji u obličeje. Poznala Alexeje Pavloviče, se kterým tak dlouho rozmlouvala před svým uvězněním.

Jemně přikryl její ruce teplou dlaní.

„Nevypadáte dobře. Je to těžké?“

Přikývla.

„Všem je nám teď ouvej, ale vy to asi máte ještě horší.“ Přerývaně si povzdychl, jako by se chtěl rozplakat. „Neubližují vám ty kriminálnice?“

„Zkoušely to. Teď už jsem si poradila.“

Alexej Pavlovic se pousmál.

„Slyšel jsem. Opouštíme město. Zítra tu už budou hitlerovci.“

„Celý den se střílelo,“ poznamenala tiše Lužinová.

Alexej Pavlovič pokýval hlavou, postavil lampu na zem a přisunul se tak blízko k ní, až na tváři pocítila jeho dech.

„Gertrudo Johannovno, na nějaký čas zůstanete sama, úplně sama, jinak to nejde. Tváří v tvář nepříteli. Je to příšerně obtížné. Ještě si to promyslete. Naše velení netrvá na tom, abyste tu zůstala. Můžeme vás vzít s sebou, nějaká práce se pro vás určitě najde.“

Umlkl a ona mlčela také. Žlutý jazýček plamene v lampě tiše mihotal.

„Nevíte, co je s Petrem a Pavlem? Dostali se do Moskvy?“

Má jí to říct, nebo ne? Major byl velmi opatrný. „Zvaž to na místě a rozhodni se sám. Samozřejmě tak, aby to pro naši věc bylo nejvýhodnější a nejužitečnější. Uvědom si, že to není profesionální agentka. Je to cirkusová umělkyně. A v naší práci salto mortale nestačí. My se musíme umět proměnit v železo, v ocel, v kámen.“

Rozhodni se sám.

Nejlepší legenda je pravda. Protože se rodí sama sebou. Nejsou v ní ani obroušené hrany, ani narychlo zalátané díry. Proto je spolehlivá a nenapadnutelná.

Má jí říct, že kluci se ve zdraví dostali do Moskvy? Posílat člověka do pravého pekla a hned na začátku mu lhát?

„Máte báječné syny, Gertrudo Johannovno.“

Okamžitě se celá napjala, jako by něco vycítila. Alexej Pavlovič to okamžitě postřehl.

Stát se může cokoli. I ty nejneuvěřitelnější věci. Co když na syny náhodou narazí někde na ulici?

Nebo oni na ni?

Nebo je někdo pozná a řekne jí o nich.

A jim zase někdo vyslepičí, že jejich matka přisluhuje Němcům.

Jakákoli podobná maličkost by mohla vést ke katastrofálním následkům.

Je to tak – nejlepší legenda je pravda.

„Utekli,“ řekl Alexej Pavlovic.

„Utekli?!“

„Ano. A dostavili se k nám na statní bezpečnost s požadavkem, abychom vás okamžitě propustili.“

„Kde jsou?“

„Chtěli jsme je dopravit do Berezova k dědovi, ale mezitím město obklíčili hitlerovci. Zatím jsme je museli ukrýt tady, ale při nejbližší příležitosti je vyvezeme z města pryč.“

8

Pantělej Romanovič Gudkov žil na konci města kousek od řeky, pár set metrů pod zátočinou, o níž už byla řeč, ve vlastním zděném domku se sadem a zelinářskou zahradou. Dřív míval plný dům – ženu, tři syny a dvě dcery. Pak se synové oženili, přivedli si ženy a dům se naplnil jásavým výskotem vnoučat.

Dcery se provdaly a odstěhovaly se ke svým manželům.

Synové postupně dostali práci na vzdálených železničních stanicích (byli to také železničáři, jako jejich otec), a tak se sbalili i s rodinami a odjeli také. Dům se zase vyprázdnil, zůstal jen Pantělej Romanyč se ženou.

Jednou v zimě žena máchala prádlo v díře prosekané v ledu, nastydla, nějaký čas stonala a pak zemřela.

A Pantělej Romanyč zůstal ve svém cihlovém domku docela sám. Staral se o záhony i o sad. Tu a tam ho přijeli navštívit synové či dcery, všichni ho zvali, ať se přestěhuje k nim. Nechtěl. Kam by se taky harcoval od své celoživotní práce a ženina hrobu? Tam u nich se jistě taky nebydlí v perníkových chaloupkách a netečou tam řeky medu!

A tak jedné noci přivedl do prázdného domku Petra a Pavla.

Nad městem se na několika místech kolébaly vysokánské nachově oranžové sloupy. U mostu se střílelo.

Pantělej Romanovič udělal dětem čaj s loňskou jablečnou zavařeninou. Kinder takovou pochoutkou také nepohrdl.

Když už kluky ukládal v pokoji, kde kdysi žili jeho synové, řekl jim:

„Pro vás jsem děda. A vy jste moji vnukové, kdyby něco… A váš táta je můj nejstarší syn Roman Pantělejevič. Byli jste tu jedinkrát v životě, eště úplně malinký, takže se na vás už nikdo nepamatuje. Petr je vo rok starší. Lidem do cesty nelezte. Jste si moc podobný. Jasný? Vaše máma se menuje Marie Konstantinovna. A sem jste přišli ze stanice Kluňa, kam vás dovez táta, protože je mašinfíra. Jak se menuje váš táta?“

„Ivan Alexandrovič,“ vyhrkl Pavel. Pantělej Romanovič se zachmuřil. „Roman Pantělejevič,“ opravil bratra Petr. „A přijeli jste…“

„Ze stanice Kluňa.“

„A co uděláme s tim psem?“ zeptal se děda. „Je hodnej,“ zastal se ho Pavel. „Vo to nejde. Ale ruskej pes nemůže mít německý jméno. Lepší by byl Bobík nebo Tobík.“

„To jsou zase anglický jména,“ neudržel se Petr.

„Ale prosimtě…!“ Pantělej Romanovič se zdál zaskočen. „A co Šarik?“

„Na Šarika by asi neslyšel, ale můžeme mu říkat Kiňa, Kiňa, to by šlo. Kiňo!“

Kinder zastříhal ušima a zametl ohonem podlahu.

„Rozumí,“ usoudil stařec. „A teď zhasněte.“

ČÁST TŘETÍ LOUČENÍ A SETKÁNÍ

1

Podzim se do města přikrádal nepozorovaně, jako by i jemu hrozilo v opuštěných, osiřelých ulicích nebezpečí, jako by i jej děsily kroky hlídek, jako by se i pro něj na náměstí nedaleko potrhaného a opršeného cirkusového stanu budovaly šibenice ze zbrusu nových trámů a pečlivě hoblovaných prken.

Po okenním skle v klikatých pramíncích stékaly dešťové kapky, které si už zakrátko tiše šeptaly na rezavém plechu pod oprýskanými rámy.

Flič se ani nemusel dívat ven, aby zjistil, jaké je zrovna počasí – v kříži ho loupalo vždycky dřív, než se ta slota přihnala. A nač by se taky díval z okna, stejně za ním neuvidí nic než střechy. Mansardový pokojík je až těsně pod střechou třípatrového domu, v jehož sklepě sídlí opravna zámků, primusů a jízdních kol.

Flič tu žije už třetí měsíc, prakticky od chvíle, kdy se rozhodl hledat oba bratry. Bydlí u jednonohého hlídače, který střežil cirkus.

… Flič se do města vrátil s uprchlíky, kteří nestačili z obklíčení uniknout, než Němci kleště uzavřeli. Všichni ti lidé chvatně mizeli v bočních uličkách, jako by v letním slunci doslova táli. A on bloumal ulicemi jen tak bez cíle. Kde chlapce hledat a kam tak mohli zamířit, pokud se do města vůbec dostali – o tom neměl nejmenší ponětí. Nevěděl ani to, že z druhé strany už do města vstupují němečtí vojáci.

Rozhodl se, že zajde do cirkusu. Nejpřirozenější by přece bylo, že se artisté uchýlí do cirkusu! A pak, někam jít musel. Ticho a jitřivá prázdnota ulic ho automaticky hnaly blíž ke středu města. Chvílemi se mu zdálo, že tu snad musí být úplně sám. Uštvaně se ohlížel a mimoděk zrychloval.

O to víc se zaradoval, když u vchodu do cirkusu spatřil známou tvář, starého jednonohého hlídače. Seděl v obvyklé póze na své nerozlučné židličce, bradou se opíral o dlaně složené na holi a na jeho jiřských křížích si rozverně pohrávalo slunce.

Flič na něj už zdálky zamával a téměř se rozběhl.

„Dobrý den přeji!“

Hlídač si ho zpod štítku krasnoarmejské brigadýrky prohlédl a beze stínu překvapení broukl:

„Stálý zdraví!“

„Buďte zdráv, drahý příteli,“ opakoval pozdrav ještě květnatěji Flič a místo starochovy ruky neobratně stiskl jeho sukovici. Starého iluzionistu náhle opanoval pocit, že když hlídač sedí na svém místě, musí být všechno v pořádku. Pavel a Petr zřejmě budou v maringotce a pod maringotkou najde Kindera, který se tak rád povaluje ve stínu.

Flič se po okolí rozhlédl projasněnýma očima a rukama ještě stále potřásal hlídačovou holí. Jenže vtom už mu došlo, že vlastně ani neví, jak se ten starý pán jmenuje. A přitom ho tolikrát zdravil a tolikrát se s ním loučil… Taková ostuda!

„Promiňte prosím, ale jak se jmenujete?“

„Filimonyč.“

„Já myslel celým jménem.“

„Filimonyč bude nejjednodušši.“

„No tak dobře… tedy Filimonyč,“ zopakoval si pro sebe Flič a zeptal se na to, co ho zajímalo nejvíc:

„A kde jsou chlapci?“

„Kerý máte na mysli, vašnosti?“

„Lužinovy, Petra a Pavla.“

Hlídač si Fliče ustaraně změřil.

„Jo tyhle… Ale ty přece jeli s váma!“

„To je pravda… Jenže cestou utekli a vrátili se do města. Musejí být někde tady.“

„Ty sem neviděl,“ kroutil stařec zamyšleně hlavou.

„Zvláštní. A nemohli by spát v Lužinovic maringotce? Filimonyči, příteli, pojďme se tam podívat.“

Hlídač se mlčky zvedl, zavřel branku na háček a klapaje dřevěnou nohou vykročil ke stanu. Rozrušený Flič ho napjatě následoval a rozhlížel se po prostranství. Po včerejším zmatku nezbylo ani památky. Maringotky byly uzavřené a na dveřích visely zámky. Zadní vchod do stanu byl také uzavřen, jako by měl cirkus volný den, ale už zítra se sem artisté zase vrátí, ulicí zase budou pobíhat uniformisté, osvětlovači a ostatní cirkusové osazenstvo, všichni ti, co připravují představení.

Flič náhle zastavil a srdce se mu sevřelo.

„No vidíš, já tu mám pořádek… Však je to taky erár,“ řekl hlídač a zabušil sukovicí po žluté stěně Lužinovic maringotky. „Ty tvoje svatý tu nejsou.“

Vstoupili i do stanu. Kolem velké šedé skvrny prázdné manéže se stupňovitě zdvíhaly lavičky pro obecenstvo.

„Péťo… Pavlíku…“ zavolal tiše Flič.

„Nejsou tu, dyť ti to řikám… Všim bych si jich, jsem dalekozrakej,“ zabručel hlídač.

„Třeba někde spí,“ nechtěl se poslední naděje vzdát Flič.

Obešli celý cirkus. Nahlédli i pod kozy s podlahou kolem manéže. Zašel do konírny. Tam se ve vyprázdněných stáních rvali vrabčáci.

Pak se znovu vrátili k maringotkám a z prudkého slunka nejdřív přimhouřili oči.

„Kam teď?“ zeptal se účastně Filimonyč.

„To nevím.“

A Flič skutečně nevěděl. Neměl kam se vrtnout.

V ulici už mezitím zapráskaly výfuky velkých motocyklů.

„Co je to?“ zeptal se Flič.

„Já bych řek, že už se sem hrne Němec,“ zaškaredil se Filimonyč. „Deme zpátky na bránu.“ Stařec si narovnal sako se řády a zamířil ke vchodu. Jeho dřevěná protéza i tlustá sukovice dusaly o zem rozhodně a hrozivě.

Flič se bezděky vydal za ním. Sám sobě by asi nikdy nepřiznal, že se prostě bál zůstat sám.

Stařík se usadil na svou židličku, kouzelník se postavil vedle něj.

Němci projížděli městem pomalu a z motocyklů se do všech stran výhružně dívaly černé hlavně automatů. Ulicí se táhl neodbytný pach spáleného benzínu.

Za motocyklisty postupovala pěchota. Vojáci postupovali ve dvou řadách, opatrně se sunuli při stěnách domů a nahlíželi do vchodů a průjezdů.

Z jednoho zástupu se odpojili dva Němci a zamířili k ohradě.

Filimonyč vstal a otevřel branku, jako by oba samopalníky zval dál.

Ti si oba muže se zájmem prohlédli, pak se podívali na stan, vyměnili si pár úsečných frází, v nichž Flič postřehl známé slovo „cirkus“, zasmáli se a vrátili se na svá místa v řadě.

Někde zapraskaly ojedinělé výstřely, pak krátce zarachotil samopal.

„Zavíréme krám, kamaráde,“ usoudil Filimonyč. „Radši pryč vocuď.“

„Ale kam?“ zeptal se stísněně Flič.

„Nastěhuješ se ke mně. Místa tam sice moc nemám, ale nějak se srovnáme. Kde máš věci?“

„Jedou do Moskvy.“

„Taky dobře… Němčour tu nebude věčně, eště mu ukážem. Ale kdyby ti sebral majeteček, už se s ním neshledáš.“

Filimonyč pověsil na branku velký visací zámek a vedl Fliče uličkami pryč.

Takhle se tedy Flič utábořil u starého invalidy. Ledacos z bývalé kouzelníkovy maringotky ještě stačili přetahat k Filimonyčovi. Starý hlídač se nenápadně poptával, zda někdo náhodou neviděl Petra a Pavla. Známí však jen smutně krčili rameny.

Flič se snažil pokud možno nikam nevycházet, prostě Němci celé město polepili vyhláškami, zákazy a příkazy: nejdřív se pustili do Židů, které pečlivě registrovali a stěhovali do ghetta, pak se pustili do registrace mužů a žen od patnácti do šedesáti let. Hned po příchodu posádky byla zavedena policejní hodina. Za vyhýbání se registraci byl jediný trest – smrt. Za přechovávání zbraní totéž. Za ukrývání komunistů a Židů jakbysmet.

Filimonyč tvrdohlavě střežil cirkus. Plat od nikoho nedostával, a tak se rozhodl, že půjde na městský sovět, nebo jak se tomu teď říkalo na magistrát. Kdo to kdy viděl, aby se za poctivou službu neplatilo.

Městská správa se usadila v části bývalého sovětu. Ve druhé polovině sídlilo německé vojenské velitelství. Tam se nesmělo, u všech vchodů stáli samopalníci. A dole u venkovních dveří také, i když ti tam byli spíš jen pro parádu. Nikoho nezastavovali, jen si každého příchozího prohlíželi. Prohlédli si i Filimonyče. Ten se však zatvářil, jako by u vchodu nikdo nestál, narovnal si kníry a statečně vstoupil do jámy lvové.

Ve vestibulu u dveří seděl civilista s bílou páskou na rukávě a zeptal se:

„Kampak, dědo?“

„Ty se mi pod nohy nepleť,“ odsekl Filimonyč. „K předsedovi.“

Civil se nepříjemně zazubil:

„To jsou mi výrazy! S předsedama už je konec!“

„Tomu bych rozuměl,“ přikývl souhlasně Filimonyč. „A jak se tomu ouřadu teď říká?“

„Pan starosta.“

„Když starosta, tak starosta,“ souhlasil mírumilovně stařec. „A menuje se jak?“

„Pan Przesiňski.“

„Przesiňski…“ Filimonyč se zahleděl ke stropu, jako by si chtěl na něco vzpomenout nebo si něco vrýt do paměti. „Nojo, tak to já du k tomu panu Przesiňskýmu.“

„A co mu chceš?“

„Potřeboval bych si s nim promluvit vo mý mzdě.“

„Když se jedná o plat, měl by ses vypravit na finanční referát.“

„Když na finanční, tak na finanční,“ souhlasil zase děda.

Na chodbě u dveří, kam Filimonyče poslali od vchodu, už seděli nějací dva muži. Jednoho z nich děda hned poznal – byl to vedoucí opravny ve sklepě domu, kde Filimonyč žil.

Druhého neznal.

„Stálý zdraví,“ pronesl uctivě.

Muži kývli.

„Vy tu čekáte ve frontě?“ zajímal se stařec.

Nedověděl se nic. Posadil se tedy a čekal. Neměl kam spěchat.

Dveře se dlouho neotvíraly. Za dveřmi se ozývaly nejasné hlasy, ale o čem je řeč, slyšet nebylo. Pak konečně cvakla klika a z kanceláře vyšla dáma v hedvábných šatech, kterou doprovázel zdvořilý plešatý úředník. Filimonyč zkoprněl. Ta dáma byla artistka Lužinová.

2

Gertruda Johannovna vyšla do třetího patra, ukázala strážným propustku a došla až na konec chodby, kde byly kanceláře říšského komisariátu Ostland.

Zastavila přede dveřmi s bílou tabulkou, na níž bylo švabachem napsáno: JUDr. ERICH – JOHANN DOPPEL. Pár vteřin zůstala jen tak stát, aby se připravila a soustředila. Stejně jako před vstupem do manéže.

Zaklepala.

Sípavý hlas za dveřmi ji vybídl:

„Vstupte.“

Gertruda Johannovna vešla do malé místnůstky, kam se kromě pár židlí, psacího stolu se dvěma telefony a trezoru nic jiného nevešlo.

„Dobrý den, Otto,“ pozdravila přívětivě.

Postarší poddůstojník s účetnickými klotovými rukávy se bleskově vymrštil.

„Vítám vás, pani Kopfová. Šéf je bohužel zaneprázdněn. Budete muset počkat. Posaďte se prosím.“

„Pokud vám to nebude vadit.“

„Ó, ani v nejmenším!“

Otto se znovu posadil a věnoval se dál své práci, jako by byl v kanceláři úplně sám.

Gertruda Johannovna se dívala do zdi přímo před sebou. Spodní část stěny byla natřena hnědou olejovou barvou, horní a strop zářily dokonalou bělostí, oko se ani nemělo čeho zachytit.

Když ji sem přivedli poprvé, zdi byly celé otřískané, s tmavými čtverci a obdélníky po strhaných plakátech a grafech.

Než ji sem odvezli, vyslýchal ji v kanceláři ředitele věznice německý důstojník. Pod nosem mu svítil tenký světle žlutý knírek; ten člověk si ji prohlížel ospalýma lhostejnýma očima. Nápadně často si otíral zpocené dlaně kapesníkem.

Řekla mu pravdu. Čistou pravdu. Že je rodilá Berlíňačka, Němka jako poleno. V šestadvacátém do téhle země přijela na zájezd. Zamilovala se tu. Pak se provdala. Má dvě děti, které evakuovaly společně s cirkusem. Muže povolali do Rudé armády. A ji strčili do vězení. Ještě štěstí, že krajané přišli tak brzo. Jinak už možná byla zastřelená. A to i přesto, že se vůči sovětským úřadům vždy chovala loajálně.

Důstojník se zašklebil a knírek se lehce nadzvedl.

„Tady aspoň vidíte, paní Lužinová, kam vede zaslepená láska. Pravá Němka musí milovat především vůdce a Německo.“

„Milý pane důstojníku,“ povzdechla si zhluboka, „v šestadvacátém o vůdci ještě nikdo nevěděl, a já byla mladá bláznivá holka.“

Odvedli ji zpět do cely.

Pak šly k výslechu její spoluvězenkyně. Stařena a Olena se už nevrátily.

Seděla nezúčastněně na pryčně, jako by ji svět vůbec nezajímal Samozřejmě jen zdánlivě. Ve skutečnosti čekala. Moc dobře chápala, že teď její život visí na vlásku a záleží na každé maličkosti – stačí neopatrné slovo čí pohled, a Němci zavětří.

Pak ji z vězení vyvedli. Žluté slunce už putovalo za střechy, nebe. bylo mírně nazelenalé a nehybné listí na stromech vypadalo jako nakreslené. Ve vzduchu voněl prach a nedaleká pole. Na okamžik mimoděk zastavila, aby se nadechla čerstvého vzduchu.

Voják do ní netrpělivě strčil.

Pomohli jí na vysokou korbu skříňového automobilu. Klaply dveře a ona se ocitla v naprosté tmě. Jako v hrobě, pomyslela si a rozplakala se.

Auto se rozjelo.

Natáhla ruce před sebe, aby se neuhodila, pak bokem narazila na stěnu a svezla se na podlahu.

Na těch několik minut naprosto neprůhledné tmy a všeobjímající hrůzy nikdy v životě nezapomene. Měla pocit, že jí doslova vstávají vlasy na hlavě. Srdce se smrsklo v maličkou tvrdou hrudku a do prsou vtrhlo prázdno. A do té prázdnoty jako by se přelévala okolní tma. Chtělo se jí křičet, ale nemohla, hrůzou ztratila hlas.

Auto zastavilo, dveře se otevřely a dovnitř vniklo poddajné a narůžovělé večerní světlo. Voják jí přikázal, aby vystoupila, jenže ona nemohla, nohy ji neposlouchaly – dál seděla na podlaze vedle lavičky a ruce křečovitě tiskla k prsům.

Voják si ji chvíli prohlížel a pak se hurónsky rozřehtal. Uvědomila si, že se směje ji, její bezmocnosti, jejím zdřevěnělým končetinám. Tak jemu je to ještě k smíchu, neotesancovi!

Ten smích jí však pomohl, jako by sejmul nějaké prokletí. Znova ucítila nohy i ruce, zvedla se a pružně seskočila. Nejraději by v tu chvíli vojákovi vrazila pořádnou facku, takový na něj měla vztek, ale vtom se kdosi dotkl jejího ramene.

„Nezlobte se na nás, pani Lužinová, ale bohužel nemáme k dispozici jiný dopravní prostředek.“

Spatřila důstojníka, který ji vyslýchal ve vězení. Usmíval se, a knírek nad horním rtem se roztáhl do dlouhého posměšného proužku.

Nejlepší by bylo něco případného odpovědět, ale hlas se ještě nevrátil.

„Račte dál,“ ukázal nonšalantním gestem na dveře, po jejichž obou stranách strnuli dva samopalníci.

Přihladila si vlasy a urovnala sukni. Tohle je teprve začátek, napadlo ji…

„Dostala jste tu půjčku?“

„Cože…? Promiňte, Otto, trochu jsem se zamyslela. Na co jste se to ptal?“

„Jen mě zajímalo, zda vám banka otevřela účet.“

„Přirozeně,“ usmála se Gertruda Johannovna. „Všechno tady je teď přece naše.“

„Vidíte, a ti Rusové se s tím pořád nějak nechtějí smířit. V noci na nádraží zase shořely tři vagóny s obilím. To, co zbylo, se do říše nedá poslat.“

„Budete z toho mít nepříjemnost, co?“ zeptala se soucitně.

„Já?“ Otto jen pokrčil rameny. „Mě zajímají jen papíry, plány a hlášeni. Pan doktor má ovšem starosti. Už se bojuje těsně před Moskvou. Stačí týden dva, a bude po všem. Jenže vojáci musejí něco jíst. A ti hromští Rusové pálí obilí, ukrývají dobytek, všechno ničí…“ Nespokojeně se zakřenil. „Naši vojáci přece prolévají krev za jejich svobodu. Rusové jsou zvláštní lidé. Nechápou ani nejzákladnější věci.“

Lužinová se znovu oddala vzpomínkám.

Po návštěvě lady u Doppela ji okamžitě ubytovali v hotelu, kde žili s rodinou na jaře. Jen v jiném patře. Pokoj nebyl velký, ale měla tam telefon a koupelnu. Nějaký voják přinesl její kufr. Zřejmě se v něm hrabalo plno rukou, ale nic nechybělo.

Doktor Doppel jí ještě téhož dne zavolal a informoval se, jak se ubytovala. Poddůstojník Otto Harcke jí až do hotelu přinesl nový německý průkaz totožnosti, který zněl na její jméno za svobodna. Zase z ní byla Gertruda Kopfová. Přinesl také propustku na vojenské velitelství, peníze a láhev francouzského koňaku. Nakonec jí řekl, že pan doktor vzkazuje, aby si řádně odpočinula a nabrala nové síly.

Týden ji nikdo neobtěžoval. Třikrát denně sešla dolů do restaurace a usedala vždy ke stejnému stolku. Jídlo bylo nevalné, v kuchyni se zatím oháněl jen vojenský kuchař. Restaurace byla plná frontových důstojníků, kteří na ni neomaleně civěli, ti drzejší se dokonce pokoušeli o nezávaznou konverzaci, ale ona se tvářila tak nepřístupně a přezíravě, že i těm největším odvážlivcům rychle spadl hřebínek, zdvořile se uklonili a někam se vytratili.

Jednou zaslechla pár kusých frází, které se týkaly její osoby:

„Kdo je ta dáma?“

„Tuším, že pracuje u Doppela. Říšský komisariát Ostland.“

Neměla ani tušení, co by to mohlo znamenat, ten říšský komisariát Ostland, ale bylo zřejmé, že Doppel tu reprezentuje nějakou velmi vznešenou a solidní organizaci.

Ven vycházela jen zřídka, obvykle brzy ráno nebo po setmění. Nejraději se procházela po obvyklé trase mezi hotelem a cirkusem. Zastavovala však vždy v uctivé vzdálenosti od zahrady a skrz husté listoví si dojatě prohlížela známou, teď již hodně vybledlou plátěnou kopuli cirkusového stanu. Několikrát zahlédla i jednonohého hlídače, který seděl na sesličce u branky. Alespoň s ním kdyby si tak mohla popovídat!

Pak se pomalu vracela k hotelu, na nikoho se přitom nedívala, ale všeho si všímala.

Jednou k ní na ulici přistoupil nevzhledný mužík v šedém pruhovaném saku a placaté čepici, ostražitě se rozhlédl a tiše řekl:

„Soudružko Lužinová, dneska v jednu vás čekáme na tržišti.“

A zmizel.

3

Filimonyč svému nájemníkovi hned zatepla vyklopil, na koho dnes na městské správě narazil.

Flič nevěděl, co si o tom myslel. Na jedné straně měl velkou radost, že žije. Ale jak se dostala na městskou správu? K nim!

Děda hlídač tvrdil, že plešatý úředník, z jehož kanceláře vyšla, se jí málem plazil u nohou. To by znamenalo, že ona sama je tam ještě důležitější!

Ale jakou úřednickou kariéru by tak mohla dělat tichá a spořádaná hospodyňka Gertruda? Pravda, je to Němka, a této okolnosti mohla nějak využít. Dejme tomu. Ale že by se stala úřednicí na magistrátě? To vypadá na pěkný nesmysl.

Rád by se s ní býval setkal, jenže za prvé nevěděl, kde ji hledat, za druhé si lámal hlavu, co jí odpoví, až se zeptá na své syny, a za třetí…

Stále se mu v paměti vracel ten poslední večer před evakuací. Jako by si celou tu scénu kousek po kousku rekonstruoval, obnovoval minutu za minutou, a začínal se ho zmocňovat nejasný nepokoj.

Proč byla Gertruda tak nesvá? Proč mluvila o špatné předtuše, že se ji rozhodně přihodí něco nepěkného? A proč mu už večer, ještě než ji zatkli, kladla na srdce, aby v případě potřeby dal pozor na chlapce? Co když to nebylo tušení, ale jistota, co když všechno věděla? Ale proč potom nic neřekla rovnou, že bude zatčena? A proč se někam neschovala, proč neutekla, když to věděla? V tom zmatku by po ní sotva někdo pátral. Gertruda se určitě ničeho špatného nedopustila, tím si byl jist. Naprosto jist. Zná ji tolik let! Ta není schopna nějaké podlosti, nebo dokonce zrady.

Třeba to nakonec vůbec nebyla ona, ta žena, kterou Filimonyč zahlédl na magistrátě. Takových ženských je. Člověk se splete snadno.

Děda však trval na svém a podrobně popisoval modré hedvábné šaty, její postavu, i to, jak šla. Jak držela hlavu, jak měla učesané vlasy i jakou neruskou ruštinou mluvila.

Když Flič zůstával doma sám, cvičil s mincí, potloukal se po pokoji od ničeho k ničemu, vymýšlel nové triky, hrál si se svými hejblátky nebo klohnil něco k snědku. Neustále však přemýšlel o Gertrudě a jejích synech. Že by chlapci někde nešťastnou náhodou zahynuli, tomu nevěřil. Něco takového se zkrátka nemohlo stát. Dostanou se do města a on je dřív nebo později vyhledá. Určitě přijdou k cirkusu!

Gertruda však i nadále zůstávala záhadou. Co asi dělá? Jak žije?

A ještě něco: kam zmizel Michel, strejda Míša, klaun Mimóza? Zmizel z cirkusu ještě před evakuací, nepozorovaně. Kam? Kde je? Žije?

Samé otázky, na které nejsou odpovědi…

Filimonyč stále hlídal prázdný cirkus. Jeho četné žádosti o náležitou odměnu nebyly vyslyšeny. Plešoun ho tvrdě odmítl.

„Magistrát vás do této funkce nenajal, takže vám nic platit nebudem!“

Filimonyč dlouho vzdoroval:

„Hlídám přece erární majetek. Panstvo se mění, ale erár zůstává erárem.“

Plešouna však jeho rozumování nezajímalo. Filimonyč tedy pohrozil, že si postěžuje německému vojenskému veliteli.

Plešatý úředník se rozběsnil, vyhnal dědu málem až před dům a službě dole u dveří přísně nakázal, aby toho prosebníka už dovnitř nepouštěla.

Takhle to řekl – prosebníka. Filimonyče to hluboce urazilo, protože on neprosil, ale žádal!

„Jen počkej, panáčku, až si pro majetek přijdeš. Dostaneš starou belu! I kdybys mě zastřelit chtěl!“ křikl ještě na plešouna a pro větší váhu svých slov bouchl protézou i sukovicí o zem.

Jako by věděl, co přijde.

Majetek Němce zajímal dost brzy.

Jenže si pro něj nepřišel plešoun z finančního referátu, ale artistka Lužinová se dvěma Němci.

Němci byli vojáci. Poddůstojníci, zaznamenal Filimonyč už na dálku. Jeden z nich kulhal. Lužinová na sobě měla světlý plášť s páskem.

„Dobrý den, my jsme přece staří známi,“ řekla mu s úsměvem.

„Stálý zdraví!“

Filimonyč povstal, ale branku neotevřel.

„Chtěli bychom se podívat do maringotek.“

„Tak to nepude,“ odsekl děda.

„Proč?“

„Jste tu asi za nový úřady, ne?“

„No, ano…,“ připustila nejistě Gertruda johannovna.

„Tak vidíte. Nový úřady mi nic neplatěj, což znamená, že jim tenhle majetek nepatří.“

Mladší Němec se na cosi zeptal. Lužinová odpověděla a všichni tři se rozesmáli.

„Jak dlouho vám neplatí?“

„Vod tý doby, co přišli. A ten plešatej mi eště nadával.“

„Plešatý?“

„Jo. Ten z financí.“

„Pan Rjušin?“

„To je možný, vy byste se v tom měli vyznal líp.“

Arlistka zase něco řekla Němcům, a ti se ještě jednou zasmáli.

„Dobře. Beru vás do svého podniku,“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Jednoduše. Jsem majitelka hotelu a restaurace. Bude tam také kabaret. Představení, jako u nás v cirkuse. Tohle všechno,“ mávla rukou k cirkusu, „je taky moje. Moje. Budu si vás platit. Kolik?“

Filimonyč zkoprněl. No potěš pánbu! Majitelka hotelu! Nána jedna nestydatá! Přesto však nezúčastněně odpověděl:

„Přesně tolik, kolik mám dostávat.“

„Přijďte do hotelu a ptejte se po paní Kopfové, to jsem já. A teď nám otevřete. Uděláme si takovou malou inventuru majetku.“

Což se nechá dělat? pomyslel si Filimonyč, otevřel branku, pustil nové pány a majitele dovnitř a nerozhodně vykročil za nimi. Mlčky odemykal zámky na maringotkách a posupně – sledoval, jak se přehrabují v nějakých hadrech, cingrlátkách a dalších podivných věcičkách.

Ve Fličově maringotce Gertruda nápadně zpozorněla. Iluzionistovy rekvizity tu nebyly. Chyběla dokonce i rozbitá kouzelná váza. Kdo si to všechno asi mohl odnést? Scházely dokonce i kostýmy. Zvláštní. Že by sám Flič? Děti utekly, ale Flič… O Fličovi jí nikdo nic neřekl, nikdo ji na nic neupozornil. Klaun Mimóza zůstal ve městě, na setkání s ním je připravena. Ale Flič… A kdo tedy vzal všechny ty věci? Že by se zeptala hlídače? Ovšem ne před těmihle. Kdokoli z nich může klidně umět rusky. Jak Otto, tak Schanze. Fašisté jsou mazaní. A ona musí být ještě mazanější.

Gertruda Johannovna ukázala na pár obnošených střevíců se zvednutou špici.

„Tohle odneseme, Otto.“

„Ó!“ Němec uchopil střevíce do rukou a užasle si je prohlížel.

„To jsou klaunské střevíčky,“ vysvětlila, a dokonce vynutila skoupý úsměv.

Celkem po maringotkách sebrali dva velké rance všelijakých kostýmů a rekvizit.

„Odneste to do hotelu,“ přikázala Gertruda Johannovna Němcům.

„Nebylo by jednodušší zajet pro to autem?“ zeptal se Schanze.

Měl samozřejmě pravdu, ale Gertruda nutně potřebovala zůstat s hlídačem sama.

„Ale ne, to snadno odnesete, hotel není daleko. Chtěla bych se toho dědy ještě na všelicos poptat. Třeba tu ještě nějací artisté zůstali.“

Otto a Schanze si nemotorné rance navalili na záda a vydali se k brance.

Když už byli daleko, Gertruda Johannovna popadla hlídače za ruku a stiskla mu ji tak. že překvapeně hekl.

„No… Tak kam se poděla kouzelníkova aparatura…? A žádné vytáčky: Kdo ji vzal? Flič?“

To víš, to ti asi tak budu vykládat, pomyslel si Filimonyč, tos padla na toho pravýbo.

„Nemám páru,“ utrousil a pak dodal: „Paní!“

„Podívejte se, pane hlídač, úmyslně se vás nevyptávám před vojáky. Ti střílejí, kdežto já ne. jestli se vás začnou vyptávat oni, bude to s vámi moc špatné.“

„Já jsem po maringotkách nerajzoval. Třeba sem v tom blázinci vlezli nějaký kluci z města, hned když cirkus vodjel. Já sedim akorát u branky.“

Lužinová pochopila, že z dědy nic nevytáhne. V duchu s ním musela souhlasit: proč by jí měl něco vykládat, když sem přišla s Němci! A vůbec, teď je pro tyhle lidi naprosto cizi, možná ještě něco horšího.

„Dobře. A viděl jste ve městě ještě někoho jiného z artistů? Přišel sem někdo?“

„Ne. Akorát vy.“

Ani se nesnažil nějak zakrýt osten toho výroku. Jsi chlapík, dědo! Jak ráda bych tě políbila na zarostlou tvář. Zamračila se.

„Když se tu někdo staví, řekněte mu, že ho zaměstnám, budete si to pamatovat?“

„Proč ne?“

„Dobře. Na shledanou.“

Filimonyč klapl protézou.

„Stálý zdraví.“

Odešla s hrdě vztyčenou hlavou, drobnými jistými krůčky, ani jednou se neohlédla a svého okolí si vůbec nevšímala. Lépe se jí tak maskoval strach, bolest i neklid, který ji neustále pronásledoval.

Filimonyč u příležitosti úspěšně dokončené bitvy o stálý plat zamkl branku na zámek a spěchal k domovu.

Flič už se čiperně otáčel po kuchyni. Primus otráveně syčel. Vzduchem se vznášel pach připálené kaše.

„Cože tak brzy?“ zeptal se svého domácího.

Ten neodpověděl, pověsil čepici na hřebík, vešel do pokoje, posadil se na postel a odepnul si od pahýlu protézu. Už si na ni dávno zvykl a nijak mu nepřekážela, ale dneska ho zničehonic začaly svrbět prsty na amputované noze. Už dlouhá léta je neměl, a stejně je cítil, někdy to bylo vzrušením, někdy počasím.

Flič přinesl z kuchyně kastrůlek zabalený do staré teplé šály, postavil ho vedle Filimonyče a přikryl polštářem.

„Necháme to ještě trochu dojít.“

„Konečně budu zase dostávat plat,“ oznámil Filimonyč.

„Prosím tě!“ podivil se Flič.

„A radši se posaď, Jakove, aby to s tebou neseklo,“ pokračoval děda.

Flič se posadil na krajíček židle.

„Dneska přišla ta tvoje artistka.“

„Lužinová?“

„Jo… Akorát že teď se jí řiká nějak jako frau… teda pani… prostě frau Kop nebo Top…“

„Kopf,“ napověděl Flič.

„Jo. A jak ty to víš?“

„Tak se jmenovala za svobodna.“

„Tak takhle se věci maj…!“

„A co ti řekla?“ spěchal na něj Flič.

„No, přišla se dvěma Němčourama, unteři to byli. Jeden takovej malej, druhej dlouhej a vychrtlej jako rasova hemelka.“

„A dál?“ nemohl se dočkat Flič.

„Prej hlídači, deme si pro majetek.“

„Pro majetek?“

„Jo… Hochu, náš hotel je teď její a cirkus taky, celej cirkus!“

„Hotel? Jaký hotel?“

Chudák iluzionista z toho nebyl moudrý a ztrácel trpělivost. Filimonyč mu samozřejmě nic kloudně vysvětlit nemohl, protože nejdřív musel sám všechno pořádně strávit.

„No tak jsem jim vodemk, ve vší slušnosti. A vona mi slíbila ten plat.“

„Gertruda?“

„Jo. Frau, jak řikaj voni. Pak prošmejdili všechny maringotky. Dva uzle vodnesli. Ale řeknu ti, že do maringotky, co bejvala jejich, ani nepáchla. Prej tuhle nech zamčenou. No dobrý. Němci se napakovali a tradá pryč. A vona ti mě najednou popadne za ruku, sílu teda má jako čert. Kouká mi rovnou do očí a na mě: Kde je kouzelnický nářadíčko? Že si ho sebral Flič?“

„Takhle se tě zeptala?“

„To bych řek. Ale to si našla toho pravýho. To museli rozkrást naše kluci, povídám jí. Vo tobě ani slovo, to víš. A eště mi řekla, že pokud jsou ve městě nějaký cirkusáci, tak že je všechny veme do práce. Bude pořádat nějaký představení v tom… v karabetu…“

„Asi v kabaretu, ne?“ opravil ho Flič.

„To máš jedno.“

„Jinak už neřekla nic?“

„Ne.“

Flič vstal a začal rychle rázovat po místnosti.

„Jediný věci nerozumím,“ pokračoval ve svých úvahách Filimonyč nahlas. „Povídala mi: hotel je muj, restaurace je moje, cirkus je muj. Jak tomu mám rozumět – to je vod toho všeho nějaká řiditelka, nebo je to jak se řiká soukromej majetek, kapitál?“

„Jinak tedy neříkala nic?“ přeptal se ještě jednou Flič.

Chvíli oba mlčeli, jen rozeschlá prkna na podlaze skřípěla pod Fličovými kroky.

Pak konečně zůstal stát a řekl:

„Musím se s ní sejít.“

„A jak to uděláš? Hned tě poženou do tý jejich géty. Seš přece žid!“

„Kašlu na to. Takhle by to dál nešlo, Filimonyči. Mám takový pocit, jako bych se rozpadal na kusy. Každý den ze mě něco upadne. Za chvíli by ze mě nezbylo nic. Musím mít ve všem jasno, Filimonyči, jasno, rozumíš? Musím se jí podívat do očí. Tolik let jsme žili a pracovali spolu!“

„Teda voči má nestydatý!“ odplivl si Filimonyč.

„Musím ji vidět sám. Kde ji najdu?“

„V hotelu.“

„Dobře, půjdu tam.“

„Snad to nemusí bejt hned, přece nenecháš tu kaši vystydnout,“ utrhl se na něj hašteřivě Filimonyč.

4

Ráno se Tolja vypravil k Dolevičům.

Karuselin seděl u stolu jen tak podomácku a pil čaj. Proti němu seděl Rezatina, v rukou třímal starý otřískaný hrnek s uraženým ouškem.

„Ahoj, Toljo,“ vítal příchozího Karuselin.

„Posaď se, dostaneš taky čaj,“ pozval hosta ke stolu Vasyl.

„Díky, nemám žízeň. Zaběh jsem jen na chvilku. Víš co, já tam dojdu.“

„Kam?“

„No k tomu plotu, co jsme slyšeli psa.“

„A proč?“

„Jen tak,“ pokrčil rameny Tolja a několikrát se udeřil pěstí do čela. „Nejde mi to z hlavy.“

„Abyste tomu rozuměl, soudruhu poručíku,“ chtěl všechno vysvětlit Vasyl, ale Karuselin ho přerušil:

„Jsem pro vás strejda Gena, ne?“

„No dobře, strejdo Geno, tak abys tomu rozuměl. Když jsme tě sem včera vedli, slyšeli jsme dole u řeky psa, vzpomínáš si. No a Tolja tvrdí, že to byl Kinder.“

„Já to netvrdím, ale podívat bysme se na to měli. Psi taky maj různý hlasy, stejně jako lidi.“

„Copak lidi štěkaj, ty chytrej,“ popíchl ho poťouchle Vasyl a zakroutil si ukazovákem u spánku. „Hochu, hochu, ty nám nějak psovatíš.“

„Přece jsem netvrdil, že lidi štěkaj. Já jen říkám, že psi maj podobně jako lidi každej svůj vlastní hlas.“

„Tak trošku přemejšlej. Kde by se tam vzal Kinder, když vodjel i s klukama do evakuace!“ kohoutil se Vasyl.

„Stát se může všelicos… Třeba ho někde ukrad. Nebo ho neodvezli a někomu ho dali.“

„Neblázni! Kluci by psa nedali ani za nic. A kdyby bylo nejhůř, nechali by ho tobě.“

„No právě. Proto se na to chci podívat,“ řekl Tolja paličatě.

Poručík, který mlčky naslouchal jejich sporu, se najedou přidal:

„Jen ať tam zajde. Stát se mohlo ledacos.“

Na dveře někdo zaklepal. Vasyl s Karuselinem na sebe překvapeně pohlédli. Poručík naznačil Toljovi, aby šel otevřít. Ten se po chvilce vrátil se Zlatou, která za ruku vedla malou Katušku.

„A kdopak je tohle?“ zeptal se trochu zaražený Karuselin. „Není to náhodou ta vaše Kaťuša? Ta ale vyrostla! Já ji mám v paměti úplně malinkatou. Pamatuješ se na mě?“

Holčička tiše zakroutila hlavou.

Poručík se zasmál.

„Asi proto, že tenkrát jsem neměl vousy. Ty jsi byla malilinká a já byl taky ještě úplný kluk. Byla jsi malilinká, asi takováhle?“ a málem přiložil dlaň k podlaze.

Katka přikývla.

„Hezky pozdrav, Katko,“ nakázal ji s úsměvem Vasyl. „To je strejda Gena, přijel k nám z vesnice, z Bolotné. Když jsi byla mimino, nějakej čas jsme u něj bydleli.“

Kateřina váhavým krokem doškobrtala ke Karuselinovi. Ten ji uchopil do rukou, zvedl málem až ke stropu a posadil si ji na klín.

„Ani pro tebe nemám žádné pamlsky. Moc jsem chvátal. Ale příště ti určitě něco přivezu, ano?“

Holčička znovu kývla.

„Zatím se stydí, ale jinak má zobák proříznutej dobře,“ vysvětli Vasyl. „Chceš čaj?“

„Nasnídala se u nás,“ řekla Zlata. „Přijel jste nadlouho, strejdo Geno?“

„Zatím nevím, ale nějaký čas bych tu asi zůstal. Abych si neteřinky trochu užil,“ pohladil Katku po hlavě. „Budeš si se mnou hrát?“

„Budu,“ vyhrkla holčička málem basem a zabořila mu nosík do prsou.

„Já du,“ oznámil Tolja.

„Kampak?“ neubránila se zvědavosti Zlata.

Tolja zkoumavě pohlédl na Katku, vzal kamarádku kousek stranou a šeptem jí sdělil svá podezření týkající se neznámého psa.

„Vem mě s sebou!“ poprosila hned Zlata.

„Co ty na to, Rezatino?“ zeptal se Tolja.

„Je to praštěnej nápad! Ale klidně se proběhněte, samo sebou s rozumem. Nezapomeňte, že máme hosta!“ podotkl významně.

Tolja zaběhl domů pro košík hub, který z lesa přinesli. Ještě štěstí, že je matka zatím nestačila očistit. Zlata už na něj čekala na rohu, zachumlaná do stařičkého vlněného šátku. Uchopili koš každý z jedné strany a pomalu vykročili ulicí.

Chodník i vozovka byly po dešti ještě mokré. Ve vzduchu se vznášely vodní páry. Děti měly pocit, jako by všude potkávaly jen samé Němce.

Tolja se Zlatou raději sešli přímo do vozovky.

Před vchodem do hotelu zahlédli na stěně velký bílý plakát s neobvyklým oznámením. Po straně oznámení byla namalována baletka. Stála na elegantní úzké nožce a s rukama graciézně rozpjatýma do stran a pozorovala kolemjdoucí nepřirozeně velkýma modrýma očima.

„Je ti docela podobná,“ vyprskl Tolja.

„Ty máš teda řeči,“ usmála se Zlata.

Text byl deštěm dost rozmazaný, a tak děli musely přistoupit až ke zdi, aby dokázaly nápis rozluštit.

FRAU KOPFOVÁ NABÍZÍ PRÁCI UMĚLCŮM KABARETNÍCH PROFESÍ A ŽÁNRÚ, DÁLE PAK HUDEBNÍKŮM V ORCHESTRU. PLAT PODLE DOHODY. ZÁJEMCI, HLASTE SE U FRAU KOPFOVÉ, POKOJ 21.

„Co je to, ten kabaret?“ lámal si hlavu Kolja.

„Asi divadlo,“ usoudila Zlata.

Vydali se dál, ale po chvíli jim cestu zastoupil vychrtlý Němec s nosem tak dlouhým a špičatým, jako by s ním už v následující vteřině chtěl něco probodnout. Děti polekaně couvly.

„Em Moment,“ vybafl Němec a málem utopil nos v košíku. „Was ist das?“

„Houby,“ odpověděl Tolja.

Němec nerozuměl. Sáhl do košíku dloubou kostnatou rukou a nadzvedl vrstvu kapradí, které houby pokrývalo. Nos jako by ještě víc zešpičatěl a smutné oči ožily.

„Pilzen,“ zvolal, „Sehr gut!“ Bez dlouhých dalších výkladů chytil koš za ucho a táhl ho k sobě.

Děti se košíku držely jako klíšťata, ale Němec byl silnější.

„Kommen zu, kommen,“ zabručel a táhl je za koš ke vratům.

„Ten je nějakéj vadnej,“ mumlal Tolja.

Zlata zbledla.

„Máme jít s ním.“

„No tak pudem, nic nám nemůže udělat.“

Prošli vraty do úzkého hotelového dvora a odtud vstoupili malými dveřmi přímo do kuchyně. Příjemně tu voněla smažená cibulka.

Dvě ženské v bílých pláštích, zástěrách z voskovaného plátna a vysokých kuchařských čepicích, které se točily kolem plotny, všeho nechaly a zmateně sledovaly nosáče, který za sebou táhl dvě děti.

Němec jim nevěnoval pozornost a vysypal houby na stůl. Několik malých hříbků se odkutálelo až na samý kraj, a jeden dokonce spadl. Dotkl se hub hubeným ukazovákem, pak na děti zahrozil pěstí a vyběhl ven.

„Co je mu?“ zeptal se Tolja.

„Pytlem praštěnej,“ nevydržela to jedna z žen a začala obrovskou vařečkou míchat obsah obrovského lesklého kotle, z nějž stoupal lehký obláček páry.

„Přinesli jste houby?“ zeptala se druhá žena.

„Přinesli… Ukrad nám je na ulici, zloděj!“ vyklopil nečekaně kurážný Tolja.

„Radši koukej držet jazyk za zubama,“ zaklepala jedna z žen varovně na hranu kotle.

Němec už se opravdu vracel a za ním šla…

Ne, to není možné… Spí a tohle všechno se jim zdá. Nebo se zbláznili.

… Gertruda Johannovna, Petrova a Pavlova matka.

Tolja se Zlatou na ni vykulili oči, jako by spatřili bílou paní.

Gertruda Johannovna pozorně naslouchala kostnatému dlouhánovi, který ji něco rozčileně líčil, pak se teprve podívala dveřmi do kuchyně a uviděla staré známé. Na prahu zůstala stát a klidně pozdravila:

„Dobrý den, děti.“

Zlata s Toljou němě kývli. Říct nic nemohli, protože jim jazyky málem přischly k patru.

„Pan Schanze by rád věděl, jestli jsou ty houby k jídlu. V Německu se do jídla používají jen pěstované žampiony.“

„Myslíte tyhle?“ přeptal se Tolja a hned pokračoval. „Ty jsou lepší než nějaký německý špijóny!“

Gertruda johannovna se otočila k Němci a pronesla nějakou dlouhou a květnatou frázi.

Němec živě přikývl:

„Gut, gut.“

Gertruda Johannovna znovu pohlédla na děti, stále stejně klidně, a dokonce laskavě. „Tak jak se vám vede?“

„Jako všem,“ odpověděla Zlata. „Hm…,“ Lužinová se rozpačitě odmlčela. „Hugo vám za houby zaplatí. A přineste ještě. Třeba bych vám mohla… Nepotřebujete něco?“

„My nic nepotřebujem,“ zavrčel Tolja. „Snad nemusíš hned tak… ostře,“ poznamenala Gertruda Johannovna nevzrušeně. Zlata se neočekávaně zeptala. „Pavlík a Petr jsou tu taky?“ Tvář paní Kopfové zkameněla. Hned se však zase obrnila mírným úsměvem a stejně nevzrušený hlas odpověděl.

„Ne. Odjeli. Nic o nich nevím.“

5

Pantělej Romanyč měl spánek lehký, celou noc se na posteli převracel, pokašlával a chvílemi i mluvil ze sna. Začalo to poměrně nedávno, po ženině smrti. Je to zvláštní – když ještě byla naživu, kolikrát prohodili za celý den jedno dvě slova, zato teď s ní rozmlouval od rána do večera. A nejen v duchu, i nahlas.

Už kolikrát se při takových samomluvách přistihl.

Vstával brzy, sotva se ozvali první kohouti, i když ty už teď moc slyšet nebylo, hodně jích lidé poschovávali a hodně prostě snědli. Jak se totiž někde ozval kohout, hned se tam jako na zavolání trubky sesypali Němci. Bez kohouta je to za války klidnější.

Chopil se věder a šel pro vodu, potom chystal pro všechny tři snídani. Vybírat si moc nemohli, ale brambor a okurek bylo zatím dost.

První dny mu chlapci upřímně řečeno byli trošku na obtíž, i když jinak byl rád, že není v domě sám. Hnětlo ho, že musí kvůli cizím klukům vařit, uklízet, dohlížet na ně a ještě ke všemu se starat o jejich psa.

Jakmile se však Pavel s Petrem v novém domově rozkoukali, poznenáhlu vzali většinu prací na sebe. Najednou se po nich nemuselo uklízet vůbec nic, něco uvařit taky dokázali sami a do práce na zahradě se přímo hrnuli. Zkrátka šikulkové, hned je vidět, že je rodiče odmalička měli k práci!

Jen pro tu vodu je Pantělej Romanyč nepouštěl, nač lidem zbytečně připravovat další téma k rozmluvám a dohadům.

Také tohle ráno začínalo jako každé jiné. Chlapci vstali, dali si menší rozcvičku a posadili se ke stolu. Snídaně je čekala tradiční – brambory, slané okurky a čaj se zavařeninou. Chleba nebyl a ani by pro něj neměl kdo dojít. Občas si upekli domácí housky ze staré šedivé mouky, která se dřív zkratovala prasatům. Než však z ní mohli mísit těsto, museli ji prosít přes síto, aby v ní nezůstávali červi.

Po snídani chodili sbírat pod jabloně padavky. Odnášeli je do sklepa a sypali do vysokého koše. Kolem koše se šířila typická vůně zkaženého ovoce. Když šli už poněkolikáté, zaslechli z podzemí, jak se venku rozštěkal Kinder. Pantělej Romanyč ho přísně okřikl a k domu se kdosi blížil, už slyšeli kroky na pískem vysypané pěšině.

Kdo to asi je? Mají vyjít ven, nebo raději počkat ve sklepě?

„Počkáme,“ rozhodl se Petr, „je to jistější.“

Posadili se na obrácené bedýnky a tiše čekali, dokud se nahoře neozval hlas Pantěleje Romanyče:

„Pavlíku! Péťo!“

Vyběhli po schůdcích ven. Pantělej Romanyč se tvářil rozpačitě a kníry mu smutně splihly.

„Co je, dědo?“ zeptal se Pavel.

Neodpověděl a zamířil do domu. Chlapci šli za nim.

Ve světnici u stolu seděla žena, kterou ještě nikdy neviděli. Šátek se jí z hlavy volně svezl na ramena. Temné prošedivělé vlasy měla v týle stažené do malého drdůlku. Rýhy kolem úst propůjčovaly celému obličeji poněkud posměšný výraz, ale oči se zdály sice zvědavé, leč klidné a vyrovnané.

Bratři pozdravili.

„To je teta Šura,“ zahučel Pantělej Romanyč otráveně a se zdůrazňovanou komisností se otočil k ženě. „Řek jsem to dobře?“

Přikývla.

„Sbalte se na cestu,“ přikázal dvojčatům. „I když – vlastně nemáte co. Tak si natáhněte kabáty, už není léto.“ Pohlédl na zem, aby zjistil, co mají na nohou. „Péťo, ty si natáhni holínky, co stojej v síni v koutě.“

Bratři ničemu nerozuměli, stáli jako opařeni a sledovali chvíli letu Šuru, nehybně usazenou na židli, chvíli zas rozdurděného Pantěleje Romanyče. Co se stalo? Proč ten spěch? Proč si mají brát holínky?

„Hněte sebou,“ pobídla je nečekaně teta Šura. „je to daleko.“

Hlas měla nízký, prsní, ale příjemný.

„A kam jdeme?“ nevydržel Pavel.

Usmála se a vypadala najednou mnohem přívětivěji. Určitě byla o dost mladší, než si zpočátku mysleli.

„To nevím. Zatím musíte jít se mnou.“

Pantělej Romanyč se vrátil s malým uzlíkem.

„V kotlíku máte vařený brambory. A v hadříku kousek špeku. Taky jsem vám tam dal lžíce… A nůž. Může se hodit. Nesníte něco eště před cestou?“

„Není čas,“ zavrhla tenhle návrh teta Šura.

Petr přinesl ze síně holínky.

„Ale to jsou přece tvoje, dědo…“

„Jen si je vobuj.“

Kinder zavětřil a znepokojeně očichával holínky a připravené vatované kabáty.

„Bojí se, abysme neodešli bez něj,“ prohodil Pavel a úkosem pohlédl na tetu Šunt.

„Neboj se, pejsku, půjdeš s náma,“ uklidnila ho.

Kinder pochopil a vesele vrtěl ocasem.

„Posadíme se před cestou,“ navrhl děda Pantělej a sedl si na židli.

Bratři si také sedli, jak se v Rusku sluší a patří, a chvíli seděli s rukama v klíně.

Pantělej Romanyč se zvedl první.

„Jesli jsem vám kdy něco přeřek, hoši, tak to dědkovi nemějte za zlý,“ políbil oba na tváře. „A nezapomeňte na mě.“

„Co tě nemá, dědo,“ ujistil ho laskavě Pavel.

„No dobře, dobře… Hlavně uzlík tu nezapomeňte.“

Bratři se po sobě podívali. Pavel vytáhl z kapsy tříkopejku a vyhodil ji do výšky.

„Orel!“ zvolal Petr.

Pavel mincí zachytil a připlácí ji druhou dlaní. Padla panna.

„Tak na.“

Petr si zavěsil uzlík přes rameno.

Dost dlouho postupovali po břehu řeky. Z jedné strany se táhla voda, z druhé předměstské domky. Holínky se bořily do bláta. Kinder byl celý urousaný a každou chvíli se otřepával.

Potom řeka odběhla někam doprava a zmizela v povadlých keřích, jako by tu nikdy nebyla.

„Nejste moc utahaný?“ zeptala se najednou teta Šura.

Za celou tu dlouhou cestu na chlapce promluvila poprvé.

„Ne.“

Varovně přitiskla ukazovák ke rtům a dlouho se rozhlížela a zaposlouchávala. Stáli vedle ní se zatajeným dechem. Bylo to všechno snad až moc tajemné: jak náhlý odchod od dědy Pantěleje, tak nekonečná periférie Gronska a v neposlední řadě i zamlklá teta Šura.

„Kdyby něco, tak jdeme k tetě na vesnici. Horní Lesky se to tam jmenuje.“ Na okamžik ztichla a pak na ně vybafla: „Zbraně doufám nemáte!“

„Ne, to ne.“

„Ani bych se nedivila. Ten můj holomek přitáhl z lesa hned kulomet. Museli jsme se o něj prát. Kulomet není žádná legrace. Tak půjdem dál.“

A vykročila mokrým polem k nejasnému tmavému proužku na obzoru. Petr s Pavlem zaraženě mlčeli a drželi se těsně za ní. Dokonce i Kinder jako by ztratil počáteční elán a cupital jako poslední.

Po několika minutách se Pavel otočil. Poslední domy města se rozplývaly za mlžnou stěnou deště a zanedlouho zmizely docela. Před nimi do stále větší výšky vyrůstal les. Obstoupil je tak nepozorovaně, že si chlapci ani pořádně nevšimli, jak se do něj dostali. Stromy jako by udělaly místo a hned se zase v nerovných řadách zavřely.

„Tak, a je to. Teď si můžete dát kousek něčeho k jídlu,“ řekla teta Šura. „Hlavně si nikde nesedejte, abyste se nepromočili.“

Rozvázala svůj raneček, který měla před deštěm ukrytý v záňadří, a vytáhla z něj kousek chleba, špek a vejce.

Petr stáhl z ramene provizorní zavazadlo, které jim přichystal děda, ale teta Šura na uzlík položila dlaň.

„To ne. Na tyhle zásoby taky dojde. Cesta může být dlouhá, na několik dní…“

„A co vy?“ zeptal se Pavel.

„Já už budu brzy doma,“ zasmála se a Pavla mimoděk napadlo, že její smích připomíná zvuk fagotu.

Teta Šura rozlomila chléb na čtyři kusy, na každý kousek položila růžový plátek špeku a přidala vařené vejce. Ani Kinder nezůstal zkrátka.

Pavel vajíčko furiantsky naklepl o vlastní čelo a začal si ho loupat.

„Vydrží to ta hlava?“ usmála se teta Šura.

„Musí, ta je pevná,“ odhodil Pavel skořápku na zem.

„Co je to?“ zeptala se žena přísně.

„No skořápka.“

„Pro nás to není skořápka, ale stopa, a ty se nechávat nemají. Na to si zvykejte. Opatrný se v lese snadno ukryje, kdežto lehkomyslníka tu najdete snáz než v poli.“ Sehnula se, skořápky pečlivě posbírala a ukryla je pod polštářek šedivého mechu. „Jako bysme tu nebyli. Takhle to má být, Pavlíku.“

„A co když jsem Petr. Jak můžete vědět, že jsem Pavlík?“

„Podle holínek,“ zasmála se. „Petr má ty dědovy.“

Bratři se také rozesmáli. To by je nenapadlo!

„Tak dost, hoši, přestávka skončila, jde se dál,“ pobídla je.

Vyrazili sotva znatelnou pěšinou prošlapanou v jasně zeleném brusinčí, v němž jako krůpěje krve jiskřily pozdní plody.

Kindér se zničehonic rozběhl někam stranou a vyplašil velkého ptáka. Ten zapleskal křídly a rychle kličkoval mezi kmeny co nejdál od nebezpečí.

„No tak Kiňo,“ oslovil ho vyčítavě Pavel.

Provinilec se raději rychle zařadil na své místo.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ obrátil se na tetu Šuru Petr.

„Prosím.“

„Vy jste partyzánka?“

„Já jsem učitelka základní školy. Pětkrát pět je dvacet pět, šestkrát osm čtyřicet osm.“

„A kam nás vedete?“

„Kam je třeba.“

„No dobře, ale kdo rozhodl, kam nás máte odvést?“

„Nebuď dotěrný, Petře. Až tam budem, tak se to dovíš.“

Dál už šli beze slova, jen pod nohama jím mlaskaly louže ukryté pod jehličím. Hlína nestačila vodu vstřebávat.

6

Na hotelu se objevil nový název. Na dlouhé bílé tabuli stlučené z kusů překližky bylo krásným švabachem vyvedeno VATERLAND.

Tento název pro hotel doporučil doktor Doppel.

„Ať si tu každý Němec, který se sem nastěhuje, od samého počátku připadá jako doma,“ vysvětlil. „A vlastně už to tak je. Všechno kolem je naše, jen se tu musíme zabydlet.“

Doppel přišel i s nápadem objednat z jednoho hamburského varieté šest křiklavě zmalovaných slečen. Na plakát před hotelem se nikdo nepřihlásil.

Slečny tvořily dost hlučný spolek, považovaly se za baletky, hodně kouřily a sklenkou něčeho silnějšího také nepohrdly.

Gertrudě Johannovně se ani trochu nelíbily. Ubytovala je všechny do jedné velké místnosti někdejší noclehárny. Slečny se vzbouřily a požadovaly samostatné pokoje. Jedna z nich si dokonce postěžovala doktoru Doppelovi, který slíbil, že dá všechno do pořádku. Paní ředitelka si však postavila hlavu.

„Nezlobte se, Erichu, ale moje firma si žádné finanční ztráty nemůže dovolit. Náklady jsou i beztak značné. Buď budou žít tak, jak jsem je ubytovala, nebo můžou táhnout ke všem čertům. Umění samozřejmě vyžaduje oběti, ovšem od umělců, a ne od obchodníka. Napříště bych uvítala, kdybyste se jich nezastával. Takové ženské musí vědět, kam patří.“

Erich-Johann Doppel kapituloval. Přísně vzato se mu zamlouvalo, s jakou vervou a smyslem pro hospodárnost Geriruda hájí zájem firmy. Ta malá žena už přišla na chuť penězům a moci. Výborně! To znamená, že se v ní nezmýlil.

A Gertruda Johannovna už opravdu chápala sílu jejich peněz a jejich moci. Rychle se zorientovala v ovzduší nedůvěry a podezřívavosti, které panovalo mezi okupanty a v němž se každý k smrti bál vyslovit, co si skutečně myslí. Kde mají všichni připraveny úlisné úsměvy pro silnějšího a přezíravě svěšené koutky úst pro toho, kdo v mocenské hierarchii stojí níž. Pro slabé tu nebylo místa, dokonce ani pro Němce ne. V tomto světě přežije a vzkvétá jen ten, kdo je podnikavý a bezohledný.

Gertruda se z malého pokoje přestěhovala do dvoupokojového apartmá s koupelnou a těžkými závěsy na oknech i dveřích. První pokoj si přebudovala na pracovnu s psacím stolem a pohovkou potaženou silnou tkaninou, stojící na leštěných nožkách Stolu vévodila masívní psací souprava s bronzovými lvími hlavami – pozornost od obchodního partnera.

V druhém pokoji byla klasická hotelová ložnice. Nad toaletním stojkem visely fotografie Ivana a obou synů.

Prošla oběma místnostmi rovnou do koupelny obložené bílými kachlíky. Otočila kohoutkem a dlouho si drahým francouzským mýdlem, které dostala darem od sturmbannführera Gravese, myla ruce.

Srdce jí v hrudi zoufale bušilo, jako by každou chvíli chtělo vyskočit ven, spadnout na dlaždice a roztříštit se na kousky. A po těch se budou procházet páni oficíři v naleštěných holínkách.

Těžce si povzdechla, vyšla do pracovny, usedla ke psacímu stolu a zabořila obličej do dlaní.

Tak. Tohle potřebovala. Chvíli klidu.

A nejsou žádní fašisté a žádná válka.

Za chvíli se ze školy vrátí děti. Začne obvyklý mumraj. Pak přijde Ivan a všichni se posadí k obědu.

A večer je všechny čeká představení. Neklidná Malva už buší kopytem do dřevěné podlahy. Dublon konejšivě pokládá hlavu na její krk. Za sametovou oponou se ozývá tlumený halas nedočkavého publika. A pak smích. Mimóza polkl píšťalku.

Někdo zaklepal na dveře.

„Vstupte.“

Dveře jemně pískly v pantech. Musí zařídit, aby je údržbář namazal.

Zvedla hlavu – a nemohla se ubránit pocitu, že strop i stěny se prolomily a padají, padají přímo na ni… Nelítostně drtí hrudní koš…

„Mohu dál, frau Kopf?“ zeptal se návštěvník rusky.

„Fliči…,“ vydechla tiše. „Kde se tu berete, Fliči?“

„Dobrý den, Gertrudo.“

Náhle ji přemohla nesmyslná, strašlivá představa. Uvědomovala si její absurdnost, ale neudržela se a vykřikla.

„Vy přijíždíte z Moskvy? Oni ji dobyli?“

Velké šedé oči vypadaly v naprosto bílém obličeji jako zmrzlé. Flič v nich spatřil bolest a strach. A pochopil, rázem pochopil! To není žádná frau Kopf, to je Gertruda Lužinová, ta Gertruda, kterou znal a měl rád už tolik let. Ještě štěstí, že v sobě našel dost sil, aby se sem vydal.

„Moskva zatím odolala a odolává dál,“ řekl tiše, ale důrazně. „A nevzdá se.“

Ta slova zazněla jako přísaha.

Neodpověděla. Seděla s rukama bezmocně spočívajícíma na stole a dívala se na něj. Je to skutečnost, nebo sen. Flič! Flič je tady…! Jak je omšelý a zanedbaný. Asi se mu taky nežije nejlíp.

„Fliči…,“ oslovila ho po chvíli znovu. „Kde se tu berete, Fliči?“

Jak příjemné bylo opakovat jeho jméno – jako by jí z minulosti kdosi blízký přátelsky podal ruku a ona ji může vděčně tisknout. Nejraději by k němu přiskočila, objala ho, přivinula se k němu a brečela a brečela, naplno, až do naprosté ztráty sebeovládání, aby se konečně vyplakala ze vší té tísně a strachu…

Opanovala se však a zůstala sedět. Na něco takového neměla právo.

„Nebyl jsem v Moskvě,“ řekl jí Flič, který ještě stále čekal uprostřed místnosti a nespouštěl z Gertrudy oči. „Nebyl jsem nikde. Cítím se vůči vám beznadějně vinen. Neuhlídal jsem je. Vaši chlapci utekli. Šel jsem po jejich stopách, ale mezitím sem vtrhli Němci… Fašisti… Tak jsem je nedohonil. Jejich stopa se ztratila a já nemám ani tušení, kde by mohli být.“ Už se nedíval na Gertrudu, hypnotizoval leštěnou nožku pohovky.

„Já vím,“ přikývla, ale hned se opravila. „Náhodou se mi to doneslo.“

„Víte?“ ožil s nadějí v očích Flič. „Jsou v pořádku?“

Teskně přikývla. Zajímavé, jak rychle se mění grimasy v jejím obličeji.

„Vy za nic nemůžete, Fliči. Nemluvme o tom. Bydlíte tady ve městě?“

„Ano. U cirkusového hlídače.“

„Je to starý vykuk, ten váš hlídač.“

„Měl o mě strach.“

„Vidíte, to o mě se nějak nikdo nestrachuje. Musím se o sebe bát sama,“ řekla vyčítavě.

„Jak vidíte, já jsem přišel,“ odpověděl Flič. „A věřte mi, Gertrudo, že to nebylo snadné.“

Na dveře někdo zaklepal.

„Vstupte,“ řekla Gertruda Johannovna rusky a naznačila Fličovi, aby mlčel. Potom opakovala německy! „Vstupte.“

Vešel Schanze s kouskem papíru v ruce a předpisově se vypjal:

„Heil Hitler!“

„Heil… Co byste potřeboval, Hugo?“

„Jídelníček na zítra, paní Kopfová.“

„Dobře, nechte mi to tady, já se podívám.“

Schanze dokulhal až ke stolu, položil na něj papír popsaný ostrým písmem a vracel se zpátky ke dveřím.

„Okamžik,“ zarazila ho Lužinová. „Seznamte se, Hugo, to je můj starý přítel, artista, pan Žak Flič. Původem Francouz.“

Schanze neobratně srazil podpatky a přiměl se k uctivé úkloně.

„Nemáte hlad?“ zeptala se Fliče.

„Nno… Vlastně ani ne,“ odpověděl tázaný nejistě.

„To znamená, že hlady umíráte.“ Obrátila se k Schanzovi: „Hugo, panu Fličovi po cestě vytrávilo. Přineste mu sem ke mně něco na zub,“

Schanze se zazubil.

„S radostí, milostivá.“

Ještě jednou se uklonil a odešel.

„To je můj šéfkuchař,“ vysvětlila návštěvníkovi.

Flič najednou nevěděl, kudy kam. Gertruda jednoznačně odhalila, co v ní skutečně je, když se tak upřímně obávala o osud Moskvy. A vzápětí docela samozřejmě rozpráví s fašistou… Můj šéfkuchař… Heil Hitler…

„Posaďte se, Fliči. Abyste mi nevynesl spaní.“

Starý iluzionista se poslušně posadil a zabořil se do hlubin měkkého křesla. Ze zvyku hned přehodil nohu přes nohu.

„To je krása… Jako dřív… Popovídáme si…? V tom vězení jsem moc trpěla. Osvobodili mě Němci, jsem přece Němka. Nabídli mi ke koupi tenhle hotel.“

„Ke koupi?“

Gertruda se usmála.

„Ano… Samozřejmě jsem tolik peněz neměla. Nemám vůbec nic. Jsem proletář z cirkusu, jako vy. Ale jsem… jak se to říká? Záclona, opona?“

„Nastrčená figurka?“

„Ano… Správně… Firma se jmenuje Kopfová a spol. A ten spol., to je doktor Erich Johann Doppel. Reprezentant říšského komisariátu Ostland.“

„Připadá mi to snad až příliš složité, Gertrudo.“

„To ano… Klasický německý mechanismus. Jiné východisko jsem neměla. Souhlasila jsem. Nějak si na živobytí vydělávat musím.“

„A tak pracujete na fašisty,“ dodal podmračeně Flič.

Vydržela jeho pohled.

„Prostě si vydělávám na živobytí.“

„Něco přede mnou tajíte, Gertrudo.“

„Řekla jsem vám na rovinu, jak to se mnou je. A chtěla bych, Fliči, vlastně bych si moc přála, abyste se mnou pracoval.“

„Na fašisty?“

„Ne, taky na živobytí. Dole v restauraci bude fungovat takový malý kabaret. Své rekvizity přece máte, ne?“

„Ano.“

„Výborně!“

Povzdechl si. Všechno to má logiku, ale přece jen v ní něco skřípe. Gertruda je příliš klidná, příliš vyrovnaná.

„Musím si to rozmyslet.“

„To ne. Na to není čas,“ pohlédla mu tvrdě do očí, jako by se pokoušela nadiktovat mu svou vůli. „Nesmíte váhat. To by vzbudilo podezření. Nemůžete čekat, až přijde hora k vám, musíte se zachovat jako Mohamed. Musíte mi věřit, Fliči,“ a tiše dodala: „Teď už vědí, že jste tady.“

„Čeká mě oprátka?“

„Tu máme na krku každý, ale zatím je volná. Máte nějaké doklady?“

„Ano.“

„Dejte mi je.“

Flič vytáhl z kapsy sovětský občanský průkaz a propustku do cirkusu.

Pozorně si oba dokumenty prohlédla a rázně je přetrhla vejpůl.

„Gertrudo!“ zvolal polekaně.

„Tady je uvedena vaše národnost, Fliči. Musíme to spálit. Hned to bude.“ Sáhla po sirkách, sebrala oba doklady a spěchala s nimi do koupelny. Tam povolila kohoutek, uchopila papíry za růžek, zapálila je a sledovala, jak lehýnké čárky popela dopadají do zurčící vody.

Když se vrátila, byl už v pracovně Schanze, dobromyslně se usmíval, díky čemu špička nosu málem zachytávala za horní ret a obratně servíroval z květovaného podnosu před Fliče talířky se všelijakými lahůdkami.

„Díky, Hugo,“ usmála se Gertruda.

Schanze se uklonil, popřál hostovi dobrou chuť, přátelsky na něj mrkl a odešel.

„Jezte, Fliči. Dal byste si koňak?“

„Dal.“

Zatímco kouzelník jedl a pil, Gertruda Johannovna zavolala Doppelovi.

„Blahopřeji, Erichu. V mé pracovně už sedí zlatý hřeb našeho budoucího programu, skvělý iluzionista Žak Flič.“

„A kde jste ho vzala?“ zeptal se Němec.

„Přišel sám. Ukázalo se, že celou tu dobu žil u cirkusového hlídače.“

„No a jak se rozhodl, je ochoten u nás pracovat?“

„Samozřejmě. Právě se tu vypořádal s chutným obědem,“ zasmála se. „Ráda bych vám ho představila.“

„Výborně. Ať zatím v klidu zažívá, rozhodně se na něj přijdu podívat.“

„A té ohavné zrzce jsem vrazila pár facek, aby vás neobtěžovala takovými nesmysly.“

„Jste zlato, Gertrudo!“

Doppel okamžitě zavěsil, kdežto Gertruda Johannovna ještě dlouho svírala sluchátko v ruce a zamyšleně sledovala přežvykujícího Fliče.

7

Zemljanky partyzánského oddílu Smrt fašismu vznikly v borovém hvozdu, sevřeném ze tří stran bažinami. Rodily se ve spěchu, a tak byly dost mělké. Nikoho by v létě bývalo nenapadlo, že se v nich bude bydlel i v zimě. Lidé čekali, že vojska, která Stalin jistě okamžitě stáhne z Uralu, Sibiře a střední Asie – vlast je přece obrovská! – hitlerovce rychle smetou.

Velitele oddílu strejdu Vasju ještě nikdo z partyzánů neviděl – neustále jezdil z jednoho konce kraje na druhý, zakládal opěrná potravinová skladiště, ilegální skupiny ve městech, instruoval, vysvětloval a organizoval.

V táboře teď vládl jeho zástupce Jefim Korpovič Moškin. Jeho mladistvá tvář byla zimničně žlutá a totéž platilo i o očních bělmech. Při delší rozmluvě se automaticky začínal hladit rukou pod žebry – měl nemocná játra.

Moškin nosil celých patnáct let uniformu. Nejdřív pracoval na kriminálce, pak byl komisařem jízdní pěchoty, nakonec se stal zástupcem náčelníka oddělení milice, ale velitel to nebyl dobrý. Často vybuchoval, utrhoval se na podřízené, ale hněv ho přecházel stejně rychle, jako se dostavoval. Jefim Karpovič si připadal trapně a svým nejnovějším obětem se sáhodlouze omlouval, někdy dokonce měnil původní rozkaz. V táboře si na tuhle jeho nectnost rychle zvykli, pokyny a rozhodnutí velitele plnili jen tak, aby se neřeklo, a když Moškin začal důrazně zvyšovat hlas, jen mu doporučovali: „Nečerti se, Jefime Karpyči, tady máš pod sebou dobrovolný partyzány, a ne nějaký profesionální policajty.“

Moškin vlastně ani nepovažoval za nutné být příliš náročný, protože i on měl zato, že tu nejsou nadlouho. Zimovat v lese rozhodne nebudou, důležité je, aby spolehlivé kádry těch pár měsíců ve zdraví přežily.

Jenže jednoho krásného dne se konečně vrátil strejda Vasja. Prošel kolem lehkomyslné hlídky se třemi dalšími mládenci až do tábora a nikdo nepovažoval za nutné skupinku kontrolovat. jedině do zemljanky, kde sídlil lazaret, je přísná lékařka nepustila.

„Sem se nesmi, mládenci, tohle není klub, ale zrdravotncké zařízeni.“

„Máte tu hodně pacientu?“ zajímal se strejda Vasja a pohladil si světlou bradku, na kterou si zřejmě zatím nestačil zvyknout.

„A co vy jste zač?“ oplatila lékařka otázku otázkou

„Ale, to by vám asi mor neřeklo…“

„Zvláštní. A z které jste čety?“

„Z naši.“

„Řekla bych, že vás jsem tu ještě neviděla.“

„Jsme tu noví.“

„Noví? Tak pojďte dál, na lékařskou prohlídku.“

Muži vstoupili do zemljanky a rozhlédli se. Uprostřed provizorně zařízeného polního lazaretu seděla mladá sestřička a kuchyňským nožem štípala poleno na třísky. Pohlédla na příchozí a napodobující přísný tón lékařky, klérů zůstala před zemliankou, mužům řekla:

„Zbraně si odložte u vchodu, na hřebíky.“

Strejda Vasja přikývl. Mládenci si pistole a samopaly pověsili na vykázané místo.

V tu chvíli seběhla po schůdcích i doktorka.

„Klavo, to jsou nováčkové,“ řekla sestře a pohledem šlehla po odložených zbraních. „Svlékněte se do pasu.“

„Jsme zdraví.“ namítl jeden z mladíků.

„Svlékněte se,“ přikázal strejda Vasja.

Poslušně si svlékli saka a stáhli košile.

Teprve teď se v zemljance objevil Moškin.

„Vy jste něco potřebovala, Vasiliso Sergejevno?“

„Co je to za pořádky, Jefime Karpoviči, po táboře si špacírujou noví lidé, a já se o tom nic nedovím. Přece jsme se domluvili, že mi je vždycky pošlete.“

„Jaký nováčkové?“ podivil se Moškin.

„Normální,“ pokrčil rameny strejda Vasja. „Copak nepoznáváš staré známé?“

Hlas se Moškinovi zdál známý, zadíval se nedůvěřivě na celou čtveřici.

„Že by tě tak zmátly ty vousy?“ ušklíbl se strejda Vasja.

„Soudruh Porfirin? Buďte zdráv. Kde se tu berete?“

„To bych se měl zeptat já tebe. Ty máš rozestavené stráže.“

Moškin rozpačitě rozhodil rukama.

„Tohle je školka, jarmark, a ne bojový tábor,“ usekával Porfirin přísně. „Motají se tu čtyři cizí chlapi a nenajde se nikdo, kdo by se jich aspoň zeptal, jak se jmenujou. A za vzorný lazaret vám ovšem musím poděkovat, doktorko. Vy jste tuším Vasilisa Sergejevna, ano?“

„Upřímně řečeno jsem vás s těmi vousy taky nepoznala, soudruhu Porfirine.“

„Až to půjde, oholím si jě,“ usmál se velitel. „A teď mi, Moškine, představíš štáb, podíváme se, jak to vypadá tam.“ Pohlédl na hodinky. „Svolej mi tam na šestnáct nula nula všechny velitele. Vy se, Vasiliso Sergejevno, můžete věnovat své práci, aby mi tu moji junáci nenachladli.“

Hned příští den si Porfirin svolal straníky. Nic netajil, nic nelakoval na růžovo. Situace na frontě je svízelná. Válka s fašistickými hordami se stává věcí všeho lidu. Do lesa se nepřišlo proto, aby se tu válka v klidu přečkala, jak si možná mnozí mysli, ale proto, že je třeba bít fašisty a podporovat svou činností Rudou armádu.

Jednotka konečně oživila činnost. Lidé se učili střílet, posílili ostrahu, prohlubovali a zpevňovali zemljanky, vyráželi na diverzní akce. Oddíl dál rozšiřoval své řady.

Jednoho podzimního dne se nejmladší ze tří Porfirinových průvodců vydal na dlouhou cestu. Čekal ho zvláštní úkol.

Na předem domluveném místě se setkal s tetou Šurou, která mu předala oba bratry. Veselý světlobrvý mládenec s naganem v obrovském hnědém pouzdře, zavěšeném přes kabát, si nejdřív s mírnou obavou prohlédl Kindera a pak se jeho zrak zastavil na dvojčatech:

„Že bych viděl jednoho dvakrát?“

„Jsme dvojčata,“ vysvětlil Pavel.

„To je jiná,“ rozesmál se jejich nový průvodce.

Rozloučili se s tetou Šurou, která se vracela zpátky do města, a pak už se pověsili na paty mládenci s naganem.

Les jim připadal pořád stejný a vůbec nemohli pochopit, podle jakých tajemných znamení se ten hoch, téměř jejich vrstevník, vlastně orientuje. Nikde žádné pěšiny. Místy se prodírali hustým křovím, pak zase obcházeli zrádná jezírka v bažinách.

„Co máš v tý mošně?“ zeptal se průvodce Petra.

„Jídlo.“

„Špek by byl?“

„Byl.“

„Na ten si potrpím.“

„Tak se najíme, ne?“ navrhl Pavel.

„To stihnem vždycky. Teď bysme měli eště nějakej čas rázovat… Hele, já vás znám, z města, z cirkusu… Jezdili jste na koních, žejo? Kdepak, já mám voko jak vostříž! A jinak se jmenuju Semjon.“

„Já jsem zase Pavel.“

„A já Petr.“

„Já nejsem Petr.“

„A já nejsem Pavel.“

„On není Pavel.“

„Kdežto on není Petr.“

„To je mi cirkus!“ rozchechtal se průvodce.

„Vy jste partyzán?“ zeptal se Pavel.

„To bych prosil. Lidověj mstitel.“

„Ten nagan je váš?“

„To bych prosil. A taky mám granáty. Tři kousky.“

„Ukažte nám je,“ požádal Petr.

„Mám je doma, v zemljance. Beru si je akorát do boje. Kdežto teď plním zvláštní úkol. Mám vás dopravit ke strejdovi Vasjovi.“

„A kdo to je?“

„Páni… Vy to nevíte? Velitel partyzánského oddílu Smrt fašismu!“

Srdce obou chlapců zrychlila svůj běh. Konečně! Teď začne ten pravý život! Ne jako v domku dědy Pantěleje: za branku nechoďte, nevystavujte se před lidma, zatahujte záclony… Tady je les, volnost, lidoví mstitelé! Teď kdyby je tak viděli velcí náčelníci!

„Dostaneme taky nagany?“ zeptal se Pavel.

„A umíte střílet?“

„No jasně,“ holedbal se Petr. „Jako všichni velký náčelníci.“

Pavel se na něj zaškaredil: Přece jsme přísahali, ale už bylo pozdě.

„Jaký velký náčelníci?“ zeptal se Semjon.

„Ale, to je taky takovej partyzánskej oddíl, jenže malej,“ neztratil duchapřítomnost Pavel.

„Rozumím. Dneska jsou partyzáni po celým Bělorusku.“

K večeru se dostali do prastarého, polozříceného lesního srubu. Z tenkého plechového komína stoupal slabý proužek kouře. Kinder se rozštěkal. Na prahu se objevil chlap s rozcuchanou kšticí.

„Koho to sem čerti nesou?“

„To jsem já, Semjon.“

„Pojď dál.“

Ve srubu bylo sucho a příjemně teplo. V malých plechových kamínkách popraskávalo dříví. Okno bylo pečlivě zatažené, na stole hořela svíčka, pokapaná pramínky ztuhlého vosku. Její plamének se kolébal ze strany na stranu a proháněl po zdech neposedné stíny.

„Že vám to ale trvalo,“ poznamenal muž s mírnou výtkou.

„Jsou to eště kluci,“ vysvětlil Semjon.

„Svlíkněte se. Valáky si strčte co nejblíž k bubínku. A holiny si taky stáhněte, je tu teplo.“

Kluci si s požitkem stahali všechno těžké šatstvo. Nohy brněly únavou, ale byly suché. Děda Pantělej je vyzbrojil solidně.

„Tak vás tu vítám, orli Lužinové,“ pravil slavnostně muž.

Teprve teď poznali Alexeje Pavloviče, toho, co s nimi debatoval na státní bezpečnosti, když přišli zachraňovat maminku.

„Dobrý den,“ zazubili se upřímně bratři.

„Chcete jíst? Mám tu teplou kaši.“

„Se špekem?“ zeptal se Semjon.

„Se škvarkama.“

„To by taky šlo.“

Když se všichni najedli a zahřáli, ozval se znovu Alexej Pavlovič:

„To se ani nezeptáte na matku?“

Bratři mlčky pohlédli na Semjona.

„Ach tak… Už začínáte chápat, co a jak. To se mi líbí,“ pochválil je Alexej Pavlovič. „Semjone, rozhlídni se trochu kolem.“

Semjon si přehodil přes ramena usušený kabát a vyšel ze srubu ven.

„To je v pořádku, chlapci, opatrnosti není nikdy dost. Maminka je živa a zdráva.“

A Alexej Pavlovič bratrům vyprávěl o majitelce hotelu Gertrudě Kopfové, která v hotelové restauraci pořádá kabaretní představení.

V programu pracuje i jejich starý známý – kouzelník Flič.

„Copak oni dělaj na fašisty?“ nerozuměl tomu Petr.

„Ne, Flič je přece čestný chlap, to víte, a Gertruda Johannovna ho získala ke spolupráci. Alespoň my jsme to tak pochopili. No a o vaší mamince už vůbec není pochyb, ta má naši naprostou důvěru.“

„Ale co fašisti?“

„Ti jí důvěřujou taky. Což je báječné. Teď mě pozorně poslouchejte. Pobyl u dědy Pantěleje jste absolvovali skvěle. Nikam jste se necpali. je vidět, že máte smysl pro kázeň a realitu. Víte, co jde a co ne. Chtěli jsme vás nejdřív vyslat do lesa, ale pak jsme si řekli, že ve městě budete užitečnější. Potřebuje vás Gertruda Johannovna. Co vy na to?“

„A co partyzáni?“ zeptal se zklamaně Pavel.

„Partyzánem se dá být všude – jak v lese, tak ve městě.“

Alexej Pavlovic čekal, co na jeho návrh řeknou chlapci.

„A vědí fašisti, že táta bojuje v Rudý armádě?“

„To je správná otázka. Vědí. Gertruda Johannovna jim řekla všechno podle pravdy. I o vás. Uvedla, že jste evakuovali s cirkusem.“

„A co když se nás zeptaj, proč jsme se nevrátili dřív?“ Petr si Alexeje Pavloviče zkoumavě změřil.

„Na to se vás zeptají nepochybně. Ale i na tohle budete mít odpověď: Utekli jste, abyste mamince pomohli z vězení, jenže jste se do města nemohli dostat. Lekli jste se. Zuřil hrozný boj. Všude rachotily tanky. A navíc jste si řekli, že když jsou ve městě Němci, je maminka jako jejich krajanka mimo nebezpečí. Tak jste se rozhodli, že se vydáte k dědovi do Berezova. Je to daleko Potloukali jste se krajem, měli jste hlad. Než jste došli tam, a pak zase zpátky…“

„Protože dům byl zatlučený prkny. Babička zemřela a děda se buď někam odstěhoval nebo prostě zmizel. Zkrátka v domě není.“

„V Berezovu jsou taky fašisti?“ zeptal se Petr.

„Jsou.“

„A když si to ověřej?“ Alexej Pavlovič pomalu pokývl hlavou.

„Babička skutečně umřela. Přímo mezi zákopy. Puklo jí srdíčko, měla ho hodně slabé.“

„Doopravdy?“ zašeptal Pavel.

Alexej Pavlovič ještě jednou kývl.

„A děda?“

„Po Berezovu se říká, že odjel k příbuzným, aby nebyl sám. Moc se mu po babičce stýskalo.“

Bratři stísněně umlkli. Babičku vídali zřídkakdy, ale měli ji rádi. Takhle naráz se nemohli smířit s myšlenkou, že zemřela a že už ji nikdy neuvidí. Jak je to možné?

Pavla trápila ještě jedna věc a s nadějí v hlase se otázal:

„A co táta, Alexeji Pavloviči, o tom nevíte nic?“

„Nic. Jen to, že bojuje.“

Rozmlouvali ještě dlouho. Alexej Pavlovič jim vysvětlil, jak se budou po příchodu do města muset chovat – hlavní je mluvit pravdu a chovat se přirozeně. Zkratka přišli hledat maminku, kde je, to nevědí. Rusové ji strčili do vězení.

Na druhé straně by nebylo dobré, aby žvanili zbytečně. Hlavně si musejí dávat pozor na šéfa SS Gravese, pokud by se mu náhodou dostali do spárů. Je mazaný a lstivý jako liška. Ale to jim snad ani není třeba vykládat, jsou přece skoro dospělí.

Ráno Alexej Pavlovič a Semjon vyvedli dvojčata na starou lesní cestu a rozloučili se s nimi.

ČÁST ČTVRTÁ KRYSY

1

Zdálo se, že tahle zima nikdy neskončí. Krátké dny, jindy tak zvonivě zvučné a ubíhající jeden za druhým poklusem, byly teď dlouhé a chmurné.

O nocích ani nemluvě. V noci město neusínalo, ale umíralo. A nad jeho hrobem táhle prozpěvovaly ledové vichry. Nahé stromy se tetelily hrůzou a jejich kmeny tenounce a osiřele poskřipovaly. Tmavé lampy škubaly černými hlavami a neustále se snažily shodit na zem neodbytné sněhové čepice, ale nešlo to.

Lidé se ve svých příbytcích vinuli úžeji do peřin a přikrývek a hlavy ukrývali pod polštář. Spali strnule, jako zvěř v brlozích. Každá noc jako by byla ta poslední. A zima jako by také byla poslední, věčná Už nikdy snad nepřijde jarní tání ani letní sluníčko ani každoroční úroda.

A nebýt Moskvy, nedostat Němci u Moskvy takový výprask, asi by město zemřelo doopravdy. Těžko se žije v mlhách, bez naděje na světlo.

Svobodník Kleinfinger promrzal na kost. Když přecházel u závory nebo dupal těžkými botami ve stráži, přímo fyzicky cítil, jak je jeho tělo stále lehčí. Vždyť člověk se z devadesátí osmi procent skládá z vody… Počkat, tak to nebude, to okurka má v sobě devadesát osm procent vody, kdežto člověk… Už si to přesně nepamatuje, ale té vody je hodně. A jestli všechna voda ve svobodníkovi zmrzne, stane se z něj mumie.

Jednou takovou mumii viděl v muzeu, byli se tam podívat s celou četou, je to taková suchá, krásně zavinutá hnědá panenka. Brrr! Jejich feldvébl tehdy vesele poznamenal: „Tady vidíte, hoši, co všechno se dá z člověka udělat, když se za to umí vzít!“

Kleinfinger má dobré nervy, ale z té mumie mu tenkrát bylo špatně. Teď už by to bylo lepší. Po tolika spatřených mrtvolách.

Zašel do vytopené strážní budky a nalil si do sklenice horký čaj. Čaj dokázal člověka zahřát a nahrazoval ztracenou vodu v organismu. Ovšem určitě ne veškerou. Pravého Bavoráka postaví na nohy jedině pivo.

Kleinfinger cítil, že přes veškerá opatření, která už podnikl, je mu stále zima. Značně ho to znepokojovalo, deptalo to jeho bojového ducha a odčerpávalo životní síly. Za nocí se mu jako vzdálená vidina zjevovali sloni, pijící vodu z Gangu. Mnoho vody. A nad nimi i nad slavnou indickou řekou pálí slunce. Kolem nějací polonazí hnědí mužíci popíjejí indický čaj. Vtom přichází on, Kleinfinger, a všechno kolem nábožně padá tváří k zemi. Sloni troubí. Řeka září. To proto, že v ní není voda, ale jantarové bavorské pivo s nádhernou pěnou. Jenže sotva do toho piva ponoří dlaně, aby se napil, vždycky ho něco vzbudí, jako na potvoru. Čert aby to všechno vzal – i nadřízené, i válku. Ach, Indie, sladká Indie!

Nejvíc ovšem svobodník promrzal ve stráži. Tam si rozpálená kamínka z budky od závory neodnesete! A tak nezbývalo než porušit řády a nacpat si pod prádlo, přímo na holé tělo, ženský pletený svetr, který hrozně kousal, a hlavu si omotával tlustou vlněnou šálou, na které přílba držela jentaktak a každou chvíli mohla spadnout.

Krásné lesklé holínky musel vyměnit za staré, ale o číslo větší. Každý kouká z cizího neštěstí vyrazit něco pro sebe! Pravda je, že do těch větších holínek se kromě nohou vešly ještě dva páry silných ponožek a přes ně namotat ovinovačky vyrobené z přetrženého dámského svetříku. Zdraví především, to musejí i švihácké holínky jít stranou.

A přes to přese všecko Kleinfinger cítil, že mrzne. Když už se obával, že se dočista promění v rampouch, měl konečně štěstí. Potkal ty dva malé kluky, dvojčata, co tu na podzim hledali maminku. Tenkrát se z nebe valil ten hnusný ruský déšť a kluci byli špinaví až bůh bránil. Zato teď na sobě mají přiléhavé kožíšky, na nohou válenky a na hlavách kožešinové čapky s dlouhými klapkami na uši. Takové ještě nikdy neviděl a chlapce ani hned nepoznal.

Zastavil je uprostřed ulice, chtěl po nich ausweiss a – proč si to nepřiznat – už si zálibně prohlížel jejich čapky. V říši byla po podobném oblečení nouze. Elza by určitě byla spokojená.

Jenže vtom už jeden z kluků radostně zdravil:

„Dobrý den, pane Kleinfingere! Jak se máte? Vzpomínáte si, jak jsme na podzim hledali maminku?“

„Jak tak na vás koukám, asi jste ji našli,“ broukl otráveně svobodník.

„Našli. A pozdravovali jsme ji od vás.“

„Koukám, jak si vás pěkně vydrbala a nastrojila,“ zazněla v Kleinfingerově hlavě závist.

Zjistil, že oba kluci mají propustku opravňující ke vstupu do hotelu Vaterland a také potvrzení, že smějí chodit po městě i po zákazu vycházení. Takže sbohem, krásné kožešinové čepice.

„A kde bydlí ta vaše maminka?“ zeptal se Hans.

„Naše maminka je majitelka Vaterlandu,“ oznámil hrdě jeden z kluků.

„A restaurace,“ dodal druhý.

„Ó!“ vymáčkl ze sebe Kleinfinger a na nic jiného už se nezmohl, protože při slově restaurace se mu po ústní dutině rozlila chuť bavorského piva. „A váš velký přítel Kleinfinger mrzne uprostřed toho vašeho Ruska, které jistě dávno pustil z hlavy i sám pánbůh.“

„Ale jděte, pane svobodníku!“ zvolal jeden z dvojčat.

„Opravdu!“ postěžoval si Kleinfinger. „Mám pocit, že se pomalu odpařuju. Stejně jako moje zdraví. Brzy budu křehký jako ledový škraloup na louži a polámu se. Už mi skřípou všechny klouby.“

Přešlápl párkrát na místě a něco opravdu zavrzalo. Snad sníh pod podrážkami, ale možná to skutečně byly klouby.

Kluci po sobě koukli, vklouzli do nejbližšího domu a přivolali do vchodu i oba hlídkující Němce. Když Kleinfinger s kolegou Hansem přistoupili k nim, jeden kluk toho druhého vybídl:

„Vyndej to, Paule!“

Druhý hned vylovil z kapsy kožíšku láhev s kalnou tekutinou.

„Dejte si.“

„Co je to?“ zeptal se Kleinfinger a zatřepal lahví.

„Šnaps,“ šeptl Paul.

„Domácí kořalka,“ dodal jeho bratr.

„Tak to si dáme líbit,“ zajásal tiše svobodník a vytáhl zuby zátku. Tu uchopil do volné ruky, lokl si z láhve a hned cítil, jak mu ta napohled nevábná tekutina ožehla útroby. To je něco! Tohle je ta věc, která prokřehlé tělo zase postaví na nohy! Přihnul si ještě jednou a podal láhev Hansovi.

Ten se také opatrně napil a oči mu na okamžik zeskelněly.

„A… máte toho hodně?“ zeptal se Kleinfinger.

„No, sehnat se to dá,“ přikývl Paul. „Opatřujeme tu kořalku hlavně pro pány důstojníky. Na omrzliny.“ Rázně svobodníkovi láhev sebral. „Teď abysme to dolili vodou, ještě budeme kvůli vám mít problémy, pane Kleinfingere.“

„No a co, já jsem přece taky za pět minut důstojník… Kdo může vědět, co se mnou mají nadřízení v úmyslu.“

„Samozřejmě, pane Kleinfingere.“

„Jste dobří hoši a praví Němci. A pamatujte si, že ve mně máte věrného přítele. Zítra tady s Hansem sloužíme u závory.“

Kluci po sobě mrkli.

„Tak se snažte. My s Hansem vám to rozhodně nezůstaneme dlužni. Našly by se cigarety, konzervy…“

„Nějak si to vyúčtujeme, pane Kleinfinger,“ zaculil se Pavel.

Do hotelu se chlapci vrátili zadním vchodem. Přestože je strážný dobře znal, i jemu ukázali propustky.

Gertruda Johannovna na ně čekala u psacího stolu a zimomřivě se halila do angorového šátku.

Konečně jsou zpátky!

Vytahali z kapes láhve s domácí pálenkou, postavili je pod věšákem na podlahu a stáhli si kožíšky.

„Nezlob se, maminko, trochu jsme se zdrželi,“ omlouval se Pavel. „Děda dneska sotva pajdá.“

„A pálenka sotva kape,“ dodal Petr.

Matčinu tvář ozářil tichý úsměv. Už vyrostli, její synové!

Ilegální organizace potřebovala především peníze a informace. Informace se sbíhaly jak si samovolně, Němci si před Lužinovou nedělají žádné násilí, považují ji za svého člověka. Stačí chovat se nenuceně, snažit se nevypadat zvědavě, zbytečně se nevyptávat a vzbuzovat tak podezření. Je třeba pořád poslouchat a to důležité si pamatovat.

Peníze Gertruda získává z restaurační pokladny. Říšské marky. Místo nich do pokladny vrací okupační. Odbojáři jich sehnali celou tašku a ona ty pestrobarevné papírky ukrývá ve velkém kufru pod prádlem. Kdyby sem náhodou někdy vrazila šťára, řekne, že si je prostě dává stranou. Nějak se žít musí, pánové, ne?

Němci okupační marky neberou. Je to pro ně bezcenný papír, který v Německu neplatí. Oni i místní obyvatelstvo raději vezmou sovětské ruble než tohle smetí.

Hotel a restaurace – to je něco jiného. Veškeré instituce mají povinnost přijímat okupační marky jako každou jinou úředně schválenou měnu. A toho Lužinová využívá.

Nu a za říšské marky se dá od hrabivých Němců koupit všechno na světě: sacharin, sůl, léky, výbušniny, a dokonce i zbraně.

Ovšem dostat peníze až k partyzánům do lesa je mimořádně obtížné. Do hotelu se nikdo nepovolaný nedostane a ona i chlapci mají přísně zakázáno stýkat se s místním obyvatelstvem. Volky nevolky to musejí respektovat, protože šéf tajné policie sturmbannfůhrer Graves má oči a uši všude.

A tak nezbylo než pečlivě připravit akci Pálenka.

Celý plán se zrodil na štábu oddílu Smrt fašismu, kde si rychle uvědomili, jak důležité je vybudovat kanál, jímž by peníze a informace proudily z města do lesa.

Odboj už měl síť vlastních spolupracovníků ve městské správě, na pracovním úřadě, železnici, a dokonce i mezi „obchodníky“.

Dali hlavy dohromady a probrali desítky variant. Největší potíž spočívala v tom, že „našeho člověka v hotelu“ Alexej Pavlovič nechtěl vystavovat žádnému nebezpečí, a ani na to neměl právo.

Desítky variant jedna za druhou postupně odpadaly.

A pak poručík Karuselin navrhl zapojit do sítě velké náčelníky. Alexej Pavlovič si všechny poručíkovy údaje nenápadně ověřil. Nešlo o to, že by k mladému vojákovi neměl důvěru, ale tohle byl zápas na život a na smrt a každá neopatrnost mohla stát lidské životy.

Nu a za děti se byl Karuselin ochoten zaručit hlavou.

„Jsou to školáci,“ namítal Moškin.

„No dobře, ale už brzy budou ze školy vycházet, jsou v osmé třídě.“

Problém zůstával dál otevřený a čas letěl.

Alexej Pavlovič vyhledal bývalého ředitele školy Nikolaje Alexejeviče Chrupaka. Chrupak si jako pedagog moc dobrou reputaci nevysloužil. Na děti byi snad až příliš tvrdý, s oblibou je nechával stát v koutě vlastní pracovny. S učiteli taky nejednal zrovna v rukavičkách a s nadřízenými měl věčné spory, nic se mu nezamlouvalo. Když mu nabídli evakuací, odmítl. S takovým „posudkem“ ho však milerádí zaměstnali noví páni města a Chrupak teď působil na pracovním úřadě. Na otázky Alexeje Pavlovice neodpověděl hned. Vybavil si tu známou partu ze sedmě bé. Vasyl Dolevič, Sergej Jefimov, ale ten snad odjel společně s otcovým podnikem, Anatolij Glebov a Zlata Kralovová. To nebylo děvče, to byl kluk v sukních! A k nim se pak rychle připojili ti dva malí cirkusáci.

„Mnojo… To není špatná parta, i když ve škole se vždycky drželi trochu stranou. A dokonce měli nějaký spolek, něco jako indiánský kmen.“

„Jistě. Velcí náčelníci,“ přikývl Alexej Pavlovič.

„Jak jste to říkal?“

„Velcí náčelníci, tak si sami říkali. Docela nedávno jsem se to náhodou dozvěděl,“ dodal Alexej Pavlovič, když pochopil, že bývalý ředitel slyší tenhle pojem poprvé.

„Aha… Do té party patřili i hoši Lužinovi, synové té artistky, co jí dnes patří hotel.“

„Neříkejte!“ užasl Alexej Pavlovič tak upřímně, že by Chrupaka ani ve snu nenapadlo, kolik toho ten člověk o Lužinových ví.

Ve chvíli, kdy šéf odboru pracovních sil na magistrátě připomněl Petra a Pavla, zrodil se v hlavě zkušeného pracovníka státní bezpečnosti definitivní plán. Domluvil se s Chrupakem, že pro Vasyla Doleviče a Zlatu Kralovovou připraví vhodné pracovní příležitosti. Chlapec půjde jako učedník do zámečnické dílny a to děvče zase k paní Kopfové do hotelu. Nějaká drobnější akce by se později dětem jistě svěřit dala, vysvětlil Chrupakovi.

Ve štábní zemljance dlouho vážili a posuzovali každý detail. Operace Pálenka měla vypuknout příští neděli, kdy se ve městě pravidelně konal trh. Prodávat a kupovat sice nebylo co, ale lidé se ze zvyku na tržišti scházeli dál.

Pár dní předem se do města vypravil Karuselin. Na okraj lesního masívu ho vyprovodil Semjon. Doklady znějící na jméno Gennadij Čurin byly v naprostém pořádku a měly veškeré nezbytné náležitosti. Klidně je předložil hlídce u závory a bez jakéhokoli tajnůstkaření se vypravil rovnou k Dolevičům, protože podle dokladů byl jejich příbuzný.

Dveře mu otevřela Katka. Upřímně zajásala a skočila strýčkovi do náruče. Strejda Gena ji zavěšenou na krku vnesl až do světnice.

Kamna, ve kterých se zatápělo ráno, už stačila vystydnout, a Katka měla přes svetřík křížem přehozený a pečlivě zavázaný matčin vlněný šátek, takže její tvářička se poručíkovi najednou zdála menší a bledší, než ve skutečnosti byla. Vasyl se celý den někde motal, holčička byla doma sama, balila hadrovou panenku do nějakých cárů, ukolébávala ji a slibovala, že až se vrátí Vasyl, dostane něco k jídlu.

Strejda Gena rozvázal vyhublý ranec, vytáhl z něj tabulku německé čokolády a nabídl ji Katce.

„Slíbil jsem ti něco na zub, tak tady to je.“

Holčička po tabulce vděčně sáhla, dlouho si prohlížela leskle hnědý obal se zlatým rámečkem, ze kterého se na ni dívala plavovlasá kráska. Kráska na ni cenila perlové zoubky a holčička jí úsměv ochotně vracela. Ukázala čokoládu panence.

„Vidíš tu hezkou tetu? Tu nám přines strejda Gena.“

„Jen si ji hezky sněz, tu čokoládu.“

Katka na poručíka překvapeně pohlédla, otevřela ústa, užuž chtěla zatnout zoubky do blondýnky, ale nějak jí německé krasavice přišlo líto.

Poručík si uvědomil, že děvčátko čokoládu zřejmě ještě nikdy v životě nejedlo a ani neví, jak se to dělá.

„Dej mi to,“ vzal jí tabulku z rukou. „Podívej se, tady se to zmáčkne a druhou stranou to vyleze…“ Stiskl kratší okraj tabulky a z papírové obálky skutečně povyjelo cosi lesklého.

Katka vykuleně poulila očka.

„Chyť si to za ten stříbrný papírek. A táhni, vytáhni to, jen se neboj.“

Katka obezřetně zatáhla – a najednou se v jejích dlaničkách ocitl krásně stříbrný obdélník. Kráska zůstala celá a neporušená mezi strejdovým palcem a ukazovákem.

„Teď to rozbal, takhle.“ Karuselin jí pomohl tabulku vybalit, kousek ulomil a vybídl dívenku. „A tohle si dej do pusy.“

Katka neznámou hnědou hmotu chvíli držela v prstech, prohlížela si ji a teprve pak zamhouřila oči a vložila si čokoládu do úst.

„To je bonbón!“ pronesla překvapeně a nadšeně.

„Ano, říká se tomu čokoláda.“

Když se domů vrátil Vasyl, musel dlouho klepat na dveře. Katka neotvírala. Že by usnula?

Otevřel mu nějaký vousáč. Chlapec poručíka v tom šeru nepoznal a přitrouble se zeptal:

„Koho hledáte?“

„Klepal jsi snad ty, ty spíš někoho hledáš.“

Že by léčka? Policajti? Kde je Katka?

„Smilujte se nad nešťastníčkem, pro rány boží…,“ zaúpěl tenkým plačtivým hláskem pro každý případ Vasyl a s tou nejhorší předtuchou se zaposlouchával do každého šustnutí za dveřmi: Kde je asi Katka?

Vousáč ho popadl za límec záplatovaného kožíšku a vtáhl ho dovnitř se slovy:

„Venku je moc zima.“

Vasyl sebou trhl, ale ten chlap třímal jeho límec spolehlivě.

Tak, už je to tady… Co by mohli tušit?

Nic… Prostě sem vlítli… Jasně, courál po bytech a šmejděj… Doma nic nenajdou, i kdyby pec zbourali… A odejdou stejně jako přišli. Kde je Kateřina?

Vousác ho protáhl síní a nešetrně ho strčil do světnice.

Katka se skláněla nad umyvadlem, oplachovala si v něm hnědé prsty a rozmazávala si jimi obrovská čokoládová ústa do ještě větších rozměrů. Vasyl se polekal, že je to krev.

„Někdo tě mlátil?“ zeptal se zděšeně.

„Dostala jsem čokoládu. Takovej véélikánskej bonbón.“

Vasyl se nechápavě otočil k vousáčovi a teprve teď mu došlo, kdo před ním stojí.

„Soudruhu po… teda strejdo Geno…! Kde se tu berete?“

„Tak ty teďka chodíš po žebrotě?“ zasmál se Karuselin.

„Ale ne, to je jen tak, pro každej případ… Už jsem se lek, že přišla šťára.“

„Tak buď zdráv, synovče.“

Objali se.

„Jdete zdaleka?“ zeptal se Vasyl.

„Odsud bys tam nedohlídl. Jak se vám vede?“

„Líp než všem, co jsou na tom hůř. Budete tu dlouho?“

„Ráno pokračuji. Práce je hodně. Co Tolja?“

„Normálka. Matka pere na Němce. Nějak se protlouct musíme.“

„Skoč pro něj, něco bych pro vás měl.“

„Jasně, to je hned. Dostal jste se až ke frontě?“ zeptal se tiše chlapec.

„Pak si to proberem. Teď je fronta všude. Kde narazíš na fašistu, tam jsi na frontě. A hod sebou.“

„Vasylku, kam zase jdeš?“ zeptala se přísně Katka, když si všimla, že si bratr znovu navléká kožich.

„Hádej.“

„A proč?“

„Kdo je zvědavej, bude brzo starej. Hned jsem zpátky. Ty si tu zatím hraj se strejdou Genou. Nebo mu něco vykládej.“

Za chvíli byli oba hoši zpátky. Voda v konvici už vřela, Karuselin vytáhl z batohu ukořistěné německé konzervy a tvrdé čtvercové suchary. Cukr neměli a místo čaje do horké vody nasypali jablečné křížaly. Místnost se zaplnila vůní podzimních zahrad.

Mluvili o všem možném. Kluci vzpomínali na školu a litovali, že se nestavili taky pro Zlatu. Karuselin však Vasyla poslal jen pro Tolju, o Zlatě nemluvil.

Katku dali spát a sestrčill nad stolem hlavy dohromady. Karuselin jim vysvětlil, že je čeká účast ve velmi důležité operaci. Jim to možná ze začátku bude připadat jednoduché: něco převezmou, odnesou to o kus dál a zase předají. Jenže když se to probere do důsledku, je to operace složitá a nebezpečná. Vyžaduje to výdrž, obratnost a naprosté mlčení. Smysl pro rozumné riziko, ale i umění čekat a skrýt se, když hrozí nezdar.

Tímto okamžikem se velcí náčelníci stávají součástí partyzánského oddílu. Štáb jim důvěřuje a vkládá do jejich rukou velkou odpovědnost. Všechny informace, peníze a dokumenty, které oddíl potřebuje, budou procházet jejich rukama. To by si měli vzít k srdci.

„Nebojte se, my nezklamem, soudruhu poručíku,“ pronesl pevně Vasyl.

„Nezklamem,“ opakoval jako přísahu Tolja.

„No vidíš, a zases vyrukoval s tím poručíkem,“ zakroutil vyčítavě hlavou Karuselin.

„To jen při týhle příležitosti, strejdo Geno. Už to ode mě neuslyšíte.“

„A co Zlata?“ zeptal se Tolja.

„Čím míň lidí o operaci ví, tím větší jsou vyhlídky na úspěch.“

„Ale Zlata přece…,“ zastal se důrazně kamarádky Tolja.

„Vím, co chceš říct. Je to spolehlivá holka a nic by neprozradila, ani kdyby ji mučili. Ale věř mi, že ani já nevím všechno. Jen tolik, kolik musím. Konspirace je složitá záležitost. Už jste někdy o něčem takovém slyšeli?“

„Jasně. Aby všechno zůstávalo pěkně pod pokličkou,“ vysvětlil suverénně Vasyl. „Jako v bijáku. Viděl jste třeba Lenina v Říjnu? Zavázal si tvář a klidně jel tramvají jako obyčejnej dělník. Tomu říkám konspirace!“

„No vidíš. A vy musíte pro okolí zůstat normální kluci. Aby nikoho ani ve snu nenapadlo, že jste vlastně partyzáni. Jak říkám, my jsme taky na frontě, kamarádi.“

Karuselin jim detailně vysvětlil, co má každý z nich dělat, kam jít a s kým o čem mluvit. A ještě je upozornil, že když potkají někoho známého, nesmějí se divit. Aby všechno vypadalo tak, jako že se to rozumí samo sebou.

Brzy ráno poručík odešel.

Vasyl zatopil v peci, počkal, až se sestřička vzbudí, nakrmil ji zbytky večerní hostiny z poručíkových zásob, oblékl se a rozběhl se na pracovní úřad. Když našel dveře, do kterých měl namířeno, zaklepal a vstoupil dovnitř, div neoněměl. Za stolem zavaleným lejstry seděl bývalý ředitel jejich školy Nikolaj Alexejevič Chrupak.

Ten si Vasyla taky hned všiml, sklonil hlavu do papírů a začal si v nich něco čmárat, aby chlapci poskytl čas a příležitost trochu se vzpamatovat. Pak teprve zvedl hlavu a zablýskal brýlemi.

Vasyl přešlapoval na prahu, jako by vstoupil do ředitelny: jestli teď okamžitě po anglicku nezmizí, šerif ho jako beznadějného opozdilce nechá stát v koutě.

„Tak co si budeme přát, mladý muži? Jen pojďte dál.“

Vasyl váhavě popošel o několik kroků blíž, zanechávaje za sebou mokré šlápoty.

„Brýden.“

„Á, známá osobnost, nemýlím-li se: Vasyl Dolevič zvaný Rezatina, sedmá bé.“

Vasyl přikývl.

„A ty si mé jméno nepamatuješ?“

„Dobrý den, Nikolaji Alexejeviči.“

„Buď zdráv, Doleviči. Co tě k nám přivádí?“

„Potřeboval bych nějakou prácí…“

„Tak se posaď, podíváme se na to…“

Vasyl se opatrně uvelebil na židli. Místo na ředitele se zpytavě zahleděl na rozeschlou podlahu.

„Jak se daří?“

„Děkuju za optání.“

„Co maminka?“

„Umřela.“

Chrupak účastně pokýval hlavou.

„Měl jsi, tuším, ještě mladší sestřičku.“

„Jo.“

„Jak je stará?“

„Je jí šest.“

„Taktak… Vzpomínám si, co ses nás natrápil, Doleviči, moc dobře si vzpomínám.“

A co ty ses natrápil nás, přisluhovači němčourská, pomyslel si vztekle Vasyl.

„No a co bys teď očekával ode mě?“

„Chtěl jsem nějakou práci…“

„Už jsi dostal rozum? Chtěl bys pilnou prací pomáhat při upevňování nového řádu? To je chvályhodné, Doleviči, nanejvýš chvályhodné.“

„Ta holka něco jíst musí!“ zatvářil se chlapec sveřepě, ale hned se zase ovládl a znovu se pohledem vrátil k inkoustové skvrně na parketách.

Chrupak se tvářil, jako by potlačovanou zuřivost bývalého žáka neregistroval.

„A kam bys tak chtěl? Na železnici bychom potřebovali dělníky na nakládku a vykládku. Ale něco by se našlo i v soukromém sektoru. Máš už nějakou profesi?“

Pošklebuje se mi, syčák, a to byl za sovětské vlády ředitel školy!

„Nejraději bych šel někam do učení, Nikolaji Alexejeviči, třeba na zámečníka…,“ vzpomněl si na Karuselinovy instrukce.

„Do učení? No tak dobře, Doleviči. Tak kam bychom tě umístili…“

„Třeba do nějaký dílny.“

„Do dílny?“ blýskl opět brýlemi Chrupak. „Tak si vyplň dotazník.“ A podal mu evidenční tiskopis pracovních sil s textem předtištěným v němčině i ruštině.

Vasyl si papír prohlédl a podrbal se v týle.

„Mám to vyplnit rusky, nebo německy?“

„Doleviči, Doleviči, ty přece budeš mít potíže i s ruštinou! Však si jistě oba vzpomínáme, jak to vypadalo s tvým prospěchem!“ řekl Chrupak ředitelsky mentorským hlasem jako kdysi. „Posad se támhle k tomu stolku a piš. Hlavně ať tam nejsou kaňky, to není školní písanka.“

Když bývalý ředitel po chvíli zvedl hlavu od svých papírů, všiml si, že Vasyl je už hotov, chlapec se však na dotazník ještě jednou podíval, rychle namočil pero do kalamáře a ozdobil tiskopis mastnou kaňkou. Doleviči, Doleviči! Bývalý ředitel znovu chvatně sklonil obličej do stolu, protože potlačit úsměv už nedokázal. Bývalý žák by si toho mohl všimnout, a to by nebylo dobré.

Vasyl se vrátil k jeho stolu a položil dotazník před něj.

„Tady je to.“

„Ano… Bez kaňky to samozřejmě nešlo, že, Doleviči. Vždycky jsi byl lajdák a lajdákem jsi zůstal.“

Vasyl se díval upřeně na špičky vlastních válenek.

„Ale ať je po tvém,“ pokračoval Chrupak. „Půjdeš do opravny primusů a kol, k panu Zacharjonkovi. Ten potřebuje učedníka. Pan Zacharjonok je přísný, tak ho koukej poslouchat. Sovětská škola vaše pracovní vyučování zanedbala. Rozuměl jsi?“

„Rozuměl, Nikolaji Alexejeviči,“ zamumlal pokorný Vasyl. „Můžu jít?“

„Jen běž.“

„Na shledanou, Nikolaji Alexejeviči, a děkuju.“

„Takhle je to správně, Doleviči, a doufám, že budeš pracovat poctivě.“

Chlapec odešel a Chrupak se smutně po usmál: Ničemu jsi nerozuměl, Rezatino. A ještě dlouho rozumět nebudeš!

Z prsou se mu vydral těžký povzdech a on znovu zabořil ruce do lejster.

Téhož rána partyzánská spojka teta Šura navštívila dědu Pantěleje.

Hned ji poznal a se zájmem ji vyslechl.

„Tak pálenku, říkáš? To nebude problém, v tom se vyznáme. A kolik jí budete potřebovat?“

„Hodně.“

„To jsou mi věci, pěknej úkol si pro mejiaše sovětská moc vyšpekulovala. Je to riziko.“

„To ano. Jenže teď přece nebudete pálit pro sebe, ale pro naše ‚osvoboditele‘.“

„To jedině… Bude stačit z jablek?“

„S tím si hlavu nelamte, dědo, palte to třeba z hnoje.“

„Z hnoje by kořaličku měli moc mastnou…,“ broukl stařec. „Ale má to háček… Chybí mi spirála k chladiči.“

„Tu vám uděláme.“

„No, když je to takhle… Ale jen abych nu to sám stačil… Vnuky jsi mi odvedla,“ nedokázal děda potlačit výtku, i když věděl, že Šuře nemá co vyčítat. Chlapci mu však nešli z hlavy. Už mu přirostli k srdci, tak je to. V noci ho zase pronásleduje stařecká nespavost a nevzpomíná jen na babku, ale i na novopečená vnoučata. Jen aby nebyli hladem. Ne bo se, nedej bože, nedostali do drápů Němčourovi. Tady by bývali měli pokoj a nějak už by to tu překlepali. Sem na předměstí Němci moc nelezou. Leda tak policajti. Jenže s těma už se to vždycky nějak zařídí. „Kdyby tu byli kluci, moc by mi pomohli,“ řekl nakonec nahlas.

„O vašich vnucích nevím nic, ale pomocníka dostanete. Už příští neděli, Pantěleji Romanyči. byste měl mít něco hotovo. S tím klukem, co vám sem pošleme, pak zanesete kořalku na trh, on už bude vědět, komu se má předat.“

„Eště bych potřeboval sušený droždí… Trošku mám, ale nevím, jestli bude k něčemu dobrý…“

Druhý den ránu se u dědy Pantěleje objevil Tolja.

Stařík ho mlčky pustil do domu a v kuchyni si ho prohlédl.

„Že my dva se známe… Nechtěls mi jednou prodat houby? Co?“

„Možný to je.“

„A všechnos mi to tady vokukoval…, to jsi něco hledal?“

„Já nic nevokukoval,“ ohradil se Tolja.

„A ptal ses na psa.“

„Vy ale máte paměť, dědo.“

„Zatím si nestěžuju.“

„Já jsem pejskař, mám hrozně rád psy. A vy jste tu měl takovýho malýho šedivýho voříška, ne?“

Děda Pantělej si vzpomněl na dobráka Kinu a povzdechl si.

„Jakživo jsem psa nedržel.“

V neděli ráno se lidé pomalu trousili směrem k měsjském tržišti. Někdo nesl nějaké to harampádí, jiný drobné výrobky ze dřeva, ale většinou se všichni šli jen podívat a popovídat si se známými.

Přišel i děda Pantělej s Toljou. Stařec nesl ve staré brašně od plynové masky pár lahviček jednou přepalované domácí jabkovice.

Únorový vítr proháněl suchý přemrzlý sníh z kouta do kouta, jako by po ulicích rozsypával krupici. Tiše křupala pod nohama. Lidí venku moc nebylo, ale všichni mířili stejným směrem, na trh.

Všichni tu chodili v hadrech a cárech. Ze zkušenosti každý věděl, že když si na sebe vezme něco slušnějšího, může se domů vrátit polonahý.

A když jste tam narazili na někoho v novém kožíšku, měli jste téměř jistotu, že je to policajt nebo nějaký jiný německý přisluhovač, jedině ty nechali fašisté na pokoji.

A Němců bývalo na tržišti dost a dost, obchodovali se vším možným – prodávali sacharin, konzervy, někdy i nekvalitní německé hodinky, které žádný hodinář neopraví; jak se jednou zastaví, musíte je vyhodit.

Pantělej Romanyč trpělivě bloudil mezi davem, nikomu své zboží nenabízel a jen napjatě poslouchal. Když občas potkal známého železničáře, vyměnil si s ním pár skoupých slov a šel dál. Tolja neustále někam odbíhal, zase se vracel a zase odbíhal – hledal svého člověka. Viděl ho jen jednou v životě, už na podzim, a teď se bál, že ho v zimním oblečení nepozná.

Konečně se na trhu objevil dlouhý kulhavý německý, kuchař, který od Tolji se Zlatou kupoval houby. Tolja se zaradoval a málem si vyhuboval, že se zbytečně bál: Copak je vůbec možné nepoznat Němce? A druhý takový nos by asi po světě taky těžko hledal.

Hned za kuchařem vykračovali dva mládenci ve stejných tříčtvrtečních kožíšcích. Jeden vedl na vodítku šedivého střapatého psa! No to je teda gól! Petr a Pavel! A Kinder!

Tolja ztratil hlavu – co teď? Dvojčata jdou klidně za Němcem a nikoho si nevšímají. To se podívejme, jak se nesou!

Ale co teď, jen aby to všechno nezabili, ještě se k němu pohrnou jako ke starému známému… No a co, nakonec spolu chodili do třídy.

Kinder zavětřil, neklidně se rozhlédl, nadšeně bafl a trhl vodítkem.

„K noze!“ okřikl psa přísně ten, co ho vedl.

Kinder však neposlechl, našel starého kamaráda a pištěl štěstím. A dvojčata si Tolji všimla taky. Oba kluci se zaradovali, ale tvářili se neutrálně. Takovéhle setkání by nebylo dobré. Pavel dokonce švihl psa koncem vodítka po zádech.

Kinder se urazil, stáhl ocas mezi nohy. Absolutně nechápal, proč byl bit.

„Těbuh,“ rozhodl se pro kusý pozdrav Tolja.

„Ahoj,“ odpověděl Petr.

Pavlík jen škubl za vodítko.

Tolja přistoupil k Schanzovi.

„Guten Tag.“

Schanze si ho prohlédl, poznal ho a zmrzlé rty se roztáhly do medového úsměvu.

„Ó… Vzpomínám… Guten Tag.“

Tolja ho zatahal za rukáv.

„Wir haben Schnaps… Pálenka… Grossvater…“

„Gut… Wo ist dein Grossvater?“

„Kommen, kommen…“

Tolja táhl Němce pryč.

„Hoši, pojďte s námi,“ křikl kuchař na dvojčata a vydal se za Toljou.

Chlapci se psem ho následovali, ale po pár krocích se Kinder zase div nezbláznil! Ucítil dalšího dobrého přítele, Pantěleje Romanyče.

„Žeň toho psa pryč…! Psy nemůžu vystát!“ vybafl s nerudným výrazem ve tváři děda Pantělej.

Pavel se zarazil a přitáhl psa k sobě.

Dědo! Ahoj dědo! vyhrkl v duchu.

Pantělej Romanyč se od dvojčat odvrátil, jako by je v životě neviděl.

Tolja k němu přistrčil Schanzeho.

Pantělej Romanyč povytáhl z brašny hrdlo jedné láhve, na prstech ukázal cenu a celou tu dobu zasněně hleděl někam stranou, jako by s Němcem neměl pranic společného.

Kuchař vytáhl z náprsní kapsy peníze, odpočítal smluvenou sumu a strčil bankovky dědovi do ruky. Láhev se z brašny přestěhovala do kapsy dlouhého vojenského kabátu a oba muži se zase rozešli.

Němec s dvojčaty a se psem se vracel k hotelu. Kinder nic nechápal a teskně skučel.

Pantělej Romanyč s Toljou zůstali na tržišti. Ryba zabrala, ale na pořádné zaseknutí je ještě brzy. Podle předem připraveného plánu by se Němec měl vrátit. Určitě ho sem vyšlou, aby dědu Pantěleje vyhledal znovu. A Němec dědu musí najít. Pak teprve začne ten pravý obchod.

„Nezebe tě?“ zeptal se děda Tolji.

„Jsem zvyklej… A odkud vás ten pes zná?“

„Kerej?“

„No ten šedivej, co ho měli ty kluci.“

„Kerý?“

„Co šli s Němcem.“

„Na to ses měl zeptat toho psa…,“ ušklíbl se děda. „Já tu bydlím celej život, znaj mě asi všichni psi z města.“

Děda mě chce oblafnout, pomyslel si Tolja. Kinder ho dobře zná, bydlel u něj. To znamená, že tam bydleli i kluci. Ale proč je děda schovával? Před kým? Teď ani mrknutím oka neprozradil, že se s nimi zná. Jen Kinder, ta duše prostá, hned všechno vyzvoní. Psa naučíte čemukoli, jen lhát nikdy umět nebude.

Tolja se zamyslel. Bylo to moc a moc divné. Pantělej Romanyč prodává domácí pálenku, ale ve skutečnosti jde o nějaký zvláštní úkol. První láhev měl bezpodmínečně prodat kuchaři. To jistě není náhoda. A s kuchařem přišli Petr a Pavel. A děda Pantělej je schovával. Ale před kým? Nebo že by dvojčata přišla s kuchařem náhodou? Třeba se s ním vypravili jen tak. Jejich matka je majitelka hotelu a restaurace. Takže by s tím neměli nic společného. Ale proč je potom děda ukrýval?

Lidé se pomalu začínali rozcházet, v únorových mrazech se na volném prostranství dlouho vydržet nedá. Německý kuchař se stále ještě nevracel. Přitom už se po tržišti potloukali policajti s bílými páskami i německé hlídky. Děda Pantělej si pomalu říkal, že by nebylo dobré zbytečně se tu vystavovat.

„Deme, Toljo?“

„Ale co Němec?“

„Třeba nepříde. Nebo až příští neděli.“

Vykročili značně prořídlým davem k východu. Tolja se ještě stále rozhlížel do všech stran a nakonec je zahlédl – kuchaře a dvojčata. Psa s sebou už neměli. Němec se taky napjatě díval kolem sebe.

„Dědo, támhle je, hledá nás,“ šeptl Tolja, „A dvojčata s ním jsou taky.“

„Tak ať si nás najde,“ utrousil děda a dál si zvolna klestil cestu zástupy.

Tolja jen koutkem oka postřehl, že jedno z dvojčat už je zpozorovalo a strčilo do vyzáblého kuchaře. Němec se zastavil, chvíli po dědovi a Toljovi pátral zrakem a když je taká spatřil, rozhodným krokem zamířil rovnou k nim. Došel až před dědu a pronesl dlouhou německou frázi. Pavel ji rychle přeložil:

„Pan Schanze by rád věděl, jestli máte eště nějaký zboží. Moc se mu zamlouvá.“

„Ja, ja,“ přikývl Němec.

„No… Zatím není, ale může bejt,“ odtušil děda Pantělej s očima zahleděnýma někam do dálky.

Němec chvíli brebentil s dvojčaty.

„Pan Schanze by se rád stal vaším stálým zákazníkem. Koupí všechno, co nabídnete. Když mu uděláte slušnou cenu, bude zboží odebírat přímo u vás doma.“

„Jen prodejte,“ radil mu Petr. „Je to pro vás výhodný. Ani se nemusíte vláčet na trh, do takový zimy!“

Pantělej Romanyč pochopil, že poznámka o zimě už je z Petrovy hlavy a začal si z knírů otrhávat drobné zmrazky, aby dlaní zakryl úsměv.

„Cena bude stejná jako dneska.“

Pavel to přeložil.

„Pan Schanze vám nabízí zálohu a ptá se na vaši adresu.“

„Zálohy neberu. Až bude zboží, vezmu peníze. Říční ulice dvacet sedum.“

Pavel adresu zopakoval německy.

Schanze spokojeně pokýval hlavou, plácl dědu po rameni a zase něco řekl.

„Ptá se, jak se tam dostane,“ vysvětloval Pavel.

„Víte, kde je řeka? Tak kousek před mostem po levý straně.“

Zdvořile se jeden druhému uklonili a rozešli se.

Pantělej Romanyč s Tolkou se ještě chvíli courali po tržišti.

„No, to by snad stačilo,“ rozhodl nakonec stařík. „Hrozně to fučí.“

2

Nový vojenský velitel města plukovník Fritz von Altengrabow byl malé postavy, příšerně tím trpěl a podnikal všechno možné, aby se zdál vyšší: nosil holínky na vysokých podpatcích, na hlavu si nasazoval brigadýrky s neobvykle vysokým dýnkem. Olysalý muž s přibarveným knírkem „á la führer“ a s vodově šedivýma rybíma očima byl popudlivý, rázný a nesnášel smích.

Když se v jeho přítomnosti někdo nevázaně rozesmál, považoval to za známku neúcty vůči své osobě. Tvář mu zbrunátněla, rty se křečovitě sevřely, knírek povyskočil ke chřípí beztvarého nosu. Smíška si velmi dobře zapamatoval a při nejbližší příležitosti dával své nepřízni patřičný průchod.

Na počátku východního tažení jako podplukovník velel pěšímu pluku v jedné z divizí skupiny armád Mitte. U Smolenska jej potkalo zranění, do břicha. O život nepřišel jen zázrakem, podařilo se ho letecky dopravit do Berlína. Tam ho chirurgové připravili o část žaludku a tlustého střeva. Teď měl přísnou dietu a jedl jen kašovitou stravu.

S takhle podlomeným zdravím mohl klidně odejít do výslužby, ale domníval se, že ho vůdce nutně potřebuje. V takové válce! Napsal Hitlerovi osobní dopis a dostal odpověď: „Liebe Parteigenosse! Děkuji Vám! Nás věrných zakladatelů strany už zůstalo tak málo! Přeji mnoho zdraví ku prospěchu velkoněmecké říše. Upřímně Vám tisknu ruku, Váš Adolf Hitler.“

Krátce po dopisu přišel z kádrového oddělení připiš, že pod plukovník von Altengrabow se povyšuje do hodnosti plukovníka, a zároveň byl věrný vůdcův voják jmenován vojenským velitelem města Gronska. Vůdcův dopis nosí neustále u srdce.

S doktorem Doppelem se zdravil velmi srdečně, i když se už léta neviděli.

Reprezentant říšského komisariátu Ostland mohl plukovníka moc a moc potřebovat, proto o něm už předem získal veškeré dosažitelné informace. Plukovník nevěděl o doktorovi nic.

Jedno společné však měli rozhodně – zlatý nacistický odznak.

Plukovník vylovil z náprsní kapsy svou svátost – führerův dopis.

Doktor Doppel ho s rozechvěním uchopil a četl si ho vstoje. Do očí mu vstoupily slzy.

„Ach, Fritzi!“ zvolal nakonec. „Jak vás musí vůdce milovat!“

„Ano,“ přikývl plukovník a malíčkem si přejel po kníru. „Má mě rád a taky mi to dokázal.“

„Všichni jsme vůdcovy děti,“ pronesl Doppel pateticky. „Jenže vy jste milované dítě.“

„Jsem na to velmi pyšný, Erichu. Führerova důvěra – to je ta nejvyšší pocta!“ Plukovník opatrně uložil dopis do obálky a vrátil ho na čestné místo na své hrudi. Pak se dlouze šířil o válečnickém géniu milovaného vůdce, o dočasných neúspěších na východní frontě, jimiž jsou bezesporu vinni neschopní generálové, kteří si vzali do hlavy, že jsou moudřejší než führer. Ale Hitler už si s nimi poradí.

Konečně se dostali k záležitostem Grónska.

„Věřte mi, plukovníku, že tu děláme vše pro to, abychom byli vůdci nápomocni,“ ujistil ho Doppel. „Podmínky jsou tu mimořádně složité. Obyvatelstvo se vyhýbá placení daní, dodávkám potravin i pracovní povinnosti. Nikdo z nás se při práci nešetří. Přesto přese všechno, i když je smutné si něco takového přiznat, partyzáni velice často naše snahy od základu hatí. Partyzáni jsou naším hlavním problémem.“

„Nemyslím si, Erichu, že zrovna s tímhle bychom si nevěděli rady. Jsme národ se smyslem pro řád. Máme nejlepší armádu na světě. Kdežto oni? K smíchu! Hrstka náhodně posbíraných lidí, rozptýlené bandy. Pustím se do toho hned. Chaos před řádem nikdy nemůže obstát. Zničíme je!“

„Vaše odhodlání mi vdechlo naději, drahý Fritzi. Teď už chápu, proč si vás vůdce tak váží.“

Rozešli se s dobrým pocitem, že se jeden druhému zalíbili.

Poněkud tvrdší debatu měl plukovník se sturmbannführerem Gravesem.

Plukovník náčelníkovi SD ani nenabídl židli. Sturmbannführer tedy zůstal stát pár kroků od psacího stolu a vypoulenýma očima si nového vojenského velitele zvědavě prohlížel. Plukovník se tvářil, jako by jeho příchod vůbec nezaznamenal, a obíral se nějakým papírkem. Pohybující se knírek vzbudil v Gravesovi dojem, že nový velitel text na papíru přežvykuje jako kráva seno.

Konečně se velitel nabažil významné pauzy mezi příchodem Graveue a počátkem rozmluvy, sklouzl po příchozím nedůtklivým pohledem, zadíval se na zeď za jeho zády a řekl:

„Velení není s vaší činností příliš spokojeno, sturmbannführere!“ Neřekl samozřejmě jaké velení a kdo konkrétně. Byl to jeho oblíbený tah – zmrazit podřízeného hned na samém začátku a vnést do jeho mysli zmatek. Ať se potí, jen ať se přehrabuje ve svých hříších, ty přece máme všichni. Bez hříchu je jen bůh a vůdce. Sturmbannführer mu sice nepodléhá přímo, protože bezpečnostní služba má svou hierarchii nadřízenosti, právem hodnostně i funkčně vyššího si však může dovolit vmést mu do očí všechno, co si myslí. „Už od podzimu stojí ve městě šibenice, vybudované za říšské peníze. Kéž byste se pokusil vrátit vynaložené náklady alespoň tím, že byste nespotřebovaný provaz patřičňě uplatnil.“

Graves pochopil, co má plukovník na mysli. Kata platil stát, kdežto účet za provaz se zasílal příbuzným oběšeného. Usmál se.

Plukovníkova tvář pomalu zrudla a knírek popojel k nosu.

„Vy si ještě dovolujete se smát, Gravesi?“

„Špatně jste si to vyložil, pane plukovníku. Prostě se těším na spolupráci s vámi. Váš předchůdce byl příliš opatrný a neustále opakoval: Husy není dobré dráždit!“

Plukovník opovržlivě vyprskl:

„Až ho ty jeho husy poštípaly.“

„Naprosto s vámi souhlasím, pane plukovníku.“

Velitel jako by se najednou vzpamatoval:

„Ale proč se neposadíte, pane sturmbannführere? Račte prosím.“

Graves kývnutím poděkoval a probořil se do hlubokého měkkého křesla, které tu dřív nestálo. Plukovník tak získal možnost shlížet ke společníkovi svrchu a roztál.

„Musíme být v neustálém kontaktu, pane sturmbannführere. Nezávisle na tom, že každý působíme v jiné složce. Naše úkoly jsou společné. Pořádek za každou cenu! S nikým se nepárejte! Můžete věšet koho chcete!“

„Bezpečnostní služba je jako síto, které na splavu zachytává nečistoty, pane plukovníku, jen bych si dovolil poznamenat, že šibenice se prozatím nacházejí ve správě vojenského velitelství. Takže bohem a nejvyšším soudcem jste tu vy!“

„Staňte se tedy sítem, Gravesi, a dejte se do čištění. Podepíšu každý rozsudek smrti. A nebude se střílet, ale věšet. Věšet! Poprava musí rozsévat hrůzu, jak nás učí velký vůdce!“

Doktor Doppel se vrátil do své pracovny a zabral se do zalévání kaktusů. Přecházel s konvičkou od květináče ke květináči, poklidně zkrápěl hlínu vodou a pohvizdoval si. Ten motiv byl trochu jednotvárný a denervující. Doppel přemýšlel.

Uprostřed práce náhle postavil konvičku na podlahu, rozhodným gestem sáhl po kabátu s kožešinovým límcem, na hlavu si narazil beranici, Ottu upozornil, že bude v hotelu, a odešel.

Sotva Gertruda Johannovna spatřila ustaranou tvář svého společníka, mlčky postavila na malý stolek vedle pohovky láhev koňaku, sklenku a šla vařit kávu. Doppel takový smysl pro takt uměl ocenit.

„Gertrudo, dnes budete představena novému vojenskému veliteli města plukovníku Fritzi von Altengrabowovi. Mějte na paměti, že je to fanatik,“ upozornil ji bez servítků.

„Co tím myslíte?“ zeptala se Lužinová a tázavě přizvedla tenké čárky obočí.

„Jsem také starý člen strany, ale fanatismus je mi cizí. Světem vládne duch zdravého podnikatelství. Když někdo sám neumí okovat koně, nebylo by od něj moudré, aby věšel kováře. Stejně nemoudré je porazit koně, když pak musíme jít pěšky.“ Doppel působil dojmem člověka, který mluví sám se sebou a o něčem se přesvědčuje. „Fanatici jsou ochotni prorážet zeď hlavou. Ale proč? Ta se přece klidně dá rozebrat, pěkně cihlu po cihle. My dva si tu nepočínáme špatně, Gertrudo, naši klienti jsou spokojeni. A na své si taky přijdem. Nemusí pršet, jen když kape.“

„Mluvíte poněkud mlhavě,“ řekla Gertruda.

Doppel se pousmál.

„Jen uvažuji nahlas. Musíte se novému veliteli města zalíbit, Gertrudo.“

Jen pokrčila rameny.

„Buďte moje chytrá, moudrá holčička. Je to mírně řečeno zvláštní člověk. Vysokou a statnou postavu mu pánbůh nedopřál. Nikdy se před ním nesmějte, mohl by mít dojem, že se smějete jemu. A aby toho ještě nebylo dost, přežil velmi vážné zranění břicha. Má přísnou dietu. Schanze by pro něj měl vyvářet podle toho. Ostatně, nemáte v podniku nějaký tuhý polštářek?“

„Polštářek?“

„Ano, na kterém by se dalo sedět. V pracovně má také takový. Aby se alespoň vsedě zdál větší. A berte na vědomí, že je to Hitlerův osobní přítel.“

Když Doppel odešel, seběhla Gertruda Johannovna dolů do kuchyně.

V Schanzeho kumbále seděl nějaký neznámý poručík. Nad nízkým čelem se leskly hladké napomádované vlasy s dokonale rovnou pěšinkou, bílá tvář se zdála poprášená moukou a její albínskou bělost rušila jen rudá skvrna úst.

Poručík na ni neomaleně vyvalil oči.

„To je pobočník nového velitele města, paní Kopfová,“ představil ho kuchař.

„Těší mě,“ podala důstojníkovi přívětivě ruku.

Poručík se vymrštil a přilnul ústa ke hřbetu její dlaně. Rty byly nepříjemně vlhké. Hnus!

„Poručík Glasskugel,“ tence se uchichtl, vypadalo to spíš na vzlyknutí. „Velmi vzácné příjmení.“

„Vítáme vás, pane poručíku. Právo sem jdu, abych kuchaři vydala pokyny týkající se oběda pro pana plukovníka. Co můžeme nabídnout k pití?“ zeptala se věcně.

„Minerálku. To ostatní vypiju já,“ vzlykl ještě jednou poručík.

„Nezapomeňte poručíka pohostit, Hugo,“ řekla Gertruda, kývla na rozloučenou a odešla.

„Tak mě pohosti, feldvéble, když ti to paní nařídila. Taky tě to mohlo napadnout samotného;“

Schanze se nespokojeně zakřenil. Potrpěl si na smysl pro vlastní důstojnost a sebevědomí, ale takovéhle klacky nesnášel. Přesto vytáhl ze skříňky láhev pálenky, nalil nezvanému hostu půl sklenice a na talířek položil slanou okurku a krajíček chleba.

V tu chvíli do kumbálu vstoupila Zlata s dřevěným truhlíkem v rukou.

„Nesu sůl, pane Hugo.“

Schanze ukázal prstem do kouta.

Děvče postavilo truhlík se solí na vykázané místo.

„To jsou mi ale modrá očka!“ zvolal poručík, natáhl po dívce ruku a štípl ji do tváře.

Prudce ruku odstrčila.

„Nono, schneller!“ okřikl ji Schanze a nepříliš šetrně ji vyprovodil ze dveří.

Ani ji moc pobízet nemusel. Poručík se za ní zadíval přimhouřenýma očima.

Doppel přivezl plukovníka von Altengrabow přesně ve čtrnáct hodin.

Gertruda Johannovna je vítala ve vestibulu. Přísné šedé šaty upnuté až ke krku seděly jako vojenský stejnokroj. Vymrštila pravici a zvolala:

„Heil Hitler!“

Hosté odpověděli. Doppel představil majitelku hotelu plukovníkovi.

Nový velitel města jí ruku nepodal, jen lehce kývl. Stála před ním zpříma, ale v tom postoji nebyla přehnaná snaživost, ani křeč. Působila naprosto přirozeně.

„Mohu pány pozvat dál?“

Doprovodila oba hosty až do sálu a usadila je ke stolku v rohu. Na sedadlo židle položila narychlo spíchnutý polštářek.

„Doufám, že to bude dost pohodlné, pane plukovníku.“

„V pořádku,“ plukovník ještě jednou kývl, usadil se a opravdu jako by najednou povyrostl, přestože jeho tenké nohy obtažené lesklými holeněmi vysokých bot sotva dosáhly na podlahu. „Posaďte se, Erichu,“ vybídl Doppela a obrátil se zpátky ke Gertrudě Johannovně. „Vy prosím také.“

„Jsem tu v zaměstnání, pane plukovníku.“

Velitel spokojeně zafuněl: vztah milostivé ke služebním povinnostem mu byl sympatický.

Gertruda Johannovna odešla do kuchyně. Vlastně neodešla, odkráčela, dokonale vzpřímená, jako by si k páteři uvázala rovnou lať.

Plukovník ji zálibně doprovodil očima a podotkl:

„Milá žena.“

„Pravá Němka!“ pronesl hrdě doktor Doppel.

Krémová zeleninová polévka.

Kuřecí karbanátky s perfektně našlehaným bramborovým pyré.

Mléčné želé.

„Velice vám děkuji, paní Kopfová. Bylo mi ctí se s vámi seznámit.“

Plukovník se při loučení dokonce usmál.

Doppel si jen pomyslel: Na Gertrudu je naprosté spolehnutí. Ono se marně neříká, že cesta k srdci muže prochází žaludkem!

3

Starý klaun Mimóza, v civilu strejda Míša, si pronajal kout u jedné nepříliš pořádkumilovné stařeny.

Pokojík byl maličký. Špinavé tapety se odlepovaly, a místy se pod stropem dokonce smutně ohýbaly dolů. Nábytek patřil babce – kdysi chromovaná postel s ikonkami zavěšenými na vybledlých růžových pentlích ve hlavách, jídelní stůl na soustružených nožkách, prostřený dávno nepraným ubrusem, několik skřípavých židlí s ohýbanými opěradly a otoman s dírou uprostřed, ze které při každé sebemenší příležitosti vyskakovala tvrdohlavá pružina. Na tom spal strejda Míša.

Po zdech i ve dne bezostyšně putovaly štěnice. Každá věc v pokojíku jako by přímo hlásala, jak je stará a zvetšelá.

Babka byla roztěkaná a neklidná, pořád se musela pohybovat, bloudila kolem stolu, beze smyslu přestavovala věci z místa na místo, ševelila propadlými rty a v pokojíku jí bylo pořád plno.

Strejda Míša většinou ležel na svém otomanu zavinutý do vatované přikrývky, ušité z pestrobarevných ústřižků látek. Švy už na mnoha místech povolily a dírami se ven cpala šedivá slehlá vata. Přes přikrývku starý klaun přehazoval ještě kabát, protože v komůrce nebylo o moc tepleji než venku.

Strejda Míša se stařenou téměř nerozmlouval, nebylo o čem. Ticho v místnosti rozptylovaly jen staré pendlovky se závažími ve tvaru smrkových šišek, které hlučně tikaly nad babičinou postelí.

Nějak těsně na počátku zimy strejdu Míšu navštívili Zlata s Toljou a přinesli mu trochu brambor a lahvičku oleje. Vyprávěli mu, že se do města vrátil Flič, a řekl mu taky, jak je to teď s Gertrutlou. Starý klaun ožil a jednu chvíli se vůbec chystal, že od babky odejde.

Ve městě, ve třetím patře velkého domu, bydlí Jakov Flič, jeho Jaša: Děti mu na útržku novinového papíru nechaly adresu. Flič starého přítele jistě nevyžene, jistě, těsně před evakuací Mimóza svůj cirkus zradil, zradil kolegy a přátele, jinak se to nazvat nedá. Vytratil se jako smrádek. Zalezl do škvíry, jako ta štěnice. Myslel si, že tak snáz přežije, že to přečká. Vždyť je to jedno, jestli jsou u vesla Němci nebo Rusové… Jakov to pochopí. Musí to pochopit a odpustit mu.

Kdyby tak věděl dřív, že Gertruda je tady ve městě, a dokonce něco jako velká vrchnost. Hned by k ní šel do práce. A měl by střechu nad hlavou i co do huby. Teď už je pozdě. Ruce se mu třesou, a hlava taky… je pozdě. Ale za Jakovem by jít měl.

„Kampak, daleko?“ zeptala se babka, když viděla, že podnájemník se někam chystá.

„Jo. Pryč, a napořád. Mám tu kamaráda.“

„Ten je na tebe tak zvědavej. Sám asi nemá do čeho píchnout, ani do čeho kousnout. Na trhu chtěj za mlíko vodstředěný do modra padesát rublů za litr. Brambory jako voříšky stojej pětatřicet kilo. Sklenice mouky čtyřicet… Dneska bys na kus žvance potřeboval milióny.“ Najednou se rozpištěla jako štěnice. „A já abych tady zdechala sama! Nejdřív ti musím vyoučtovat činži…, ty umělce!“ Posadila se na práh. „Jestli nemáš svědomí, tak na mě šlápni, no šlápni na mě!“

Strejda Míša babku politoval, přece jen je to taky člověk. A má pravdu. Jen by Jašovi byl na obtíž. I když Jakov by určitě neřekl ani to nejmenší…

Neměl sil hrnout se pryč přes zhroucenou babku. Zůstal. Papír s adresou si ale schoval.

Jen bůh ví, jak vlastně v tom brlohu žili. Některé dny neměli co dát do úst. Pili horkou vodu z malého kastrůlku. Ohřívali si ji na petrolejovém vařiči, který čadil a páchl. Na stropě nad ním se černala skvrna mastných sazí. Babka šetřila petrolej a vodu ani neuváděla do varu.

Pár dní po scéně kolem Míšova připravovaného odchodu babka při odchodu zamykala starého klauna doma. Pak přestala. Kam by se takový chudák vrtl!

Jednou večer se navlékla do odřeného plyšového kabátku, přes šedivý šátek si uvázala ještě černý a šla, jako obvykle. Jenže večer se nevrátila. A druhý den taky ne.

Strejda Míša dostal hlad. Slezl z otomanu, ale naklonit se pod babčinu postel, kde by měly být brambory, to už nedokázal. Točila se mu hlava a zdálo se mu, že zdi přejíždějí na strop. Položil se tedy na podlahu a nahmátl pod posteli několik hlíz. Zapálil vařič a po pokoji začaly poletovat černé vločky nespáleného petroleje. Strejda Míša točil knoflíkem, ale ten zatracený krám ho neposlouchal.

Brambory snědl polosyrové i se slupkou a zůstal sedět ti stolu. Suché ruce položil na desku a vytřeštil oči na otřískáné dveře. Čekal, až přijde hospodyně.

Hodiny se zastavily a v pokoji nastalo děsivé ticho. Strejda Míša se nezmohl ani na to, aby vytáhl závaží a hodiny zase pustil.

Okno zčernalo a téměř splynulo se stěnou. Strejda Míša seděl sám v naprosté tmě. Pak se odšoural na o toman. Vždy usínal snadno, lépe řečeno se propadal do hlubokého spánku, cepěněl a už dávno se mu nic nezdálo.

Tentokrát však sen přišel, a v něm jasné osvětlená manéž. A on, Mimóza, sedí v publiku a pozoruje sebe sama, jak vchází do manéže. Na sobě má známé úzké sáčko s krátkými rukávy, široké kostkované kalhoty a dlouhé střevíce se zahnutými špičkami. Na zrzavé hlavě mu sedí nesmyslně malý klobouček.

Hledištěm prolétá první vlna smíchu. Jen on. Mimóza, tedy ten, co sedí v publiku, se nesměje. V manéži totiž stojí postel a klaun leží v pilinách, snaží se pod postelí něco najít. A Mimóza ví, proč ten v manéži šátrá rukama pod postelí. Ale už vylezl a zase si stoupl. V rukou drží dvě brambory. Obě praskají jako mýdlové bubliny.

Klaun v manéži pláče. Po tvářích mu stékají dva průzračné pramínky.

Manéž mizí v šeru a někam odplouvá.

Je tma.

Ticho.

Strejda Míša se probudil.

Je ráno, nebo večer? Ticho tenounce a ne přetržitě zvoní. Nebo je to snad zvuk krve proudící v žilách?

Musí vstát, vstát a jít. Jestli okamžitě nevstane a nepůjde, nevstane už nikdy. To bude konec.

Papírek s adresou má v kapse.

Spustil nohy z postele a prsty nahmatal staré válenky. S obtížemi nasoukal ruce do rukávů kabátu. Pak dlouho hledal čepici. Kam se mohla podít? Venku je mráz, bez čepice by byl ztracen.

Hlavně dojít k Jakovovi, a všechno bude zase v pořádku. Fliči, kamaráde, jdu k tobě!

Když čepici nakonec nenašel, stáhl ze stolu ubrus, přeložil ho nadvakrát a omotal si ho kolem hlavy. A krk bude mít taky v teple. To je leště lepší než čepice.

Překročil práh a opatrně sestupoval po schodech. Domovní dveře cosi drželo zvenčí. Že by se tam svalila chudák babka? Opřel se do nich celým tělem a dveře povolily.

Bylo klidno. Pod nejistýma nohama skřípal sníh.

Váhavě zamířil ke středu města. Rukou se musel opírat o zeď.

Trvalo to celou věčnost.

Do chvíle, kdy ho zastavili dva vojáci se samopaly. Hlavy pod přílbami měli omotané stejně jako on.

„Ausweiss!“ žádal jeden z nich.

Strejda Míša mlčel a zíral někam mimo ně, do zasněžené ulice.

Jeden z vojáků ho prohledal, jestli u sebe nemá zbraň.

Ani nepřemýšlel, kam a proč ho vedou.

Stín nějakého vědomí se v něm probudil až ve chvíli, kdy míjeli známou ohradu, za níž spatřil zasněžený a propadlý cirkusový stan.

Strejda Míša zůstal stát. jeden z Němců cosi otráveně zavrčel a strčil do něj, ale on se promrzlými prsty křečovitě chytil ohrady.

Cirkus…! Jeho cirkus. Jeho předlouhý nádherný život.

Hudba! Světla!!

Strejda Míša se v okázalé pokloně zlomil v pase, jako to v manéži dělával den po dni, celý život. Poklonil se zasněženému šapitó, lidem, kteří den co den zaplňovali jeho hlediště, svým kolegům artistům i sobě samotnému, tomu Mimózoví, který už je minulostí.

„Je to blázen!“ vykřikl jeden z vojáků a udeřil dědu do týla.

Klaun se zapotácel, zakroutil hlavou, jako by mu byl těsný límeček u košile, a vlekl se dál.

Pak seděl v nějakém sklepě na betonové podlaze. Kolem byli lidé, ženy i muži. Někdo se s ním zkoušel dát do řeči. Někdo mu z hlavy odmotal ubrus a třel mu tváře.

A on mlčel. Neměl sil ani mluvit, ani se pohybovat, ani přemýšlet.

Pak ho vedli nějakými dlouhými chodbami. V okénku daleko před ním se nejistě světlal úsvit. Asi se blíží ráno. Nebo snad večer? A bylo teplo. Dokonce se pokusil rozepnout si knoflík na kabátě. Prsty však měl celé zkrvavělé. Řezala v nich bolest a neposlouchaly ho. Kůže na tvářích se napjala, bylo to jako by mu někdo nasadil masku. A nohy asi neměl vůbec, přesněji řečeno měl, protože pořád ještě nesly jeho vychrtlé, zubožené tělo, ale necítil je.

Pak stál uprostřed místnosti. U stolu seděl německý důstojník. Druhý Němec stál u zdi s vykasanými rukávy. Kousek stranou seděl na židli nějaký civil.

Chvíli si starocha všichni beze slova prohlíželi.

Pak důstojník něco vyštěkl.

„Co jste zač?“ zeptal se rusky civil.

„Mimóza.“

Civil pokrčil rameny a přeložil to. Důstojník se zašklebil a dotkl se prsty světlého knírku.

„Jak to myslíte?“

„Když se mě někdo dotkne, zavinu se.“

„Jak se jmenujete?“

„Míša. Strejda Míša Michel.“

„No dobře. A co příjmení?“

Neodpověděl. Už litoval, že prozradil své umělecké jméno. Neměli by vědět, že je klaun. Ať je pro ně radši jen ubohý žebrák. Když se dovědí, že je cirkusák, začnou otravovat Jáková a Gertrudu.

„Jsem žebrák,“ zachroptěl.

„Kde bydlíte?“

„U babky… Ale ta asi umřela.“

Uvedl babčínu adresu. Tam ať si klidně jdou.

„Co jste dělal v noci na ulici?“

„Šel.“

„Kam?“

Neodpověděl.

„Pan důstojník se ptá, kam jste šel.“

„Nikam… Babka se nevrátila… Brambory došly… Tak jsem šel.“

Civil to přeložil. Němec s vysoukanými rukávy se odlepil od stěny a přiblížil se ke strejdovi Míšovi. Důstojník však rozmrzele mávl rukou a něco řekl. Němec se vrátil a všichni, tři se zasmáli.

Strejda Míša frázi neporozuměl, ale neznámo proč také roztáhl okoralé rty do širokého úsměvu.

Kdyby býval pochopil, nesmál by se.

Důstojník řekl:

„Nesahej na něj, nebo se tý šibenice nedožije.“

A znovu předlouhá cesta chodbami. Sklep.

Pořád sem někoho přivádějí. A někoho odvádějí. Mnozí se nevracejí. Jiné přivlečou zbité a přímo ze schůdků je házejí na betonovou podlahu. Kam dopadnou, tam se po šedé podlaze rozlézají rudohnědé skvrny.

Strejda Míša se netečně opíral o zeď. Bolely ho prsty. Tváře pálily. Nohy mu otékaly. Nořil se do černých dřímot, do tůně zapomnění, ale pak se zase vynořoval na povrch, otevíral oči a nechápavě se rozhlížel. Nikdo ho nerušil a kdosi ze spoluvězňů mu strčil do zchromlých prstů chlebovou kůrku. Dlouho si ji prohlížel, pak se zašklebil bolestí, kousek ulomil a začal ho pomalu žižlat.

Jak je tu asi dlouho? Den? Týden? Rok?

Ani si nevšiml, jak ve dveřích sklepa znovu vyrostli samopalníci. Na betonu stanul i důstojník s knírkem a tlumočník v civilních šatech.

„Vztyk! Ke zdi! Rychle!“

Lidé si navzájem pomáhali zvednout se z podlahy a přecházeli ke zdi.

Důstojník je štítivě přehlédl. Pak ukázal směrem ke zmlácenému mládenci s tváří posetou modřinami a šrámy:

„Ty!“

„Ke dveřím!“ přikázal tlumočník.

Chlapec se odbelhal k východu.

„Ty!“ ukázal důstojník na ženu v pestrém županu. Němci ji zřejmě zatkli doma a ani ji nenechali se obléct. Když se pohnula směrem ke dveřím, někdo jí přehodil přes ramena vatovaný kabát.

„A ty!“ vybral si důstojník strejdu Míšu.

Stařec se na ztuhlých nohou také odpotácel ke dveřím. Tlumočník strhl někomu ze zbylých vězňů z hlavy ušanku a podal ji starci.

Důstojník jen pohrdlivě zkřivil rty.

Strejdu Míšu. ženu v županu a zbitého mladíka neurvale vystrkali na dvůr. Tam už stála četa samopalníků. Ke trojici přistoupil voják s krátkými provazy hozenými volně přes rameno. Postupně jim všem svázal ruce za zády. Mimóza automaticky mírně oddálil dlaně od sebe a ohnul mezi ně bříška prstů. Byl to starý cirkusový trik – nechal někoho z diváků, aby mu svázal ruce, a vázali obyčejně ještě pevněji než teď Němec, a on pak provaz nechal volně sklouznout. Je to jednoduché. Stačí krátký trénink.

Nechtěl se provazu zbavit, jen si trochu ulevit, aby ho smyčka tolik netlačila.

Každému z nich potom pověsili na krk překližkový čtverec s nápisem PARTYZÁN, vyvedli je z vrat na ulici a vedli do středu města. Doprovázela je eskorta samopalníků.

„To je, panečku, paráda,“ broukl mladík.

Žena a strejda Míša mlčeli.

Sníh tiše skřípěl a nízké slunce ho zbarvilo do růžová, jako by byl prosáklý krví.

Na náměstí, kam je dovedli, stál ztichlý dav obklíčený také samopalníky. Nad lidskými hlavami se vznášel oblak páry.

I ten byl narůžovělý. Uprostřed toho shromáždění stál další kruh vojáků a v jeho středu se hrozivě tyčily šibenice. Už od podzimu. Strejda Míša je viděl. Teď však z horizontálních trámů visely silné provazy.

Plukovník Fritz von Altengrabow, který stál kousek od lešení ve skupině důstojníků, si prohlížel odsouzence. Rozsudky smrti jim podepsal, aniž by je četl. Není to jedno, kdo je vinen, zda tihle nebo nějací jiní? Pověsit se dá každý Rus. Veřejné popravy pověšením jsou tu především proto, aby město zastrašily. Ten dobytek musí pochopit, že německá moc je tvrdá a zlomí kohokoli.

Ten kluk ale vypadá! Hned je vidět, že vyšetřovatelé pracovali poctivě.

Ženská… Kdybychom ji nepověsili, bude rodit jednoho kreténa za druhým. To se podívejme, jak hrdě se dívá! Ale nevadí, oprátka už ji donutí sklopit oči!

Proboha, ale kde Graves vyhrabal tohohle strašáka…? Sotva to stojí na nohou.

Plukovník se obrátil ke strumbannführerovi:

„Nedal se najít někdo zdatnější?“

„Měl jsem prostě takový nápad, pane plukovníku. Ať visí hned tři generace.“

„Aha… Vtipné.“

Poručík s moučně bílou tváří, který stál trochu v pozadí, cítil sladké mrazení kolem srdce. Ještě nikdy neviděl, jak se věší lidé. Kdyby mu tak plukovník přikázal, aby vlastnoručně pověsil třeba tu ženskou. To musí být po čertech silný zážitek!

Odsouzence zahnali nahoru na lešení, kde už pod každou oprátkou stál voják. Před vojáky bylo vidět dlouhou lavici, společnou pro všechny odsouzené. Tlumočník se postavil na kraj lešení a začal předčítat.

Strejda Míša neposlouchal, jen tu a tam zachytil jednotlivá slova: „Přísný pořádek… Partyzáni a jejich pomahači… Trest smrti…“

Najednou se dav za řetězem vojáků pod šibenicemi roztříštil na jednotlivé tváře a on se díval do očí. A četl v nich bolest, nenávist a hrůzu.

To je přece moje publikum, pomyslel si strejda Míša. Jenže to snad nemělo takovéhle oči. Kde je radost? Kde je smích? Kde je život?

Strejda Míša se napřímil a byl teď ještě delší než normálně. Na smrt se připravil už dávno, ale přece se nebude jako pytel houpat na oprátce? Před očima obecenstva, jeho obecenstva, které ho večer co večer obdarovávalo štěstím?

A vrátil se do něj klaun. Mimóza let minulých. Tělo bylo zase mladé a pružné.

Navyklým pohybem natáhl prsty. Okamžitě poslechly a pravá ruka se ze smyčky vyprostila. Strhl si z hlavy ušanku a jásavě zakokrhal:

„Už jsem tady, lidičky…!“

Popraskané zakrvácené rty se vytvarovaly do šaškovského šklebu od ucha k uchu. Zašoupal nohou a přelomil se v klaunské pokloně, upustil čepici, zahákl ji nohou, nadhodil a ona mu zase poslušně naskočila na hlavu. Jako vždycky, jako tam, v manéži.

Tu se však jeho tvář proměnila ve ztělesnění štítivého odporu, jako by viděl něco obzvlášť hnusného. Ústa se otevřela dokořán, oči mu div nevypadly z důlku, ruce se rozlétly do stran. Vysoko zvedaje kolena začal komicky poskakovat a křičel:

„Krysy! Krysy!“

Zase si strhl z hlavy čepici a začal jí mlátit do tváře Němce, který stál vedle něj. Ten útok ani ve snu neočekával, a tak si jen zakryl hlavu lokty a zavřeštěl.

„Krysy! Krysy!“ křičel strejda Míša.

Někdo už starého Klauna poznal.

„To je přece klaun z cirkusu! Mimóza!“

„Mimóza, Mimóza!“ šumělo davem.

Někdo párkrát nesměle tleskl a postupně se davem rozběhla lavina potlesku. Valila se nad ztuhlým, zdeptaným náměstím, nad přílbami kordonu, nad hrstkou důstojníků i nad šibenicemi jako vojácké „hurá“ při slavnostní přehlídce. Ten potlesk proběhl i klaunovým srdcem a stoupal přímo k nebi, k nachovému plameni slunce.

Mimóza stál před svým publikem s hrdě vztyčenou hlavou a plakal nevýslovným štěstím. Srdce to nevydrželo a on se tváří k zemi svalil na lešení. Pověsili ho už mrtvého.

4

Pobočník velitele města poručík Glasskugel neměl chvíli klidu. Svět je přece plný tak úchvatných, nezvyklých pocitů. Copak on se jich nikdy nedočká? Jedna věc je vidět na vlastní oči, jak se věší odsouzenec na šibenici, ale ještě podmanivější musí být věšet sám, sám cítit, jak se člověk, jehož opouští život, zmítá ve tvých rukou. Nezabiješ! K smíchu, to je pro otroky, pro nižší rasu. My jsme stvořeni k tomu, abychom svět vyčistili. To je naše posvátné poslání. Včera Evropa, dnes Rusko, zítra celý svět!

Rudě plály odstálé uši po stranách moučného obličeje. Třeba taková frau Gertruda, to je přece ženská! Jen se na ni dívat už je pocit pro bohy…

Ale co teprve ta modrá očiska v kuchyni…! Křehká, něžná, kvítek… A jak od něj zděšeně odskočila… Ach, vy mé modré oči…!

Důstojníci si přišli povyrazit. Orchestr hrál foxtrot. Slečny se rozběhly po sále. Po parketách zašoupaiy vojenské holínky.

Na poručíka mrká ta zrzka. Poručík se nepřítomně zubil. Ano, ano… Modré oči… Ta divoška. To bude má kořist, má válečná kořist…! Musíme se jít podívat na přítele kuchaře… Musíme…

Poručík kradmo pohlédl na svého šéfa. Plukovník kávovou lžičkou dojídal zbytky krupičné kaše s rozinkami a zapíjel sousta slaboučkým čajem. Dnes si popřál a dal si i sklenku koňaku. Dnes je velký den. Dnes se pustil do zkrocení tohoto města. A vypil sklenku koňaku na zdraví svého starého přítele Adolfa Hitlera.

Už brzy nezbude po partyzánech ani stopy, ani stopy! A pak Hitler pozvedne svou sklenku koňaku na jeho zdraví, na zdraví Fritze von Altengrabowa.

„Ještě mě budete potřebovat, pane plukovníku?“ otázal se poručík lísavě.

„Jen běžte a povyražte se… Když jsme byli mladší, také jsme se uměli bavit.“

Plukovník přimhouřil oči a zavzpomínal na mnichovské pivnice. Ta léta letí…!

Poručík vstal, cvakl podpatky a nejistým krokem se odporoučel do kuchyně k Schanzemu.

Kuchyň byla prázdná. Na plotně se leskly kotle dnem vzhůru. V tuto pozdní hodinu už byli všichni po jídle. Číšníci snášeli špinavé nádobí a rovnali ho do úhledných sloupků na velký stůl.

Poručík nahlédl do šéfkuchařova kumbálu. Schanze spal s nosem zabořeným do polštáře. Kolem jeho lůžka se povalovaly prázdné láhve. Snad někde má i plné, proboha! Poručík přistoupil k malé skříňce a otevřél dveře. Jen samé zástěry a kuchařské čepice… Kruci! Už to všechno vychlastal, dobytek!

Glasskugel se vrátil do kuchyně a vtom spatřil Zlatu, která přenášela špinavé talíře do dřezu.

„Ah, meine junges Madchen! Komm zu mir! Komm!“ zakýval na ni prstem.

Děvče se ani nepohnulo.

Poručík se přikradl až k ní. Zkameněla hrůzou: tvář měl bílou jako nebožtík, oči se mu leskly, rudé rty se chlipně zachvívaly. Sevřel jí zápěstí jako do kleští, silon ji vlekl za sebou a pak jí zatlačil do kumbálu. Objal ji v pase a jako smyslů zbavený ji líbal na tváře. Z úst mu táhl odporný kořalečný pach. Pokouše a se mu uniknout, ale dotěrné ruce ji nepustily. Považoval ji za svou kořist, které se nehodlal vzdál.

„Pusťte mě!“ vykřikla dívka. „Ty obludo! Fašisto hnusnej!“

Poručík ji sevřel ještě silněji, až se bála, že v ní popraskají všechny kosti. Ztrácela dech.

„Pusť mě, fašisto!“

Lomoz a křik probudil Schanzeho. Posadil se a tupě zatřásl hlavou. Kdo to tu řve? jako v mlze zahlédl poručíka, surově svírajícího útlé dívčí tělo.

Schanze se vymrštil a bez dlouhého uvažování popadl poručíka za límec a smýkl jím k sobě.

Otočník Zlatu hned pustil.

Vyčerpaná dívka se zhroutila na podlahu.

Glasskugel pocítil, jak ztrácí půdu pod nohama a bezmocně kopal do vzduchu.

Schanze jím v návalu zuřivosti mrštil směrem ke kovovému lůžku.

Poručík se rozplácl na podlaze a týlem se vší silou praštil o ostrou hranu lůžka. Znehybněl.

Zlata se rozplakala.

Dlouhé kuchařovy ruce se ještě stále bezděčně pohybovaly, jako by útočníkovi zasazoval ránu za ranou.

„Svině! Ty svině!!“

Teprve po chvíli se nad bezduchým tělem sklonil. Po bílém krku stékala za límec vojenské blůzy krev, oči v moučné tváři rychle dostávaly nepřirozený skelný lesk.

„Je po něm!“

Schanze poručíka zvedl, uložil ho na postel a hodil přes něj přikrývku.

„Dě… děkuji,“ zajíkla se Zlata.

„Je po něm,“ opakoval jako ozvěna Schanze a snažil se ji uklidnit.

Teprve teď si Zlata uvědomila, že ten nechutný Němec je po smrti. V celé hrudi se jí rozlil chlad. Ona i Schanze skončí na šibenici, protože zabili německého důstojníka. Co teď? Co si počít? Nepříčetně těkala očima po místnosti, jako by hledala únik ze slepé uličky. To je konec. Nedostanou se z toho.

„Utíkej,“ pobídl ji Schanze. „Schnell, schnell,“ postrčil ji do dveří.

Zlata ještě pořád nevstala, popolezla po čtyřech, teprve na prahu se zvedla. Pochopila, že Schanze ji chce zachránit, přeje si, aby odešla, aby ji tu nikdo nenašel.

Určitě ji neprozradí, ale sám zemře. Zabijou ho.

Schanze ji vytlačil až do kuchyně a svůj kumbál zamkl.

Čeká ho šibenice, pomyslela si Zlata. Musíme něco podniknout. Ale co? Mám běžet k Rezatinovi? jenže co zmůže Rezatina, ten ani nemá propustku.

Nebo se zkusím obrátit na dvojčata… jenže kluci už asi spí… Ačkoli, možná ne. Ale co jim řekne? Že byl poručík opilý? A že upadl sám! Upadl a rozbil si hlavu. To by jí neuvěřili. Možná by ještě ztropili povyk. A co když ne? Na Němce přece nepracují oni, ale jejich matka… Ačkoli, jablko obvykle nepadne daleko od stromu…

Aniž se k čemukoli rozhodla, rychle vyběhla db prvního patra. Musela něco podniknout a nohy ji vlastně nesly samy.

Když ji zahlédla recepční na patře v tak neobvyklou hodinu, podivila se.

„Je paní Kopfová u sebe?“

„Něco se stalo?“ vyzvídala recepční.

„Ale ne, mám tam strašnou spoustu nádobí a když to nestihnu, bude to na mě,“ vyhrkla první, co jí slina ná jazyk přinesla, a tiše zaklepala na Gertrudiny dveře.

Hned jí otevřela.

„Paní Kopfová, jdu sem kvůli nádobí,“ pronesla hodně nahlas Zlata a bez dlouhého přemýšlení vstoupila dovnitř.

Gertruda Johannovna si v poděšených a zoufalých očích snadno přečetla, že se stalo něco mimořádného, jinak by si Zlata nedovolila přijít v tak pozdní hodinu. Vzala Zlatu za ruku a odvedla si ji do pracovny.

„Tak co je s tím nádobím?“ zeptala se laskavě.

„A co kluci… kluci už spí?“

„Peter! Paul!“ zavolala Lužinová.

Dvojčata se jen v trenýrkách a nátělnících bleskově zjevila ve dveřích. Chlapci užasle pootevřeli pusy, když uprostřed pracovny spatřili Zlatu. Gertruda Johannovna střídavě hleděla na dívku i na syny a mlčela. Děti také mlčely.

Zlata odhodlaně zkřížila paže na prsou.

Petr s Pavlem gesto opětovali.

„Mám odejít?“ zeptala se tiše Gertruda Johannovna.

„Před mámou můžeš mluvit, Zlato,“ řekl Pavel.

„To ano,“ potvrdil Petr.

Musím spustit, pomyslela si. Jen stát a mlčet je hloupé. Schanze je přece šéfkuchař, Gertruda Johannovna se určitě pokusí nějak ho z toho dostat. Kdyby se to dověděl ještě někdo jiný, určitě skončí na šibenici. Ale majitelka hotelu ho třeba neprozradí. Potřebuje kuchaře. Kde by teď nějakého sháněla.

Zlata těžce polkla.

„V kuchařově kumbálu upad poručík a zabil se.“

„Který poručík?“ zeptala se rychle Gertruda Johannovna.

„Ten s tím bílým ksichtem. Upad sám,“ prohlásila tvrdě Zlata, tak tvrdě, že Lužinové bylo okamžitě jasné, co se asi stalo.

„Co tam dělal?“ zeptala se.

Zlata se zarazila…

„Já… On… Nevím. Sklízela jsem nádobí.“

„Mami…“ Pavel pohlédl na matku.

Zamyšleně svraštila čelo.

„Vy mlčte,“

„Jestli poručíka v kuchařově kumbále najdou…“ začala zase Zlata.

„Kluci, do postele, rychle. A my se Zlatou půjdeme dolů… Hlavně klid, děvče.“

Přistoupila ke dveřím do chodby a zaposlouchala se. Pak je rázně otevřela a vyšla ven. Zlata za ní.

„Já nemám k dispozici porcelánku!“ řekla ostře v chůzi. „Na nádobí musíte dávat pozor, jinak vám to budu srážet z výplaty!“

Minuly recepční na patře a sešly po schodech do kuchyně.

Gertruda Johannovna zaklepala na dveře šéfkuchařovy komůrky.

Nikdo se neozval.

Chvíli ještě počkala a pak vstoupila dovnitř.

Na kovové posteli pod šedivou vojenskou dekou někdo ležel. Schanze zcepeněle dřepěl na židli s dlouhýma rukama složenýma v klíně. Když uviděl šéfovou a za jejími zády Zlatu, zamračil se.

Gertruda Johannovna přistoupila k lůžku a přizvedla cíp přikrývky.

„Co se tu stalo, Hugo?“

„Praštil se hlavou o postel.“

„Sám?“

Povzdechl si.

„Pánbu je mi svědkem, že jsem tohle nechtěl. Chytil to děvče, začalo křičet. Tak jsem ho chytil za límec a pořádně s ním zatřepal. Hnusák jeden! Myslí si, že takoví jako on smějí všechno! Nechtěl jsem ho zabít. Trošku jsem s ním zatrás a takhle to dopadlo. Třasořitka!“

„Chtěl jste se toho děvčete zastat?“

„Myslíte, že mě zastřelí?“

Gertruda pohlédla na lůžko.

„Byl tu někdo?“

Schanze zakroutil hlavou.

„Musíme ho odklidit, aby ho nikdo neviděl.“

„Vy mě neprozradíte?“ zašeptal Schanze s novou nadějí.

„Poručík dostal, co si zasloužil,“ pravila nesmlouvavě. „Odtáhněte ho do nějakého pobořeného domu. Ale ať se o tom nedoví živá duše. Musíte mlčet, Hugo. Zlato,“ dodala rusky, „poručíka musíme někam odklidit. A je třeba mlčet. Umíš mlčet?“

„Umím. Ale na dvoře je strážný.“

„Ano… Hugo, zavřete dveře. Až bude vzduch čistý, třikrát zaklepu Zlato, ty běž umýt nádobí. Doufám, že něco vymyslím.“

Odešla a Zlata se postavila k nádobí. Schanze zajistil dveře kumbálu na háček.

Gertruda Johannovna se vrátila za pár minut, oblečená v kožíšku a s vlněným šátkem přes hlavu. Zaklepala na Schanzeho.

„Hugo, vyneste ho do kuchyně, ale rychle. Zlato, podívej se za schody.“

Schanze beze slova zvedl mrtvolu zabalenou v přikrývce a přenesl ji pod schody u zadního vchodu.

„Přivedu strážného sem. Zatímco si bude dávat sklenku pro zahřátí, vynesete tělo na dvůr a přehodíte ho přes zeď. Pak ho odtáhnete někam dál!“

Vyšla do dvora. Voják se samopalem prokřehle přešlapoval hned za dveřmi.

„Dneska mrzne až praští,“ prohodila nenuceně.

„To vám řeknu, paní šéfová. Musím se pořád pohybovat, jinak bych promrz na kost.“

„Kdy vás přijdou střídat?“

„Tak za dvě hodinky.“

Soucitně mlaskla jazykem.

„Zajděte si do kuchyně a dejte si něco pro zahřátí,“ vybídla ho rezolutně.

„Ale já jsem ve službě,“ zdráhal se voják.

„Služba vám neuteče, zato duši byste tu vypustit mohl,“ zasmála se a vrátila se do dveří. Voják za ní.

Zavedla ho do Schanzova kumbálku, spiklenecky zavřela dveře a přidala i přátelské mrknutí. Pak dlouho otevírala láhev a vytírala sklenku ubrouskem.

„Co bych vám k tomu tak nabídla?“

„Nedělejte si starost, vypiju to jen tak.“

Zatímco Gertruda roztomile hostila strážného, Schanze rychle vynesl mrtvolu na dvůr a přehodil ji do tmavé uličky…

Během noci už ho bez problémů odtáhl o velký kus dál a zasypal tělo sněhem.

Prostěradlo i povlak Zlata vyprala a přikrývku nahradili jinou, úplně stejnou.

Plukovník von Aitengrabow dlouho řval na Gravese. Sturmbannführer osobně objel všechny výpadové silnice a vyslechl hlídky. Vojáci, kteří sloužili u mostu, mu potvrdili, že v noci tu projel osobní automobil s důstojníky. Ano, jeden z nich měl nápadně bílý obličej. Ano, poručík. Ano, dost pod parou.

Za pár hodin už mohl sturmbannführer Graves podat plukovníkovi hlášení, že poručík Glasskugel se s největší pravděpodobností někde bujaře veselí, protože v noci odjel se dvěma dalšími důstojníky mimo město, samozřejmě neznámým směrem.

Plukovník pomstychtivě zaryčel, že udělá z Glasskugela sekanou a pak ho pošle na frontu, do první linie.

O několik dní později, když rozruch kotem poručíkova zmizení opadl, odvezli jeho tělo v saních pod fůrou sena, ukryli ho u řeky a v noci hodili pod led.

ČÁST PÁTÁ NIC NENÍ ZTRACENO

1

Jako první zaznamenal příchod jara Kinder. Dlouho vzduch voněl jen mrazem. Mráz překrýval všechny ostatní pachy. Ani psy nebylo cítit. Ti, co zůstali naživu, se drželi doma na dvoře. Chlad vyháněl z ulic i ty nejotužilejší.

A najednou zavanul vlhký vítr a mráz pustil pachy i vůně ze svých spárů. Kinder zneklidněl a začal očichávat zdi, nároží i sloupy. Jak nádherný je takový znovuzrozený svět! Vrabčáci, kteří se celou zimu někde krčili, se najednou doslova vyrojili do ulic a přehrabují se v čerstvých kobylíncích. Jitřní vzduch zvoní jejich cvrlikáním. Kinder úsečně zabafal a rozehnal první hejno, na které narazil. Ne, nechtěl jim nic udělat, jen je trochu poškádlit, pohrát si s nimi.

Zároveň s Kinderem pocítil volání jara i doktor Doppel. V poněkud jiné podobě. Berlín požadoval zrno, maso, dřevo, len… A mnohé další.

Městečka a vesnice kolem Grónska už jsou tak vypleněné a vyjedené, že i menší posádky, které tam sídlí, mají problémy se zásobováním, je to paradox, ale dodávky potravin putují z města na venkov. Což není právě bezpečné. Část těchto nákladů se na místo určení nikdy nedostane. Všude operují partyzáni. Objevují se tam, kde by je nikdo nečekal, a naopak mizí z míst, kde by je například sturmbannführer Graves rád našel. Ten jejich strejda Vasja je mazaný a nepolapitelný jako had. A všude musí mít své lidi. I přímo mezi Němci. Jak by jinak bylo možné, že se partyzáni dovědí všechno, co je dostupné jen hrstce zasvěcených?

Plukovník von Altengrabow je muž rozhodný, ale po vojácku přímočarý. Stále se ještě nezbavil přesvědčení, že německá armáda je nepřekonatelný válečný stroj. Stačí vydat pár rozkazů, a partyzáni budou smeteni. Nemá chudák tušení, že oddíly strejdy Vasji jsou o dost mobilnější a kdyby nedej bože vydal nějaké rozkazy on, bude to plukovník mít po čertech těžké.

Občas se samozřejmě podaří něco sehnat ve vzdálenějších vesnicích. Občas. Mnohem častěji však partyzáni stihnou obyvatelstvo na německé rekvírování upozornit a vesničané klidně odeženou dobytek do lesa, traktory rozeberou na kousky a zrno poschovávají kam se dá. Někdy německé zásobovací jednotky vítají dokonce kulkami.

Němci vypálili několik vesnic, pověsili několik starých babek, ale z těchto loupeživých výprav se stejně vracejí s prázdnou.

Co nevidět už začnou jarní deště a po venkovských cestách se nikdo nehne. Pokud se potraviny a další kořist nedopraví po umrzlém sněhu, zůstanou v bezedném jarním blátě i náklaďáky. Však si doktor dobře pamatuje, jak to tu vypadalo na podzim.

Když si Doppel příchod jara poprvé uvědomil, znervózněl a začal spěchat. Po celém kraji se proháněly karavany nákladních aut a saní s ozbrojeným doprovodem, ale všude narážely jen na prázdné, opuštěné domy, na chudičké vísky, kde po dobytku a drůbeži zbyly jen hromady hnoje.

Také Filimonyč dostal zprávy o jaru jako jeden z prvních. Jako kdyby nestačilo, že ho jako při každé větší změně počasí dost zlobil ten jeho pahýl. Teď navíc přišel o práci, a to je mnohem horší. Celou tu krutou zimu střežil erární majetek – a bác! Ráno se přiřítilo několik náklaďáků s vojáky a psy. Zámky ulámali, do cirkusového stanu a do zvěřince si uvázali psy. V maringotkách se ubytovali vojáci. Nad polními kuchyněmi poletovaly proužky dýmu. Vařilo se pro lidi i pro psy. A Filimonyč se mohl pakovat. Táhni pryč, dědku, než si tě psí daj ke svačině, po takovejch starejch kostech se můžou zrovna utlouct.

Přišle mu to dost líto – tak on tu hlídá, hlídá, a teď tohle.

Přišel si postěžovat k šéfové. Jen pokrčila rameny, a prý že je to na osobní pokyn velitele města. Ta jednotka má na starosti trestné výpravy proti partyzánům.

„No dobře, pani, ale co moje peníze?“ zeptal se Filimonyč. „Protože to bysme mohli kvalifikovat jako nezaviněný prostoje. Za bejvalý moci člověk dostával i nemocenskou, když si musel lehnout do postele. A takhle našinec přijde zkrátka kvůlivá nějakejm čoklům. A to mě jim ještě chtěli předhodit ke žrádlu!“

Je to mrcha německá, ale poloviční plat mu přece jen nechala.

Šedí němečtí ovčáci s krátkými tlapami a širokým hrudníkem celé dny zuřivě štěkali, až do ochraptění, a vztekle se zmítali na dlouhých vodítcích. Psovodi je ještě popichovali křikem a kopanci. Cvičili je vždy po několika najednou. Na povel si sedali, lehali, běhali a takhle pořád dokola; pak přicházel figurant, muž ve speciálním ochranném oděvu. Psovodi pouštěli své bestie ze šňůr a ty se houfně vrhaly na figuranta. Bylo až nepochopitelné, jak si ten chlap dokázal ochránit obličej.

Byla to příšerná podívaná. Chodilo sem dost zvědavců, ale nikdo z nich se neodvážil zastavit u mříže, jen šli kolem a nenápadně pošilhávali po psech i jejich pánech. Ti i oni řvali hnáni nečistým zápalem – těžko říct, kdo byl sveřepější, zda psi nebo lidé.

Přišel sem i Tolja, psi jsou přece jeho vášeň. Došel až k plotu a zaujatě si prohlížel špičaté uši a vyceněné tlamy.

Jeden z vojáků sil zvědavého kluka za plotem všiml, něco svému čtyřnohému svěřenci přikázal a pes se s hrozivým rykem vrhl k místu. kde stál Tolja.

Voják už se viditelně těšil, jak se rozřehtá, až vyděšený zvědavec poletí od ohrady pryč.

Tolja se však ani nepohnul. To je toho, normální vlčák! Takových Tolja ve městě zná.

„Tak co je to?“ okřikl psa tlumeně. „Ty by ses vrh na kamaráda? A to by sis chtěl říkal cvičenej pes…“

Vlčák prudce zabrzdil těsně před plotem. Rusky nerozuměl, ale cosi v tónu chlapcovy řeči ho zkrotilo natolik, že naklonil hlavu ke straně, prohlédl si chlapce za plotem a zamával ocasem.

„Zpátky!“ křikl na něj voják.

Pes se zřejmě zdráhal, ale pak se neochotně odloudal zpátky, neustále se ohlížeje na toho na druhé straně ohrady, který se k němu choval úplně jinak, než byl od lidí zvyklý. Statný ovčák věděl, že před ním má každý v děsu prchat, kdežto chlapec jen něco řekl a jemu ten klidný tichý hlas uvízl v uších.

Tolja se smutně díval za vzdalujícím se psem a pomyslel si, že tihle vlčáci jsou zlí proto, že je cvičili zlí lidé. Sám od sebe pes nikdy zlý není.

Otočil se a pomalu se loudal pryč. Došel až k mostu a tam zahnul do Říční ulice. Led na hladině zešedivěl, v dlouhé průrvě vřela rozkurážená voda a neodvolatelně ujídala další a další sousta ledu. ještě den dva, led se rozláme a černá voda se nahrne na povlovný městský břeh. Pak zase opadne, jen po sobě ve velkých loužích zanechá méně pohotové rybky. Až louže vyschnou, nebude žádný problém rybky prostě posbírat.

Nad domkem dědy Pantěleje se z komína opatřeného rafinovaně ohýbanou plechovou stříškou vinul tenký kroužek kouře.

Pantělej Romanyč se čiperně otáčel po kuchyni, kde to zavánělo shnilými jablky a lihem. Pod oknem stála vyrovnaná řádka prázdných lahví.

„Tak co, pomocníčku, co teď? Jabka došly… Náš lihovar přijde na buben,“ řekl děda, sotva zahlédl vcházejícího Tolju.

„A nedalo by se to zatím pálit z něčeho jinýho?“ zeptal se chlapec.

„Ale jo. Z buryny, jestli někomu na vesnici v krechtě zbyla.“

To je pravda, na vesnici by se něco sehnat dalo, možná i ta jablka, která zpracovávali až doposud, i když Tolja i děda dobře vědí, jak Němci venkov na zimu vydrancovali. Slepice snědli, a teď by chtěli vejce. A nejhorší je, se z města se dá odejít jen na propustku.

„Musíme to promyslet, poradíme se,“ řekl Tolja.

„Tak běž a raď se,“ broukl děda.

„Opravdu mám jít, dědečku?“

Pantělej Romanyč se neozval. Tolja si nasadil čepici a šel. Zajde za Rezatinou, ten už bude vědět, na koho se obrátit.

Tolja si bezstarostně zapískal a vyrazil. Došel k zámečnické dílně a seběhl dolů do suterénu.

Vasyl se snaživě oháněl pilníkem. Ve svěráku měl upnutý polotovar klíče. Pilník tiše skřípal a na pracovní stůl pobitý plechem dopadala lesklá kovová krupice. Na Vasylově tváři Tolja spatřil dlouhou černou šmouhu. Ruce už měl řemeslnické, s kovem zažraným hluboko do kůže. Oblečený byl do oblýskaných montérek, které nejspíš po někom podědil.

Mistr Zacharjonok v neodmyslitelné bučce se s klempířskou kulmou v ruce skláněl nad stolem a snažil se zaletovat pomačkaný kotlík starého primusu. Nevrle si Tolju změřil a chlapec rychle stáhl čapku.

„Dobrý den.“

Zacharjonok místo odpovědi jen nesrozumitelně zamručel.

„Teda, ty tam maj psů, v tom cirkuse! A samý vzteklý,“ vyklopil okamžitě Tolja. „A na nádraží přijeli esesáci s kanónama.“

„Asi to tak má bejt,“ nechal se poprvé slyšet Zacharjonok.

„Máš něco, nebo jdeš jen tak?“ zeptal se Vasyl.

„Něco by tu bylo…“

Vasyl odložil pilník.

„Šéfe, můžu si na chvilku vyběhnout?“

„Tak za první pane šéf… Pořád tu někdo votravuje…,“ zavrčel mistr. „A co práce, máš za sebe černocha?“

„Hned jsem zpátky.“

Zacharjonok mávl rukou.

„To je teda prevít, ten tvůj šéf,“ řekl Tolja.

„Už jsem na to zvyklej, potrpí si na dekorum. To víš, buržoust… A cos mi přines?“

Tolja stručně vysvětlil, jaké mají s dědou Pantělejem problémy. Jablka nejsou a burynu není kde sehnat, leda na vsi.

„Počkej na mě chvilku,“ požádal ho Vasyl. „Musím si u šéfa domluvit volno.“

Vrátil se do dílny a přistoupil až těsně k mistrovi.

„Je zle. Děda nemá z čeho pálit. Potřebuje aspoň řepu.“

Zacharjonok dál opatrně přejížděl rozžhavenou pájkou po plechu. Konečně odložil primus na stůl.

„Pálit se musí dál. Potřebujeme peníze. Neměl by děda skočit k Lužinové? Nebo k tomu kuchaři. A říct tam, že pokud nebudou suroviny, nebude ani kořalka.“

„A nebylo by lepší, aby za Němcem zašel Tolja? Už se s ním zná.“

„No tak dobře. Ale ať je opatrný.“

Vasyl vyběhl zpátky na dvůr.

„Nechce mě pustit. Prej máme moc práce. Hele, Toljo, zaběhni za tím Němčourem v hotelový kuchyni. Ať si řekne tý svojí frau. Kořalka je přece pro ně a fůru buryny seženou nato šup. Hlavně buď opatrnej.“

„Je to jasný. Že bych šel?“ pokynul Tolja kamarádovi na rozloučenou.

Na nádvoří hotelu se procházel strážný. Do kuchyně Tolju samozřejmě nepustil.

„Moc bych tam potřeboval,“ kňučel Tolja a prosebně se vojákovi díval do očí. Pak si dokonce přejížděl hranou dlaně po krku, aby tak naznačil, jak nutně kuchaře musí vidět.

Němec byl asi dost tupý, a proto neoblomný.

Co teď? Neměl by to zkusit hlavním vchodem a nechat si zavolat rovnou Koptovou?

Vyšel ze dvora do ulice. U hlavního vchodu ovšem stáli hned dva vojáci.

Tolja vytáhl z kapsy svůj už dost pochroumaný zavírák. Rozhlédl se kolem po nějakém klacíku, který by si mohl ořezávat, aby nebudil zbytečně pozornost. Chodník před hotelem byl v tuto dobu jako vymetený. Opřel se o zeď. Zrovna se k němu blížili dva policajti.

„Co se tu poflakuješ?“ zeptal se jeden z nich.

„Čekám.“

„A na kohopak?“

„Na paní Koptovou.“

„Na koho?!“

„Na paní Kopfovou,“ opakoval klidně a naštěstí zrovna zahlédl jednoho z bratrů: „Péťo! Nebo jsi Pavel?“

„Pavel,“ zasmálo se dvojče. „Ahoj, Toljo.“ Došel až k oběma policajtům a vychrlil na ně předlouhou květnatou německou větu.

Ti nestačili koukat.

Pavel objal kamaráda kolem ramen a zavedl ho do hotelu.

„Co ti chtěli?“

„Prej proč tu stojím… Jako by se už ani stát nesmělo.“

Strážnému Pavel ukázal propustku a něco prohodil.

Voják si Tolju podezřívavě změřil. Takový hadrník. Kabát sotva drží pohromadě, čepice celá olezlá, z bot klukovi málem lezou palce.

Tolja si snaživě obrátil kapsy naruby, aby strážný viděl nějakou snahu.

Nakonec ho Němec pustil. Pavel provedl Tolju halou ke schodišti a vyšli spolu do prvního patra.

„Pojď dál. Péťa je doma, dostal angínu. Byl jsem se podívat k cirkusu na ty psy. To jsou teda nestvůry, jako v Chaloupce strýčka Toma, jak s nima otrokáři honili černochy.“

„Jenže tyhle budou honit nás,“ poznamenal tvrdě Tolja.

„To je fakt, že nás,“ přikývl Pavel.

„Copak vás se ani netknou!“

Pavel na výpad nereagoval. Tolja přece nic neví!

„Pojď dál a nestyď se.“

Kinder vypískl štěstím, vrhl se k Toljovi a snažil se mu olíznout obličej.

Tolja mu nastavil ucho a blaženě přimhouřil oči.

Petr ležel na rozkládacím lehátku v ložnici a krk měl zabalený do teplého bílého šátku.

„Ahoj!“ zaradoval se upřímně. „Že se taky konečně přijdeš podívat!“

„Já jdu vlastně za vaší mámou. Mám s ní nějaký jednání.“

„Za chvilku je zpátky, běhá někde po baráku,“ řekl Petr. „Posaď se. Co je s Rezatinou?“

„Maká u zámečníka.“

„On pracuje?“ podivil se Petr.

„Něco jíst musej… Aspoň že nedře na Němce, ale jen na soukromníka,“ píchl si znovu Tolja.

Reč se stáčela nebezpečným směrem. Ještě chvíli, a začnou se hádat.

„Vzpomínáš na vigvam?“ zkusil to Pavel jinak. „To byly časy!“

Tolja jen pokrčil rameny. On aby si nepamatoval vigvam. Kdyby tak bratři věděli, jak tam s Vasylem pečovali o raněného Karuselina.

„Suchary jsou v truhlíku u stropu,“ usmál se Petr a zničehonic zkřížil paže.

Pavel ho následoval.

„Takže pánové nezapomněli… Ale to byly jen dětský zábavičky,“ poznamenal s despektem Tolja a ruce na prsou nezkřížil.

„Počkej, tak ty si myslíš, že my jsme pro fašisty?“ zeptal se ho přímo a nesmlouvavě.

Tolja se významně rozhlédl po přepychovém pokoji.

„Máte to tu pěkný.“

„To přece není naše.“ odsekl vztekle Petr.

„No dobrá,“ volil Tolja smířlivější tón. „Eště jedno mi řekněte – bydleli jste u dědy Pantěleje?“

Dvojčata se zarazila.

„Slyšel jsem za plotem jeho hlas,“ pohladil Tolja Kindera, který se mu přítulně ovinul kolem nohou. Pes zvedl hlavu a oddaně na přítele všech psů upřel hnědé oči. „No vidíte, pes mi to potvrdil. Jen dědek se zatím nechce přiznat.“

Pavel se rozesmál.

„Tak my se taky nepřiznáme.“

„Jasný,“ zazubil se Tolja. „Já přece chápu, že vy za nic nemůžete a tohle jste si sem nenastěhovali,“ kývl na rozkošné trojdílné zrcadlo.

Kinder zvedl hlavu, vyskočil a vyběhl do pracovny.

„Máma je tady,“ zašeptal neznámo proč Pavel, jako by jejich rozmluva byla přísně důvěrná.

Vstoupila Gertruda Johannovna v prostých černých šatech se stojatým límečkem a s pečlivě načesanou hlavou. Jak nepodobná je jiným ženám z města, uštvaným neřešitelnými starostmi o rodinu!

Tolja vstal.

„Nazdar, chlapče My se asi známe, že?“

„Dobrý den. Přišel jsem za klukama.“

„To je dobře, nemocní se mají navštěvovat. Jak se vede, Petře?“

„Už bych vstal, mami.“

„Nejdřív zítra, a ještě spíš až pozítří. Jestli pak vás napadlo hosta nakrmit?“

„Ne.“

„To jste se moc nevyznamenali.“

„Děkuju, jsem po jídle,“ zabručel Tolja.

„Hned si něco dáš,“ nebrala na jeho námitky ohled Gertruda Johannovna. „Máme tu chleba, máslo, karbanátky.“

„Máslo?“ neudržel se Tolja.

„Něco ti připravím a dáš si čaj.“

Odešla z ložnice do pracovny.

„Jasně, dáš si čaj,“ opakoval Pavel matčiným hlasem.

„To je takový hloupý…“

„S naší mámou se radši nedohaduj,“ upozornil ho Petr. „Kindere, nařiď mu, ať se u nás napije čaje.“

Kinder hafl a Tolja se zasmál.

Když se Lužinová vrátila, Tolja ji hned oslovil. Přátelská atmosféra téhle domácnosti ho vrátila do starých kolejí.

„Já jsem vlastně přišel za vámi. Gertrudo Johannovno. Kvůli kořalce. Nemáme z čeho pálit.“

„Jak to?“

„Prostě nemáme. Už jsme zpracovali všechno, co měli lidi kolem po sklepích.“

„Tak co budem dělat?“ zneklidněla Gertruda.

„Musíme sehnat burynu.“

„Burynu? Co je to buryna?“

„Řepa.“

„Řepa? Co se z ní dělá boršč?“

„Jo. To taky.“

„A kolik jí potřebujete, té buryny?“

„Čím víc, tím líp. Vy přece zase potřebujete pálenku.“

„Moc ji potřebuju.“

„No a děda potřebuje vydělávat.“

„Výborně. A kde se ta buryna dá sehnat?“

„Někde na vesnici, kde jinde.“

„Chápu. Musím si to promyslet.“ Unaveně si prsty promnula oči a kořen nosu.

„Máme přece Rózu, mami,“ napověděl Petr.

„Ty raději mlč.“

V její hlavě už se zřejmě nějaké řešení zrodilo, vešla do pracovny a zavolala doktoru Doppelovi. Rychle mu vysvětlila, jak se věci mají.

„Ale to přišlo velice nevhod, Gertrudo,“ zazněl ve sluchátku dutě doktorův hlas. „Zrovna když sem dorazily jednotky SS. Chystají se tu velké věci. A pak, taková cesta pro řepu někam na vesnici je dost nebezpečný podnik.“

„Já se tam přece nechystám, Erichu. Prostě tomu dědovi půjčím koně a saně a vy mu zařídíte propustku. Ať si tam jede sám a partyzáni můžou střílet po něm.“

„Mhm…,“ zafuněl do sluchátka Doppel. „Jste neúnavná, Trudo. A ten váš nápad není špatný – ať si partyzáni střílejí po dědkovi. No to je ohromné! A propustku mu zařídíme, je to přece zájem říše,“ usmál se spokojeně.

„Mám k vám někoho poslat, pro tu propustku?“

„Je to tak urgentní?“

„Sám přece říkáte, že se chystají velké věci. A ty jistě budou vyžadovat hodně pálenky.“

„Máte na to ještě tři dny.“

„Tak to máme nejvyšší čas. Jen ať staroch jede hned. Pošlu k vám Paula, Peter má angínu.“

„Ubohý chlapec! Nepotřebuje nějaké léky?“

„Jste velmi laskav, Erichu, ale Schanze mu dává nějaký báječný odvar. Paul u vás bude za půl hodiny.“

Během dvaceti minut už Pavel stál v předpokoji Doppelovy pracovny. Doktor vyšel ven, přátelsky ho poplácal po rameni a řekl:

„Budeš muset chvíli počkat. Otto musí propustku vypsat.“

Vstoupili do kanceláře. Bylo tu jako obvykle teplo a vlhko. Všude stály sytě zelené kaktusy, na jednom z nich Pavel mezi ostny spatřil plamínek krásného květu.

„Vidíš, jak krásně rozkvetl?“ dovedl ho až ke květináči pyšně Doppel. „Líbí se ti?“

„Moc, pane doktore.“

„Už jsem si s tebou dávno chtěl vážně promluvit, chlapče,“ řekl laskavě Němec. „Je nejvyšší čas, aby se tobě i bratrovi dostalo skutečně německého vzdělání. Dokončíte tu školu a půjdete na univerzitu. Nebo snad na vojenskou akademii?“

„Ještě jsme o tom nepřemýšleli, pane doktore.“

„Škoda. Německo bude zdatné a vzdělané lidi moc potřebovat. Životní prostor, který budeme zakrátko spravovat, se rozšíří až po Ural. S tvými znalostmi ruštiny bys to tu mohl dotáhnout daleko.“

„A co bude za Uralem?“ zeptal se naivně Pavel.

„Řekl bych že Rusko. Ovšem ne bolševické, ale normální. Po téhle válce už se ruský stát nikdy nevzchopí.“

„Nejdřív se ale snad německé armády musí dostat do Moskvy, ne?“ ptal se stále stejně naivně Pavel.

„To nebude problém, Moskva padne sama. Postačí, aby jí führer v druhé fázi války přeťal veškeré životadárné tepny. Moskva přijde o uhlí, obilí a naftu. Přece z ruské školy znáš hospodářský zeměpis?“

„Samozřejmě, pane doktore. Jenže kromě Donbasu a Kaspického moře je tu ještě Kuzbas, Sibiř, Dálný východ a Střední Asie.“

Doktor buď nepochopil, nebo nechtěl pochopit tuto Pavlovu narážku.

„Alespoň vidíš, kolik nás ještě čeká práce,“ uzavřel své úvahy. „Musíme o vaší budoucnosti seriózně pouvažovat. Máte báječnou matku.“

„My máme taky tátu!“ Pavel si uvědomoval, jaká je to troufalost. Doktor přece ví, že Ivan Lužin bojuje v Rudé armádě. Tohle mu asi říkat neměl. Maminka se bude zlobit. Zdá se, že mu to pořádně hnulo žlučí!

„Ach ano… váš otec…“ Zkoumavě se na Pavla zadíval „Jsi už chlap. Před vaší maminkou jsem o tom nechtěl mluvit. Váš otec padl.“

„To není pravda!“ neudržel se chlapec.

Podal Pavlovi obálku a ten z ní vytáhl novinový výstřižek.

„Usnesení prezidia Nejvyššího sovětu SSSR. Za hrdinství a odvahu, prokázané v boji proti fašistickým uchvatitelům se titul hrdiny Sovětského svazu uděluje…“

Text se Pavlovi začal před očima rozplývat, písmenka poskakovala jedno po druhém…

„Kapitánu Ivanu Petroviči Stěpanovovi… Majoru Gerasimovičovi… Podporučíku Ivanu Alexandroviči Lužinovi… in memoriam.“

Odkudsi zdálky přilétl Doppelňv hlas:

„No tak, chlapče. Je to samozřejmě velké neštěstí, to chápu. Ale musíš to nést: jako pravý muž. My Němci jsme přece praví muži…“

„Němci… Němci jste vy…“ vytlačil ze sebe Pavel a kdosi jiný v jeho nitru, kdo neměl právo brečet a musei naopak vydržet, vytrvat, ho donutil zmlknout.

Co nejrychleji potlačil tlumené vzlyky. Zelené skvrny kaktusů proplouvaly před očima sem tam a klouzaly po zdech.

Doppel si ho prohlížel se zájmem. Ať si kluk popláče. Neustále mysleli na otce. A Gertruda na manžela. Bolest je těchto myšlenek zbaví. Velkoněmecká říše jim přece otce bohatě nahradí.

2

Gertruda Johannovna seděla v křesle a hlavu si svírala dlaněmi. Její ramena se otřásala, náhle zestárlá a uvadlá tvář byla celá mokrá od slz. Neutírala si je a ony stékaly po tvářích i po bradě a kanuly na obálku, která jí ležela na kolenou. Právě z této dlouhé šedivé obálky vyjmula strašnou novinovou zprávu.

Chlapci stáli vedle ní a ponuře mlčeli. Flič přidřepl těsně proti zhroucené ženě a pokoušel se pohlédnout Ji do očí.

„Gertrudo,“ řekl nakonec tiše, „to všechno může být omyl. Ivana mohou považovat za padlého a on je ve skutečnosti živ.“

„In… in memoriam,“ vydechla Gertruda Johanovna mezi vzlyky.

„Stát se může ledacos, tomuhle hned nevěřte. Je přece válka, všude je hrozný zmatek. Podívejte se, třeba mě v Moskvě na Správě státních cirkusů určitě také považují za mrtvého. A zlobit se na ně za něco takového nemůžu, tím spíš, že zatím jsem živ a zdráv. S Ivanem je to možná taky tak. Prostě je nezvěstný, jako my. My jsme pro ty na druhé straně fronty nezvěstní, ale to neznamená, že neexistujeme!“

„Maminko, Flič má pravdu, musíš se vzpamatovat,“ promluvil k matce sotva slyšitelně Pavel.

„A i kdyby, tak táta je hrdina, a my se musíme podle toho chovat,“ řekl slavnostně Petr.

„Ano, děti, ano… Ale je to těžké… Takhle najednou… Musíme si zvyknout na myšlenku, že tatínek…,“ zalkla se slzami, přitiskla ruce k hrudi a otočila mokrý obličej k Fličovi. „Děkuji, Fliči… Vynasnažím se… Zatím běžte… Dám se nějak do pořádku…“

„Pojďte, chlapci, pomůžete mi připravit rekvizity,“ vyzval kouzelník dvojčata a všichni tří pokoj tiše opustili.

Gertruda Johannovna pár minut ještě strnule seděla v křesle, dívala se přímo před sebe a zaposlouchávala se do tepu vlastního srdce. V poslední době se chová nějak neurovnaně – jednou se prudce smršťuje a téměř utichá, jindy se zase rozbuší tak, že z prsou div nevyskočí. To bude asi tím nervovým vypětím. Kolik toho musela v poslední době vydržet a přestát! A teď ještě Ivan… Měla by zřejmě spolknout nějaké kapky, ale jaké? Ještě nikdy žádné srdeční léky neužívala. Vystačila si s kysličníkem a jódovou tinkturou. Na šrámy a oděrky. Ale čím léčit šrámy a oděrky na srdci?

Musí se Doppela zeptat, z kterých novin ten výstřižek je.

Gertruda Johannovna o Ivanovi přes hroznou zprávu uvažovala jako o živém člověku. Představit si ho mrtvého nemohla a nechtěla. A tak to jistě bude až do konce jejích dní.

Zbytečně jste se snažil, pane doktore. Jste inteligentní a taky vychytralý, ale způsob vašeho myšlení je přesto primitivní. Měříte lidi vlastním metrem. Jenže my tady v Rusku jsme jiní, a to vy nikdy nepochopíte, pane doktore. V nás ještě stále žijí takové pojmy, jako dobro a zlo či smysl pro čest a povinnost. Pro nás je člověk tou nejvyšší hodnotou. Dokonce i vzpomínka na něj je pro srdce vzpruhou a vítanou pomocí.

Gertruda Johannovna zašla do koupelny, opláchla se studenou vodou. Lehce si přetřela rty růžem a se samozřejmou lehkostí upravila účes nad čelem. Její ruce tohle všechno dělaly mechanicky. Hlava zatím zpracovávala spoustu maličkostí, které jako by šly mimo vědomí a nijak nerušily. Mozek je však přesto zaznamenal a zatím uložil. Teď však přišla chvíle, kdy je třeba vyzvednout tyto informace ze dna paměti, najít pro ně jejich správné místo a seřadit je jako děti v mateřské škole.

Co to říkal ten Doppel? Tři dny, tři dny…

A esesáci s cvičenými psy a minomety už jsou tu. Důstojníci se drží stranou, jako by sem přijeli jen na pár dní. To znamená, že se opravdu chystají jen na jednu konkrétní akci. Večeří vždy u velitelova stolu.

Doppel se zmínil, že nový velitel města je vážně rozhodnut pustit se do partyzánů. Přísahal, že tu banditskou chásku vyhladí.

A ti psovodi se psy tu také nejsou pronic zanic. Vykradli z maringotek všechno, co tam ještě zůstalo. Zaneřádili celé prostranství kolem stanu. Prohánějí ty své vlkodlaky od rána do večera a ve městě nebyli ani jednou. Velení je nestaví ani do kontrol, ani do stráží. Proč? Psi jsou zkrátka určeni k jiným účelům.

Nad městem a okolními lesy v posledních dnech několikrát kroužilo průzkumné letadlo. Proč asi? Že by hledali lesní základnu?

Z Německa dorazila vytoužená zásilka beden s německými lihovinami. Část takových dodávek Doppel obyčejně jen jemu známými cestami propašoval do hotelových sklepů a destiláty se pak prodávaly v hotelové restauraci. Tentokrát ovšem vznikl nějaký zádrhel. Všechny bedny se dostaly pod kontrolu velitele města.

Nejraději alkohol vydávají vojákům tehdy, když je ženou do riskantního podniku, mají nato, že kořalka mužstvu pomůže „uvolnit se“, že ho zbaví nežádoucích pochyb, učiní ho bezhlavějším a troufalejším.

Zmítal jí stále naléhavější neklid, který odsunul do pozadí dokonce i vzpomínky na Ivana.

Je třeba upozornit ty v lese. Ano, to je teď nejdůležitější.

Třeba ten děda, co pálí kořalku, ještě neodjel…

Gertruda chápala, jaké je to riziko – usilovat o spojení s Pantělejem Romanyčem, ale na druhé straně si moc dobře uvědomovala, že děda Pantělej je jediný, kdo má momentálně propustku na opuštění města. A pak, když bylo nejhůř, žili chlapci právě u něj. Jistě to není jen tak, když bezpečnost vybrala jako nejspolehlivějšího opatrovníka dvojčat Pantěleje Romanyče.

Riziko to je, ale riziko oprávněné. Zbývaly tři dny. Možná se ve svých závěrech mýlí, není žádný stratég, ale obyčejná cirkusová artistka, ale pokud by Němci opravdu měli napadnout lesní základnu… Ne, musí les varovat, to riziko je namístě.

Posadila se ke stolu a napsala na kousek papíru pár slov. Na vzkazu bude její písmo, to není dobré, ale nedá se nic dělat.

Sešla dolů do malé místnosti vedle restaurace, kde Flič a chlapci připravovali rekvizity na večerní představení.

„Peter, Paul, je třeba zaběhnout k dědovi. Pro pálenku.“

„Ale on teď přece nepálí,“ podivil se Pavel.

Zadívala se na syna.

„Třeba mu zůstalo něco ze starých zásob. Musíte tam zajít. A s penězi mu předáte ještě tohle,“ podala Pavlovi vzkaz. „Nikdo kromě něj to nesmí vidět.“

„Jasně. A když nebude doma?“

„Tak se rychle vrátíte. Peter, ty se pořádně oblékni a zvedni si límec. Pamatuj, že máš angínu.“

„Dobrá.“

Bratři se šli obléknout.

„Fliči,“ posadila se Gertruda bezmocně na židli, „strašně se bojím. Mám takový pocit, jako by se mi kolem krku stahovala smyčka.“

„Ti nějaké smyčky stahují pořád, Gertrudo. Jste jen strašně skleslá a přetažená.“

„Ano…,“ váhavě přikývla. Oči se jí horečnatě leskly a sledovaly starého artistu s obavou a tázavým neklidem. Jako by Flič mohl vědět něco, co Gertruda neví, a teď je velice důležité, aby jí to řekl.

Děda doma nebyl. Na brance visel zámek. Vedle plotu zahlédli dvě čerstvé hluboké koleje po selském povozu. Tolja sem asi stačil dojet s Rózou a děda už Je na cestě.

Chlapci spěchali zpátky do hotelu. U hlavního vchodu zrovna přibrzdila velká černá li muzína sturmbannführera Gravese. Vyskočil ven, zabouchl dvířka a zahlédl bratry.

„Á… Náš hitlerjugend…! Kdepak jste běhali tak pozdě?“

„Šli jsme pro pálenku, pane sturmbannführere.“

„Ach tak,“ usmál se přátelsky Graves. „Copak vy nevíte, že náš mistr vinopalník dostal propustku a koňský potah na důležitou cestu?“

„Samozřejmě, pane sturmbannfůhrere, já sám jsem pro tu propustku byl,“ řekl Pavel.

„Tak pročpak jste se k němu táhli? Něco důležitého?“

„Jen nás nenapadlo, že se vypraví tak rychle,“ vysvětlil Petr. „Zbytečně jsme šli přes celé město tam a zpátky.“

„A ještě ke všemu s angínou,“ zakroutil hlavou Graves. „Co peníze, peníze máte?“

„To se rozumí. Na dluh nedává,“ hlásil pohotově Pavel.

„Neztratili jste je?“

„To jistě ne.“

„Podívej se radši.“

Pavel vytáhl bankovky z kapsy.

„Podívejte. My nikdy nic neztratíme, nemám pravdu, brácho?“

„Na nás je spoleh,“ přikývl Petr.

„To se mi líbí,“ prohodil zamyšleně Graves.

Gertruda Johannovna čekala na návrat dětí a přemýšlela o nebezpečí, které hrozí partyzánskému táboru v lese. Tahle starost teď přehlušovala všechno ostatní.

Sotva kluci vkročili do dveří, jen na ne pohlédla a všechno jí bylo jasné.

„Je pryč.“

Přikývli.

Gertruda Johannovna odložila hedvábnou pentli a vstala. Přistoupila k oknu. Vysokou zeď naproti ozářilo slunce. Těsně u její paty seděla jedna z pomocných kuchařek a škrábala brambory. Schanze, jen tak v rozepnuté blůze, stál nad ní a něco jí roztrpčeně vyčítal.

Co teď?

„Graves po nás chtěl, abysme mu ukázali peníze. Myslel si, že lžeme,“ dolehl k ní Pavlův hlas.

Otočila se.

„On je tady?“

Netrpělivě prohlédla Fličovy rekvizity i kouzelníka samotného, který se připravoval na své číslo.

„Fliči, který z těch vašich přístrojů je nejtěžší opravit?“

„No… já mám všechno v pořádku.“

„Já myslím, když se vám něco rozbije.“

Flič si vzpomněl, co se natrápil s vázou, než ji zase dal do pořádku.

„Když mám tu smůlu a něco se mi poškodí, bývá nejtěžší opravit vázu, ve které se voda mění ve květiny. Posledně jsem se s tím hmoždil čtrnáct dní.“

„Kluci, honem mu ji rozbijte,“ přikázala Gertruda Johannovna.

„Proboha prpč, Gertrudo? Vy jste se snad zbláznila!“

„Musí to být. Co nejrychleji.“

„Tak dobře,“ souhlasil zaraženě Flič.

Bratři vázu zvedli ze stolku a rozpačitě si ji prohlíželi.

„Ale jak?“

„Takhle,“ a kouzelník jim vyrazil vázu z rukou. Odletěla do kouta, něco v ní prasklo a z hrdla vyskočila pružina. Jako tenkrát v maringotce, když se chystali evakuovat.

„Tolik práce nadarmo!“ povzdechl si Flič.

„Nadávejte na ty nemotory, a pořádně. To oni, rošťáci neposlušní, rozbijou klidně vaše drahé a složité zařízení.“ A Gertruda Johannovna pootevřela dveře. Ať ten rumraj slyší celý hotel. Gravese to rozhodně zaujme a bude tu jako na koni. Už ho zná dobře.

Flič zíral na Gértrudu jako opařený, ale nakonec mu svitlo, co a proč se od něj žádá, a začal řvát na celé kolo:

„Co jste to vyvedli, vy pacholci? jak já teď mám připravit večerní program pro pány důstojníky? A to všechno ti vaši haranti, paní Gertrudo! Nejradši bych jim zurážel ruce i nohy!“

„Co má tohle být, chlapci?“ zvýšila okamžitě hlas i Gertruda Johannovna. „Jak můžete být tak nešikovní?“

Dveře se rozlétly a v nich stál sturmbannführer Graves. Zkoumavě si pohledem přeměřil celou společnost, zahýbal světlým knírkem a sladce se usmál:

„Snad vůbec poprvé vás vidím takhle rozladěnou, paní Gertrudo. Co se stalo?“

„Děti rozbily tuhle vázu.“

„Vázu?“

„Ano, je to rekvizita.“

„My jsme nechtěli,“ málem se rozplakal Pavel.

„Spadla skoro sama,“ přidal se k němu Petr.

Flič už nešťastnou vázu zvedl z podlahy, prohlížel si ji a zničeně kroutil hlavou.

„To se jistě dá opravit,“ uklidňoval všechny Graves.

„Opravit, opravit… Já už jsem ji jednou opravoval. Celé dva týdny! A večer je představení,“ zahořekoval Flič, když mu Lužinová přeložila sturmbanführhrerovu poznámku.

Gertruda jeho nářky tlumočila Němci.

„Tak by se to snad dalo zkusit v dílně pana Zacharjonka,“ poradil Graves.

Lužinové se málem zastavilo srdce v těle – ten policajt jí čte myšlenky! Kvůli návštěvě u Zacharjonka celé tohle divadýlko uspořádala. Co nejlhostejněji prohodila:

„Ale já vůbec nemám představu, kde to je.“

„Na Hitlerstrasse. Má tam velký vývěsní štít.“

Gertruda znovu vše přeložila a Flič pokrčil rameny.

„Je to výtečný řemeslník,“ dodal Graves, mimořádně spokojený tím, jak rozsáhlé jsou jeho informace o městě. „Už mi opravoval starožitné hodiny. Přitom je to mechanismus, do jakého se každý hodinář jen tak nepustí. Ať pan kouzelník řekne, že jde ode mě, a pan Zacharjonok mu milerád pomůže.“

„Nebylo by lepší poslat pro jistotu ještě nějakého Němce, dejme tomu feldvébla Schanzeho?“ zeptala se starostlivě Gertruda Johannovna.

„To můžete.“

„Paul, zavolej sem Schanzeho.“

Pavel srazil podpatky jako pravý německý voják a vyběhl z místnosti.

Sturmbannführer brnkl na splašenou pružinu a pousmál se:

„Nezlobte se na mě za ten vpád, Gertrudo. Prostě jsem slyšel nějaký rozruch.“

„Proboha, to je přece v pořádku, pane Gravesi, já vás vždy velmi ráda vidím. A moc děkuji za radu.“

Mezitím už se vrátil Pavel s vyzáblým kuchařem.

„Schanze, půjdete s panem Fličem na Hitlerstrasse k mistru Zacharjonkovi,“ nařídil Graves. „Řekněte mu, že vás posílám já a že váza musí být večer hotová.“

„Provedu, pane sturmbannführere.“

Graves zdvořile pokynul Gertrudě a odešel.

„Fliči,“ zašeptala hned Gertruda rusky. „Zanesete tam tu vázu a mistra se zeptáte, jestli by neměl tři dráty do dámského kola.“

„Dráty do kola?“ užasl kouzelník.

„Ale musíte si to zapamatovat přesně. Když se vás zeptá, jaké značky je to kolo, řeknete Penza. A pak mu dáte tenhle lístek,“ strčila mu do ruky vzkaz, co jí vrátil Pavel. „Samozřejmě vás nesmí nikdo vidět…“

Pohlédla mu do očí. Flič zazářil a zasunul si vázu do podpaždí.

„Můžete se na mě naprosto spolehnout, Gertrudo. Tak co, Hugo, jdem?“

„Jdem, jdem,“ souhlasil živě Schanze.

V dílně na objednávkovém stole stál před Zacharjonkem obrovský břichatý samovar. Hubená utrápená žena se šedivou úzkou tváří a vyhaslýma očima se ještě pořád držela jeho rukojetí, jako by se bála, že upadne, a slabým hlasem Zacharjonka přemlouvala:

„Dal by se vyměnit, třeba za brambory. Mám přece děti, však víte. A von teče. Moc vás prosím, soudruhu vedoucí.“

„Pane mistr,“ opravil ji přísně Zacharjonok, narovnal si u krku pruhovanou kravatu a nespokojeně se zaškaredil na nové příchozí.

„Pane mistr,“ opakovala pokorně žena a povzdechla si, „pro smilování boží vás prosím, celej zbytek života se za vás budu modlit. Kdyby aspoň nebylo těch dětí, pane mistr, však to znáte. Jak ho vyměním, hned zaplatím.“

Schanze s naprostou samozřejmostí samovar odstrčil a uvolnil tak místo pro Fličovu zázračnou vázu. Ten ji hned postavil na stůl.

Schanze po ní poklepal prstem a hrozivě zaburácel:

„Herr sturmbannführer Graves!“

„Gut, gut…,“ kýval horlivě Zacharjonok, co nejrychleji samovar ze stolu odklidil a postavil ho do kouta.

„Zítra se stavte, teta, navečer. Něco s tím provedem.“

„Děkuju vám nastotisíckrát, pane mistr. A jak ho vyměním, hned se vyrovnáme.“

S hlubokými úklonami vycouvala ven. Flič ji po celou tu dobu soucitně sledoval.

„Tak copak by ode mě pan sturmbannführer potřeboval?“ zeptal se Zacharjonok.

„Abyste tomu rozuměl – jsem varietní umělec. Ta váza má skrytý mechanismus. Kluci ji dneska pustili na zem a uvnitř něco prasklo. Pan Graves vás doporučil, vy prý spravíte všechno na světě.“

„Hni… Něco takového jsem v rukou ještě nedržel,“ Zacharjonok obracel vázu v rukou a prohlížel si ji.

Schanze stál hned vedle a také po váze s velkým zájmem pokukoval. Flič chápal, že v jeho přítomnosti by o tom nejdůležitějším s mistrem Zacharjonkem mluvit nemohl.

„Víte co, posaďte se zatím, pane Schanze,“ řekl německy kuchaři.

Němec vděčně přikývl a šel si sednout na starou prodřenou lenošku u zdi.

Zacharjonok už zkoumal mechanismus a vyptával se kouzelníka na různé detaily. Flič odpovídal důkladně a beze spěchu.

„No dobře, zkusíme to,“ řekl nakonec mistr.

„Co budu dlužen?“ zeptal se Flič.

„Tak to vám zatím říct nemůžu, tohle není primus. Ale dražší než peníze to nebude. Až budu hotov, řeknu vám. Třeba se mi to ani nepovede. Nebýt toho, že vás poslal pan Graves, tak bych tuhle zakázku nevzal. Je to moc příjemný člověk.“

„Děkuji mockrát,“ pronesl Flič a zcela nezúčastněně pronesl: „Ach ano. Ještě něco, neměl byste náhodou tři dráty k dámskému kolu?“

Zacharjonok rychle zvedl hlavu a podíval se na kouzelníka:

„Přijde na to, co je to za značku.“

Flič si ulehčeně vydechl:

„Penza.“

„No tak to bych tu měl.“

„Jste velmi laskav Doufám, že neodmítnete menší zálohu, tak to bude lepší.“ Flič vytáhl z kapsy několik drobných bankovek a zároveň s nimi strčil přímo Zacharjonkovl do ruky i Gertrudln vzkaz.

„Služebník,“ uklonil se mistr. „Vynasnažím se všechno udělat co nejlíp. Stavte se večer, rád vás zase uvidím Na shledanou, pane důstojníku.“ Vyprovodil nečekané návštěvníky až na ulici, vrátil se do dílny, přečetl si vzkaz a ustaraně si skousl let. Pak se posadil a zabubnoval prsty do stolu.

„Vasyle.“

„Co je, pane mistr?“ vyskočil hned Vasyl, který zvědavě sledoval příchod kouzelníka Fliče.

„Byl jsi někdy v Dubravkinském lese?“

„To se rozumí.“

„Znáš ten lovecký srub?“

„Jen jsem o něm slyšel, ale kde je, to vím jen zhruba. Snad to nějak najdu“

„Šel bych sám, ale Graves mi poslal nějakou spěšnou zakázku. Toho si musíme předcházet.“

„Něco se stalo?“ nastražil se Vasyl.

„Poslouchej mě pozorně. Dneska spojení mít nebudeme a zítra taky ne, zítra už by ostatně bylo pozdě. Takže půjdeš do lesa. Najdeš ten srub. Najdeš ho, i kdybys měl duši vypustit. Bude tam hlídka. Řekneš, žes tam na podzim zapomněl chlebník. Máš to?“

„Mám.“

„Pak řekneš, že máš spěšný vzkaz pro strejdu Vasju. Ať tě co nejrychleji zavedou do tábora. Strejdovi Vasjovi řekneš, že máme informace o chystané trestné výpravě, mělo by to přijít za tři dny. Asi spěchají, chtějí to stihnout dřív, než povolí mrazy, jsou to zvláštní oddíly SS. Mají psy. A minomety, je třeba se na to připravit. Máš to?“

„Mám. Jenže bez propustky se z města nedostanu. Za barákama jsou všude věže s kulometama. A chodí tam plno policajtů. Neměl bych počkat do tmy?“

„To nejde. Ale zbytečně riskovat bys taky neměl. Protože na nás dvou teď závisí životy mnoha našich kamarádů, rozumíš?“

„Rozumím, pane mistr. Budu se snažit.“

Vasyl se nejdřív rozběhl ke Zlatě, aby dohlídla na Katku. Jenže Zlata nebyla doma. Nezbylo než rozběhnout se do hotelu. Sotva vstoupil na dvůr, vrazil do strážného a dál se nedostal.

Vasyl už neváhal, strčil prsty do úst a zapískal jako na lesy – třikrát po sobě.

Strážný zkoprněl – co má dělat, má střílet, křičet, vyhlásit poplach?

Vasyl stál uprostřed dvora s rukama za zády a napjatě pozoroval hotelová okna vedouc! do dvora, zda se tam někde nemihne známá tvář.

Vtom už z přízemních dveří vyšla Zlata v bílém šátku, mokré zástěře a s promáčenou utěrkou přes rameno.

„Rezatino!“ zvolala překvapeně. „A já si hned říkala, že to hvízdání je mi nějak povědomý Co bys potřeboval?“

„Ahoj. Chtěl jsem tě poprosit, jestli bys mi nedohlídla na Katku.“

„Jistě. A kam se chystáš?“

„Odtud to není vidět. Ahoj!“ zamával jí a vyšel ze vrat. Na rohu div nevrazil do dvojčat, jeden z kluků měl krk omotaný tlustou šálou.

„Ahoj, Rezatino!“ zajásal upřímné Pavel. „Dlouho jsme se neviděli.“

„To jo. K vám se taky není možný dostat,“ poznamenal Vasyl káravě. „Kolem samý stráže.“

„Kašli na ně,“ zasípal Petr, „jak žiješ?“

„De to, makám v dílně,“ a Vasyl otočil ruce dlaněmi nahoru, aby dvojčata viděla jeho dělnické mozoly.

„Na fašisty?“ zeptal se Pavel.

„A co vy?“ přimhouřil nepřátelsky oči Rezatina. „Odříkanýho chleba největšj krajíc…“

„My nepracujem. My jsme tu s mámou.“

„Já mámu pochoval,“ povzdechl si Vasyl. „Teď se eště musím starat o Katku.“

„Nám zase zahynul táta, je hrdina Sovětskýho svazu,“ pronesl stejně smutně Pavel.

„Ale nekecej! Hrdina?“

„Viděli jsme to v novinách. Dostal toho hrdinu in memoriam.“

Vasyl pokýval hlavou, prohlédl si oba bratry od hlavy až k patě a usadil je:

„No tak vidíte…!“

A kluci pochopili, že Rezatina je nepovažuje za hodné památky takového otce. Bylo to k vzteku, div z toho nebrečeli.

„Mně zase umírá na vesnici strejda,“ pokračoval najednou Vasyl. „Nevím, jak se dostat z města. Hrozně bych to potřeboval, kluci.“

„Brácho,“ otočil se Petr na Pavla, „a neslouží dneska náhodou Kleinfinger?“

„Jakej finger?“ nechápal Vasyl.

„Svobodník. Za hlt kořalky by pustil půl města.“

„Fakticky?“

„Počkejte na mě, hned jsem zpátky,“ křikl Pavel a rozběhl se ke vchodu do hotelu.

„Neříkej mámě, že jsem venku,“ zavolal za ním německy Petr.

Pavel se za okamžik vrátil z podezřele vyboulenou kapsou u bundy.

Když přicházeli k závoře, viděli Kleinfingera už zdálky. Stál zády opřený o strážní budku a nepokrytě se nudil. Veškerý pohyb do města i z města ustal. Nebylo se na kom přiživit. Jedinou jeho radostí je to sluníčko. Už hřeje skoro jako v Bavorsku. Kleinfinger mhouřil oči jako kočka. Za tuhle zimu stačil pořádně promrznout, ale zaplaťpánbůh to ve zdraví přežil. Teď by to chtělo vydatnou stravu a nabrat pár kilo, přece nepojedete k Elze jako kostra potažená kůží.

Vedle budky stála strážní věž s kulometem a podřimující obsluhou.

Hans v boudě topil. Na sluníčku by se čaj rozhodně neuvařil.

„Dobrý den, pane Kleinfinger.“

„Á…,“ usmál se líně svobodník. „To je mi návštěva. Maminčini mazánci. Doufám, že nejdete s prázdnou.“

„Něco by se našlo,“ zamrkal spiklenecky Pavel a poplácal se po vyboulené kapse bundy.

Kleinfinger ožil, nuda z tváře vymizela a očka chtivě zazářila.

„Takhle se mi to líbí, mí vzácní mladí přátelé! Hansi, připrav sklenice! A co je tohle za strašidlo?“ kývl Kleinfinger na Vasyla.

„Máme ho jako anděla strážnýho, říká se mu Rezatina.“ Pavel se nespokojeně ošil. „Ale když o něco jde, zmizíme mu kdy chceme. A pak, německy neumí ani bú, podívejte.“ Pavel se otočil k Rezatinovi, vesele na něj mrkl a s přátelskou tváří mu německy sdělil: „Rezatino, ty jsi hroznej blbec a my dva s bráchou tě vopijem rohlíkem kdy chceme. Třeba teďka tě zatáhneme do lesa a necháme tě tam. Co ty na to?“

Vasyl přirozeně nerozuměl ani slovu, civěl na Pavla jako blázen, mrkal jako panna a připitoměle se žulil.

Kleinfinger se rozchechtal a Hans, který právě vyšel z budky, se k němu hned vděčně přidal. Petr s Pavlem se taky smáli. Jen kulometník nahoře na věži nic neslyšel a nakláněl se přes zábradlí ve snaze pochopit, co je tam dole tolik k smíchu.

Pavel s výrazem domácího pána vstoupil do strážní budky, vytáhl z kapsy láhev a odzátkoval ji. Kleinfinger s Hansem si nechali nalít plné sklenice a s pocitem odevzdané blaženosti si přiťukli.

„Ať nám slouží!“ pronesl slavnostně svobodník.

„A co ten nahoře?“ ukázal Pavel ke střeše.

„Ten není z naší roty,“ mávl rukou Kleinfinger a lovil v plechovce nějakou ohavnost v tomatové šťávě. „Víte, co se mi na vás nejvíc líbí, mládenci? Že nepijete. Aspoň nám víc zbyde!“ Rozchechtal se a přátelsky do Pavla šťouchl.

„Jen si dejte,“ pobízel Pavel.

„To se spolehni, chlapče. Jak se vám ale budeme revanšovat?“

„Jste naši hosti, pane Kleinfinger. Maminka má dneska narozeniny. Chtěli bysme jí natrhat sněženky.“

„Ohó…! Blahopřeji. A ty sněženky, to je báječný nápad. U nás v Bavorsku už jistě kvetou tulipány. To by byla kytice pro vaši paní matinku! A v Indii,“ zvedl významně prst Kleinfinger, „tam už jsou jistě všude růže, samé růže.“

„Jste velký znalec, pane Kleinfinger,“ pronesl uctivě Petr.

„Inu, v lecčem se vyznám.“

„Nám ale nezbývá než natrhat sněženky. Zatím si to tu v klidu dopijte.“ Pavel rozhodně prolezl pod závorou a rusky dodal „Za mnou, Rezatino!“

„Natrhejte jednu kytičku taky za měl“ volal za nimi svobodník.

Chlapci zabočili do lesa. Místy ležel pod hustými smrčky ještě sníh a z jeho zbytků stoupal zimní chlad. Na otevřených paloučcích se však již objevily sněženky a sasanky.

„To bylo mistrovský,“ pokýval uznale hlavou Vasyl. „A díky, kluci!“

Pavel zkřížil paže na prsou:

„Velcí náčelníci mají bystrý rozum.“

Pavlovo gesto napodobili Petr i Vasyl a chvíli tak postáli.

„Kdybys zase něco potřeboval, stav se,“ řekl Rezatinovi Petr.

„Rád,“ ujistil je Vasyl, potřásl bratrům rukama a zmizel v houštině.

Petr s Pavlem začali mlčky trhat květinky. Nespěchali. Čím déle tu budou, tím lépe.

Když se konečně vrátili k závoře s náručemi květin, dlouho se smáli tomu zrzavému motákovi, co na ně měl dávat pozor. Jen ať si chvíli bloudí po lese, prase ruský. Toho vlci nesežerou!

3

Róza táhla vůz pomalu a Toljovo ani dědovo důrazné pohánění nebylo nic platné. Potřebovala by pytlík ovsa. Je to taková vychrtlá herka, na žebra by se jí dalo brnkat.

V první vesnici, do níž se dostali, nebyl nikdo: lidé buď odešli, nebo je někam odehnali Němci. Otevřené domy zely prázdnotou. Jen vedle chlévů bylo vidět nevelké hromádky poměrně čerstvého hnoje. Bylo vidět, že se rolnici připravovali na jaro.

Další vesnice, Kuricha, byla dokonce do základu vypálená. Těžko říct, co se stalo s lidmi. Němci tu museli řádit jako pominutí, z domů zůstaly jen ohořelé pece a komíny.

Pantělej Romnnyč odbočil na starou lesní cestu vedoucí k malé polosamotě, třeba alespoň tam někdo přežil.

Jeli mlčky, ta podívaná jimi otřásla. Samozřejmě věděli, že okupanti řádí po celém běloruském venkově, ale aby vypalovali celé vesnice…

Pantělejovi Romanyči na skráních naskočily neklidné boule. Tolja seděl ve voze celý přikrčený, jako by ho právě někdo zmlátil.

Samota jako by jim mezi stromy sama vyběhla naproti. U pečlivě vyklučených lesních pasek stály tři domky s pletenými ploty. Na dřevěných sloupcích visely hliněné hrnce a také lesklý vojenský kotlík s tmavým dnem.

Pantělej Romanyč zastavil, povolil opratě, Róza sklonila hlavu a hlučně očichala půdu se zteřelou loňskou trávou. Pak se nejdelších stébel dotkla měkkými pysky.

U prvního domku přitesával starší chlap tesařskou širočinou trám.

„Nazdar, Mykolo.“

„No to sou k nám hosti, Pantěleji Romanyči. A já si zrovna povídám, kdo se to k nám žene.“

Mykola zarazil sekeru do dřeva a narovnal se.

„Pojď dál a posaď se. Pohostit tě sice dohromady nemáme čím. sami jsme vo zmrzlejch bramborách a vodě, ale nevadí.“

„Jinak jste živi a zdrávi?“ otázal se důstojně host.

„Pánbu nám přeje.“

„Já si myslel, že tu nebudeš, že jsi jel ke svý ženě.“

„Ale kdepak, jak začli verbovat na práce, hned jsem vzal roha. Ať si na ně dře třeba sám rohatej.“

„Kurichu vypálili dočista,“ zamračil se děda Pantělej.

„I s lidma, hochu zlatej. Kdo neutek, s tím bylo zle. No a ty vostatní se chytili tady na samotě. Přišli jsme s holýma zadkama, ani dobytek jsme nestačili vodvíst.“

„Tady se neukážou?“

„Bojej se lesa.“

„A kdyby přece?“

„Tak si poradíme. Máme granáty. A ztratit tu není co.“

Mykola hovořil bez zábran. Pantělej Romanyč je poctivý starý pracant, před tím není co tajit.

„Něco bys potřeboval? Nebo se jedeš jen tak podívat?“

„Jo, teď je tak doba na návštěvy…,“ ohradil se drsně děda. „Sháníme burynu. Pálíme z toho kořalku.“

„Jo ták!“

„Nějak se živit musíme. Eště jsem se ujal tady toho kloučka.“ Pantělej Romanyč ukázal na Tolju, který hladil roztřesenou Rózu.

„A kde jste vzali koně?“

„Vod Němců.“

„Nepovídej!“

„Co by ne? Tu kořalku prodáváme jim… A za prachy si kupujeme sůl, droždí a všelijaký jiný věci…“ Děda Pantělej se mazaně zašklebil. „Proto máme jejich požehnání i jejich koně, aby je husa kopla… Potřebovali bysme burynu, Mykolo.“

„Hodně?“

„Kolik uvezem. Promluv s lidma. Moc bysme tu řípu potřebovali.“

„Tak počkej.“

Za chvíli se vrátil a za ním kráčel chlap ve vyšívané haleně z hrubého plátna a ve válenkách s galošemi. Zpod hřívy slepených tmavých vlasů chytře pokukovala malá modrá očka. Vypadal na pohádkového loupežníka.

Loupežník slušně pozdravil, přistoupil ke koni a poplácal Rózu po krku. Vděčně k němu otočila hlavu a zabořila mu tlamu do ramene.

„Kořalka by nám nebyla k ničemu,“ poznamenal ochraptěle. „Kořalka lidi zbavuje vůle.

Ale řípy ti naložíme plnej vůz. Akorát že je zmrzlá.“

„Ta je na pálení eště lepší,“ uklidnil ho děda Pantělej.

„Vy to musíte vědít líp. A za tu fůru dostaneme koně.“

„Cože?“ nepochopil Pantělej Romanyč.

„No toho koně chceme.“

Pantělej Romanyč se na chlapa podíval, jako kdyby se právě svalil z Měsíce, a pak se zasmál: „Aha… A tu fůru potáhneme s Toljou my dva, jo?“

„Ale kde by! Kůň vám to vodtáhne, jenže až zejtra. Pochop, kamaráde, musíme sejt a potah nemáme žádnej.“

„Sejt?“

„No jeje…! Nebo si myslíte, že když je to tu samej Němčour, tak se sejt nebude? Bude. Strana to tak řekla: Sejt se musí. Vobilí pěstovat a krmit lidi. Však naše armáda zase přijde. Přijde, vo tom nepochybujte. A čím ji pak budeme živit? Když se jednou něco rozhodne, tak se to taky musí plnit. Do Kurichy se určitě už nevrátěj,“ zesmutněl mužikův obličej, „je tam prázdno. Ale my naše bejvalý kolchozní pole zvoráme. Zvoráme!“ zahrozil pěstí. „Fašista seje smrt, kdežto my budem sít život. Život je živější než smrt, na ten se vyzrát nedá. jak se menujete?“

„Gudkov.“

„Tak jak to uděláme, soudruhu dudkové, pučíš nám toho koně na den?“

„A co jste zač vy?“

„Skupinár kolchozu Iljičova cesta. Teďka vlastně něco jako předseda. Sám bych šel nejraději do lesa, ale tady vevnitř to mám celý shnilý.“

„Ty to máš vevnitř zdravý, kamaráde.“

Vousáč se spoře pousmál.

„Já teď nemyslel srdce, ale žaludek. Tak necháš nám na den koně?“

„To víš že jo. A eště vám tady s Toljou krápět píchnem.“

„Výborně. Sežeň ženský, Mykolo, jedeme vorat.“

4

Svobodník Kleinfinger se snažil ani nedýchat. Kousek od něj stál osobně vojenský velitel města, ten maličký plukovník. Von Altengrabow si hověl v obláčku vůně drahé kolínské a v pečlivě vyholené tváři se jemně pohyboval jen hitlerovský knírek, Jinak byla strnulá, i oči se zdály zavřené.

Kolem něj defilovali esesáci v černých uniformách a přílbách. Za pěšími rotami táhla koňská spřežení zaplachtované minometv a bedny s municí. Ani koně nebylo téměř slyšet – kopyta měli obalená hadry.

Pak kolem plukovníka prošli psovodi s vlčáky na krátkých řemíncích. Psi šli spořádaně vedle svých pánů, netrojčili a nevzpouzeli se, jako by také měli z plukovníka strach.

Za prvním pochodovým proudem prošel druhý a pak ještě třetí.

Těch ale je! pomyslel si Kleinfinger. Tak teď to mají partyzáni spočteno.

Plukovník pohlédl na hodinky, bylo devatenáct nula nula. Z nebe tiše spadly první kapky drobného ledového deště.

Ano. Ráno už partyzánský oddíl nebude existovat. Jinak to skončit nesmí. Ráno už bude hlavnímu stanu hlásit, že v okolí Gronska byli bandité zničeni.

V partyzánském táboře vzplanuly ohně. Dva vousáči, Sergejič a Mychajlo, a s nimi Semjon pobíhali od hranice k hranici a přihazovali do plamenů mokré větve. Když kouř, tak kouř.

Někde hrála harmonika a roztoužený ženský hlas pěl: „Modrý hedvábný šátek ze tvých ramenou spad…“ Vedle štábní zemljanky stál na pařezu gramofon. Měli k němu jedinou desku. Na jedné straně byl Modrý šátek, na druhé Kaťuša.

Ohně plápolaly, mezi stromy bloudila hudba, ale lidé tu nebyli. V oddíle byl již minulé noci vyhlášen poplach a partyzáni se spěšně přesunuli jinam. Zůstali tu jen vousáči a Semjon, jejichž úkolem bylo vytvářet zdání normálního života. Všechny přístupy k táboru se podařilo zaminovat. Semjon a oba další muži měli samopaly a každý tři granáty. Kdyby bylo nejhůř. Jinak měli přísně nakázáno uspořádat tu pořádný hluk a rozruch a tiše vypadnout.

Semjon znovu zatočil klikou a obrátil desku.

„Modrý hedvábný šátek ze tvých ramenou spad…“

Podle plukovníkových předběžných propočtů už se jednotky SS měly dostat až na výchozí pozice a rozvinout se do bojové sestavy. Sám velitel města celou cestu postupoval v prvním pochodovém proudu. Pořádek tu byl dokonalý. Opravdu nehmotné ticho. Černé kabáty se slily s nocí.

Démoni temnot, pomyslel si hrdě plukovník.

Několik démonů temnot se náhle vynořilo přímo před ním.

„Pane plukovníku,“ poznal hlas velitele průzkumu sturmführera Schulze, „v táboře je klid. Slyšíme hudbu, harmonika. A zpívá tam nějaká ženská.“

„Výborně. Vaši lidé se rozptýlí před první rojnicí. Kdybyste narazili na hlídky, tiše je odstraníte.“

„Rozkaz!“

Plukovník se posadil na skládací židličku. Všechno běží, jak si předem naplánovali. Snad až příliš hladce. Příliš, to je to správné slovo. V táboře se zpívá. A zpěv je známkou bezstarostnosti. Konec konců před sebou nemáme řádnou vojenskou jednotku, ale hrstku banditů!

Plukovník pohlédl na hodinky, na nichž mrtvě zářily bledě zelené fosforované ručičky. Za minutu čtyři. Je čas.

Vzápětí se vpředu, někde v místech, kde by měl ležet tábor, ozvaly tupé detonace.

Plukovník si zřetelně představil polonahé lidi, jak se šílení hrůzou hlava nehlava tlačí ze svých zemljanek ven. Všude křik. Zmatené povely. Panika… Mezi stromy a keři se však už vynořují husté rojnice démonů noci, zkrápěné studeným deštěm. Vpřed, vpřed! Ve jménu vůdce! Ve jménu velkoněmecké říše!

„Poručíku, přineste mi čaj,“ plukovníkův hlas je klidný a nevzrušený. Pro neklid tu není důvod, všechno už je v podstatě vyřízeno.

Po jeho boku se vynořil pobočník s termoskou v ruce, odšrouboval víčko a nalil do porcelánového šálku horký nápoj.

„Děkuji vám.“

Plukovník usrkl první opatrný doušek slad kého vonného nápoje. Skvělé! Na zdraví je třeba pamatovat vždy a v jakékoli situaci. Když se v noci musí bdít, doporučuje se jíst málo, ale často.

První miny zavyly někde nedaleko, rozšlapaly velebné lesni ticho a jejich řev a výbuchy bolestivě dolehly na ušní bubínky.

„Už je to tady,“ zabručel si do vousů Mychajlo.

„Hele, mladej, zavři tomu flašinetu klapačku,“ poradil Semjonovi Sergejič. „Kdo by si v takovýhle situaci zpíval?“

Semjon zvedl chromované raménko přenosky z obrané desky, pečlivě je zasadil do držáku a gramofon zavřel. Hotovo. Přístroj už svůj úkol splnil. Ale co s ním bude dál? Přece na něj nebudou hrát Němčouři?

Další várka min už vybuchla těsně vedle nich. Do tváří jim dýchla horká vlna, pronikavý pach spálené výbušniny, jako broky kolem zabubnovaly hrudky hlíny a olámané větvičky.

Tak to ne…! Semjon zvedl gramofon nad hlavu a chtěl ho hodit do ohně. Jenže vzápětí už mu té kouzelné skříňky začalo být líto, nechtěl se s ní loučit V uších tiše zazněl motiv, který poslouchal celou noc: „Modrý hedvábný šátek ze tvých ramenou spad…“ Ale co!

Uchopil gramofon za držadlo, kufřík jako kufřík.

A znova výbuchy, tentokrát někde u bažin.

„To jsou teda šlupky!“

„Zahoď ten krám, člověče!“ okřikl ho Sergejlč.

„To teda ne! Eště si na něm ten Modrej šátek pustíme, a mockrát.“

Lesní tmu protrhly krátké záblesky. Stahovaly se k nim ze tří stran, vidět je nebylo jen v místech, kde právě vybuchla poslední dávka min, na bažině.

„Tak co, neměli bysme si taky trochu zarámusit?“ Mychajlo zalehl za násep na stropě zemljanky a pokropil dávkou záblesky v lese.

Sergejič se Semjonem se rychle položili vedle něj.

„Jestli mi poničej ten gramofon, stáhnu z nich kůži!“ křikl Semjon a stiskl spoušť.

„A teď támhle, kluci!“ zavelel Mychajlo, proběhl kolem nejbližšího ohně, ukryl se za strom a vypálil jiným směrem.

Semjon a Sergejič se přískoky přesunuli za ním.

Semjon horečně vyměňoval zásobník.

A vtom Sergejič zasténal.

„Co je ti?“ naklonil se k němu Semjon.

„Asi jsem to dostal, do ramene,“ sykl Sergejič, pokusil se trochu zvednout, ale druhá kulka ho škrábla do ucha.

Semjon ho odtáhl k zemljance.

Sergejič láteřil jako špaček. Posadil se na zem, opřel se o stěnu vyztuženou břevny, sáhl do kapes a položil vedle sebe granáty.

„Střihej za Mychajlem, Semjone, ty kluku špatné! Taková lapálie. A ustupujte do bažiny, já je tady krapet pozdržím!“

„Musíme pryč všichni, Sergejiči!“ Semjon se pokusil kamaráda zvednout.

„Nech toho. Mám něco i v boku, já už se vocuď nedostanu. Ale ty, co se sem přikýblujou první, určitě přežiju.“

Semjon raněného bezmocně pustil. Chvilku vedle něj seděl v podřepu, pak najednou odskočil někam stranou a zase se vrátil – s gramofonem. Otevřel víko, postavil přístroj na zem, zasadil z boku kliku a začal s ní kvapně točit.

„Co blbneš?“

„Ať ti tu zpívá.“

Do rachotu samopalů, hvízdání kulek a ohlušujících explozí se vetřela sladká melodie, ženský, nepatrně zastřený hlas zpíval: „Modrý hedvábný šátek ze tvých ramenou spad…“

Připlazil se k nim Mychajlo.

„Musíme do bažiny.“

„Běžte, kluci,“ pobídl je Sergejič.

„Tebe tu nenecháme,“ uchopil ho Mychajlo v pase.

Sergejič zaúpěl bolestí.

„Neblázni. Stejně byste mě nedonesli živýho. Asi to tak má bejt. Utíkejte, kluci, musíte se z toho dostat. Kdo by jinak vyprávěl lidem vo mý hrdinský smrti?“ Sergej se namoženě rozkašlal.

Mychajlo smekl čepici.

„Sbohem, Sergejiči…“ Zvedl samopal, vyslal dlouhou dávku po stínech míhajících se mezi stromy a vyrazil k močálu.

Semjon se vydal za ním, jen tu a tam se otočil a kryl ústup palbou.

Vstoupili do černé bažiny a snažili se po neviditelných drnech co nejrychleji uniknout.

Třasovisko se pod nohama pružně pohupovalo.

Pak jim za zády jeden za druhým zahřměly tři výbuchy.

„Sergejič,“ pošeptal si Semjon a zvedl samopal.

„Nestřílet!“ sykl výstražně Mychajlo. „My tu prostě nejsme. Nejsme tu.“

Ztěžka oddechujíce vyrazili dál, k ostrůvku, kde už měli připravené tyče. Za nimi se kolem ohňů rojily postavy v dlouhých pláštích a repetily samopaly. Ani na vteřinku neustával štěkot psů.

Plukovník Fritz von Altengrabow pozorně naslouchal palbě ručních zbraní i výbuchům granátů a řekl si, že ještě chvilku počká. Kulky si ve tmě nevybírají. Nepochyboval, že území tábora je poseto mrtvolami partyzánů. Kruh se uzavřel.

Ruch krátkého boje rychle utichal, jen za plukovníkovými zády stále ještě houkaly minomety, které přesně podle plánu ostřelovaly bažinu, jedinou – ovšem hodně nespolehlivou – ústupovou cestu. Utopí se tam všichni. Do jednoho!

A naráz nastalo ticho. Hotovo. S partyzány je konec!

Plukovník vstal a pateticky pronesl:

„Pojďme na bojiště, poručíku.“

Vykročil do tmy, do ticha, mezi chmurné stromy, do džungle lesních houštin a připadal si tu maličký jako snad ještě nikdy v životě. Ten pocit mu kazil náladu. Klopýtal po kořenech jako slepý, každou chvíli narazil na strom a tiše klel. Orientoval se podle zběsilého štěkotu psů.

Konečně se někde před ním rozsvítila řežavá ohniště, zavoněl dým a střelný prach, někdo mu posvítil baterkou. A bylo ticho, neuvěřitelné ticho.

Plukovník div nevrazil do velitele průzkumu Schulze.

„Tak co?“

Schulz mlčel a díval se někam stranou.

„Skončili jsme?“

„Ano, pane plukovníku.“

Plukovník přešel kolem zemljanek. Na prostranství vedle jednoho ohně ležela řádka mrtvol.

„To jsou všichni?“ zeptal se.

„Ještě tu kolem hledáme, pane plukovníku.“

„Výborně…“

Náhle se však zarazil, protože ti mrtví měli na hlavách známé přílby.

„A co partyzáni?“ vyštěkl ostře.

„Je tu jeden, hodil si granát pod nohv,“ ozval se kdosi ze tmy.

Plukovník zaraženě postál, pak se otočil a jako automat odkráčel k lesu, k cestě, k autu, pryč odsud. Ti oslové! Celou bandu nechali pláchnout! Zrádci!

Ticho v lese bylo tak skličující, že by nejraději zavyl jako vlk.

5

Doktor Doppel si pozval Gertrudu Johannovnu do své pracovny. Panovalo tu obvyklé tropické dusno. Dužnaté kaktusy se sytě leskly. Místností voněla čerstvá káva.

„Musím pryč, Gertrudo, jsem odvolán. Vůdce mě zřejmě bude potřebovat někde jinde. Ale promluvme si o vás“ Pohlédl na ni teskně, jako by to mělo být naposledy.

„Prosím, Erichu…“

„Jistě by nemělo smysl rušit prosperující firmu. Podnik běží jako hodinky. Páni důstojníci jsou spokojeni. Jen vašich chlapců je mi líto.“

Tázavě se na něj zadívala, protože hned nepochopila. jaké chlapce to má na mysli.

„Tady jsou Peter i Paul odsouzeni k vyslovenému živoření. V tomhle věku nechodí do školy, a přitom by bylo třeba uvést je do velkého života. Paula bych si rád vzal s sebou. Ukážu mu jeho pravou vlast – Německo. Vychovám z něj skutečného Němce. Nene, neděkujte mi, je to má povinnost před vámi i před Německem!“

Na chvíli ztratila hlavu. Očekávala všechno možné: obvinění z krádeže říšských marek, prozrazení, zatčení, snad i smrt… Ale že by jí někdo chtěl sebrat jejího syna, odvézt ho do Německa, do ciziny, zbavit ho rodiny?

„Erichu…,“ rozlepila jen stěží zkamenělé rty. „Erichu…“

„Ne, neříkejte nic. Moc dobře vám rozumím, jste z toho rozrušená Asi jste toto mé rozhodnutí neočekávala. Chápu. Mně samotnému také trvalo dlouho, než jsem k němu dospěl. Ale všechno už jsem si promyslel, věřte mi. Ten chlapec mi nesmírně přirostl k srdci.“

„Ale to mně přece taky, to snad uznáte! Jsem jeho matka…“

„Ano, a právě proto, že jste matka, nesmíte syna připravit o takovou šanci, nemáte právo bránit jeho štěstí. Udělám z něj velkého člověka!“

Gertruda Johannovna se nemohla nadechnout, nenapadala ji žádná odpověď.

Doktor to považoval za naprosto přirozené vzrušení milující matky. Teď se přece rozhoduje o osudu jejího syna. A jakém osudu! Kdoví, možná jednou přijde den, kdy nebude pomáhat on Paulovi, ale Paul jemu. Mládí má mnoho sil, jen je třeba pevné ruky, která by stanovila správný směr.

A pak – když bude mít Paula u sebe, Gertruda nikdy nezaváhá a nezradí. Podnik bude vzkvétat ještě utěšeněji.

Věnoval Gertrudě další pohled plný smutku. Bylo mu jí trochu líto. Ach, jak sentimentální umíme být my Němci! V té tváři by se krve nedořezal. Ale to nic, má drahá, musíte to nějak přestát. Takhle to bude nejlepší.

„Ale snad… snad to nebude dnes,“ pohnula konečně rty.

„Cože?“ zasmál se. „Ó, to nikoli. Ještě budete mít dost a dost času, abyste chlapce přichystala k odjezdu. Umím si představit, jak bude Paul hrdý, šťastný a spokojený! Ale byl bych rád, Gertrudo, kdyby se během pár dnů Paul přestěhoval ke mně. Ať si zvyká… No, nebudu vás už okrádat o čas. Jistě máte práce až nad hlavu.“

„Ano…,“ vstala a jako loutka se přesunula ke dveřím.

„Na shledanou, Gertrudo.“

Otočila se. Doktorova postava se zachvěla a začala se rozplývat. Teď se rozpláču. To nesmím. Nesmím.

„Na shledanou.“

Prošla dveřmi, mlčky, jen kývnutím odpověděla na Ottův pozdrav, ale jakmile se ocitla na chodbě a ušla několik kroků, musela se posadit na lavici. Už neměla sílu. Slzy z očí vyhrkly samy. Soustředila se jen na to, aby nevzlykala a neztratila vědomí, protože hlava jí připadá strašlivě těžká, tak těžká, že se pod její váhou hroutilo i tělo, a teď bylo zapotřebí velkého úsilí, aby se udržela alespoň vsedě a neskácela se.

Důstojník, který právě šel kolem, se polekal.

„Není vám špatně?“

„Ne, děkuji. Už je to v pořádku.“ Přinutila se k úsměvu, zvedla se z lavice a strnule odkráčela ke schodišti. Zdi chodby se rozbíhaly do stran a schodiště jí připadalo široké jako pole.

Ještě, že chlapci nebyli doma, když se vrátila. Posadila se do křesla tak jak byla, rovnou v kabátě. Teď bylo třeba přemýšlet, uvažovat, hledat nějaké východisko.

Takhle, se zoufalou uplakanou tváří a netečným pohledem opuchlých očí ji našel Schanze.

„Co chcete, Hugo?“

„Přijdu později, paní Kopfová.“

„Ukažte mi ten jídelní lístek.“

Uchopila papír do ruky, pohlédla na něj, ale neviděla stejně nic.

„Stalo se něco, paní Kopfová?“ zeptal se tiše Schanze.

„Zabili mi muže,“ pronesla zarytě a s nenávistí pohlédla na kuchařův šedý stejnokroj.

Až pod tím spalujícím pohledem celý ztuhl, sklopil oči a z úst mu unikl bezděčný povzdech.

„Už jsem o tom slyšel.“ Nejraději by své šéfové řekl pár velice vřelých a potřebných slov, ale chápal, že na to nemá právo, že jejího Ivana zabil někdo, kdo chodí ve stejné uniformě jako on. Odpovědnost leží i na něm, na nich všech. A za všechno.

„Nezlobte se na mě, Hugo, vy přece za nic nemůžete,“ hlesla dutě.

„Ale můžu,“ odpověděl zamračeně a jeho dlouhý nos se zase protáhl málem až k bradě. „Připochodoval jsem k vám jako ti ostatní.“

Změřila si ho zvláštním, zkoumavým pohledem, jako by se snažila něco pochopit, a ono to nešlo.

„A teď mi odvážejí syna – Paula.“

„Kdo?“

„Doppel.“

„A kam?“

„Do Německa.“

„Tak ho nepouštějte!“ zvolal Schanze.

„Přece tu mašinérii znáte,“ mávla bezmocně rukou.

„Snad by mohl utéct…“

„A kam?“

„To nevím, třeba k partyzánům,“ vyhrkl kuchař a sám se svých slov lekl.

Ušklíbla se.

„Mám taky Petra.“

„Tak utečou oba.“

„A co se stane se mnou?“ Najednou jako by se jí ulevilo – už jen proto, že ten prostoduchý kulhavý kuchař v uniformě feldvébla začal okamžitě snovat nepravděpodobné, neuskutečnitelné plány.

„Tak utečete s nima,“ rozhodl Schanze.

„Zapomínáte, že je tu taky Flič, a koneckonců vy sám…“

„My taky utečeme.“

„K partyzánům?“

„Třeba do pekla! Copak vy si myslíte, že se můžu klidně dívat na to svinstvo? Němci už by měli dostat rozum, paní Kopfová. Jestli se dál budeme chovat jako zvěř, je s naším národem konec. Takhle se žít nedá, nemůžeme každou další generaci posílat na smrt. To nejde – žít s nenávistí vůči všem ostatním. Oč je vaše modroočka Zlata horší než kterákoli naše Gretchen? Řekněte sama! Považujeme se za velký národ. Ale vše, co je velké, musí být zároveň krásné, velkomyslné a šlechetné. A zlo nemůže být velké.“

„Vy si říkáte o oprátku, Hugo.“

Schanze se k ní otočil a pozoroval ji jako velký oškubaný pták.

„Jedině v případě, že by se dověděli, co si myslím. Vy mě přece neudáte.“

„To jistě ne, Hugo. Ale já nemám kam utéct. Jsem Němka. To je uzel, který se hned tak rozmotat nedá.“

„Takové uzly se přece roztinají.“

„Děkuji za radu.“ Přece mu nemohla začít vykládat, že tu není náhodou, že na jejích bedrech spočinul velký úkol, a ten nelze opustit za žádnou cenu.

Schanze odešel do kuchyně celý rozladěný.

Gertruda Johannovna ještě pár minut seděla bez pohnutí – teprve pak si stáhla kabát a pověsila ho na věšák Zašla do ložnice, podívala se na sebe do zrcadla a přepudrovala se.

Když se vrátili chlapci, seděla za psacím stolem a prohlížela nějaké papíry. Přísně se jích zeptala:

„Kde jste byli?“

„U cirkusu, podívat se na psy,“ odpověděl Petr.

„Žádám vás, abyste příště nikam neodcházeli, dokud mi o tom neřeknete.“

„Dobře, mami,“ přikývl Pavel.

„Mám nepříjemné zprávy. Doktor Doppel odjíždí do Německa a Pavla chce vzít s sebou.“

„Nadlouho?“ zeptal se Petr.

„Navždycky.“

„Jak to myslíš?“ nepochopil Pavel.

„Chce tě vychovávat.“

„Ty si snad děláš blázny!“ zvolal Pavel a chtěl se rozesmát. Sotva však pohlédl na matku, uvízl mu smích v hrdle. „Ale já nechci!“

„Nechce!“ opakoval jako ozvěna Petr.

„Já samozřejmě taky nechci, ale jeho naše přání nezajímají. Už se rozhodl. Je to těžké, moc těžké, chlapci. Vůbec nevím, co dělat, jak se zachovat. Ani poradit se není s kým.“

„A co Flič?“ zeptal se naivně Pavel.

„Flič s námi můze nanejvýš cítit. Teď je ovšem nejdůležitější, aby Doppel ani nikdo jiný prostě neměl tušeni, že Pavel odjet nechce. Naopak. Ty, Pavlíku, se hned vydáš k doktorovi a moc mu poděkuješ. Co nejveseleji. Řekneš, že to už dávno byl tvůj sen. A za pár dní se k němu přestěhuješ…“

„To nedokážu, mami…“

„Dokážeš,“ řekla Gertruda Johannovna měkce. „Uvidíš. Jsi artista, kluk z artistické rodiny. Přece víš, že nejdůležitější je neztratit kuráž.“

Kinder seděl uprostřed pokoje a zneklidněně je všechny po řadě pozoroval. Nevěděl, o čem je řeč, ale všeobecné napětí se přeneslo i na něj.

Pavel psa pohladil a snažil se mu urovnat zježenou srst na zátylku.

„Dobře, mami, tak já jdu. Myslíš hned…?“

„Ano.“

„Můžu si vzít Kindera?“

„Můžeš.“

Pavel si navlékl kabát.

„Pojď, Kiňo.“

„Dávej dobrý pozor, Pavko,“ řekla mu matka.

Usmál se – to je dobře, že mu maminka řekla Pavko.

Dole u východu málem vrazil do sturmbannführera Gravese. Podíval se mu do očí tak opovážlivě, až se Němec zarazil.

„Copak, mládenče?“

„Jsem Paul Kopf,“ informoval Gravese pohotově. „A jedu do Německa, s doktorem Doppelem. Budu studovat v Berlíně!“

„Ach tak!“

Než stačil cokoli dodat, Pavel mu velice vážně oznámil:

„A taky se stanu sturmbannführerem, možná dokonce brigadenführerem. Hell Hitler!“

Pavel vyběhl z hotelu a zamířil k budově velitelství. Kinder poskakoval kolem něj.

Poněkud podrážděný Graves, (jak je možné, že takovou novinku ještě neví!) hned z recepce volal Doppelovi.

„Buďte zdráv, doktore. Vy se skutečně chystáte do Německa?“

„Ano. Zřejmě budu odvelen někam na jih. Každou chvíli už by to tam mělo propuknout, ale to jistě víte.“

„Prý s sebou berete Paula Kopfa…“

„A vy už to víte – jako všechno a jako vždy… Copak, chlapeček se nemůže rozloučit s maminkou?“

„Naopak. Zmocnila se ho telecí euforie. Už mi oznámil, že se stane brigadenführerem.“

„Ale to je ohromné! Děkuji za informaci.“

„To je Getruda ochotna pustit ho s vámi jen tak?“

„Gertruda je Němka do morku kosti. To jsem přece tvrdil vždycky!“ prohlásil hrdě Doppel.

Pavel se stěhoval už za dva dny. V obrovském bytě, kde před válkou jistě bydlelo několik rodin, zůstával přes den sám. Doktor mu přidělil jeden pokoj, nechal mu tam postavit vojenský kavalec s kousavou vojenskou dekou, velký šatník s vyřezávanými dveřmi, sekretář z červeného dřeva vykládaný perletí. Když se jeho přední stěna vyklopila, odhalila spousty zásuvek a zásuveček, dosud uchovávajících slabý dech parfémů. Dřív tento kus nábytku zřejmě patřil nějaké žene. Vedle něj stálo rafinovaně ohýbané nepohodlné křeslo se spoustou dřevěných kudrlinek. Nad sekretářem visel Hitlerův portrét.

Pavlovi se ten pokoj nelíbil, byl prostě cizí, protože mu tu scházela maminka, scházel Petr i Kinder.

Skříň zůstala prázdná, chlapec si své věci ze starého kufru vůbec nevybalil.

Doktor Doppel mu přinesl několik knih v němčině a německou gramatiku. Ležely na okně. Tolja mu věnoval Hugovy Bídníky a Serafimavičův Železný proud. Toljovy knihy Pavel ukrýval v jedné tajné zásuvce sekretáře.

Dveře místnosti vedly do chodby, kam ostatně vedly všechny pokoje v bytě, a tato chodba či snad předsíň končila vchodem do velké a nevlídné kuchyně.

Dvakrát v týdnu sem vždy zrána přicházela velká žena s kulatou tváří, která po bytě poklízela. Jmenovala se Olena.

Při práci nikdy nespěchala. Ruce měla plná a pěkně bílé, nehty vždy pečlivě ošetřené. Pevné okrouhlé tváře si nepatrně líčila, zato na ústa užívala velmi výraznou rtěnku. Prsním vrkavým hlasem klábosila o všem možném, líčila chlapci všechny novinky a nadávala na Němce i na jejich nové pořádky. Někdy se vyptávala na doktora Doppela.

Pavel se do debat nijak nehrnul. Věděl, že v tomhle světě jeden druhého špehuje. Jednou jí dokonce pohrozil, že o jejích nevlasteneckých řečičkách bude informovat Doppela.

Dotčeně se zaškaredila a prohlásila, že už od ní neuslyší ani slovo, když je taková netykavka. Až do té chvíle měla zato, že je to sovětský artista, jenže z něj se vyklubal německý přisluhovač!

„Já nejsem přisluhovač – jsem Němec!“ odpálil ji hrdě chlapec. Moc dobře si byl vědom toho, že každé jeho slovo se donese buď vše tečnému sturmbannfuuhrerovi, plukovníkovi nebo Doppelovi. A kdoví komu ještě.

Když Olena odešla, potloukal se jen tak bez cíle po bytě. Dělat tu nebylo co. Německé gramatiky měl brzy plné zuby. Číst se mu nechtělo. Zkoušel hrát šachy sám se sebou, ale to je nuda.

Posadil se v salóně k telefonu a dlouho si toužebně prohlížel sluchátko Jenže telefon mohou odposlouchávat. Volal tedy jen domů. Když sluchátko na druhé straně zvedl Petr, Pavel se ozval hlasem doktora Doppela:

„Dobré jitro, Peter. Jak se ti daří, můj milý chlapče?“

„Děkuju, pane doktore, jste velmi laskav,“ odpovídal sladkým hláskem Petr.

„Nevolal tvůj bratr?“

„Ne, pane doktore, ráno se přece vždycky učí“

„To je chvályhodné.“ pokračoval Pavel spokojeně hlasem doktorovým a ptal se: „A paní matka je doma?“

„Chodí někde po hotelu. Mám ji zavolat?“

„Nemusíš, chlapče, zkusím to později.“

„Dobře, pane doktore.“

Pavel zavěsil a šťastně se zubil. Petr ho ani jednou nepoznal. Strašně se mu chtělo křiknout: „Peťko, ty troubo, to jsem já!“

Jenže kdyby se jednou prozradil, příště už to nezopakuje, bráška by ho hned poznal.

Mohl se ozvat i hlasem velitele, Fliče, Pantěleje Romanyče nebo si zahrát i na maminku. Uměl zaštěkat jako Kinder, zamňoukat jako nefalšovaná kočka nebo cvrlikat vrabčím hláskem. Moc rád poslouchal a napodoboval.

Je to hrozná nuda, trčet v obrovském cizím bytě úplně sám!

Doppel už měl sbaleno. Zmizelo všechno s výjimkou kaktusů, které potřebují dýchal. Odezd se totiž zatím odkládá. Berlín požaduje pracovní síly.

Pracovní úřad však nemůže uspokojit ani požadavky zdejšího německého hospodaření. Lidé se pracovní povinnosti vyhýbají – ukrývají se. odcházejí do lesů nebo simulují. Nezbývá nic jiného, než se uchýlit ke starým osvědčeným metodám. Otroci se kdysi lovili a nuceně odváželi. Tak je nalovíme a vyvezeni. Vítěz je vždycky v právu.

První zátah začal během dne. Esesáci uzavřeli ulice. Vojáci se psy a policajti obcházeli dům za domem, bušili na každé dveře a vyháněli lidi z bytů. Hned je také třídili – staré lidi propouštěli, kdežto práceschopné posílali po malých skupinkách střežených samopalníky na nádraží, kde je zaháněli do ohrady z ostnatého drátu, narychlo vybudované za skladišti.

Ze všech stran se ozýval křik a nadávky. Děti plakaly. Kdekdo se oháněl nějakými doklady a snažil se cosi dokazovat. Takové odvážlivce umravňovali údery pažeb nebo na ně štvali psy.

Okupanti blýskali očima. „Schneller, schneller!“ Oni mají zajistit každého v produktivním věku. Na nádraží se uvidí.

Zátahu neunikl ani Tolja. V okamžiku, kdy esesáci zablokovali celé město, byl zrovna na cestě k dědovi Pantělejovi. Jakmile zjistil, že je zle, hupsnul Tolja do nejbližších domovních dveří, vyběhl po schodišti až nahoru a pokusil se zmizet někde v šeru půdy, ale dřevěné oplechované dveře byly bohužel na zámek. Několikrát do nich kopl, nebylo to však nic platné. Dole se ozvaly nějaké hlasy, bouchání, praskot a štěkot.

Tolja se posadil na schod a byl zticha jako myška. Třeba se to přežene.

Německé holínky dupaly stále blíž. Tolja se schoulil do klubíčka.

Možná by se opravdu všechno zdárně přehnalo, ale pes ho ucítil, napjal vodítko a rozštěkal se.

„Neblázni, ty trumbero,“ zamumlal tiše Tolja.

Vedle psa zadupaly holinky a pánovité prsty chlapce uchopily za límec kabátu.

„Rusische Schwein! Schnell!“

Nebylo zbytí. Nechal se pokorně odvést na ulici a zařadil se vedle neznámé plačící divky. Před ním i za ním šli lidé, zakopávali na rovném asfaltu, nechápali, kam a proč je to ženou. Po obou stranách ukazovali hrozivé tesáky psí a líně kleli vojáci.

Tolja kráčel a rozhlížel se na všechny strany – jak dát přátelům vědět, že se dostal do pasti? Chodníky však byly prázdné, okna zavřená a zatažená. Zničehonic si povšiml známé, nemotorně vytáhlé postavy v šedozeleném plášti. Ale to je přece Schanze, ten kuchař!

„Pane Schanze…! Pane kuchaři!“ vykřikl Tolja a zamával oběma rukama, aby upoutal Němcovu pozornost.

Schanze už se rozhlížel a jeho ptačí nos připomínal větrnou korouhvičku.

„To jsem já… Tady! Řekněte našim… Zlatě…,“ úplně zapomněl, že Schanze nerozumí rusky.

Konečně Tolju postřehl a přistoupil k okraji chodníku, ale voják se psem mu naznačil, aby ustoupil stranou.

„Sagen sie Zlata…! Gut?“ křikl Tolja a otočil se.

Děvče, které šlo vedle něj, na něj vrhlo nevraživý pohled a uhnulo od něj, kam až to šlo.

„To je jen kuchař,“ vysvětlil Tolja.

Na nádraží za ostnatým drátem už stál v několika řadách mnohohlavý ztichlý dav. Někdo tvrdil, že je všechny postřílejí jako rukojmí.

Někdo zase soudil, že půjdou všichni do koncentráku. U narychlo stlačených vrat, omotaných stejným ostnatým drátem, stáli strážní a svobodník nově přišlou várku přepočítával jako dobytek.

Tolja se protlačil co nejblíž k vratům. Co když mu Schanze porozuměl a řekne všechno Zlatě, to se přátelé rozhodně pokusí nějak ho z toho dostat.

Schanze však Zlatě nic vyřídit nemohl, protože děvče v kuchyni ještě nebylo, přicházelo až ve tří odpoledne. Zavřel se ve svém kumbále, sáhl do skříňky pro láhev domácí kořalky a sklenici, aby se trochu napil, ale pak si to rozmyslel. Hlavu musí mít jasnou a všechno si to probrat. Když lidi nahnali na nádraží, chtějí je někam odvézt. Ale kam?

Vstoupil do kuchyně, nakvašeně zarachotil poklicemi na hrncích, setřel kuchařky, pak si natáhl kabát a z hotelu odešel.

U vchodu do hotelu stálo několik důstojníků a lhostejně se dívalo na vyděšené hloučky lidí, které vedli vojáci po ulici. Schanze jakoby náhodou zastavil hned vedle nich.

„Doppel to bere velkoryse,“ poznamenal jeden z důstojníků. „Takhle vyveze do Německa snad celé město.“

„To by nebylo špatné. Ale proč nám odváží i děvčata?“ komentoval tento výrok jeho kolega.

Všichni se zasmáli.

Tak takhle je to, pomyslel si Schanze. O toru, že Rusové putují do Německa na různé práce, slyšel už dřív, ale až do dneška byl přesvědčen, že tam jedou dobrovolně, aby si vydělali, jak špatně zná své krajany!

Vrátil se do hotelu, ani se nesvlékal a vypravil se. rovnou k paní Kopfové.

Gertruda stála u okna a dívala se na ulici. Kolem neustále vodili nějaké lidi. Kam a proč je asi vedou?

„Co si přejete, Hugo?“

„Vedou je na nádraží. A povezou všechny do Německa.“

„Jak to víte?“

„Slyšel jsem to. To je práce doktora Doppela. Sebrali i toho chlapce, co pálí s dědou domácí kořalku.“

„Tolju?“ zeptal se Petr. který sem přiběhl z ložnice.

„A kdy má transport odjíždět?“

Schanze pokrčil rameny, takové podrobnosti nevěděl.

Lužinová ještě pořád sledovala ulici.

„Mami, oni sebrali Tolju,“ připomněl jí Pelr.

„Ty mlč a nepleť se do toho.“ Rozbolela ji hlava. Pokaždé, když nastaly nějaké problémy a potíže, začínala ji bolet hlava, nejspíš z enormního nervového vypětí.

Rozhodla se, že Doppelovi zavolá, jestli mezi zadrženými náhodou nejsou nějací artisté nebo kuchaři, které by v hotelu mohla potřebovat. To je vynikající záminka. Otto jí však oznámil, že pan doktor je na nádraží a hned tak se nevrátí. Gertruda mu rychle vysvětlila, oč jí jde, a zeptala se, kdy má transport odjíždět, aby věděla, zda stačí s Doppelem všechny své požadavky nějak vyřešit.

„Myslím, že máte čas. Transport těžko vyjede dřív než zítra ráno. Materiál se ještě musí řádně vytřídit,“ vysvětlil jí Otto.

„Peter,“ oslovila Gertruda Johannovna syna po krátké odmlce, když položila sluchátko. Pak pokračovala rusky: „Rychle zaběhni za Fličem. Vezmi si propustky a venku mluv jen německy. Ať Flič co nejrychleji zajde k mistrovi Zacharjonkovi a řekne mu, že transport odjíždí zítra, možná už ráno. Do Německa.“

„Dobře, mami. Ale co bude s Toljou?“

„Tvůj Tolja jistě taky nepojede dřív než zítra. A teď běž.“ Když Petr odešel, obrátila se ke Schanzemu. „Děkuju, Hugo. Škoda že pro ty nešťastné lidi nemůžeme nic udělat,“ kývla směrem k oknu.

„S tím fašismem se musí něco udělat,“ prohlásil najednou vyzáblý kuchař. „Je to jako morová rána, jako otrava. Copak my Němci jsme takovíhle?“ zeptal se bolestně.

Pozorně se na něj zadívala, ale neřekla nic. Neměla na to právo.

Schanze se vypravil na nádraží. Všechny z takové tragédie dostat nemůže, ale pro svého mladého známého udělá všechno, co jen bude moci, tím spíš, že se na něj obrátil na ulici plné lidí. To znamená, že ho považuje za slušného člověka.

„Svobodníku,“ oslovil poddůstojníka u ostnatých vrat. „Jak se jmenujete?“

„Svobodník Kleinfinger, pane feldvéble.“

„Já jsem feldvébl Hugo Schanze, šéfkuchař hotelové restaurace. Umíte si představit, jaký pán je takový šéfkuchař? Samý šnaps, samé pochoutky, zkrátka záruka veselého živobytí!“ kasal se významně, pohnul špičkou nosu a najednou hlasitě zvolal: „Tolja!“

Na druhé straně vrat se za okamžik vynořil vylekaný kluk.

„Ten kluk je můj,“ řekl Schanze na vysvětlenou. „Pálí výbornou kořalku.“

Tomu svobodník výtečně rozuměl.

„Chápu, pane feldvéble, ale bohužel se nedá nic dělat, odpovídám za správný počet kusů,“ a ukázal mu sešitek, kam si zapisoval počty přihnaných lidí. „Když bude něco scházet, bude se mnou zle. Takže se nezlobte, pane feldvéble. Raz, dva, tři, čtyři…,“ začal počítat čerstvou skupinu. „Dvacet osm.“

„Dvacet sedm,“ opravil ho kuchař.

„Dvacet osm, splést jsem se nemohl.“

„Svobodníku Kleinfingere, řekl bych, že vás ta odpovědná služba unavuje. Pošlu vám na posilněnou něco, co vám projasní mysl.“

„Máte pravdu, pane feldvéble, skutečně je jich jen dvacet sedm.“

Schanze zakýval na Tolju ukazovákem.

„A tohohle mi dáte, aby vám počty souhlasily,“

Kleinfinger se kradmo rozhlédl kolem a mávl rukou:

„Co bv nakonec jeden pro krajana neudělal!“

Schanze popadl Tolju za límec, vyvlekl ho z vrat a takhle ho vedl přímo prostředkem ulice. Cestou si pobrukoval:

„Já ti dám, utíkat od práce. Budeš sedět na řetěze jako čokl! A týden nedostaneš nažrat!“

Toíjova hlava se klátila ze strany na stranu, nerozuměl ani slovu ze Schanzova kázáni, ale už pochopil, že kuchař ho nějak dokázal vysvobodit a dostál ho zeza ostnatého drátu ven.

6

Večer před začátkem představení Gertruda Johannovna jako obvykle zašla dolů do sálu. Restaurace byla plná. Důstojníci se do města sjížděli z týlových nemocnic, hlásili se v budově bývalé školy číslo sedm, na čas se ubytovávali v hotelu, a když byli zařazeni k jednotce, zase odjížděli. Poslední měsíc mířili většinou na jih. Gertruda johannovna si toho všimla a upozornila na to lidi v lese.

Kolem stolku sturmbannführera Gravese u sedlo několik důstojníků. Všichni se hlasitě smáli. Také Graves ukazoval zuby častěji než obvykle. Asi mají ve svém středu nějakého po vedeného kumpána. Jeden z mužů se v záchvatu smíchu zaklonil daleko dozadu, takže spatři la toho úspěšného vypravěče… Srdce se v ní málem zastavilo a pak se dalo do ostrého klusu, jako po úmorném běžeckém výkonu. U sturmbanführerova stolu seděl nadporučík von Lenz!

Aby se mimoděk neprozradila, rychle se od vrátila a sál opustila druhou uličkou mezi stoly.

Von Lenz, je to von Lenz!

Náhle však zaslechla Gravesův hlas:

„Paní Gertrudo!“ vyskočil a doběhl až k ni. „Pročpak se dnes mému stolu tak okázale vyhýbáte?“

„Vaše společnost mi připadala až příliš veselá a řekla jsem si, že se zřejmě mluví o ně čem, co není určeno dámským uším,“ usmála se šibalsky.

„Ale ne, váš starý přítel prostě líčí pařížské novinky.“

„Můj starý přítel?“ podivila se.

„Ano, nadporučík von Lenz.“

Zmateně povytáhla tenké obočí.

„Ó, jak proradné dokážou být ženy! A on vám nosil květiny.“ rozesmál se Graves.

Dovedl Gertrudu ke stolu, ale ta se zatím stačila zcela opanovat a věnovala celé společnosti roztomilý úsměv

„Opravdu, to jsou k nám hosti. Copak vás Rusové ještě nepostřehli, milý von Lenzi?“

Nadporučík vstal a šťastně se zazubil.

„Vy si ale umíte vymyslet kompliment!“

„Drtivá většina mých hostů už je takhle poznamenaná. Jizvy z bitev jsou znamením odvahy!“

Důstojníci souhlasně a potěšeně zakývali hlavami.

„Já mám jizvu na srdci, paní Gertrudo,“ prohlásil dvorně von Lenz. „Žel bohu nezhojitelnou. Ostatní šrámy a rány mě teprve čekají, já přece na frontu teprve cestuji!“ Vytáhl z kapsy důstojnické blůzy malou krabičku. „To je pro Vás, paní Gertrudo, malý dáreček z Paříže.“

„Děkuji vám,“ pronesla tiše a hlavou jí horečně táhlo: Proč je tady? Proč je tu ten falešný německý důstojník? Sotva ho uviděla, pochopila, že se děje něco vážného; von Letiz, ve skutečnosti spojka sovětské rozvědky, se tu poprvé objevil, když na tom byla nejhůř, a zprostředkoval jí kontakt na Zacharjonka. Co asi přináší tentokrát?

Graves se usmíval.

„Bravo, von Lenzi! Ukázal jste se jako pravý rytíř.“

Gertruda mezitím vyjmula z krabičky maličký flakón a přičichla k zátce.

„Paní Kopfová, zítra mám volný den, co byste říkala malé vyjížďce za město? Mám k dispozici vůz.“

„Vy se nebojíte partyzánu?“

„Proboha proč, vždyť plukovník von Altengrabow a náš milý Graves je zahnali tak daleko, že nám sotva můžou způsobit nějaké nepříjemnosti.“

„Nevím, nevím, pane nadporučíku, mám v posledních dnech tolik práce…“

„To se jistě dá odložit, Gertrudo. Dělejte zítra nadporučíkovi společnost, ať mu my ostatní máme co závidět.“ navrhl galantně starmhannführer.

„Domluveno, objednám řidiče, dejme tomu na desátou hodinu ranní,“ uzavřel jako by se to samo sebou rozumělo von Lenz.

„Dobře. Ale ráda bych vzala za město i své chlapce.“

„Chudák nadporučík!“ zvolal někdo z důstojníků. „Takhle si to asi nepředstavoval!“

Všichni se zasmáli.

„Co se dá dělat,“ povzdechl si von Lenz. „Mužové našeho rodu nemají ve zvyku nerespektovat přání dam.“

Příštího rána přesně v deset nadporučík von Lenz zaklepal na dveře paní Kopfové. Už ho očekávala. Vedle ní stála dvojčata. Kinder zpozorněl a pro pořádek vybafl.

Sešli dolů a posadili se do auta. Gertruda Johannovna s chlapci a Kinderem dozadu, nadporučík vedle řidiče.

„Můžete jet, Willi.“

Nadporučík zřejmě velmi dobře věděl, kam má namířeno. Celou cestu poutavě líčil svá dobrodružství v Paříži, chválil francouzské víno a vzpomínal i na krásné jezdecké koně na svém panství, kam se cestou na východní frontu zase nestihl podívat, ale pak zničehonic řidičovi přikázal, aby odbočil na lesní cestu. Natřásali se po ní několik kilometrů a pak auto konečně zastavilo.

Protékala tudy říčka, zřejmě táž, na které leželo město. Snad jen s tím rozdílem, že tady byla užší n klidnější a po březích se žlutaly pampelišky.

Von Lenz pomohl Gertrudě vystoupit z vozu a chlapci se hned rozběhli k vodě. Kinder vesele štěkal.

„Nechcete se projít?“ navrhl jí von Lenz.

Přikývla.

„Willi, dohlídněte, prosím, na hochy. Pokud proti tomu nic nemáte, pánové, rád bych se s vaší paní matkou trochu prošel.“

„Škoda že tu nemáme nějakou udici,“ litoval Pavel.

„Ale máme, vlasec,“ utrousil podmračený řidič. „Pan nadporučík je taky rybář. Musíte si jen někde uříznout prut.“

Von Lenz s Gertrudou Johannovnou se beze spěchu vydali po břehu. V zátočině říčka obtékala mohutnou vrbu. Za cestou se zdvíhala vysoká hradba lesa. Kluci i Willi zmizeli za kmeny, po chvíli už nebylo slyšet ani Kinderův štěkot, ale oni mlčky kráčeli dál a dál. Potom von Lenz zastavil, přátelsky uchopil ruce drobné ženy do svých a řekl rusky:

„Tak dobrý den, Gertrudo Johannovno.“

„Dobrý den…,“ zarazila se, protože nevěděla, jak mu říkat. „Dobrý den, soudruhu benzi.“

Rozhlédl se, stáhl si důstojnickou blůzu a rozestlal ji na břeh.

„Posaďte se a vyprávějte, co je tu nového.“

Začala mu vyprávět všechno po pořádku – o smrti Mimózy, o novém veliteli, o trestné výpravě na partyzánské území. O tom, jak vyslala Fliče k Zacharjonkovi, když už jiné východisko neviděla. O transportu totálně na sazených do Německa. O tom, že Doppel chce Pavla odvézt do Německa. O Schanzem, který ve snaze zachránit Zlatu zabil německého poručíka. je to dobrý chlap, všichni Němci přece nejsou fašisti!

Von Lenz ji nepřerušoval.

Nakonec mu vylíčila, jaké ji potkalo neštěstí – Ivanova smrt. Vytáhla z kabelky dlouhou šedivou obálku a podala mu ji.

Bedlivě si výstřižek prohlédl a pousmál se.

„O vašem manželovi všechno víme. Partyzáni těží informace přímo z Moskvy. Hlavně se uklidněte, Gertrudo Johannovno. Ten výstřižek je padělek. Váš muž žije.“

„Žije?!“

„Klid, Gertrudo, hlavně klid,“ chlácholil nadobro ohromenou ženu von Lenz. „Když jste tak statečně přestála zprávu o jeho smrti, tak snad… To usnesení platí. Váš muž je hrdina Sovětského svazu… Dotiskli tam jen to in memoriam…“

Zabořila obličej do dlaní a rozplakala se. Nebránil jí, jen ať se vypláče.

Gertruda johannovna pomalu přišla k sobě a najednou zvolala:

„Ten ničema! Ničema!“

„Výstřižek padělali proto, aby vás zbavili jakékoli naděje. Ale jste si přece kvit. Kdyby Doppel věděl, co všechno jste už podnikla vy proti němu, nechal by vás rozčtvrtit!“

„Můj bože!“ zašeptala. „Ivan žije, takové štěstí!“

„Hlavně to, prosím vás, nikomu neříkejte, ani chlapcům raději ne. Všechno musí zatím zůstat tak, jak je. Brzy se to dovědí sami.“

Na hladině pár metrů od nich něco šplouchlo. Gertruda Johannovna se lekla, rychle si otřela slzy a přitiskla se k nadporučíkovi.

„Copak, holoubci, vrkáme, vrkáme?“ pronesl mužský hlas a za houštím při břehu vyklouzla podivná loď, skládající se ze dvou dlabaných kmenů, spojených příčně přibitými prkny. Na provizorní palubě seděli dva muži, třetí na zádi zvláštního plavidla komíhal dlouhým veslem.

Muži vyskočili na břeh. Vousatého Gertruda Johannovna neznala, ale ten druhý byl bezesporu Alexej Pavlovic.

„Dobrý den, Gertrudo Johannovno,“ zdravil už ji srdečně starý známý a podával jí ruku. Bylo vidět, že má z tohoto setkání radost. „Seznamte se, soudruhu veliteli, tohle je naše soudružka Lužinová.“

Vousáč se usmál.

„Moc mě těší, viděl jsem vás už v cirkuse. Zdravím vás, soudružko Lužinová.“ Dlouho její dlaň svíral ve své a potěšeně si prohlížel její uslzenou tvář i útlou postavu. „Ale proč ty slzy, něco se stalo?“ zeptal se ustaraně.

„Můj manžel se našel,“ hlesla šťastně.

„To vím. On se vlastně ani neztratil,“ rozesmál se na celé kolo vousáč. „Ale teď bychom se měli seznámit trochu blíž. Tak dlouho už bojujem tak říkajíc na stejné frontě, a ještě jsme jeden druhého neviděli. Já jsem strejda Vasja.“

„Strejda Vasja? Velitel oddílu?“

„Brigády, už brigády. Bojovníků nám v poslední době přibylo. Vám musím moc poděkovat za včasnou zprávu o trestné výpravě. Jen díky vám jsme stačili včas ustoupit.“

„Ano, to vím. Plukovník se moc zlobil.“

„Ale běžte!“ chechtal se spokojeně strejda Vasja. „Tak on se zlobil: No to rád slyším. Zkrátka jsme vám moc a moc vděčni. A chlapcům taky. Už jsme o vás poslali velké hlášeni do Moskvy. Vláda vás vyznamenala Řádem rudého praporu. Jménem velení vám srdečně blahopřeji. Vaše jméno se přirozeně v novinách neobjevilo, jistě chápete proč.“

„Já…? A řád?! Mein Gott!“ Už nechtěla plakat, ale slzám se přesto neubránila.

„Já bych řekl, že v řece je vody dost,“ usmál se ještě jednou strejda Vasja. „Ale teď vážně, pustíme se do práce.“ Obrátil se na von Lenze. „Už jste soudružce stačil všechno vyložit?“

„Ne.“

„Tak se posadíme a dejte se do toho.“

„Ve městě se má konat nějaká významní porada. Někdo přiletí až z Berlína. Už se sjíždějí představitelé okresních a městských správ, tajné služby i policie. Na jihu fašisti obsadili Charkov a dostali se až na Severní Kavkaz. Naše vojska jsou zatim nucena ustupovat, a to Němcům dodalo elánu a sebevědomí. Takhle je to.“

„Krajský výbor strany rozhodl, že se na tuhle poradu připravíme i my. A vyhodit celou tu společnost do vzduchu. Nejepší to bude ve vašem hotelu.“

„Bude tam i Doppek?“ zeptala se Gertruda Johannovna.

„Nejspíš ano.“

„Tak první bombu položte pod jeho stůl.“

Von Lenz se ušklíbl.

„S radostí. Ale na bombu asi hned tak nedojde. ještě nás čeká plno nebezpečné práce.“

„Co mám dělat?“ otázala se věcně Gertrufda Johannovna.

„Ve městě bude zkušený pyrotechnik,“ vysvětlil Alexej Pavlovic. „Nejlepší by bylo přidělit mu nějakou práci v hotelu. Dejme tomu v kuchyni, nebo v recepci…“

„To je těžké. Všechen personál prověřuje osobně strumbannführer Graves.“

„To je zlé,“ zasmušil se strejda Vusja.

Lužinová se zamyslela.

„Vyzná se v instalatéřině?“

„S tím si jistě nějak poradí.“

„Tak to by se měl hlásit u mistra Zacharjonka. Toho má Graves ve velké oblibě Opravoval mu totiž nějaké hodiny. A my naaranžujeme nějakou poruchu.“

„Poruchu?“ zeptal se Alexej Pavlovic.

„No jistě. Já nechám poslat pro Zacharjonka a on pověří toho vašeho člověka.“

„A víte kdo to je? Poručík Karuselin. Ten, co vám pomáhal stavět cirkus.“

„Karuselin! Tak on také žije!“

„Samozřejmě, ale vy se budete tvářit, jako byste ho viděla prvně v životě?“ upozornil ji Alexej Pavlovic.

„Přirozeně! A co ještě mám dělat?“

„Musíte nějak dopravit do hotelu výbušniny a také je tam ukrýt,“ vysvětlil strejda Vasja.

„Rozumím. Uložíme to u feldvébla Schanzeho. Jako brambory nebo makaróny.“

„Není to nebezpečné?“

„Ne. Hugovi věřím. A navíc do jeho špižírny Gravesovi lidé vůbec nechodí. Klíč má jen Schanze, který přejímá potraviny od dodáváte lů a také je vydává kuchyni.“

Muži se po sobě podívali a von Lenz přikývl.

„Dobře, riskneme to,“ souhlasil strejda Vasja a zeptal se:

„Odkud vás zásobují? Nebo si jezdíte sami?“

„To bývá různé. Většinu bereme z německých skladu. Nebo z nádraží, když přijede vagón.“

„Na nádraží máme lidi,“ zamyslel se Alexej Petrovič. „Mohli by výbušniny zabalit tak, aby to vypadalo jako nějaké běžné potraviny.“

„Riziko je to velké, ale jinak to nejde,“ povzdechl si strejda Vasja. „Karuselin si pak vybere a připraví místa pro nálože. Měla by to být taková rána, aby ji zaslechli až v Berlíně!“

„Ale co Schanze? A Zlata? A moji chlapci? To je přece velmi nebezpečné, takový výbuch. A je tam i Flič a další dobří lidé.“

„Ty všechny musíme v poslední chvíli odvést pryč. Do lesa.“

„Nechápu ale, kdo zůstane tady. Kdo tu bude pracovat?“ zeptala se Gertruda Johannovna.

„Nebojte se, někdo se jistě najde. A pro vás se najde práce u nás. Ostatně na to je ještě brzy, počkáme, jak rozhodne Moskva. Jinak vám ještě jednou děkujeme, Gertrudo Johannovno. I za oba chlapce, budou to báječní lidé.“

„Po otci!“ zdůraznila hrdě.

Rozloučili se. Strejda Vasja a Alexej Pavlovič se vrátili na své exotické plavidlo, jejich mladý kormidelník ho odstrčil od břehu a loďka zmizela za, keři.

Friedrich von Lenz a Gertruda Johannovna ještě chvíli postáli a zaposlouchávali se do stále tišších záběrů vesla.

„Proboha, tolik zpráv najednou!“ ozvala se tiše Gertruda. „Kde se jen v lidech berou síly, aby tohle všechno vydrželi!“

„Ano, končí první rok války, a fašismu jsme páteř ještě zdaleka nezlomili, ještě je to velká síla, to mi věřte. Vím to moc dobře, vždyť se po světě pohybuji v jejich kůži. A když už někdy nemůžu, představím si trubače, jak leští fanfárové trubky.“

„Trubky?“

„Ano. Vítězství je ještě daleko, ale nakonec přijde. Proto trubači leští trubky.“

„Chápu,“ přikývla. „Jen ať je leští. To je dobře.“

Vraceli se zpátky. Dýchalo se jim lehce, jako by žádná válka nebyla a večer je čekalo představení. Dublon poslušně poběží za Malvou. Z opony vyběhne nemotora Mimóza a vykřikne:

„Lidičky, tak jsem tady!“