Otto Janka

Let plachého čaroděje

Jan Vilém Helfer nehledal dobrodružství, ale neznámé krajiny světa, ve kterém žil. Některé z nich jsou dost neznámé ještě teď. Našel je v Mezopotámii a v Barmě. Prožil v nich příběhy jako vystřižené z dobrodružného románu. Snad by mu takové přirovnání bylo cizí, a možná i protivné. Byl především přírodovědec. Dobrodružné romány asi nečetl. Profesor entomologie Karlovy univerzity Jan Obenberger o něm dokonce psal jako o „geniálním přírodovědci, který předstihl svou dobu“. Výsledky jeho dobrodružných cest jsou dodnes v herbářích a v entomologických sbírkách Národního muzea pramenem poznání. Ale kdo ještě zná jeho jméno? Voda se nad ním zavřela a zmizelo málem beze stopy. Jméno Jana Viléma Helfera už dávno nikomu nic neříká. Proč?

Dvě knihy o jeho cestách vyšly u Brockhause v Lipsku a už je to dávno. Sto let. S výsledky jeho práce se dnes setkávají jen přírodovědci a z nich vlastně skoro jen entomologové.

Ale třeba je to prostě jen náhoda. Nejčastěji se vracíme ke známým jménům. Emil Holub byl také lékař a cestovatel, a pokud o jeho cestách vyšlo deset knih, je to dobrý důvod, proč napsat jedenáctou. Ne, nesmějte se, myslím to vážně. Holuba známe a jeho osud nás dodnes vzrušuje, jen některé příhody vybledly a jiné – které se dřív zdály třeba trochu nevýrazné – nás dnes přitahují. Objevujeme v nich nové barvy a významy. Víme o něm hodně. Proto chceme vědět ještě víc. Helfer nenašel svého vypravěče. Asi je to opravdu jen náhoda.

Zúčastnil jste se dvou velkých přírodovědeckých expedic Národního muzea do Íránu, tedy do míst, kde pracoval také Jan Vilém Helfer. Jak souvisí tato vaše zkušenost s Letem plachého čaroděje?

Nebýt expedic, asi bychom se s Helferem minuli, a i kdybych se s jeho jménem přesto setkal, asi bych o něm nedokázal psát. Nejsem přírodovědec, a když jsem se před první íránskou expedicí seznamoval se sbírkami entomologického oddělení, setkal jsem se s ním poprvé. A když jsem pak četl studie Jana Obenbergra, pochopil jsem, jak veliký je jeho osud, a začal jsem hledat ty dvě staré, švabachem tištěné, ztracené a beznadějně zapomenuté knížky Pavly Helferové z roku 1873. A ještě později, když jsem žil v horkých pouštích a horách Íránu, byl už Helfer se mnou po celý ten čas a tam jsem také, snad aspoň trochu, pochopil, jaký to všechno mělo smysl, začal jsem se mu obdivovat a začal jsem ho mít rád.

Svět se ale za sto padesát let hodně změnil. Helfer přece žil v jiném čase. Opravdu lze expedice, které vedl, srovnávat s dnešními expedicemi?

Svět se asi opravdu změnil k nepoznání, ale expedice moc ne. Jeden z účastníků expedice Lambaréne mi řekl, že se nad mou knížkou o první íránské expedici na několik hodin vrátil na tu jejich cestu tenkrát do Afriky. Nevěděl jsem, zda z toho mám mít radost. Jeli jindy, jinam a jejich cíle byly jiné. Ale pak jsem pochopil, že každá expedice je trochu jako každá jiná expedice. Je to pravda, která platí asi odedávna. Když jsem četl o plavbě Enriquea Stanka Vráze po Sanajaku, zdálo se mi, že až příliš opisoval z knihy o prvních afrických cestách Emila Holuba, z kapitol o plavbě po Zambezi.

A také práce, kterou Helfer dělal, je stejná jako práce dnešních entomologů na přírodovědeckých expedicích.

Jeli jsme do Íránu a Balúčistánu autem. Bylo to rychlejší – ale asi ne příjemnější – než Helferovy plavby na plachetních lodích. Ale do opravdu neprozkoumaných krajin silnice stejně nevedou. Tam jsme museli pěšky – jako Helfer. Nebo na velbloudech – jako Helfer.

A některé úžasné vymoženosti moderní doby zas nebyly tak úžasné, jak by se třeba zdálo. V jedné oáze na jihu velké písečné pouště Lut jsme se dostali do nějaké kanceláře, ve které byla klimatizace. Bylo to jak zázrak. Z bílé krabice na zdi na mě najednou foukal vlhký a chladivý vzduch. Stačilo zavřít oči a byl jsem na Šumavě, na tábořišti pod Soumarským mostem, v té krátké přestávce mezi dvěma dlouhými šumavskými dešti, a čekal jsem, kdy uslyším údery pádel o vodu a kdy už na mě někdo zavolá: Ahoj! Jenže jsem tam mohl být jen chvíli a vedro venku – už před tím bylo k zbláznění, skoro padesát stupňů Celsia ve stínu – bylo pak ještě mnohem trýznivější. Od té doby jsem se klimatizaci vyhýbal. Helfer se jí vyhýbat nemusel. V jeho dobách lidé klimatizaci ještě neznali. Ale, s tou jedinou výjimkou, jsme na tom byli stejně.

V některých oázách jsme si koupili led. Napit se pak studené vody bylo nesmírně příjemné, ale byl to také šok, který jsme nesměli často opakovat, a studené vody jsme nesměli vypít příliš mnoho. Jednou v Balúčistánu jsem večer spočítal prázdné kanystry a vyšlo mi, že jsme každý, jen za odpoledne, vypili asi deset litrů vody. Vlažné, hořké, kalné a příšerné. Takovou vodu pil Helfer taky.

Představujete Helfera v Letu plachého čaroděje už jako hotového muže. Krajiny, kterými procházel, se měnily, on ale nikoliv. Je stejný na začátku jako na konci příběhu. Co vás na něm zaujalo, když to nebyl jeho vývoj?

Snad právě to…, že už od dětství věděl tak přesně, co chce v životě dělat, a že každý krok, každý čin, všechno, co dělal, ho neustále přibližovalo k jedinému cíli.

V době, ve které žil – narodil se v roce 1810 jako Karel Hynek Mácha –, to byl ještě mnohem pošetilejší klukovský sen než dneska. Objevovat neznámé světy…

První expedice ho vedly asi jen do pražských zahrad a parků, pak se odvážil dál, až k břehům Vltavy, a pak ještě dál, snad až na Šumavu, ale už v roce 1830 – bylo mu tenkrát teprve dvacet let – se zúčastnil sjezdu přírodovědců v Hamburku.

V roce 1832 se vypravil do Itálie. Dostal se také na Sicílii, na Maltu a do severní Afriky. Ale to všechno byla jen příprava na velkou expedici, o které celý život snil a o které vypravuje Let plachého čaroděje.

A ještě něco… Velice mě na Helferovi zaujala jeho žena Pavla.

Protože je, na rozdíl od Helfera, na konci příběhu jiná než na začátku?

Snad také proto. Asi dost dlouho nedokázala sdílet Helferovo zaujetí pro objevování neznámých druhů hmyzu. Asi neznala ani ty známé druhy a ty neznámé byly od těch známých, které znala, skoro k nerozeznání a asi jí také dost dlouho nebylo jasné, k čemu je to všechno dobré. Navíc pro ni bylo všechno těžší, zejména v Orientě. Ale stále víc podléhala okouzlení z té úžasné cesty, na kterou se vydala tak zdráhavě.

A snad někdy, když vedle Helfera začala také ona objevovat neznámé světy – třeba tak malé, že se před ní ukrývaly pod jediným stéblem trávy – viděla zázrak proměny. Larvu, která se proměnila v imágo. Snad pozorovala to podivné divadlo lupou. Hledal jsem stejnou lupu po celý ten čas, kdy jsem psal Let plachého čaroděje.

Pavla Helferová byla ovšem „žena do nepohody“. Myslím, že kdyby v nějaké šumavské peřeji vypadla z kanoe – až by doplavala ke břehu – začala by se smát.

Josef Poláček

Let plachého čaroděje

S karavanou projel Mezopotámií.

S první lodí, kterou kdy nesly vlny Eufratu, plul do Basry.

Na slonech pronikl do pralesů Barmy.

Prožil život podobný závratnému letu.

Byl dobrodruh?

Po večeři nečaroval.

A jeho jméno zazní dnes už bez ozvěny vzpomínky.

Proč?

FIN JE PROSTĚ NEMOŽNÝ

Nadán čilým duchem a mimořádnou pamětí projevil již v časném mládí touhu po zkoumání přírody. – Stár šestnáct let počal studia na Univerzitě pražské. – Byl zcela prodchnutý přáním proputovati země dosud neprobádané. – Chceš opustiti domov a na cestách obtížných mě doprovázeli? otázal se. Ano, odpověděla jsem.

Gräfin Paulině Nostitz: Johann Wilhelm Helfer’s Reisen in Vorderasien und Indien, 1873

Poštovská ulice se Pavle zdála neobvykle tichá. Z dálky slyšela pomalé hřmění jezu pod Kamenným mostem. Půlnoční hlas…

Proč ji napadla právě tato slova? Půlnoční hlas. Byla v něm tma? Ne, to je přece nesmysl. Pak si uvědomila, že se jen ozval příliš brzy. Obvykle přicházel, až když odešli poslední výtržníci. Asi tak o půlnoci. Až když se barvíři přestali prát. Ale barvíři si dneska lížou rány z posledního utkání, které skončilo opět nerozhodně. Domy v Poštovské ulici zůstaly stát tam, kde stály předtím. Barvíři odešli. Plichta. Jednou se jim to třeba podaří. Domy odejdou a barvíři zůstanou stát uprostřed trosek Poštovské ulice. Snad už zítra se to stane. Ale zatím byla ještě neděle. Barvíři se prali někde jinde a ulice byla tak tichá, že byl z dálky slyšet jez. Půlnoční hlas…

„Čemu se směješ?“ zeptala se Hana.

„Vzpomněla jsem si na barvíře,“ odpověděla Pavla.

Víc říkat nemusela. Znaly se už dlouho. Také Hana se usmála.

„Skoro je tu bez nich příliš ticho,“ připustila.

Barvířský ostrov se nedaleko zvedal nad hladinou Vltavy, Nebyl z okna vidět, ale věděly o něm dobře. Jednou se bude jmenovat Žofín a pak dostane ještě jiné jméno, ale zatím na něm rostl skoro prales a zbytek patřil barvířům. S Prahou byl spojen jenom převoznickou pramičkou, na které připlouvali jako piráti. Většinou byli zelení, modří, nebo červení. Barvili kartouny, ale to nic nebylo proti tomu, jak se při tom sami zmalovali.

Třeba tam v těch barvách plavou, uvažovala Pavla skoro zasněně. A mají potom jenom jediné prosté přání. Vnést trochu barev také do Poštovské ulice. Často se prali. Vlastně skoro pořád. Ani ne doopravdy, jen tak, skoro přátelsky, jen tak dlouho, dokud některému z nich nezačala téci z nosu krev.

Třeba to nějak souvisí. Třeba se jim Poštovská ulice zdá šedivá, když pořád jen plavou v zářivých barvách, uvažovala dál Pavla.

Kluk s modrýma očima. To nic není. Ale když je to barvíř, tak má ještě modré vlasy a modrý obličej a modré ruce v modrém kabátě a boty modré jako nebe dneska, a když dostane pěstí do nosu a objeví se červená krev, je to barevně skoro dokonalé. S barvířem, který předtím celý den plaval v červené barvě, snad ani nemá smysl se prát.

Pavla si ještě představila modrého Fina. Má přece také modré oči.

Ne, to je vyloučeno. Fin je sice nemožný, ale nemůže být modrý. Z mnoha důvodů. Třeba také proto, že barvířům se v Poštovské ulici říkalo „štrajchpudlíci“ a Fin byl prostě Fin. Ale prát se také uměl. To byla jedna ze záhad, které ho obklopovaly. Učil se prát. Asi stejně lehce a s výborným prospěchem, jako se učil latinu. Anebo arabštinu. Anebo anatomii.

Fin…

Byla neděle a pokoj, ve kterém Pavla s Hanou seděly u otevřeného okna, byl plný levandulové vůně. Bylo horké léto roku 1834.

Co asi dělá Fin?

Pavla měla pocit, že je s nimi, pořád, tady v tom pokoji, že sedí na té třetí prázdné židli u okna a tváří se způsobně a trochu rozpačitě. Snad by ho měla představit Haně, je to její nejlepší kamarádka a znají se už ze školy.

Dovolte, abych vás představila.

Ne, to by bylo příliš studené.

Řekla by jen: Hano, to je Fin.

To by bylo lepší.

Co asi dělá? Třeba zrovna tluče do nějakého keře klackem obaleným koňskými žíněmi. A i když slunce svítí, má v druhé ruce otevřený deštník, ale drží ho rukojetí nahoru, obráceně, a soustředěně čeká, co mu do deštníku spadne. Má při tom asi takový pocit, jaký měl Kryštof Kolumbus, když uviděl na obzoru poprvé obrys neznámé země. Ne, má ten pocit, jaký měl Kryštof Kolumbus, když měl ještě kolem sebe pořád jen vlny moře, ale stejně věřil, že mu jednou do deštníku spadne Amerika. Ještě si stačila představit Kryštofa Kolumba s deštníkem. Velice mu to slušelo. Usmívala se a nevěděla o tom.

„Fin říkal…“

Snad si ani neuvědomila, že promluvila nahlas.

„On je Fin?“ zeptala se Hana.

„Ne. Takové jméno snad ani není.“

„A jak se vlastně jmenuje?“

„Jan Vilém Helfer.“

„A proč mu říkáš Fin?“

„Protože si nic jiného nezaslouží. Chová se jako Fin a mluví jako Fin. Musela bys ho vidět, když se dívá lupou na sluníčko sedmitečné a říká: ‚Coccinella septempunctata‘.“

„A co ještě říká?“ zeptala se Hana trochu zmatená tou představou a slovy Coccinella septempunctata, která slyšela v životě poprvé.

„Lokalita.“

„Co je to lokalita?“

„Nějaké místo. Tam, kde předtím lezlo to sluníčko. Kdekoli to může být. Anebo někde jinde. Třeba na břehu Vltavy.“

„Tak proč neřekne břeh Vltavy?“

„Protože je Fin.“

Byl to rozhovor, který – kdyby je někdo třetí poslouchal – by se zdál trochu zmatený. Ale patřil k jejich přátelství a nikdo třetí tam nebyl.

„A Finové říkají lokalita?“

„Ne, ale námořníci věří, že každý Fin je čaroděj.“

Hana už nevydržela vážnou tvář a začala se smát.

„Kdo ti to vypravoval?“ zeptala se, když se přestala smát.

„Přece Fin.“

„A co ještě říkal?“ zajímala se Hana.

„Že stačí, aby byl na palubě Fin, a že je zle. Jen pohne malíčkem a zvedne se bouře, roztrhá plachty, zlomí stožáry a pošle loď ke dnu, protože každý Fin je čaroděj. Aspoň námořníci tomu prý věří.“

Hana se nikdy nevzdávala, když se chtěla něco dozvědět. Jen sklonila hlavu a v tu chvíli jí obličej zakryla záplava černých vlasů. Snad se za nimi mračila, snad se kousala zamyšleně do rtu anebo smála, ale vidět nebylo nic, jen ty vlasy.

Připomenula Pavle kapli svatého Kříže dole v Poštovské ulici. V té době se nad ní zvedaly dva obrovské kaštany, které ji skoro celou zakrývaly, a tak bylo kapli vidět jen v zimě, když listy kaštanů spadaly. V létě stromy, v zimě kaple, v létě stromy… Kaple svatého Kříže se vynořovala a opět ztrácela.

Bylo horké léto roku 1834. Kaštany už dávno odkvetly. Kaple zmizela. A Hana také. Když konečně vyplavala z těch vlasů…

Asi jako Fin, napadlo Pavlu. Jako Fin. Když pohnul malíčkem a poslal loď ke dnu, musel přece potom sám vyplavat. Jaký by to mělo smysl, utopit loď a sám se přitom taky utopit. To by potom nebyl čaroděj, ale úplný blbec. Určitě rozhrnul černé vlny a vyplaval.

Takových nápadů měla spousty.

„Celé to jaksi nedává smysl,“ prohlásila Hana a rozhodným pohybem si odhrnula vlasy z čela.

„Já za to nemůžu.“

„Nejmenuje se Fin, ale Jan Vilém Helfer.“

„Ano, to je Fin.“

„Jak je starý?“ pokračovala Hana ve výslechu.

„Dvacet čtyři let.“

„Co dělá?“

„Sbírá brouky.“

„A co dělá, když je nesbírá?“

„Napichuje brouky, které předtím sebral, na špendlíky.“

„A co dělá potom?“ nevzdávala se Hana.

„Fin je vlastně lékař,“ připustila Pavla neochotně.

„Já věděla, že je všechno jinak,“ usmála se Hana vítězně. „Někdo sbírá staré mince, někdo obrazy a někdo cínové poháry. Doktor Jan Vilém Helfer sbírá brouky. Proto ještě nemusí být čaroděj.“

„Musela bys ho vidět, když vaří v kastrolu pryskyřici a vosk s terpentýnem. Musela bys ho vidět.“

„Je to lékař.“

„Vystudoval lékařskou fakultu jen proto, aby mohl sbírat brouky.“

„Tomu nerozumím.“

„Všechno začalo už tenkrát, když dostal od nějakého námořníka škorpióna.“

„Co s tím má společného nějaký námořník?“

„Fin neví určitě, zda to byl doopravdy námořník, jen si to myslí.“

„Proč?“

„Jak to můžu vědět. Fin to taky neví.“

Dívaly se na sebe a svět se zdál v tu chvíli nádherný.

Když Fin vypravoval Pavle poprvé o námořníkovi, byla u toho také řeka. Šli kolem rybářských domků se sítěmi na plotech, a za nimi tiše syčela. Zdála se skoro bez pohybu.

Jednou bude mít Vltava v Praze několik mostů, ale zatím měla jen dva. Jeden starý a slavný Kamenný most – jednou se bude jmenovat Karlův –, který spojoval Staré Město s Malou Stranou, a druhý, stejně starý a stejně slavný, který se zrcadlil na její hladině. Pavla měla najednou pocit, že jdou po tom druhém mostě, po tom, který byl jen nakreslený na hladině stínem. Slunce zapadalo a v jeho červené záři se všechno zdálo trochu tajemné.

„Tady jsem potkal Scorpia,“ řekl Fin, když došli po oblém písčitém břehu k řece pod Kamenným mostem.

„Opravdu se tak jmenoval?“ zeptala se Pavla.

„Ne, tak se jmenuje škorpión, kterého mi tenkrát dal.“

„Proč si myslíš, že to byl námořník?“

„Nevím. Třeba proto, že šel tak, jako kdyby se země pod ním houpala, s takovou zvláštní kočičí obezřetností přicházel a vypadal trochu jako černý pardál a trochu jako námořník. Opravdu nevím. Už je to dávno. Bylo mi tenkrát asi třináct, měl jsem svou první síťku na chytání vodních brouků – měla řidší látku a silnější rám než obyčejné smýkačky – a snažil jsem se ulovit do ní vírníka. A v tu chvíli jsem ho uviděl. Šel s profesorem Preslem, kterého jsem předtím slyšel přednášet o kapradinách. Je to slavný přírodovědec.“

„Třeba Scorpio byl taky přírodovědec.“

„Ne,“ bránil se Fin s neobvyklou rozhodností.

„Jak to víš?“

„Nevím, jak to vím, ale vím to určitě. Musel jsem pak čekat skoro deset let, až vyrostu a až se se mnou profesor Presl bude ochotný bavit. Teprve nedávno jsem se ho odvážil zeptat, s kým tenkrát šel podle řeky, ale už si nevzpomenul. Popsal jsem mu Scorpia… Vypadal trochu jako černý pardál…“

Na něco si vzpomněl a Pavla nedokázala potlačit malý úsměv, protože věděla skoro přesně, co bude následovat. Černý pardál nebyl Finovi dost vědecký. To je jméno snad do dobrodružné knížky, ale Fin byl vědec.

„Je to vlastně levhart,“ řekl.

„Ano, rozumím.“

Především jí ale bylo jedno, že černý pardál je vlastně levhart.

„Ani zvláštní rasa, ani samostatný druh, prostě levhart, jen je černý, ale to nic neznamená. Indové mu říkají baghira…“

A stejně to nevydržel. Sice se snažil, ale stejně mu to nebylo nic platné.

„Felis pardus,“ dodal omluvně.

Pavla si představila učeného pana profesora, jak kráčí… Kdyby to nebyl profesor Presl, tak by třeba jen prostě šel, ale byl tak důstojný, že kráčel. To sloveso bylo na světě snad jen pro něho. Určitě měl frak, modrý nebo tmavohnědý, košili s límcem a kravatu. Uvázat si pořádně kravatu bylo tenkrát umění. Dokonce vycházely učebnice o vázání kravat. Určitě ji měl dobře uvázanou. Na hlavě cylindr a na provázku černého pardála.

„Jak byl oblečený?“ zeptala se.

„Kdo?“

„Scorpio.“

Jak byl oblečený profesor Presl, věděla Pavla skoro s jistotou.

„Pamatuju si jen, že měl nějakou koženou vestu s velkými kapsami a snad modrou košili.“

„Tak proč ti připadal jako černý pardál?“

„Šel jako černý pardál a měl černé vlasy, husté a tak dlouhé, že mu padaly až na ramena.“

„A co se stalo dál?“

„Potom se zastavili a pozorovali mě, jak mávám síťkou na vodní brouky. Scorpio se na mě díval temnýma obezřetnýma očima a něco říkal. Nerozuměl jsem mu. Snad mluvil anglicky, nevím určitě, tenkrát jsem ještě anglicky neuměl. Snad mluvil španělsky. Nevím. Najednou se usmál, sáhl do kapsy a podal mi hnědou podlouhlou krabičku. A šli dál. V té krabičce jsem pak našel škorpióna z rodu Pandinus, velkého škorpióna s placatými klepety. Snad ho ulovil někde v Africe, protože tam žije. Připadalo mi všechno tak neskutečné, že jsem se potom celý večer chodil přesvědčovat o tom, že v krabičce pořád ještě je a že se mi všechno jen nezdálo.“

„Ještě ho máš?“

„Ovšem… Ale nezařadil jsem ho do sbírky, mám ho pořád ještě v té krabičce, ve které mi ho dal Scorpio.“

Sítě, které se sušily na plotech rybářských domků, vypadaly najednou jako velké pavučiny. Snad už brzy spoutají i křivá stavení i padající ploty, lehce, skoro nepostižitelně to udělají, ale dveře domků i vrata zahrádek stejně navždycky uzamknou a Pavla měla zase ten tajemný pocit, že přejdou s Finem po tom druhém mostě, po tom, který se jen zrcadlil na hladině řeky, někam jinam, do jiného světa, a srdce se jí sevřelo v předtuše dalekých a vanilkou vonících břehů, ze kterých připlul do Prahy Scorpio a na které se zase vrátil, když dal jednomu praštěnému klukovi krabičku s jedovatým…

Je škorpión brouk? Ne, to bude asi spíš had, usoudila a ta nejistota ji vrátila zpátky k červené hladině řeky, na které se zrcadlil Kamenný most.

„Někde jsem četla, že škorpión nevydrží v zajetí,“ řekla.

„Já taky ne,“ odpověděl Fin.

„Ty přece nejsi v zajetí.“

„Já vím,“ připustil váhavě, „ale připadám si tak.“

Raději se nezeptala proč. Věděla to. Chvíli se spolu dívali do tichého míjení vod.

„Také jsem četla,“ ozvala se snaživě, „že škorpión…“

Pavla si uvědomila, že řeka je dál, než byla ještě před chvílí, že je pořád neděle, že Poštovská ulice dole je stále ještě tak nezvykle tichá a že proti ní sedí Hana a dívá se na ni skoro pobaveně.

Proč?

Na tom nezáleží.

„Je nemožný, je praštěný, je to takový učený vejr a já ho prostě nesnáším,“ prohlásila.

„Koho?“ zeptala se Hana.

„Fina přece.“

„Tak proč o něm pořád mluvíš?“

Přeslechla otázku.

„A nejhorší na něm je, že je takový pedant – jako nějaký profesor. Hodně nemožný profesor. Když se mu chceš přiblížit, abys mu jako zvedla sebevědomí – ale to je zbytečné, on je sice směšný, ale neví o tom a sebevědomí má spoustu –, ale když chceš ukázat, že jsi jiná a že se ho snažíš pochopit, tak dopadneš jako já.“

„Jak?“ zeptala se Hana s předstíranou účastí, pořád ještě náchylná k tomu, začít se smát nahlas.

„Když mi vypravoval o tom škorpiónovi, vzpomněla jsem si na článek, který jsem četla a ve kterém psali, že škorpión je tak jedovatý had, že… Ale nenechal mě domluvit.“

„Proč?“

„Řekl, že škorpión není had. Tak dobře, odpověděla jsem, ale k hadům má blízko, protože… A zase mě ani nenechal domluvit.“

„Co se mu nezdálo?“

„Řekl, že škorpión má blíž k pavoukům než k hadům. Třída Chelicerata, řekl, a aby bylo všechno jasné, dodal ještě – řád štírové. Tak dobře, souhlasila jsem, Chelicerata, to je snad jedno… Chyba. Zatvářil se, jako kdyby mu trhali zub, protože to vůbec nebylo jedno, ale stejně jsem pokračovala, že jsem četla o tom, jak se škorpión v zajetí uštkne do krku a raději zahyne, než aby byl v zajetí.“

„A to už se mu líbilo?“

„Řekl, že štír nemá krk.“

„A pak?“

„Měla jsem chuť odpovědět, že je to snad jedno, ale to už jsem věděla, že to není jedno, a řekla jsem jen, že se tedy asi kousne někam jinam.“

„A Fin?“

„Na štíra jeho vlastní jed nepůsobí, řekl. Dovedeš si to představit?“

Dovedla si to představit, protože se konečně začala smát nahlas. Již se k tomu dlouho chystala. Také Pavla se rozesmála, a tím se jen znovu přiznala k něčemu, co Hana dávno věděla. Její smích zazněl šťastně.

„Už jsem ti vypravovala o tom, že se učil prát?“ zeptala se po chvíli.

„Ne.“

„Chodil k nějakému zápasníkovi na hodiny praní, čestné slovo, že chodil, vypravoval mi o tom Napoli a ten to musí vědět, protože je Finův spolužák.“

„A co ti o něm ještě vypravoval?“

„Že se učil prát, až se to naučil. Že se učil rychle. Má prý velké a docela mimořádné nadání. Především na jazyky.“

„Chápu,“ ozvala se Hana účastně, ale asi nechápala. Aspoň ne zcela.

„Nejhorší na něm je,“ pokračovala nezadržitelně Pavla, „že on všechno bere tak vážně. Napoli mi vypravoval, že když přišel do třídy Gregor, ten obávaný rváč, kterého vyloučili a pak ho zase přijmuli, protože je sice výtržník, ale jeho tatínek je ředitelem banky, tak, už ani nevím proč, se dostal do sporu s Finem. Je větší a silnější a kroutil mu pěstí před nosem a zeptal se ho, zda chce tou pěstí dostat do zubů. Bylo to prý k zbláznění, protože Fin se nad tou možností zamyslel, ne moc dlouho, ale docela vážně, a pak dospěl k názoru, že nechce dostat tou pěstí do zubů, a řekl: Nechci. Kdyby neřekl víc, bylo by asi všechno v pořádku, protože Gregor by z toho usoudil, že se ho bojí, a tak to má být, ale Fin řekl, víš, Hano, on je prostě takový, snažil se Gregorovi dát vyčerpávající odpověď na otázku, kterou dostal, a proto řekl, že nikdo, nebo skoro nikdo nestojí o to, dostat pěstí do zubů, a pak si ještě na něco vzpomněl a dodal, že snad jen s výjimkou nějakého blázna, kdesi o tom četl, je to vlastně velice zvláštní a neobvyklá nemoc, nevzpomíná si, jak se jmenuje, ale snad by se mu podařilo ten článek najít, kdyby to Gregora opravdu zajímalo. Léčí se to studenými zábaly.“

„A co se stalo potom?“ zeptala se Hana.

„Samozřejmě, někdo se zasmál a už ji Fin měl, dostal pěstí, až mu spadla z hlavy čepice.“

„A potom?“

„Sebral ji a pečlivě oprášil.“

„A co udělal potom?“

„Chvíli přemýšlel, jako kdyby tam Gregor nebyl, a ten stál a ničemu nerozuměl a potom – to prý bylo strašný – ho Fin konečně praštil. Ne moc. Aspoň to vypadalo na malou ránu, jak říkal Napoli,

praštil ho do břicha, až se Gregor ohnul, a to už dostal kolenem do brady, až se svalil. Fin se prý na něj podíval, ne jako vítěz, prostě jako badatel, který kontroluje výsledek pokusu, spíš pro pořádek než s nějakým pocitem zadostiučinění, a pak se otočil a šel. Gregor měl přeražený přední zub a Fin pochodoval nazpátek do lavice, jako kdyby byl zrovna vyzkoušen z látky, kterou se naučil, a protože se učil svědomitě, tak ani nebyl hrdý na výsledek zkoušky, nevytahoval se, spíš se prý tvářil soustředěně jako člověk, který ví, že za každým dobrým výsledkem je spousta dřiny, a který bude dál studovat praní, protože to je předmět, ze kterého potřebuje jedničku, a protože se učí pro život.“

„Proč se učil prát, když potom studoval na lékaře?“ zajímala se Hana.

„Protože už tenkrát věděl, že tam, kam jednou pojede, budou třeba lupiči. Anebo mohamedáni. A budou se s ním třeba chtít prát.“

„Mohamedáni?“

„A taky piráti.“

„Kam chce vlastně jet?“

„Říkal, že do Orientu.“

V tu chvíli vypadala Pavla opravdu skoro nešťastně. Byla ochotna se smířit s tím, že Fin je prostě nemožný, ale chtěla, aby byl nemožný tady, v Praze, a ne někde v Orientě.

Orient… Už jen to slovo se jí zdálo tajemné a trochu nebezpečné.

Odněkud z ulice zaznělo poklidné kdákání slepic. Za otevřenými vraty průjezdů zlatě zářil písčitý břeh svažující se k řece. Rybář tam seděl za polámanou vrší a poklidně kouřil z dýmky dlouhé jak nedělní odpoledne. Na hlavě měl kulatou čepičku, zlatě vyšívanou.

Jak se to slovo nehodilo k neděli v Praze roku 1834. Orient…

Lidé z Poštovské ulice se rádi toulali po břehu řeky a ta byla tak zdvořilá, že jim návštěvy oplácela. Jen tomu neříkali zdvořilost, ale povodeň. Stačil jeden dlouhý liják. Anebo když na jaře začaly rychle sněhy tát. Někdy přicházela v noci. Tiše jako stín. Ale to už ponocný běžel cik cak ulicí a všude tahal za zvonky a také bubny se ozvaly a hmoždíře z Vyšehradu zahřměly jako bouře.

Povodeň!

Probuďte se a rychle něco udělejte! Je přece povodeň!

Lidé z přízemních bytů se stěhovali na půdy a snažili se zachránit aspoň polámané hodiny. Anebo židli. Skoro vždycky to bylo něco zbytečného. A když byli na půdě, vzpomněli si, že dole nechali babičku.

Poštovskou ulicí pluly pramice, a když někdo zaťukal na okno v patře, ozvalo se: Dále. A okno se otevřelo.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se udýchaný hlas.

„Zapomněli na babičku, ale pak si na ni vzpomněli.“

„Kde je?“

„Sušíme ji tady u kamen.“

Orient… Slovo jako povodeň. Úžasně nebezpečné slovo. Všechno změní. Do parádního pokoje lze vstoupit už jen oknem.

Pomalé hřmění jezu pod Kamenným mostem je obklopovalo a nad ním uslyšeli racky. Naříkali skoro jako hoboje. Snad ještě nikdy nepřipomenul Pavle jejich hlas nářek, až v tuto chvíli. Cítila Finovu ruku na svém rameni.

Na pravém břehu, dál proti toku Vltavy, vlálo v teplém větru cosi bílého a Fin, jako kdyby mohl sledovat její pohled, řekl: „Skoro jako plachetnice, která pluje k přístavu. Podívej se!“

Na takové nápady byla Pavla přeborník, ale při setkání nad jezem si vyměnili úlohy a byla to Pavla, kdo se držel skutečnosti. Důsledně. Skoro vědecky. Až to zastudilo.

„To nejsou žádné plachty, ale suší tam prádlo,“ odpověděla káravě.

Snad si Fin uvědomil, že mu tu větu ukradla, protože se začal tiše a skoro provinile smát.

„Suší tam prádlo už odedávna,“ pokračovala bezcitně, jako kdyby to Fin dobře nevěděl.

Jednou bude na druhém břehu, tam, kde teď vlálo cosi bílého, stát Národní divadlo, ale zatím to ještě nikoho nenapadlo.

„Třeba je to briga anebo škuner,“ navrhl Fin.

Pavla cítila, že se pořád ještě usmívá, když vyslovuje ta dobrodružně znějící jména plachetnic.

„A co prostěradlo?“ navrhla trochu zoufale.

„To poznáme, až připluje blíž,“ nedal se vyrušit Fin. „Ale stejně si myslím, že je to přední královská plachta.“

„Proč právě královská?“

„Protože když plachetnice připlouvá do přístavu, nejdřív v dálce zahlédneš vrcholovou plachtu prvního stěžně a ta se jmenuje přední plachta královská.“

Byl to trochu pošetilý rozhovor a snad byl i krásný, ale oba věděli, že vlastně mluví o něčem jiném, o něčem mnohem vážnějším, než je prostěradlo vlající z prádelní šňůry na okraji mělkého dolíku, tam na druhém břehu Vltavy. Byla to osudová chvíle. Věděli o tom.

Pavla sklouzla pohledem k hladině nad jezem. Něco ji napadlo. Nejdřív se řeka napne, jako kdyby se bála pádu. Znehybní. Tu poslední chvíli, nežli ohne hřbet, je rovná jako sklo a napjatá jako kůže na bubnu. Ještě mlčí, ale už je v ní ukryto tajemství zvuku, který zazní v příští chvíli.

„Proč chceš vlastně sbírat brouky právě v Orientě?“ zeptala se.

„Protože tam najdu krajiny, ve kterých ještě nikdy nikdo brouky nesbíral.“

Dělal, co mohl. Opravdu se snažil. Jindy by řekl Coleoptera. To jsou taky brouci, jen je to navíc přesné vědecké pojmenování řádu hmyzu, který se liší od všech ostatních také tím, že má přední pár křídel proměněn v krovky.

„Proč je to pro tebe tak důležité?“ zeptala se Pavla.

„Já ti to vlastně nedovedu vysvětlit,“ odpověděl váhavě. „To je něco, co pochopíš buď bez vysvětlování, anebo vůbec ne.“

Ale stejně se o to aspoň pokusil.

„Už nemůžu objevit Ameriku,“ řekl. „Už to přede mnou udělal Kolumbus. Už nebudu první, kdo bude vypravovat o tom, že uviděl slona a co dělal a jak vypadal. Už to kdosi udělal přede mnou. Slon je tak velký, že se nedá přehlédnout. Ale někde v džungli nebo v horách žijí dodnes zvířata, o kterých nikdo nic neví jen proto, že se schovávají pod plátkem nějakého květu, který je tak malý, že si ho taky ještě nikdo nevšiml. A ten brouk…“

Opravdu, dělal, co mohl. Řekl „brouk“, a ani se nezačervenal.

„A ten brouk je pro svět třeba důležitější a zajímavější než slon,“ dodal trochu sklesle.

„Proč?“

„Jak to můžu vědět, když jsem ho ještě nenašel?“

Jez řeku roztrhá na kousky a zase slepí dohromady. Pavla se pořád dívala do bílého vlnobití jezu, jako kdyby v něm hledala odpověď na otázku, kterou se bála vyslovit. Říkáme, že na jezu řeka hučí, protože v tom je obsaženo všechno, jak se bojí pádu i jak se z něj raduje, jak naráží na kameny, jak se vaří, roluje a pění. Říkáme, že na jezu řeka hučí, ale myslíme tím, že na jez řeka hraje.

„Je to pro tebe opravdu tak důležité?“ zeptala se.

„Je,“ odpověděl.

Jez táhne řeku k sobě, pád je neodvratný, ale řeka se ještě drží, nechce se jí dolů. Anebo to řeka jen tak hraje? napadlo Pavlu. To je pravděpodobné, už od té první chvíle pořád hraje celou tu podivuhodnou skladbu až k repetici. Symfonie pro jez u Kamenného mostu a velký orchestr.

Už bylo zbytečné se dál ptát, protože už si všechno řekli.

„Není to zvláštní, že naše toulky vždycky skončí u řeky?“ zeptala se, i když věděla, že je to zbytečné. Měla pocit, že vydechl úlevou, než odpověděl.

„Ne. Asi by bylo zvláštní, kdyby skončily někde jinde.“

„Proč máš rád řeku?“

Ještě nestačil odpovědět a už se ptala dál.

„Protože Jsi tady potkal Scorpia?“

„Ne.“

„Protože jsi v ní lovil potápníky?“

„Ne. Ostatně to nebyli potápníci, ale vírníci Gyrinidae.“

Zasmála se. Neklid, který se jí zmocnil, někam uplaval. Najednou byl pryč. A nářek racků už také nezněl jako nářek. Něco se změnilo.

„Tak proč?“ zeptala se opět.

Když jednou položila nějakou otázku, nikdy na ni nezapomněla. Byla to vlastnost, která Finovi mohla dělat starosti, ale buď se staral jen o brouky, anebo se mu to dokonce líbilo.

„Protože…“

Snažil se dát přesnou odpověď, ale snad ji ještě ani sám neznal. Chvíli mlčel a ta nakousnutá věta nad nimi kroužila jako racek. Konečně ho napadlo, co by měl říci.

„Snad proto, že když jsem u řeky, připadá mi země, na které stojím, jako ostrov.“

„Proč?“

„Já nevím. Prostě mi tak připadá.“

Daleko od nich stál v té chvíli na placatém břehu ostrova černý Andamánec a díval se směrem k Bengálskému zálivu, jako kdyby vyhlížel loď, která se vynoří v závěji tříštících se vln.

Nějaký hlas ji zavolal zpátky od té vzpomínky. Co říká? Jez pod Kamenným mostem se vzdálil, ale pořád ještě byl slyšet.

„Jak vlastně vypadá ten tvůj Jan Vilém Helfer?“ zeptala se Hana.

„Fin.“

„Tak Fin. To je jedno.“

„Jako kudlanka nábožná. A není to jedno. Na všem nesmírně záleží. Aspoň Fin to říká. Třeba kudlanka nábožná… Velice mu záleží na kudlance-nábožné, a zvlášť důležité je, že není vůbec nábožná a mělo by se jí správně říkat Mantis religiosa, jak rozhodl Linné.“

„Kdo to je Linné?“

„Už umřel.“

„Tak kdo to byl?“

„Jeden z Finových svatých.“

„Já se z tebe asi zblázním.“

„Nic si z toho nedělej, protože já se zas zblázním z Fina, Fin z brouků a z kudlanek a ten přírodovědec byl asi taky blázen, jmenoval se Linné a vymyslel způsob, jak určovat rostliny a hmyz. Je to asi jediný svatý, kterého Fin uznává.“

„Ale ptala jsem se tě, jak vypadá.“

„Kdo?“

„Přece Fin.“

„Je opravdu hezký,“ připustila skoro neochotně. „Ale na čele má jizvu.“

„Jak ho Gregor tenkrát praštil?“

„Ne, překotil se s ním dostavník.“

Hana se zasmála.

„Zdá se…“

Pavla chvíli hledala vhodné slovo.

„… plachý,“ řekla potom. „A snadno zranitelný.“

„To je dobře,“ pochválila Fina Hana.

„Především je to ale nesmysl. Ten je asi tak plachý jako mezek. A stejně paličatý.“

Usmála se měkce a skoro dojatě.

„Kudlanka nábožná vypadá, jako kdyby se modlila,“ pokračovala zaujatě. „Ve Francii jí také říkají prosebnice boží. Fin mi o ní jednou vypravoval.“

„A co má být?“

„Nic. Jen, že se nemodlí. Vypadá, jako kdyby se modlila, a křídla má jak volné roucho řeholní, amen. Jenže loví mouchy a včely. A žere je. Živé je žere. A vypadá přitom, jako kdyby se modlila. Mantis religiosa Linné. To je všechno, Hano. Celý Fin. Na mou duši.“

„Už všechno chápu,“ prohlásila Hana.

„Ale trvalo to.“

„Fin je prostě přírodovědec.“

„Praštěný.“

„Překotil se s ním přece ten dostavník.“

„Ne, určitě byl praštěný už předtím. Víš, Hano, většina lidí neví, co chce v životě dělat, ale Fin to ví, už jako malý kluk to věděl, ještě třeba nevěděl, že nůž se drží v pravé ruce a vidlička v levé a kam napsat tvrdé Y a kam měkké, ještě nevěděl skoro nic, ale už věděl, že bude sbírat brouky. Je to nápad jako stvořený pro malého kluka. Trochu pošetilý nápad, o kterém víme, že ho jednou pustí, že z něho vyroste. Jenže on ho má pořád. A celý svůj život přizpůsobil tomu nápadu. Vystudoval lékařství. A učí se arabsky.“

Na stole mezi nimi ležela nějaká knížka. Hana ji bezmyšlenkovitě vzala do ruky a otevřela.

„Ty se učíš anglicky?“ zeptala se trochu udiveně.

„Ano.“

„Proč?“

„Fin říkal, že tam, kam pojede, se mluví arabsky, turecky nebo persky, ale že když nic z toho neumíš, je dobře umět aspoň anglicky.“

„A co ještě říkal?“ zeptala se Hana.

„Že si lásku nevymyslel, že to je přírodní zákon, takové věci on dokáže říct, uznej, že to zní příšerně, že láska je přírodní zákon, že za to nemůže, ale je to prostě tak, že se mu to vůbec nehodí, protože musí odjet. Ti brouci tam na něj někde v dálce čekají a už začínají být netrpěliví, kdy je konečně sebere a napíchne na špendlík, protože i když je láska přírodní zákon, on stejně musí odjet, takže je všechno vlastně docela jednoduché.“

„Ty se budeš vdávat, Pavlo?“ zeptala se Hana.

„Já jsem ti to ještě neřekla?“

„Ne, řekla jsi mi toho sice spoustu, ale že se budeš vdávat, ne.“

„Ano, budu se vdávat.“

„Kdy?“

„Dvacátého čtvrtého června.“

„To je opravdu skvělé. Přeju ti všechno dobré.“

„Děkuji. Budu to asi potřebovat.“

Najednou vypadala Pavla opět trochu nejistě. Měla radost, ale současně měla také trochu strach.

„A potom?“

„Potom odjedeme s Finem někam do Orientu.“

„Kam?“

„Nevím. Ani Fin to ještě přesně neví. Prostě někam, kde ještě nikdy nikdo nesbíral brouky.“

DÝKA NA CESTU

Napoli ukázal mi, jak se zbraň drží a jak ji vésti při úderu. Málem ten vlídný muž jevil se mi ve světle pochybném. – Námořníci byli přivázáni ke kanónům a do krve bičováni. – Nemohu vás přinutiti, abyste ustal v té krutosti, a vy nemůžete přinutiti mě, abych jí přihlížel. Žádám o člun, abych mohl vaši loď opustiti. – Owen Stanley byl pověřen zhotovením map.

Gräfin Pauline Nostitz: Johann Wilhelm Helfer’s Reisen in Vorderasien und Indien, 1873

Pavla cítila, že se na ni Fin dívá a snad se tváří trochu ustaraně, ale snad se usmívá, to je vlastně pravděpodobnější, usoudila, usmívá se, protože ho přece propustili z vězení, protože je konečně na svobodě, protože se splnilo něco, o čem celý život snil, protože začíná jeho velká cesta za dobrodružstvím. Ano, uvažovala ospale, určitě se usmívá. Sice v žádném vězení nebyl, ale připadal si tak a ten pocit minul. Usmívá se. Jede někam do pekla horoucího a úžasně se těší. Už se nemůže dočkat. Takový hezký kluk to je a tak střelené má nápady. Jede do Orientu. To je opravdu zvláštní. A já jedu s ním. To je taky zvláštní.

Opět se jí zmocňovala ospalost. Kočár rachotil na kamenech. Jak se asi Fin tváří? Mohla se o tom přesvědčit, kdyby otevřela oči, ale nechala je zavřené.

„Vždycky jsem to věděla,“ řekla najednou do rachocení hromu.

Ano, ze všeho nejvíc se ta cesta zatím podobala dlouhému hromobití.

„Co jsi věděla?“ zeptal se Fin. Samozřejmě že se usmívá, uvědomila si. „Je to napsané v knížkách a taky ve škole nás o tom učili,“ řekla trochu rozmrzele. „O čem?“ zeptal se.

Má spoustu trpělivosti. Musí ji mít. Je to jeden z předpokladů vědecké práce, a Fin je přece vědec.

„O tom, že svět je veliký,“ prohlásila s konečnou platností, protože to byla pravda, o které se nedalo pochybovat.

„Proč tě to napadlo právě teď,“ uslyšela vedle sebe Finův hlas.

Otevřela oči a usmála se vševědoucím úsměvem.

„Věděla jsem to vždycky,“ odpověděla, se zájmem si prohlédla jeho bouli na čele – už začínala žloutnout – a zase oči zavřela.

Měli za sebou dlouhou cestu. Dostavníkem z Prahy do Vídně. Měli za sebou dlouhé hromobití. Zdálo se, že dostavník celou tu dobu jen vztekle skřípal zuby. Už měl všeho dost. Ve Znojmu se překotil.

Vždycky, když Fin vleze do dostavníku, stane se nějaké neštěstí, uvažovala dál ospale. Má prostě na dostavníky smůlu. Tentokrát vyvázl jen s boulí na čele. V poslední chvíli, kdy už dostavník vyletěl z cesty a padal někam do neznáma, stačil ještě zachytit Pavlu. Nic se jí nestalo.

„To bylo od tebe hezké,“ připustila.

„Co?“

„Že jsi ve Znojmu nejdřív zachraňoval mě, a teprve potom koš se smýkačkami a krabice na brouky.“

Opět se smál, tiše a vytrvale, bylo to k zbláznění, ten kočár se pod nimi už brzy rozpadne, ale Fin byl šťastný, protože kočár zatím ještě jel a každým otočením kol ho o kousek přibližoval k Orientu.

Orient…

„Myslela jsem, že pořadí bude opačné,“ pokračovala skoro zasněně. „Nejdřív smýkačky, a potom teprve já. Trochu jsi mě zklamal. Ale nic ti nevyčítám.“

„Měla jsi čas přemýšlet o takových věcech?“ zeptal se.

„Ne, teprve později mě to napadlo, až když jsme vylezli z toho dostavníku.“

Štěstí je nakažlivé. Asi má Fin pravdu. Bylo to opravdu bezvadné. Dostavník vyletěl do povětří, a když přistál opět na zemi, už to nebyl dostavník, ale něco jako Poštovská ulice za povodně. Vylezli oknem, protože dveře nebylo možné otevřít. Fin měl na čele bouli, modrou, skoro do fialova. Podobnou barvu má zádumčivec olšový. Agelastica alni Linné. Ovšem, Linné, kdo jiný by ho mohl určit. Svatý Linné. Zjistil, že na olši vylezl zádumčivec. Dávno předtím, než Fin vylezl na dostavník a podal jí ruku, teplou a pevnou, a řekl: „Drž se pevně, všechno je v pořádku.“

Nic nebylo v pořádku, překotil se s nimi přece dostavník a na chodníku naříkala nějaká stará žena. O boudu, ve které ještě před okamžikem prodávala zeleninu, se dostavník zastavil. A bylo po krámu.

„Všechno je v pořádku,“ opakoval Fin konejšivým hlasem.

Na čele měl modrofialovou bouli, ale zádumčivý proto nebyl a už nikdy nebude. Jeho sen se začal naplňovat. Na ničem jiném nezáleželo.

Ve Vídni sehnal doporučující dopisy a tenhle kočár – asi také připustil, že má s dostavníky opravdu smůlu – a dál potom jeli sami dva a kočí vpředu na kozlíku držel opratě a neustále pobízel koně ke spěchu. Buď chápal, že cesta do Orientu za neznámými brouky už nesnese odkladu, anebo chtěl být sám brzy zpátky doma ve Vídni. Vídeň je krásné a vlídné město.

„Překotit kočár je asi jednodušší než překotit dostavník,“ uvažovala nahlas.

„Neboj se,“ uklidňoval ji Fin.

„Já se přece nebojím, jen říkám, že je to jednodušší.“

„Proč?“

„Je menší a lehčí.“

„Už brzy budem v Terstu,“ sliboval jí Fin, jako kdyby měl strach, že užuž začne brečet.

„Už tam vlastně skoro jsme.“

Cesta z Vídně do Terstu trvala osm dní. To by opravdu snad mohlo stačit. Míjeli holé a popelavé hory a opět stráně plné vavřínů a oleandrů, projížděli alejemi oliv, řídkými háji podivně zkroucených a přikrčených stromů, stříbřitých, vyšisovaných, smutně zelených. Zdály se prastaré.

„Už brzy budeme v Terstu.“

Potom otevřela oči a uviděla moře. Poprvé v životě. Nejdřív jen jako modrý pruh napnutý mezi dvěma domy od střechy ke střeše, jako hedvábná látka, měkká a chladivá, tam vlálo a najednou si Pavla uvědomila, že všechno je jinak. Neviděla poprvé moře, někde hluboko v paměti byla v ní nějaká vzpomínka, ne, neviděla je poprvé, jen se k němu vracela po nesmírně dlouhé době, ale bylo v ní po celý ten čas, jen o tom nevěděla.

„Moře!“

Fin se tvářil, jako kdyby ho tam vylil sám, ale také jeho se zmocnilo vzrušení.

„Suší tady moře, jen se dobře podívej!“ naléhala Pavla.

Opravdu to tak vypadalo. Jako kdyby od komínu ke komínu někdo natáhl šňůru a na ní sušil velký kus modrého hedvábí. Vystoupili z kočáru a pomalu šli směrem k té modré pláni.

Brzy je obklopil přístav. Rybářské lodě, ověšené sítěmi, se houpaly u dlouhého mola, malé lodičky kolem nich kroužily a v dálce se zvedaly vyrudlé plachty škuneru, který se pomalu vzdaloval. Molo, u kterého kotvily lodě, bylo plné mužů. Někteří měli široké opasky a za nimi dlouhé nože. Anebo skoro stejně dlouhé dýmky. Někteří asi pracovali v přístavu, ale snad víc bylo těch, kteří přišli jen tak – závidět lodím, které odplouvají.

Pavla si připadala jako ve snu.

Turek s turbanem tak velikým, že vypadal skoro jako polštář. Šel opatrně. Asi měl strach, aby mu nespadl.

Vozík naložený červeným korálem se kymácel od lodi, která připlula ze Šibeniku.

Tuňák. Pavla ještě nikdy neviděla tuňáka. Fin asi taky ne, ale nebylo na něm vidět, že je to první tuňák v jeho životě. Vypadal jako každá jiná ryba. Vypadal úplně obyčejně. Skoro jako kapr. Jen byl nesmyslně veliký. Snad dva metry. Ležel na jiném vozíku taženém vyhublým koníkem a kočí nad ním práskal bičem.

Koše makrel s černými klikatými pruhy na hřbetech.

A nad tím vším vůně moře.

Muži se širokými opasky se klackovali po břehu, mluvili zbytečně hlasitě, něčemu se smáli a zdálo se, že mají spoustu času. Ale byl v nich neklid. Jako kdyby na něco čekali. Snad se báli, že jejich loď zvedne kotvy ještě dřív, než se dostanou na palubu. Snad se báli té chvíle, kdy budou stát na palubě a břeh se od nich bude pomalu vzdalovat. Snad se něčeho báli, a proto mluvili tak hlasitě, a proto se smáli, jen aby zakryli neklid, který v nich byl.

„Elisabeta?“ zeptal se Fin zasněného námořníka. Seděl na kůlu, za který se uvazují kotevní lana. Ani se na Fina nepodíval, jen ukázal někam dál podle moře. Skoro na konci přístavu našli loď, kterou Fin hledal. Byla to dvoustěžňová briga se skasanými plachtami a na její palubu vedly úzké schody, strmé jak do nebe, ale anděl tam žádný nebyl, to bylo jasné hned, když vystoupili na palubu a uviděli kapitána.

Takový malý kapitán a tak velikou má loď, pomyslela si Pavla trochu užasle, ale brzy si povšimla, že sice moc nevyrostl, ale že proto rozhodně nepřipustil, aby k Finovi vzhlížel nahoru, i když mu sahal sotva po ramena. Podíval se rovně před sebe tvrdým kapitánským pohledem, jenže tam nebyl Fin, ale lupa, kterou nosil Fin v horní kapse kabátu. Bylo z ní vidět jen drátěné ouško, ohlazené a trochu šišaté.

„Hledám kapitána,“ řekl Fin, i když musel vědět, že už ho našel.

„To jsem já,“ prohlásil otráveně. „Co mně chcete?“

Kdyby se na něj Fin podíval lupou, byl by hned o hodně větší, pomyslela si Pavla, ale dala si pozor, aby se tomu nápadu nahlas nezasmála, protože to by si pan kapitán mohl třeba špatně vykládat.

Ale Fin nechal lupu v kapse. Udělal něco mnohem lepšího. Opřel se o nějakou bednu, která tam příhodně stála, ne, neposadil se na ni, nemohl by přece sedět, když kapitán stál, spíš se zdálo, že ho nohy už neunesou a že se jen potřebuje o něco opřít.

Pavla zablýskla uznale očima, jinak však stála tiše trochu stranou a ničím na sebe neupozorňovala. Ale nápadů měla spoustu. Některé zapíše do svého deníku. Některé do dopisu Haně.

Teď už Fin nebyl tak vysoký, už se vešel do kapitánova zorného pole. Dokonce byl trochu níž, a tak to má být.

„Jmenuji se Helfer,“ představil se.

Kapitán jen kývl hlavou, že jako proti tomu nic nenamítá. Aspoň zatím.

„Doktor Jan Vilém Helfer,“ ozval se opět Fin.

Takových triků zná spoustu, uvědomila si Pavla skoro okouzleně.

A potom kapitán podal Finovi ruku.

Muselo to tak dopadnout. Věděla jsem to už ve chvíli, kdy se Fin téměř posadil na tu usmolenou bednu. Pravděpodobně si o ni zamaže kalhoty. Asi to nepůjde vyprat. Ne, že by na tom záleželo.

„Kapitán Wanke,“ představil se malý kapitán.

„Velice mě těší,“ usmál se Fin.

Vlastně setkání mělo velice těšit spíš kapitána. Třeba dostane dobře zaplaceno. Musel to přece vědět, ale dál se tvářil trochu otráveně.

„Můžu se zeptat, kdy vyplujete?“ ozval se opět Fin.

„Asi za tři dny.“

„A cíl?“

„Ostrov Syros. A potom – Smyrna.“

„Syros je na Kykladách?“

Kapitán kývl neurčitě hlavou, že tam někde asi ten ostrov bude. Anebo že tam aspoň byl, když naposled plul kolem.

„Jak dlouho se zdržíte na ostrově?“ vyptával se dál Fin.

„Asi týden.“

Fin chvíli přemýšlel. Snad ještě před minutou nevěděl, že je nějaký ostrov Syros taky na světě.

„A kam se chystáte vy?“ vyrušil ho kapitán.

„Na ostrov Syros. A potom – do Smyrny.“

„To je ale náhoda, co?“ zašklebil se malý kapitán.

„Můžete nás vzít?“

Kapitán se poprvé podíval na Pavlu.

„Oba?“

„Ovšem.“

„Ale Smyrna – to už je Orient.“

„Právě proto tam chceme plout.“

Kapitán pokrčil rameny. To už nebyla jeho věc.

„Elisabeta je především obchodní loď,“ řekl. „Ale mám ještě volnou kabinu. Můžete ji dostat.“

A potom vysvětlil Finovi, co je asi tak na palubě Elisabety čeká a nemine.

„Dostanete kabinu,“ opakoval. „A místo na palubě. A potom ještě vodu. Ale to už je všechno, co vám můžu poskytnout.“

„Souhlasím.“

„Chleba vám dlouho nevydrží a slaninu s plackami taky pořád jíst nemůžete.“

„Tak co nám radíte?“

„Kupte si v přístavu slepice. Tedy živé slepice, aby nebylo omylů. A kupte si velký koš, ve kterém se neudusí a ze kterého vám neutečou. A kupte si nějaké zrní.“

„Dobře.“

„Většina cestujících to tak dělá.“

„Dobře, uděláme to také tak.“

„A to je všechno.“

„V Syrosu si můžeme zásoby doplnit?“ zeptal se ještě Fin.

„To můžete, ale do Syrosu je daleko.“

„Jak dlouho trvá plavba?“

Kapitán pokrčil rameny.

„To záleží na větru,“ řekl. Dovedl být hodně protivný, když si dával záležet. Po celý čas, kdy pak Finovi kázal o větrech vanoucích nad vlídným modrým mořem, které se rozlévalo za Terstem, dělal, co mohl.

„Může se zvednout scirocco,“ prohlásil skoro výhrůžné, „a to by bylo špatné, protože scirocco je jihovýchodní vítr a my plujeme taky na jihovýchod. Mohla by nás hnát bóra a to by bylo ještě o hodně horší, protože fouká od severovýchodu, a to je taky špatné, ale především by nám mohla roztrhat plachty. A pak je tu ještě refoli, ale to už vlastně není vítr, to je spíš uragán, a ten by nás mohl potopit, takže na tom skoro nezáleží, odkud by foukal, ale foukal by taky proti nám, pokud vás to zajímá. A tak zbývá už jen mistral, opravdu dobrý, severozápadní vítr, ale má jednu nevýhodu. Na Jaderském moři se skoro nevyskytuje. Já nevím, jestli mě chápete.“

Nebylo tak těžké kapitána pochopit. Fin poslouchal soustředěně, asi jako hrdinové pohádek naslouchají slovům děda Vševěda.

Je to trochu šašek, ten kapitán, pomyslila si Pavla, ale Fin má pravdu, ať si užije, když ho to baví.

„Kupte si ty koše se slepicema radši hned dva,“ řekl ještě.

Slyšení bylo skončeno.

Pomalu se loudali zpátky ke kočáru, který na ně čekal na kraji přístavu.

„Co mu říkáš?“ zeptala se Pavla.

„Moc se mi nelíbí,“ odpověděl upřímně.

„Mně taky ne.“

„Jeho briga však popluje správným směrem.“

„Ale jen tak dlouho, dokud ji… Jak se jmenuje ten vítr?“

„Refoli.“

„Dokud ji refoli nepotopí.“

Fin se jen zasmál. Na uragány, které dují nad Jaderským mořem, lámou stěžně jak sirky a pak obracejí koráby břichem nahoru, moc nevěřil.

Našli si pokoj v hostinci u přístavu. Ale většinu zavazadel dopravili hned na palubu brigy. Koupili také koš, nízký, kulatý, upletený z vrbového proutí a s malým otvorem po straně, který se dal uzavřít dvířky a zamknout. Mřížoví z proutí bylo tak řídké, že se jím mohla protáhnout ruka, ale kdyby v ní někdo držel slepici, tak už by ji přes mříže nedostal.

Zrzavý námořník z Elisabety, jmenoval se Gloza, který jim pomohl se zavazadly, donesl na palubu živé slepice, zamkl je do koše a předal klíč slavnostně Finovi. Tvářil se při tom tak poctivě, že bylo skoro jisté, že je to starý a zkušený zloděj.

„Ten klíč si snad přivaž na krk,“ poradila Finovi později Pavla.

„Řetězem.“

Gloza jim nabídl svoje služby, když ovšem dostane zaplaceno. Zálohu pokud možno předem. Mohli si vybrat někoho jiného, ale nikdo jiný tam zrovna nebyl, ostatně on si vlastně spíš vybral je. Kroužil kolem Pavly a Fina už v té chvíli, kdy poprvé mluvili s kapitánem Wankem.

Ještě koupili kávu, cukr, rýži, mouku, uzené maso a slaninu.

„Nezapomněli jsme nic?“ starala se Pavla.

„Jen zrní pro slepice.“

Ještě koupili zrní pro slepice.

„Taky bys mohl cestou chytat ryby,“ navrhla Pavla.

„Taky bych mohl chytat brouky.“

Fin mhouřil oči do zapadajícího slunce. K přístavu se pomalu kolébala loď.

„Nezdá se ti, že každá plachta je vlastně obrovská smýkačka?“ zeptal se. „Nezdá se ti, že…“

Plachta, o kterou se opíral vítr, se podobala bouřkovému mraku. Anebo trochu také veliké smýkačce na chytání brouků. Se stožárem místo rukojeti.

Pavla se usmála té představě skoro dojatě. „To je opravdu bezvadný nápad,“ řekla uznale a hned ten bezvadný nápad pustila z hlavy.

Námořníci kupovali v přístavu hlavně zrcátka a červené fezy.

„Nevíš proč?“

„Asi s nimi v Orientu obchodují,“ usoudil Fin.

Orient… Tady už to slovo neznělo tak neskutečně a vzdáleně jako v Praze.

Přišel se s nimi rozloučit Napoli, ten, který vypravoval Pavle, jak se Fin učil prát. Přijel jen proto, aby jim mohl zamávat na cestu.

„Škoda že nemohu jet s vámi,“ litoval.

„Jak jsi se dostal do Terstu?“ zeptala se Pavla.

„Chytám tady přece motýly,“ odpověděl.

Už jí takové vysvětlení nepřipadalo zvláštní. V Terstu bylo zvláštní všechno. Proč by Napoli nemohl přijet do Terstu chytat motýly.

Přinesl Pavle dárek na rozloučenou. Velkou dýku v zelené pochvě. Měla ozdobnou rukojeť, vyřezanou ze slonové kosti. Byla tak ostrá, že se s ní dal přeseknout i vlas. Sáhl po ní rychlým pohybem. Zdálo se, že mu sama vyskočila do dlaně. Čepel se zaleskla v zapadajícím slunci.

„Podívej!“

V Praze by asi přinesl kytku. V Terstu mi mává před nosem dýkou, ze které jde strach.

„Nauč se držet ji pevně, ale ne zas moc pevně. A musíš být rychlá.“

Pořád mával Pavle před nosem tou dýkou.

„Když hrot směřuje dolů, je všechno jednodušší,“ poučoval ji zasvěceně.

Nic na světě není jednoduché, ale snad je to tak dobře, pomyslela si Pavla.

„Ale někdy potřebuješ bodnout nahoru.“

Opět se zaleskla čepel ve slunci.

„V tom případě musíš držet dýku jinak. Podívej se!“

Teď směřoval ostrý hrot ke slunci a Napoli držel dýku jinak. Bylo to prosté. Kdyby ale dostala kytku, bylo by všechno ještě o hodně jednodušší.

Potom si položil dýku úzkou čepelí na ukazovák levé ruky.

„Dobrá dýka musí být dobře vyvážená,“ poučil Pavlu.

Houpala se, ale nespadla.

„Proč?“ zmohla se konečně na otázku.

„Podívej se!“

Uchopil dýku za hrot.

„Prosím tě, hlavně se neřízni!“

Napoli se rozhlédl. Brzy našel cíl, který hledal, starou olivu před oprýskanou zdí. Dýka proletěla vzduchem a s drnčením se zabodla do zjizveného kmene. Teprve potom ji Napoli zasunul zpátky do pochvy a podal Pavle.

„Děkuju.“

Měla chuť si k ní čichnout. Byla zvyklá dostávat květiny. Celé kytice květin.

„Je opravdu krásná,“ řekla ještě.

Kdyby dostala kytici květin, řekla by asi totéž.

Dne 9. května roku 1835 ráno zvedla briga Elisabeta kotvy, teplý vítr se opřel o napnuté plachty a loď odplula z přístavu lehce jako racek.

Milá Hano, opravdu nevím, proč jsem nejraději na zádi lodi – je to dvoustěžňová briga a jmenuje se Elisabeta – a proč Fin je skoro celé dny zase na přídi. Ne, nestýská se mi, jak si třeba myslíš, opravdu ne, jen jsem ráda na zádi a dívám se na moře, kterým jsme propluli, a Fin je na přídi a dívá se na moře, do kterého teprve plujeme. A to je celé. Možná že tam fouká do kosatky, aby loď plula rychleji. Skoro by mu to bylo podobné.

Kosatka – pokud to nevíš, a to je pravděpodobné, protože ani já jsem to ještě před několika dny nevěděla – je jedna z té spousty plachet, které se nad námi pořád vznášejí, a je napnutá nad čelenem. Čelen je šikmý stožár a pod ním je Elisabeta, dřevěná panna, která zdobí naši příď. Vlastně ji moc nezdobí. Má rozplácnutý nos a je žlutá jak citrón a taky se tak tváří, jako kdyby zrovna kousla do citrónu.

Za lodí je bílá pěna. Rozděluje moře na dvě poloviny. Rýha, kterou loď vyryje do vody, je jako zasněžená silnice. Daleko je Terst. Napoli tam stál na břehu, mávali jsme mu, byl pořád menší a potom nám v jedné chvíli zmizel za velkou vlnou a potom jsme ho už neviděli. A ještě dál je Znojmo, přes které jsme jeli, a nejdál je Vídeňská brána na Vyšehradě, kterou jsme z Prahy s Finem vyjeli 17. dubna 1835, byly čtyři hodiny ráno, všichni ještě spali a všude byla tma.

Ne, opravdu se mi nestýská, jen se stalo něco podivného s časem. Připadá mi, že od té chvíle, kdy jsme s Finem projeli Vídeňskou branou, uplynuly celé roky, a zatím je to teprve dvacet osm dní.

Dřevěnou Elisabetu nevidím, je ukrytá pod přídí brigy, dobře si ji však z Terstu pamatuju. Ale kapitán je jí dost podobný. Taky se tváří, jako kdyby zrovna kousl do citrónu…

Byl už skoro večer. Briga tiše plula oblými vlnami rozkolébaného moře. Bylo ticho. Jen někde vysoko v ráhnoví zaznělo chrastění kladek. Hluboko dole syčela voda měkce rozrážená kýlem lodi, ale také její hlas byl vzdálený a skoro nezřetelný.

Pavla stála na zádi a poslouchala tichý zpěv jednoho z námořníků. Seděl na svinutých kotevních lanech a jeho píseň – zpíval ji potichu a trochu utrápeně – se zřetelně nesla zadní palubou.

Onam onamo,

tam za horami

hrad v stínu skal

byl mého krále,

který tam kdysi

s vojáky svými

na stráži stál…

Snad to byla píseň, která připomínala nějakou prohranou válku, snad to byla válka, ve které ten námořník bojoval, snad byl Černohorec – vypadal jako většina mužů na Elisabetě, snědý, černovlasý a šátek na čele měl melírovaný solí, opravdu mohl být i Černohorcem – a snad zpíval píseň o válce s Turky. Pavla nevěděla, kde se v ní ten pocit najednou vzal, ale smutek je nakažlivý jako radost a ta píseň byla plná smutku. Ten král, o kterém zpíval, už dobojoval, už nestojí na stráži před nepřítelem, ztratil království, ve kterém vládl, a v troskách, které zbyly z jeho hradu, teď bydlí jen ještěrky, jeho vojáci padli, krále zajali a všechno špatně dopadlo.

Snad ta píseň ani nebyla tak smutná jako námořník, který ji zpíval, a jen proto si Pavla začala vymýšlet příběh, který se třeba ani nikdy nestal.

Potom se ozvala stejná píseň, ano, uvědomila si v tu chvíli Pavla, ten Černohorec přece pořád chodil s pihovatým klukem a snad to byl jeho hlas. Může mít někdo pihovatý hlas? Asi ne. Ale zpíval dost falešně. A opakoval stejnou píseň skoro plačtivě. Něco v ní však změnil. Poslední verš zpíval jinak. Pavla poslouchala pozorně. Byla to stejná píseň, ale končila jinak.

Onam onamo,

tam za horami

hrad v stínu skal

byl mého krále,

který tam kdysi

s vojáky svými

se pod obraz sťal…

Stačilo tak málo, stačilo změnit pár slov a už to nebylo tak smutné. Černohorec protestoval. Hlas mu přeskakoval nad tou křivdou. Taková svatá píseň a ten pavián si dovoluje…

V tu chvíli se na zadní palubě vynořil Gloza, který Pavle krmil slepice. A pak se stalo něco, čemu Pavla asi nikdy doopravdy neporozuměla, snad Gloza slyšel také celou píseň, snad také on slyšel, jak se Černohorec vzteká, že mu pihovatý kluk, ten pavián – drzý jak opice a nic mu není svaté – kazí jeho krásný a bezbřehý smutek a že si to odskáče. Snad doufal, že už brzy se začnou prát a že on na to bude koukat. Plavba byla dlouhá a jednotvárná. Pořád se nic nedělo. Bylo by docela zajímavé pozorovat dva námořníky, jak se perou. Snad jim jen chtěl připomenout, proč se mají prát, aby na to nezapomněli, protože také on zazpíval posměšně poslední verše, jak si je zapamatoval. Špatně.

… tam se můj král

s vojáky svými

pod obraz sťal.

Ale nic z toho Pavla nevěděla určitě. Proč ale najednou pihovatý kluk vyskočil, jako kdyby ho někdo zezadu bodl? A proč se vrhl na Glozu, jako kdyby ho urazil a jako kdyby to byla urážka, která se nedá vyřídit jinak než pěstí?

Zrzi, zrzi, co tě mrzí

ta zrzavá palice…

Něco mu říkal, ostře a skoro výhružně, Pavla nechtěla poslouchat, ale i kdyby chtěla, stejně by jeho rychlým slovům nerozuměla, snesly se na Glozu jako příval, ale asi to byla slova, která si za rámeček nedá, to bylo pravděpodobné, a ještě dostal pěstí do brady, až mu zuby zacvakaly. Pihovatý kluk byl najednou na tu píseň úžasně háklivý, bylo to zvláštní, ale ten, který se jí sám ještě před malou chvílí posmíval, ji najednou bránil, skoro jako ti vojáci hrad ve stínu skal, a smutný Černohorec se na všechno se zájmem koukal, a už nebyl tak smutný, jen dával pozor, aby si jeho pihovatý kamarád moc neotloukl klouby. Potom ho odstrčil a sám podržel Glozu za červené vlasy a něco mu také naléhavě říkal, a potom ho pustil a obrátil se k němu zády. Černohorec ani pihovatý kluk si námořníka už nevšímali. Jako kdyby tam nebyl. Už je nezajímal.

Když Pavla vzpomínala na to, co se událo později na palubě Elisabety, vždycky měla pocit, že v tuto chvíli všechno začalo, v tu chvíli, kdy Gloza začal zpívat Onam onamo… Zahlédla ještě záblesk nenávisti v jeho očích. Byl vzteklý a bezmocný. A ještě mu z nosu tekla krev.

Pihovatý kluk už zase zpíval a Černohorec už nebyl smutný a Pavla si uvědomovala, že třeba jsou opravdu přátelé a že ten pihovatý kluk se neposmívá smutné písni o prohrané válce – to věděla skoro určitě, že bojovali proti Turkům, že Turci měli křivé šavle a bylo jich víc, deset na jednoho, museli prohrát, bojovali statečně, ale proti takové přesile neměli naději a padli všichni se zbraní v ruce, a pihovatý kluk to uznával – jen nechtěl, aby byl Černohorec smutný. Už je to pryč. Zapomenem na to. Když hrdinové padnou s prázdnou flaškou v ruce, není to tak zlé, jako když padnou a v ruce mají vystřílenou pušku. Ráno je sice bolí hlava, ale přežijí to. Ti, kteří padnou s puškou v ruce, se většinou už nikdy neprobudí.

Onam onamo…

Co to vlastně znamená? Onam onamo…

Večer vypravovala Pavla celou příhodu Finovi, když se sešli v kajutě, kde si připadali jak v dehtovém sudu.

„Víš, já si myslím, že se to stalo jen proto, že ten pihovatý kluk si může dělat z Černohorce legraci, ale nikdo jiný. Chodí pořád spolu. Asi jsou přátelé, ale stejně je to zvláštní, ten Černohorec…“

„Proč mu říkáš Černohorec?“

„Nějak mu přece říkat musím. Nevím ani, jak se jmenuje.“

Později Pavlu napadlo, že kdyby Finovi nevypravovala, co se ten večer přihodilo na zadní palubě, snad by příběh Černohorce a mladého pihovatého námořníka skončil jinak. Ale Pavla řekla Finovi všechno, co věděla, a potom ještě všechno, co sice nevěděla, ale co si kolem té příhody vymyslela.

„Třeba ta píseň, Onam onamo se jmenovala opravdu nevíš, co znamená Onam onamo?

Třeba byla jako ta kapka, o které víme, že se nevešla do poháru.“

„Jaká kapka?“ zeptal se Fin rozespale.

„Ta poslední přece.“

Začal se ve tmě tlumeně smát.

„Už je mi to jasné,“ řekl, ale stejně mu to asi úplně jasné nebylo.

„Třeba se s Glozou neměli rádi už dlouho a třeba pro to měli spoustu důvodů,“ poučila ho Pavla. „A jen proto, pro nějaký malý důvod, který sám o sobě byl skoro bezvýznamný, se začali prát. Pohár té svaté trpělivosti, co s Glozou měli, tou poslední kapkou přetekl. Já to přirovnání nemám moc ráda, ale uznej, že je skoro dokonalé.“

„Já to uznávám.“

„To jsem opravdu moc ráda.“

Za kulatým oknem jejich kajuty tiše syčelo moře, nad kterým se rozsvěcovaly první hvězdy.

Ráno našli v koši už třetí mrtvou slepici. Blížila se bouře. Neměli čas uvažovat o tom, jak se to mohlo stát. Ještě minulý večer protestovala mírným hlasem, že musí být zamčená – stejně nevášnivě jako protestovaly všechny ostatní slepice – ale nic jí nebylo. A ráno byla mrtvá.

Všude kolem se lámaly vlny. Jako bílé závěje se nad nimi chumelila vodní tříšť. Nebe potemnělo. Zvedal se vítr. Brečeli. Ne nad tou slepicí, ale vítr jim vál do očí slaný déšť. Na moři prší jinak. Vodorovně. Ale tu slepici stejně viděli docela zřetelně. Ležela v zamknutém koši a nic už ji nezajímalo.

„Neměla by ses vrátit do kajuty?“ navrhl Fin.

„Co říkáš?“

Vítr hučel stále zlověstněji. Vratiplachta nad nimi se napnula s takovým zaduněním, že měli pocit, že tam nahoře někdo vystřelil z děla. Loď se trochu naklonila.

„Drž se, Pavlo! Drž se!“

„Co říkáš?“

„Jdi do kajuty!“

„Ani mě nenapadne.“

Vysoko nad nimi šplhali námořníci k vrcholovým plachtám. Nebylo snadné udržet se na palubě, ale šplhat v poryvech větru po provazových žebřících a lanech – bylo jich tolik, že na některých místech připomínaly potrhanou pavučinu – se zdálo téměř nemožné.

Když je moře klidné a vítr se skoro nepohne, tak většinou skasání plachet ani moc nespěchá, ale když se blíží bouře, je třeba, aby zmizely z ráhen co nejrychleji. A ty nejvyšší – říká se jim královská a brámová – ty, které byly nejdál a málem se dotýkaly nízkých mračen, byly první na řadě.

V hučení větru se vynořoval hlas přívalu vln rozrážených přídí Elisabety a z ráhnoví vysoko nad palubou skoro stejně souvislý příval nadávek. Když se námořníci tahají s vichřicí o plachty, nemohou se vyjadřovat příliš vybraně, ale zdálo se spíš neuvěřitelné, že stačili ještě dělat cokoli, krom toho, že se drželi křečovitě lan. Snad kdyby se tiše modlili, aby nesletěli do propasti… Mohli si vybrat – přistát na palubě, anebo spadnout do moře. Vlastně si nemohli vybrat. Ale drželi se lan a žebříků, a ještě stačili táhnout plachty dolů a ještě stačili nadávat. Viseli na lanech kývajících se ráhen, zatínali prsty do tvrdé mokré plachtoviny, a ještě nadávali. Byl to obdivuhodný výkon.

„Vrátit se do kajuty? Ani mě nenapadne!“

Postavit se na lano, zavěšené pod ráhnem, do kterého se opírá vítr, bylo asi stejně jednoduché jako postavit se krávě na rohy. Splašené krávě, která letí a neví kam. Stáli tam, a ještě tahali dolů mokrou plachtu velikou jak dvůr.

Další hlas se vynořoval a ztrácel v té spoustě hlasů.

„Hněte sebou, nebo vás přerazím!“

Kapitán Wanke se vztekal zbytečně. Jeho hlas doletěl k vrcholům stožárů už jen roztřepaný a nezřetelný. Loď tancovala na vlnách jako korková zátka.

Pavla se podívala na Fina. Byl úplně mokrý. Ani si nestačila uvědomit, že je na tom stejně. A tvářil se skoro nadšeně. Ovšem, budou u cíle dřív. Pokud vichřice neobrátí Elisabetu břichem nahoru. A pokud fouká správným směrem.

Pavla neměla nejmenší tušení, odkud vane vítr a kam vlastně plují. Někde za mraky muselo být slunce, ale nevěděla kde. Ani slabá záře ho neprozrazovala. Mraky byly temné a letěly nízko nad vlnami moře.

Snad aspoň kapitán ví, kam plujeme. Je to možné, ale ne příliš jisté. Zatím se nestaral o kormidlo. Důležité v tu chvíli byly jen plachty, zavěšené vysoko nad palubou.

Pavla cítila, jak se s ní celá loď houpá, ale to nebylo nic proti tomu, jak se jí rozhoupal žaludek. Byla najednou malátná. Dostala závrať. Křečovitě se držela pažení lodi. Ještě si stačila uvědomit – byl to jeden z těch trochu ztřeštěných nápadů, které jí zvedaly náladu, když to nejvíc potřebovala –, že s mořskou nemocí je to podobné jako se skasáváním plachet. Také přichází v nejnemožnější chvíli. Kdyby bylo moře hezky hladké a kdyby se loď tolik nehoupala, byla by mořská nemoc snesitelnější. Šla by si prostě lehnout a snad by se jí zdálo o Praze. Kdyby…

„Mně je nějak divně,“ hlesla zkrotle. Nějakým zázrakem ji Fin slyšel. Cítila jeho ruku na svém rameni. Může ji držet, kdyby se loď ještě víc rozhoupala, ale Pavle se především houpal žaludek a s tím nemohl ani Fin nic dělat.

„Asi mám mořskou nemoc.“

„To nic není. To přejde.“

„Já vím…“

Jak to zpíval ten pihovatý kluk? Chtěla bych vědět, jak se vlastně jmenuje. Pořád si zpívá.

… až budeš sám a sám

tam nahoře u lan,

poznáš, že žaludek

máš špatně přikován…

Ne, tak to nebylo. Ale to už je jedno. Jakou měla ta píseň vlastně melodii? Určitě jinou než tu, na kterou ji zpíval. Měl pihovatý hlas a zpíval falešně. Ale krásně falešně.

Úpěnlivě se snažila myslet na něco jiného než na svůj vlastní žaludek, který Je špatně přikovaný. To určitě. Ale co dál? Bylo jí zle. Každou vteřinou hůř. A ani jeden z těch nápadů, které se jí rozsvěcovaly v hlavě, jí nepomohl. Ale snažila se dál.

Pihy jsou jako noty. Jako tečky rozhozené po papíře. Někdo je dovede číst. Někdo ne. Ale na tom teď nezáleží. Bylo jí zle.

Jak asi pokračovala ta píseň? Marně se snažila rozpomenout na její refrén. Závrať byla stále silnější. Všechno se kolem ní točilo. A pak si na ta slova vzpomněla. Zapsala si je přece do svého cestovního deníku a najednou je viděla před očima.

Ohej, ohej, ohej, ohej,

jdi k pažení a vyndávej.

Bezvadný nápad. Jenže pažení bylo daleko. Sice se ho držela, ale stejně bylo daleko. Najednou bylo daleko všechno. Jen ta píseň, kterou zpíval pihovatý kluk – musí se přece nějak jmenovat –, jen ta se přiblížila. Slyšela ji docela jasně.

Ohej, ohej, ohej, ohej,

jdi k pažení a vyndávej,

loď na vlnách se houpá

a rybičkám je hej.

Jak se dostaly do refrénu rybičky? Asi jsou v posledním verši jen proto, aby se rýmoval. Vlastně ne, nejsou…

Může dostat ryba mořskou nemoc? Ne, nemůže. Ryby to mají dobré. Ale slepice může dostat mořskou nemoc. Gloza to přece říkal, když odnášel ty první dvě slepice, které se ráno neprobudily. Dneska odnese třetí.

Všechno se s Pavlou houpalo a Fin už s ní nebyl. Viděla před sebou dva Finy, skoro jako kdyby byla opilá. Oba se tvářili ustaraně. Byli si úžasně podobní.

Fin… Něco jí říkal… Vrcholové plachty už byly svinuté a zdálo se, že vítr fouká slaběji, ale snad to bylo jen tím, že Elisabeta bez největších plachet plula pomaleji. Bouře se pomalu vzdalovala. Zachytili asi jen její okraj. Nebyla tak zlá, jak se zdálo, jen to byla jejich první bouře na otevřeném moři.

Pavla se naklonila přes pažení zadní paluby. Pořád cítila Finovy ruce na svém rameni.… a rybičkám je hej!

„Mně je opravdu špatně, Fine,“ řekla po chvíli.

„Nechceš se vrátit do kajuty?“

„Chci, ale nevím, jak se tam dostanu.“ Nohy ji už neunesly. Hlava se jí točila. Cítila, že ji Fin zvedá a někam odnáší. Potom snad usnula. Na nic víc se nepamatovala.

Odpoledne opět vyšlo slunce a Elisabeta se houpala na vlnách, které se pomalu narovnávaly. Už se nad nimi nezvedaly závěje bílé vodní tříště, ale zato zajímavě bílá Pavla, opírající se o Fina, vyšla na zadní palubu a tvářila se sklesle.

„Uvařím ti slepičí polévku.“

„Nevyhrožuj!“

Už při té představě, že by měla cokoli sníst, se jí zase varovně rozhoupal žaludek.

Ohej, ohej, ohej, ohej…

To snad ani není píseň, ale spíš lékařský předpis, který pihovatý námořník zhudebnil, aby… Ta představa se Pavle líbila. Zasmála se, poprvé po dlouhé době. Moc se jí ten smích ještě nepovedl.

Ohej, ohej, ohej, ohej,

jdi k pažení a vyndávej…

„Čemu se směješ?“

„Vzpomněla jsem si, jak ten mladý námořník zpíval, že má špatně přikovaný žaludek.“

„Tak to už je ti dobře.“

Zdálo se, že Elisabeta přešlapuje na místě.

„Asi nás vítr zahnal na mělčiny.“

Na stožárech byly napnuté jen dolní plachty a odněkud z přední paluby slyšeli hlas námořníka, který olovnicí měřil hloubku moře.

„Sedm a půl.“

Kapitán Wanke tam někde stál, a i když ho neviděli, dovedli si představit, jak moc je asi vzteklý na celý svět.

„Změňte kurs o dvě čárky k levoboku!“

Vykřikl ten povel, jako kdyby se s ním kormidelník hádal, že nezmění směr o dvě čárky k levoboku, ani kdyby ho na kolenou prosil, a jako kdyby mu tím chtěl dát ještě poslední možnost. Buď změní směr o dvě čárky, anebo bude viset.

„Šest a půl.“

„Ještě čárku k levoboku.“

„Šest.“

Loď se pomalu kolébala vpřed, váhající a trochu nejistá.

„Sedm a půl.“

„Napněte příďové plachty!“

Mezi čelenem a předním stěžněm Elisabety se po chvíli pomalu zvedaly kosatky.

„Sedm,“ ozval se opět hlas muže s olovnicí. „Čárku na pravobok, kormidelníku!“

Námořníci šplhali v ráhnoví, ale už to nebylo dobrodružství.

„Jak dlouho budu čekat?“

Řečnická otázka vyslovená tím nejprotivnějším hlasem, kterým kapitán Wanke vládl, proletěla mezi ráhny a lany a zmizela v nekonečném prostoru.

Jako kdyby Fin četl Pavle myšlenky.

„Vyvedl loď z bouře,“ řekl.

„A co má být?“

„A teď ji dostane z mělčin.“

Kosatky nabraly vítr a loď se měkce rozjela po hladině.

„Přední brámovou!“

Opět šplhali námořníci pavučinou lan.

„Sedm.“

Loď nabírala stále větší rychlost.

„Osm a půl.“

Uviděli racka zakroužit nad strážním košem. Snad někde blízko se už zvedala nad moře pevnina, ale neviděli ji. Obzor byl ještě zahalený mlhou. Opět se ozvalo hučení vody rozrážené kýlem brigy, která se trochu naklonila po větru a vyplula na volné moře.

„Devět.“

„Zabalte ty krámy a vylezte na palubu.“

Měření skončilo.

„Hlavní královskou!“

Byl čas vrátit vrcholové plachty na stožáry. Briga vyrazila vpřed jako závodní kůň. Pěna stříkala asi až na rozplácnutý nos dřevěné Elisabety, která byla na lodi jen pro parádu. Za zádí se na hladině moře opět objevila bílá rýha jako zasněžená cesta a ztrácela se v dálce.

Až pozdě odpoledne přišel na zadní palubu Gloza. Tvářil se jako truchlící pozůstalý. Fin odemkl dvířka proutěného koše a Gloza vytáhl mrtvou slepici.

„Mořská nemoc,“ řekl soucitně.

„Ale byla mrtvá už ráno, ještě než začala bouře,“ ozval se Fin.

Pečlivě zamkl dvířka koše. Teď v něm bylo tolik místa, že zbylé slepice mohly i mávat křídly, napadlo Pavlu. Ne moc. A ne všechny najednou. Ale kdyby se nějak domluvily, tak jedna slepice – za všechny ostatní – mohla zamávat té mrtvé na rozloučenou. Ani ji to nenapadlo, ale stejně, kdyby…

„Stačí malé vlny a ty jsou na moři vždycky,“ prohlásil Gloza s jistotou námořníka, který už pohřbil v životě tolik slepic s mořskou nemocí, že by je snad ani nedokázal spočítat.

Potom odnesl mrtvou slepici, aby ji hodil do moře. Mohl to udělat ze zadní paluby, ale bylo v něm tolik jemnocitu, že ji asi hodí přes palubu někde jinde, aby to neviděli. Fin se za ním zamyšleně díval.

Třeba chce napsat učené pojednání o mořské nemoci slepic, usoudila Pavla. Už jí bylo zase skoro dobře.

Když další den vyšli v poledne z kajuty, zaslechli dlouhý výkřik. Bylo v něm tolik bolesti, že se Pavle sevřelo hrdlo a v první chvíli se

nedokázala pohnout z místa. A potom bylo ticho. Zdálo se nekonečné. Ale to už se Fin rozběhl k postranní palubě a Pavla – stále ještě s hrdlem sevřeným – se rozběhla za ním. Jejich rychlé kroky duněly na dřevěné palubě jak rány na buben.

Někdo spadl ze stožáru?

Co se vlastně stalo?

A potom ho uviděli. Ohnutý přes hlaveň děla a svázaný, aby se nemohl ani pohnout, tam ležel pihovatý námořník.

Snad se nikdy nedozvím, jak se vlastně jmenoval, blesklo Pavle hlavou. Všechno viděla rozmazané a neurčité, jen dělo zůstalo z obrazu postranní paluby, těžké a studené, a na něm mladý námořník. Přemýšlím o něm v minulém čase, jako kdyby byl už mrtvý, napadlo ji ještě. Opravdu tak vypadal. Bez košile tam ležel a záda měl červená krví a v místech, kde nekrvácel, je měl počmáraná dlouhými ranami a každá z nich byla jako rovná krutá čára, někdo ho každou tou čarou škrtal ze světa živých, bez spěchu a neodvolatelně.

Kdo?

A proč to udělal?

Ale zatím bylo všechno ještě rozmazané. Snad to byly slzy. Přeškrtaný obraz plaval někam pryč. A potom odněkud z veliké dálky uslyšela Pavla hlasy. Někdo řekl: Má dost. Docela blízko zazněly kroky. A kovové cinknutí vědra. Mladý námořník se pohnul. Ne, jen proud vody, který mu kdosi vylil na hlavu a na záda, způsobil ten pohyb. Krev zesvětlala a pod ní se objevily nové rány, rovné a s roztřepenými okraji. Rychle se opět plnily krví. Z vlasů mu tekla voda. Ale byl daleko. Nějaký jiný proud ho odnášel. Už o ničem nevěděl.

Opět cinknutí vědra. Teprve v tu chvíli uviděla Pavla všechno. Jako kdyby foukl vítr a rozehnal mlhu, která se položila kolem děla, na kterém ležel mladý námořník. Uviděla Glozu. Stál tam a v ruce držel bič. A ještě kapitán Wanke tam byl. Opíral se o pažení a rty měl sevřené a tak úzké, že vypadaly jako sečná rána.

„Přidej tomu druhýmu!“ přikázal Glozovi.

Na postranní palubě bylo ještě jedno dělo a na něm stejně zkrvavený Černohorec. Ale byl při vědomí. Na tváři se mu chvěl sval. Kousl se do rtů. Kapička krve mu stékala po bradě. Pěsti zaťaté čekal další ránu.

„Přidej mu!“

Gloza zvedl ruku s bičem vysoko nad hlavu.

„Ne!“

Pavla chtěla vykřiknout, ale jen šeptala. Hrdlo měla stále sevřené. Nikdo ji nemohl slyšet.

„Ne!“

A potom uviděla Fina. Měkce jako kočka se mihl palubou a zůstal stát mezi Glozou a Černohorcem.

„Počkejte,“ řekl.

Sáhl po biči, který Gloza držel. Omluvně se usmál a vykroutil mu ho z ruky. Všechno se stalo tak rychle, že Gloza tam ještě chvíli stál a ruku měl pořád nahoře, jako kdyby se držel za neviditelné lano.

„Děkuju.“

Fin zrozpačitěl. Najednou měl v ruce bič a nevěděl, co s ním. Obrátil se ke kapitánovi. Vlastně od té chvíle v Terstu spolu nemluvili. Na palubě brigy zakopávali jeden o druhého. Viděli se několikrát denně, ale jen se pozdravili, a to bylo celé. Zdálo se, že Finovi bič v ruce překáží. Držel ho, jako kdyby ho pálil do dlaně.

„Rád bych s vámi mluvil,“ oslovil kapitána.

Jeho hlas nezněl rozpačitě. Byl klidný. Skoro ospalý. Kapitán si to asi uvědomil, ale byl si sám sebou příliš jist, než aby tomu přikládal nějaký význam.

„Ale já nechci mluvit s vámi. Aspoň teď ne. Nemám čas,“ odpověděl břitce.

„Budete si ho muset udělat,“ ozval se opět Fin.

„Koukejte vypadnout! A příště si nevšímejte věcí, do kterých vám nic není.“

„Musím s vámi mluvit teď.“

Mladý námořník dál ležel bez pohnutí na hlavni děla a z vlasů mu kapala voda na zem. Chvíle ticha tak naprostého, že do vzdáleného hučení vln bylo slyšet jednotlivé kapky vody dopadat na zem. Jako když tikají hodiny, skoro jednotvárně ťukaly na prknech paluby a rozplývaly se v růžové kaluži z krve a vody.

„Tady jsem kapitán já!“

Věta jak švihnutí biče.

„Proto s vámi musím mluvit, kapitáne. Nemáte právo…“

Nenechal Fina dokončit větu.

„Cože? Já že nemám právo bičovat zloděje? Nikdo mě nemusí poučovat o mých právech. To si pamatujte! Nikdo mě nesmí poučovat!“

Jeho hlas zazněl tak rozhodně, že Černohorec opět sevřel ruce v pěst, jako kdyby už čekal další ránu. Fin byl zřejmě v koncích.

„V nejbližším přístavu na vás podám u soudu žalobu,“ řekl.

Hlas měl ale pořád stejně nevzrušený.

„Můžete mi říct proč?“

„Pro vraždu. Anebo pro pokus o vraždu.“

„Nesmysl.“

„Rozmyslete si dobře, co teď děláte.“

„Už jsem si to rozmyslel. Až budete v přístavu, dělejte si, co chcete. Ale tady a teď budete dělat, co chci já. A já chci, abyste mi dal ten bič a abyste mi zmizel z očí.“

Všude kolem byli lidé. Námořníci přilákaní křikem a několik cestujících, kteří se také, jako Pavla s Finem, plavili do Smyrny. Nikdo se neozval. Nikdo Finovi nepomohl. Jediným vládcem na lodi byl kapitán. Všichni to věděli. Jenom Fin ne.

„Dejte sem už konečně ten bič!“

Zdálo se, že o tom uvažuje. Ale ještě ho z ruky nepustil.

„Dobrá,“ řekl. „Ale já mám taky svoje práva.“

„Tak mi o nich vypravujte.“

Kapitán se začínal bavit.

„Žádám, abyste nám okamžitě umožnil opustit loď. Vysaďte nás na nejbližším ostrově. Dovezte nás, kam chcete, ale tady už nechci být. Mám na to právo a vy to víte.“

„A co budete dělat na tom ostrově?“ zeptal se kapitán posměšně.

„Nějaká loď nás vezme do přístavu. To je jedno kam. A tam na vás podám žalobu.“

Kapitán poprvé trochu zaváhal. Fin si to uvědomil, protože další otázku vystřelil jako dobře mířený šíp.

„Proč je vlastně bičujete?“

Když kapitán odpoví, máme naději, uvědomila si Pavla a hrdlo se jí opět sevřelo úzkostí.

„Protože kradli,“ odpověděl po chvíli skoro váhavě.

„Co?“

„Kávu. Vezu náklad kávy a oni ji kradli.“

„Jak jste to zjistil?“

„Našli jsme ji.“

„Kde?“

„Měli ji schovanou pod rohožemi, na kterých spali.“

Opět bylo všechno ztracené. Ale najednou měla Pavla pocit, že je to vysvětlení, na které Fin čekal po celý ten čas, a že je v něm skrytý nějaký důkaz, který pochopil jen on, protože se začal usmívat, skoro rozpačitě, ale nedokázal ten vítězný úsměv potlačit. Díval se kapitánovi do očí a další otázku položil tak tiše, že jí Pavla sotva rozuměla. A skoro to ani nebyla otázka.

„Museli být hodně pitomí, že ji schovali právě tam, nezdá se vám?“

Kapitán poprvé opravdu znejistěl. Snad také on si uvědomil, že kolem nich je nehybná skupina lidí. Mlčí, ale jsou s nimi na postranní palubě. Slyší každé slovo, které vysloví. Ale ještě dřív, než mohl cokoli odpovědět, Fin k němu přistoupil a podal mu bič.

„Jen poslední otázku,“ řekl.

Kde se v něm bere ta jistota? Ale měl ji. Ve chvíli, kdy kapitánovi podával bič, už věděl, že ho kapitán nepoužije, že ho nehodí Glozovi, že neřekne: Přidej mu! Koledoval si o to. A neulejvej se! Jak je to možné, ptala se sama sebe Pavla, že Fin si je sám sebou tak jist? Ale něco z jistoty, která v něm byla, přešlo na kapitána. Dovedl být protivný, když si dával záležet, a záležet si dával často a rád. Vztekal se skoro pořád. Ale až do té chvíle, kdy mu Fin podal bič, si byl jist tím, že má pravdu. A najednou měl bič a ta pravda, kterou předtím měl, už nebyla tak jistá. Proč? Něco se změnilo.

Fin k němu přistoupil ještě blíž a řekl rychle několik slov, tak tiše, že je mohl slyšet jen kapitán. Na něco se zeptal. Jaká byla ta poslední otázka? Nečekal na odpověď. Znal ji? Opravdu ji znal?

„Jak to můžete vědět?“ zeptal se kapitán udiveně.

Fin už neodpověděl. Už řekl všechno, co musel říci, a měl jiné starosti.

„Dones mi obvazy, lékařskou brašnu a vodu,“ obrátil se na Pavlu.

Poklekl k dělu, na kterém byl připoutaný mladý námořník, a začal mu rychle uvolňovat pouta. Najednou měl kolem sebe několik mužů, připravených mu pomoci.

„Opatrně. Položte ho na zem.“

Gloza někam zmizel. Také kapitán odešel do své kajuty. Díval se do země a mračil se jak čert.

Fin uvolnil mladému námořníkovi opasek. Nahmatal puls. Tepal nepravidelně.

„Položte ho na palubu!“

Pohledem ukázal na Černohorce.

„A sežeňte nějaké přikrývky!“

Pavla mu podala lékařskou brašnu a obvazy.

„Namoč šátek do studené vody a přikládej ho na týl a na čelo.“

Opatrně vyčistil rány. Byly červenofialové a opuchlé. Praskaly. Tinkturou z arniky lehce natřel jejich okraje. Potom nalil olej na pruhy plátna a položil je na rány. Už skoro nekrvácely.

„Černou kávu. Hodně silnou. A nějaký alkohol.“

Pavlu napadlo, že kdyby chtěl modré z nebe, mohl by je mít. Námořníci byli připraveni beze slova vykonat všechno, co si jen vymyslí.

„Musí hodně pít. Nejdřív alkohol, potom kávu a potom cokoliv. A musí mu být teplo. Přikryjte ho!“

Fin se nyní věnoval Černohorci. Pohyboval se rychle a účelně. Pavla nevěděla, jak dlouhá doba uplynula, než pihovaný námořník konečně otevřel oči. Uviděl Pavlu. Zdálo se, že chce něco říci. Rty měl popraskané a byl ještě mnohem pihovatější než kdykoliv předtím.

„Napijte se!“

Káva byla horká. Začal kašlat. Potom se znovu napil.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se.

„Ka – rim. Jmenuju se Karim, paní.“

„Všechno bude zase dobré, Karime.“

„Děkuju vám, paní.“

Fin se konečně napřímil.

„Nic víc zatím nemůžeme dělat,“ řekl.

Teprve když byli opět sami – na palubě Elisabety to byly vzácné chvíle – se Pavla mohla začít vyptávat.

„Co jsi řekl kapitánovi?“

„Všechno jsi přece slyšela.“

„Všechno ne. Co jsi mu řekl nakonec? Na co ses ho ptal?“

„Zda ví, kdo udal ty dva námořníky, a ještě dřív, než mně stačil odpovědět, jsem mu sám řekl, kdo to byl.“

„Jak jsi to mohl vědět? Kdo to řekl tobě?“

„Přece ty, Pavlo.“

A den ještě pořád nebyl u konce a byl to pro Pavlu nezapomenutelný den. Fin se ani na chvíli nevrátil na svoje oblíbené místo na přídi brigy. Zůstal s Pavlou. Na někoho čekal. Námořníci a někdo z cestujících byli v těsných palubách Elisabety všude, ale to odpoledne se zdálo, že je jich na zadní palubě, anebo někde blízko zadní paluby, víc než jindy. Potom se objevil Gloza. Fin mu zastoupil cestu.

„Čekám na vás,“ řekl.

„Tak už jste se mě dočkal,“ odpověděl a prohlížel si Fina přimhouřenýma očima.

„Co mi chcete?“

„Jen vám chci říci, že už se nemusíte starat o naše slepice.“

Gloza pokrčil rameny s předstíranou lhostejností a výmluvně rozevřel před Finem prázdnou dlaň.

„Tak mi zaplaťte, jak jsme se domluvili.“

Fin se tvářil skoro omluvně.

„Lituji…,“ řekl.

Opravdu tak vypadal. Zdál se trochu lítostivý..

„Lituji,“ řekl, „ale nezaplatím vám nic.“

„Proč?“

Ta prostá otázka Fina zaskočila. Jako vždycky v takových chvílích se tvářil, jako kdyby prosil za odpuštění. Ale jeho hlas o nic neprosil.

„Vzal jste si přece – tři slepice.“

Snad si uvědomil, že to je nedostatečný důvod, a proto si pospíšil s vysvětlením.

„V Terstu nemá slepice skoro žádnou cenu, ale jsme na moři už dlouho…“

A opět ten omluvný úsměv se marně dovolával Glozova pochopení.

Nepřeháněj to, Fine.

Skoro ta slova Pavla vyslovila nahlas.

„A můžete mi říct, jak jsem to udělal? Byly zamčený, ne?“

„Ovšem…“

Fin byl opravdu rád, že mu může vyhovět.

„Stačilo slepici pořádně zmáčknout pod křídly. A držet. Asi tak tři minuty. Víte to stejně dobře jako já.“

„A kdy jsem to jako měl udělat?“

„V noci. Vždycky, když jsme se ráno dozvěděli, že nějaká slepice dostala mořskou nemoc, měl jste předtím noční hlídku vy.“

„Jak to víte?“

„Bylo to vyvěšené na hlavním stožáru, pane Gloza.“

Oslovení „pane“ zaznělo skoro dojemně.

„Tak vy chcete říct, že jsem vám ty slepice krad?“

Gloza zuřil.

„Ano.“

Fin byl vděčný, že mu pomohl tak prostě vysvětlit celou záležitost. Sám by to asi nedokázal.

Nepřeháněj, prosím tě, Fine, nepřeháněj, sténala v duchu Pavla.

„Tak to si spolu vyřídíme.“

Gloza sevřel ruce v pěst a bez zbytečného spěchu se rozmýšlel, kam Fina praští. To, k čemu se skoro obřadně chystal, byla činnost, která ho bavila, činnost mnohem zajímavější než třeba sypat zrní slepicím. Ušklíbl se spokojeně. Škoda, asi zábava skončí už tou první ranou. Ani na okamžik nepochyboval o výsledku zápasu. Vlastně to ani žádný zápas nebude. Byl si sám sebou jist. Jeho pěst vyletěla proti Finovi a…

Pavla zavřela oči.

Milá Hano, mám pocit, že když Ti píšu o tom, co prožívám – nevím, kdy ani kde budu moci dopis odeslat –, že všemu lip porozumím, a někdy dokonce, že tomu vůbec uvěřím. Snad Ti píšu také proto, abych si sama mohla dopis přečíst. Je pro mě skoro jednodušší uvěřit tomu, co čtu, než tomu, co prožívám. Nevím proč. Je Ti to k smíchu? Tak se směj! Ale je to tak. Všechno je tak zvláštní… Vlastně mi to ani příliš nevadí, a to je také zvláštní.

Jednou – připadá mi to dávno, ale už jsem Ti psala o tom, že také čas je tady zvláštní – mi Fin řekl, že snad poznáme všechny ty vzdálené země, ke kterým se přibližujeme, bylo to v bórách před Terstem, ale že docela určitě poznáme sama sebe. Měl pravdu, které nyní začínám rozumět.

Snažím se představit si nás, jak bychom asi žili s Finem v Praze. Skoro cítím tu pěknou levandulovou vůni, kterou bychom měli zakletou ve skříních, a slyším cinkání stříbrných lžiček v porcelánových šálcích tak tenkých, že se zdají skoro průsvitné. Když zavřu oči, vidím zas Prahu, jdeme s Finem známými ulicemi kolem tak dohře známých domů a paláců a někde blízko je slyšet šumění vltavského jezu. Dovedeš si nás s Finem v Praze představit? Určitě snadno.

A teď si nás zkus představit tady, na palubě brigy plující do Smyrny. Můj nejdražší manžel, doktor Jan Vilém Helfer, ten, který studoval vždycky s vyznamenáním, ten, který složil úspěšně v Itálii ještě chirurgické zkoušky, ten, který tak krásně zpívá italské cituplné písně, trochu plachý, pořád v myšlenkách někde jinde, pořád vzdálený, ten, který má tak vybrané způsoby a chová se tak zdrženlivě, ten, který Ti často pomáhal do kabátu a za Tvoje poděkování děkoval, a když jsi mu třeba podala hrneček s kafem, mohl se uděkovat a pak se ještě uklonil, lehce a skoro vznešeně, ten, který se dovede podívat tak bezbranně, že by se nad ním kámen ustrnul a že by ani kuřeti neublížil, je to tak jasné, že snad ani nemá cenu to zvlášť připomínat, tak tenhle doktor Jan Vilém Helfer, přírodovědec a lékař, se dneska odpoledne na zadní palubě brigy Elisabety popral se zrzavým námořníkem. Dovedeš si to představit? A namlátil mu tak rychle, že jsem se ani nestačila bát, že sám bude bit, a tak důkladně, že jsme pak toho zrzavého námořníka odnesli, ale předtím jsme ho museli polejvat vodou, aby se vůbec probudil. Dovedeš si to představit? Je to strašné – moc bych chtěla vědět, zda čteš můj dopis a na stole máš hrneček čaje tak tenký, že se zdá skoro průsvitný, a v něm stříbrnou lžičku a zda je pokoj plný levandulové vůně – je to strašné, ale mně se to líbí. Dovedeš si to představit? A víš, proč mu namlátil? Napij se čaje, než budeš číst dál. Namlátil mu, protože nám kradl slepice. Ale to nebyl hlavní důvod…

A víš, co je taky zvláštní? Ani jeden z těch námořníků, kteří u toho byli a kteří se předtím mohli přerazit, aby Finovi pomohli, se ani nepohnul. Fin si vzpomněl, že je vlastně taky lékař a že před ním leží na palubě zraněný člověk. Nemusel tam ležet, kdyby mu sám tolik nenapráskal, ale to je zase jiná historie. Ležel tam, a Fin je přece lékař. Pomáhala jsem mu námořníka ošetřit a všichni se na nás koukali a nikdo nám nepomohl. Připadalo mi to úžasné a krásné. Dovedeš si to představit? Ještě jednou se napij, nejdřív zacinkej stříbrnou lžičkou a pak se napij. Abys všechno pochopila, musím Ti napsat, co se stalo předtím…

Druhý den ráno přistála briga na ostrově. Syros. Fin s Pavlou se vydali na první sběr. Snažili se vypadat nenápadně, ničím na sebe neupozorňovat, ale moc se jim to nedařilo. Bylo to také skoro nemožné. Je těžké nést nenápadně přes rameno velkou smýkačku a deštník s bambusovou rukojetí, která se dá zalomit, a palici z divoké jabloně obalenou koňskými žíněmi.

Pavla měla dlouhou sukni a na hlavě slaměný klobouk se sklopenou střechou. Vypadal trochu jako kukaň. Kdysi byl ozdobený stuhou, ale usoudila, že se bez ní na cestách s Finem obejde. Vlastně neměla na hlavě klobouk, ale byla v tom klobouku a jen úzkým průzorem se dívala, jaké je to venku, ve světě za kloboukem. Šla pružně a byla ráda, že se pod ní země už nehoupá. Kdyby si nesla třeba živou opici, nikdo by si jí asi v přístavu nevšiml, ale nesla plechovou botanickou krabici, podivnou rouru se třemi dvířky, lesklou a nepochopitelnou. Visela na koženém řemínku a byla ještě úplně nová.

Fin měl na sobě úzké kalhoty, jezdecké boty a na hlavě šátek, jako nosí námořníci. Velké kapsy vyšisované vesty měl plné lahviček. Šel a cinkal. Nebylo možné ho přehlédnout, a kdo měl snad oči zavřené, nemohl ho ani přeslechnout. Šel rychle a zdál se šťastný, že už je skoro u cíle. Kolik bylo přírodovědců, kteří před ním lovili hmyz na Kykladách? Nevěděl, ale určitě jich moc nebylo. A přibližoval se ke krajinám, do kterých vstoupí jako první. Až tam zamává kolem sebe smýkačkou – podoben trochu větrnému mlýnu – bude to poprvé, kdy někdo něco takového udělal. Až pod nějaký stromek rozevře svůj důmyslný deštník a praští do kmene palicí obalenou koňskými žíněmi, až se potom podívá do deštníku, aby se přesvědčil, co mu tam spadlo, bude to poprvé…

Šel rychle a lahvičky v kapsách mu cinkaly. Zatím byly ještě prázdné. Jen v několika měl mech na uložení drobného hmyzu. Až budou plné, budou sice taky cinkat, ale trochu tlumeněji. Svět byl nádherný. Netrpělivost, která v něm byla, se zmocnila i Pavly.

„Čemu se směješ?“ zeptal se.

„Ty to opravdu nevíš?“

Pochopil a svět byl ještě nádhernější než před chvílí.

Ostrov byl skalnatý, vyprahlý a skoro bez lesů. Jen v průrvách a v úzkých proláklinách zasvítily zelené listy keřů a osamělých stromů. Konečně pod oblou mramorovou horou našel Fin loučku tak malou, že se na ni se smýkačkou sice vešel, ale nesměl se moc rozhánět, aby ji nepřerazil. Pavla sebrala do své botanické krabice první zakřiknuté kytky, které sice ještě kvetly, ale už se skoro vzdávaly, už jim začínalo být příliš horko.

Fin našel ve smýkačce první májky s cihlově zbarvenými krovkami. Neříkal jim však májky, ale Mylabris polymorpha, protože tak je kdysi určil Linné, a to bylo svaté. Objevil také malý potůček a na jeho okraji kaluž, která se někam ztrácela, její hladina byla v pohybu, pomalém a skoro nepostřehnutelném, a potom na ní zahlédl ještě jiný pohyb, křečovitý a trhavý – velie, malé ploštice skoro stejně tmavé jako hladina kaluže. A potom uviděl brouka, kterého neznal. Opatrně si ho položil na dlaň. Měl tmavomodré krovky, které se matně leskly. Zavřel oči. A pak je zase otevřel. Ten brouk tam pořád byl.

„Pavlo! Pojď se na něco podívat!“

„Co to je?“ zeptala se.

„Nevím.“

Dlouho si prohlíželi neznámého brouka lupou.

„Opravdu nevím, co to je,“ řekl Fin. „Není to skvělé? Už první den jsem našel…“

Nedokončil větu.

„Snad…,“ připustil po chvíli opatrněji možnost, že našel něco nového.

„Zatím ale opravdu nevím.“

Uložil brouka s lesklými krovkami do zvláštní lahvičky, aby se neztratil, a začal kolem sebe obracet placaté kameny tak dlouho, až konečně pod jedním našel prvního smrtníka.

„Blaps gigas,“ ohlásil vítězně.

A obracel kameny dál.

Čas rychle míjel. Procházeli vyprahlými pláněmi a sestupovali do úzkých strží, obešli mramorovou horu a v dálce uviděli opět moře. Slunce už pomalu klesalo z vrcholu své dráhy, když Pavla začala – ne příliš důrazně, ale přesto odhodlaně – protestovat.

„Mám hlad,“ prohlásila.

„Už?“

„Už dávno mám hlad. Už je skoro odpoledne.“

Neznámý svět, do kterého na Kykladách poprvé vstoupili, byl pro ně sice plný zázraků, ale že by za další mramorovou skálou našli hospodu, bylo přesto zcela vyloučeno. Taková krásná možnost je ani nenapadla. Prostřený stůl. Talíř. Nůž a vidlička. Veliká sklenice něčeho studeného.

Najednou se ale před nimi vynořil muž. Jako kdyby „vyrostl ze země“. To přirovnání bylo snad vymyšleno jen pro takovou chvíli. Pavla cítila, že se ve Finovi všechno sevřelo. Položila mu ruku na rameno. Skoro konejšivě.

„To přece nemůže být Scorpio,“ řekla měkce.

„Jak víš, že jsem si na něho právě teď vzpomněl?“ zeptal se.

Napětí ve Finovi povolilo. Mladý muž, který stál před nimi, měl dlouhé černé vlasy. Zdálo se, že spadl na Kyklady z Měsíce – teď že se to stalo –, ale že se tady cítí doma jako všude jinde. Usmíval se a zdvořile čekal, až Fin s Pavlou domluví. Potom se lehce uklonil. „Dovolte, abych se představil,“ řekl anglicky.

Pavla měla najednou z nějakého nepojmenovatelného důvodu chuť se začít nahlas smát.

„Owen Stanley.“

Také Fin se představil a potom představil Pavlu. Trochu mu při tom obřadu překážel deštník a smýkačka, ale nějak to zvládl.

A co bude dál?

„Prokažte mi tu čest,“ ozval se potom Stanley, „abych vás směl pozvat na malý oběd.“

To bylo příliš. V pohádkách se takové příhody vyskytují běžně, ale na pusté a prázdné pláni vyprahlého ostrova zaznělo pozvání skoro nesmyslně. Zdálo se, že si z nich dělá šašky, ale současně se zdálo, že všechno myslí naprosto vážně.

Chudák, je to Angličan, nemůže za to. Asi se zbláznil z horka. Měl by nosit něco na hlavě, pomyslela si Pavla.

„Děkuji, velice rádi,“ odpověděl Fin, jako kdyby takové pozvání dávno čekal.

Dobře, tak ať se baví.

„Mohu jít napřed?“ zeptal se Stanley.

Mohl jít napřed.

Sestoupili do mělkého údolí uprostřed bílých oblých skal. Uviděli stan a dva vojáky, kteří nad malým ohněm opékali ryby. Za chvíli už seděli kolem stolu.

„Mohu vám nabídnout trochu sherry?“ zeptal se Stanley.

Proč ne. Pavla by se s chutí něčeho napila ještě dřív, než se všechno rozplyne. Třeba je to jen fata morgána. Usmála se té představě, i když už věděla, že se jí nic nezdá, jen bylo záhadou, kde se tady ten Angličan vzal. Snad jim to někdy řekne. Jeden z vojáků jim beze slova naplnil poháry.

„Na naše setkání,“ prohlásil Stanley dvorně.

Poháry o sebe cinkly a Finovi, jak se nakláněl, zacinkaly v kapsách jeho lahvičky. Zaznělo to trochu jako ozvěna.

Ještě než dopili sherry – chutná trochu jako lék proti kašli, napsala o něm Pavla později do dopisu Haně –, Owen Stanley podivné setkání vysvětlil. Viděl Fina dalekohledem, jak kolem sebe mává smýkačkou. On sám, s pomocí několika anglických vojáků, pracoval na mapě ostrova. Už byl skoro hotov. Fin mu vypravoval o svém prvním sběru a o svých dalších plánech. Stanley pozorně naslouchal. Ne, to nebyla zdvořilost, i když dovedl být zdvořilý k zbláznění, opravdu ho to zajímalo.

„Vlastně každá výzkumná výprava by měla mít s sebou přírodovědce, jako jste vy,“ řekl.

Fin se zatvářil skromně. Až příliš. Tak skromně se dovedou tvářit jen husopasky, a ještě na obrazech a jen v tu chvíli, kdy kolem nich projíždí zlatý kočár.

„Teprve výprava, se kterou půjdu také já,“ prohlásil skoro ostýchavě, „bude výzkumná.“

Stanley se dovedl smát jako kluk. Když se Fin začal také smát, rozcinkaly se současně všechny lahvičky, které měl po kapsách. Tím skončil rozhovor, který brzy docela změnil osudy Pavly a Fina. Ale snad všechno začalo dávno předtím, snad už v té chvíli, kdy Fin dostal na břehu Vltavy krabičku se škorpiónem.

„Opravdu se Stanley podobá Scorpiovi?“ zeptala se Fina později Pavla, až když se vrátili zpátky na palubu brigy.

„Nevím,“ odpověděl váhavě. „Snad jen tím, že nerad chodí k holiči.“

Ale zdálo se jí, že o tom nechce dál mluvit.

Ještě jedno pozvání čekalo ten den na Pavlu a Fina.

„Nechcete se po večeři něčeho napít?“ zavrčel na ně kapitán, když se opět objevili na zadní palubě brigy. Pozvání zaznělo skoro výhružně, ale Fin se nerozbrečel. Otočil se k Pavle.

„Půjdeme?“ zeptal se.

„Velice ráda,“ odpověděla.

„Sejdeme se v mé kajutě,“ rozhodl kapitán, jako kdyby se s ním hádali, že tam v žádném případě ne a ne a ne.

„Dobře,“ kývl Fin.

„Pojďte radši hned!“

Stanley by je určitě pozval daleko vybraněji, ale zase nemuseli pít sherry. Kapitán jim sám nalil temně rudé alžírské víno, pozvedl svoji sklenici pohybem, který mohl znamenat přípitek, ale také cokoli jiného, a pak ji do sebe obrátil a už si svých hostů dál nevšímal. Bubnoval prsty do desky stolu a mračil se. Potom se ozvaly kroky a potom někdo zaťukal na dveře kajuty.

„Vstupte!“

Objevil se Karim a za ním Černohorec.

„Co tady chcete?“

„Zavolal jste nás přece,“ ozval se Černohorec.

Kapitán beze slova kývl hlavou, jako kdyby tím jen potvrdil všechny své temné obavy. Pořád bubnoval prsty na desce stolu a nepřestával se mračit. Pak si znovu nalil víno do sklenice a napil se, ale už ji neotočil dnem nahoru, trochu vína mu ve sklenici zbylo.

„Gloza dneska opustil mou loď a už se nevrátí,“ prohlásil. „Zmizel tak rychle…“

Potřeboval se napít, a tak se napil. Sklenici už z ruky nepustil.

„Moc rychle mu to vlastně nešlo,“ oznámil všem přítomným temně.

Zabubnoval prsty na stůl ještě o něco hlasitěji.

„V každém případě vypadl tak rychle, že si ani nestačil vybrat plat za poslední plavbu. Napadlo mě…“

Opět se trochu napil, ale najednou tak opatrně, jako kdyby dostal strach, že by ho víno mohlo porazit.

„Vyplatím ty peníze vám,“ řekl. „Až se s Glozou sejdete, můžete mu je dát.“

Konečně odložil sklenici a ukončil tu dlouhou bubnovou palbu na desce stolu. Vytáhl z kapsy kožený váček, ze kterého vysypal hrst mincí. Byly mezi nimi také dva zlaté altuny s kaligrafickým podpisem sultána Mahmuda uprostřed tulipánového věnce. Ale také stříbrné gurúše. A měděné para. Těch bylo nejvíc.

„Tak si to už konečně vezměte!“

Černohorec shrnul z desky stolu peníze do nastavené dlaně.

„Na co ještě čekáte?“

Kapitán byl otrávený. Buď to bylo tím těžkým vínem, které vypil příliš rychle, nebo z nějakého jiného důvodu, ale byl čím dál tím otrávenější.

„Vypadněte!“

Dveře kajuty se za Černohorcem a Karimem zavřely. Konečně si kapitán všiml, že je u stolu také Pavla. A Fin. Sáhl po sklenici. Už mu v ní moc vína nezbývalo.

„Děkuju,“ řekl.

Nebylo jasné, za co jim vlastně děkuje. Třeba jen za to, že přijali jeho pozvání. Stanley by to určitě udělal, ale u kapitána to nebylo tak jisté. Řekl jen: Děkuju. A to bylo všechno.

DŮVĚŘUJTE VELKÉMU MEDVĚDOVI

Na stožárech jsme uviděli žluté vlajky. – Jest nebezpečí ve stisku ruky pro mě, či pro vás? otázala jsem se. Pro nás pro oba, odvětil. – Obezřetnost velela ženský oblek odložiti a kroj turecký obléci. – Loď, na které jsme se do Beirutu brali, byla turecká.

Gräfin Paulině Nostitz: Johann Wilhelm Helfer’s Reisen in Vorderasien und Indien, 1873

Ráno uviděli v dálce hory. Nejdřív se objevily na levoboku brigy, oblé a nevýrazné, podobné vlnám rozkolébaného moře. A potom se z mlhy před Pavlou a Finem začala vynořovat Smyrna a v té první chvíli se podobala jevišti velkého řeckého divadla. Město na rovné pláni bylo obklopené oblými horami. Zahlédli Pag – pahorek se zříceninami prastaré tvrze – a první minarety, první věže klášterů a první báně řeckých chrámů, ale v té rovině splývaly a zdály se nezřetelné a trochu přízračné.

Briga plula do přístavu pomalu, už bez vrcholových plachet, skoro váhavě. Ten pocit potom Pavla měla, ale pocitům se nedá vždycky věřit. Kdyby opravdu věděli, k čemu se přibližují, asi by neváhali, asi by raději a hodně rychle pluli někam jinam.

Orient… Slovo jako zaklínadlo. Co všechno se za ním vlastně skrývá? Pro Pavlu a Fina začínal tady. Ve Smyrně. Ještě v ní žili sice Řekové, ale už v ní byli také Turci. Orient…

Najednou si uvědomili, že přístav před nimi je skoro prázdný. Jen několik plachetnic kotvilo na volném moři. Něco se pohnulo v ráhnoví lodi, která byla nejblíž, nějaká vlajka tam zasvítila na okamžik v mlze. Měla barvu starého zlata. Opět jim zmizela v sedavých parách. Třeba ji ani neviděli. Třeba se jim jen něco zdálo. Briga se dál kolébala k prázdnému přístavu.

Kde jsou jiné lodě? Proč nekotví u mola?

Kde jsou lidé? Od Pagu se k přístavu pomalu vlekla karavana velbloudů, první, kterou Pavla s Finem v životě viděli. Plula před nimi v oparu, minula přístav a ztratila se v dálce. Proč se nezastavila u mola? Tady je přece konec všech karavanních cest. Karavany s nákladem orientálních koberců, opia, bavlny, sladkého dřeva a olivového oleje přece končí tady. Proč se nezastavila u mola? Proč je molo prázdné?

„Spusťte kotvy!“

Zaslechli známý hlas kapitána Wanka, ale zazněl jinak, než ho znali, a skoro vzápětí zarachotily rumpály, jako kdyby námořníci už dávno předtím, než kapitán rozkaz vyslovil, stáli nad kotevními lany připraveni zastavit loď tak rychle, jak jen to bude možné.

Přiblížili se k jiné plachetnici, která také kotvila na volném moři, a také v jejím ráhnoví se něco pohnulo. Nějaká vlajka tam visela, a protože vítr skoro nefoukal, jen se ospale a měkce před nimi zavlnila.

„Žlutá vlajka,“ zašeptala Pavla s měděnou chutí strachu v ústech.

Dívali se na ni jako očarovaní. Potom uviděli, že od mola se odpoutal malý člun a jede k nim. Přece jen nebyl přístav tak mrtvý, jak se v první chvíli zdál. Slyšeli údery vesel zahořujících se do hladiny moře.

Proč je na lodi takové, ticho? Proč nikdo nic neřekne? Kde jsou všichni? Byli na lodi, nemohli zmizet, ale najednou byl každý sám, protože docela blízko od nich ospale vlála malá žlutá vlajka.

Provazový žebřík pleskl o bok brigy a za chvíli už se vynořil na palubě Elisabety mladý muž zahalený do široké peleríny, ale především s dlouhou holí v ruce, musela mu překážet, když lezl po žebříku, třeba ji držel v zubech, rozhodně to ale byla hůl, na kterou si dával pozor, moc mu na ní záleželo, nesl ji jako kord, a současně jako kdyby se bál, že mu ji někdo třeba bude chtít vzít. Byl to jen obyčejný klacek, jaký snad nosí pasáci velbloudů, a ke vznešené peleríně se ani trochu nehodil.

Beze slova prošel palubou ke kapitánské kajutě. Dveře za ním zapadly. Ticho, které se rozhostilo na lodi, se zdálo Pavle mrazivé. Slunce vycházelo, zlaté a zářící, ale stejně ta malá žlutá vlajka v ráhnoví plachetnice, která kotvila nedaleko brigy, svítila oslnivěji. Také nad přístavem vlála žlutá vlajka, kterou před tím, než vyšlo slunce, neviděli. Po chvíli stejná vlajka se pomalu rozevřela v ráhnoví Elisabety nad jejich hlavami.

Konečně se dveře kapitánské kajuty otevřely a mladý muž s dlouhým klackem v ruce se vracel ke svému člunu tak rychle, že za ním pelerína vlála jako velká černá křídla. Fin mu zastoupil cestu.

„Dovolte…“

Mladý muž uchopil svůj klacek pevněji a skoro to vypadalo tak, že ho zvedne proti Finovi, ale ten se k něm nepřiblížil, naopak ustoupil o krok a zůstal stát rozhodnutý nepustit muže v peleríně ke člunu dřív, než s ním promluví, ale vzdálenost, která je dělila, se nesnažil změnit. Úlek, který se objevil na tváři muže v peleríně, když ho Fin oslovil, se rozplynul. Ještě se ohlédl, jako kdyby se bál, že na něho někdo zezadu skočí, ale paluba za ním byla prázdná. Snad ještě nikdy od té chvíle, kdy vypluli z Terstu, nebylo na Elisabetě tolik místa. Mladý muž unaveným pohybem sáhl do záhybů své peleríny, vylovil ozdobnou stříbrnou krabičku s proděravělým víčkem a několikrát si k ní čichl. Vůně, kterou v ní skrýval, ho neuspokojila. Zatvářil se skoro nešťastně a zase krabičku schoval do kapsy. Klacek pořád držel v ruce jako šermíř, který zabloudil na palubu brigy z jiného času.

„Kapitán vám všechno vysvětlí,“ řekl konečně trochu nejistou němčinou a zašermoval klackem před Finem, aby mu uhnul z cesty.

„Vím, co nám asi řekne, a proto chci mluvit s vámi.“

Mladý muž se zatvářil rozmrzele.

„Prosím.“

„Chci se dostat do Smyrny.“

Poprvé se usmál, byl to vlastně jen žalostný pokus o úsměv a moc se mu nepovedl.

„Ve Smyrně je mor,“ řekl pomalu a zřetelně.

Konečně to slovo zaznělo, temné a uhrančivé. Mor. Ve Smyrně je mor.

„Jsem tajemník holandského konzulátu,“ pokračoval unaveně, „a přišel jsem kapitánovi říci, že musíte všichni zůstat na lodi.“

„Ale já musím do Smyrny.“

„Nesmysl. Nikam nemusíte. Buďte rád, že jste tady. Na lodi budete bezpečnější než ve městě.“

„Jsem lékař.“

Mladý muž chvíli přemýšlel, než se zeptal: „Odkud přijíždíte?“

„Z Prahy.“

„Co tedy můžete vědět o moru? V Evropě byl naposled snad před sto lety.“

„Znám knihu doktora Prunera.“

„Kdo to je?“

„Ředitel nemocnice v Káhiře.“

„A co ten ví o moru?“ zeptal se trpce mladý muž. „O moru přece neví nikdo nic.“

„Mám chirurgické zkoušky,“ řekl ještě Fin.

Tajemník holandského konzulátu si konečně uvědomil, že ten křivý klacek, který pořád drží v ruce, se pro tajemníka holandského konzulátu příliš nehodí. Sice ho nepustil, ale už ho aspoň nedržel před Finem tak výhrůžné.

„Každý se snaží dostat co nejdál od Smyrny,“ ozval se za chvíli.

„Jsem lékař.“

Jen kývl hlavou, že rozumí.

„Řeknu o vás konzulovi. Připravte si věci. Pošle pro vás člun.“

„Děkuju.“

Fin mu ustoupil z cesty. Už stál u pažení brigy, když se k Finovi ještě naposled obrátil.

„Až se dostanete do Smyrny, budete tam muset zůstat,“ řekl ještě.

„Já vím,“ odpověděl Fin a hlas měl najednou unavený, jako kdyby vyčerpanost, kterou četl v očích tajemníka holandského konzula, byla nakažlivá. Jako mor.

V době, kdy Pavla s Finem přistáli ve Smyrně, byl mor především záhadnou nemocí. Lidé věřili, že se podobá zlému džinovi vypuštěnému z láhve. Najednou se vynoří, bez příčiny, bez varování, a rozsévá kolem sebe zkázu. Věřili v morovou látku, která se rozletí nad městem jako jedovatý kouř. Věřili, že ji lze vdechnout. Věřili, že se přenáší dotykem. Báli se i jídla, které mohlo být nakažené. Věřili, že kdo přežije devět dní moru, uzdraví se. Věřili, že kdo už měl jednou mor, podruhé neonemocní. Věřili, že mor se vyhýbá nosičům oleje na orientálních bazarech. Věřili spoustě věcí, ale nic o moru nevěděli určitě.

„Opravdu chceš jít do Smyrny?“ zeptala se Pavla.

„Nechci, ale musím,“ odpověděl.

Člun tajemníka holandského konzula se rychle vzdaloval.

„Proč měl tu hůl?“

„Aby se k němu nikdo nemohl přiblížit. Pod pelerínou měl ještě pistoli, taky jsi ji zahlédla?“

„Ano.“

„To je zákon moru.“

„A co měl v té krabičce?“

„Asi vavřínové listy napuštěné octem.“

„Proč?“

„Proti moru přece.“

Asi o tři hodiny později uviděli, že od mola se opět odlepil člun a zamířil k Elisabetě. Připravili si jen dvě zavazadla, ale věci, které Fin potřeboval ke sběru, se do nich vešly.

„Vezměme si s sebou jen to nejnutnější,“ rozhodl.

„Jen jednu smýkačku, jen dvacet lahviček, jen pět krabic a jen jednu jedinou sklepávačku…,“ vypočítávala Pavla nemilosrdně.

Zasmál se. Od té chvíle, kdy uviděli žlutou vlajku, poprvé.

„Máš pravdu,“ řekl, „opravdu jen to nejnutnější.“

Snad ani mor nebude tak strašný, napadlo Pavlu, když Fin nezapomněl, že sem vlastně přijel lovit broučky.

„Vrátíme se ještě na Elisabetu?“ zeptala se.

„Snad.“

Neloučili se s nikým. Tam, kde je mor, se lidé neloučí. Člun se rychle přibližoval.

„Možná,“ ozval se Fin, „že bys tady měla zůstat a počkat na mě. Na lodi je opravdu bezpečněji.“

„Ne.“

„Rozmysli si to dobře. Ještě je čas.“

„Nemám si co rozmýšlet.“

Provazový žebřík zůstal viset u boku brigy a člun s jediným veslařem se pod ním už houpal na vlnách. Fin spustil zavazadla po laně do člunu a vyskočil na pažení lodi. Když už stál na žebříku, obrátil se k Pavle.

„Podej mi ruku!“

Žebřík se s nimi houpal a člun se z té výšky zdál nemožně vratký.

Na molu na ně čekal holandský konzul v modrém fraku a s cylindrem na hlavě, jak se na konzula sluší, ale také on měl v ruce dlouhou křivou hůl a v kapse sametové vesty krabičku, ze které se stačil hluboce nadechnout ještě dřív, než Pavla s Finem vystoupili ze člunu na břeh. Nebyl sám. Kolem konzula v kruhu stálo několik arabských vojáků s dlouhými biči v rukách, aby ho chránili, kdyby se k němu chtěl někdo přiblížit, ale v celé té skupině bylo cosi podivného. Každý se snažil stát co nejdále od ostatních, každý chtěl být pod žlutou vlajkou moru sám.

Pozdravili se s konzulem, zatímco veslař vykládal jejich zavazadla na molo. Fin se představil. Potom představil Pavlu. Také konzul vyslovil nějaké jméno, kterému nerozuměli. Ruce si nepodali. V přístavu, nad kterým vlaje žlutá vlajka, si lidé ruce nepodávají.

„Přinesl jsem vám hůl,“ řekl konzul trochu netrpělivě, jako kdyby se obával, že se ho zeptají proč a že bude zbytečně ztrácet čas vysvětlováním samozřejmostí. Byl neklidný. Velice spěchal.

Ale Fin se na nic neptal. Ta hůl tam mezi nimi ležela opřená o kámen, a když ji uchopil, konzul udělal rychlý krok dozadu a kruh arabských vojáků se pohnul s ním.

„Dřevo nepřenáší mor,“ řekl.

„Jak to víte?“ zeptal se Fin.

Ta otázka se konzulovi nelíbila.

„To přece ví každý,“ odpověděl stroze. „Jak to, že vy to nevíte?“

Pomalu ustupoval před Finem, který bezděky udělal krok dopředu.

„Vy se nás bojíte?“

„Ano,“ připustil bez zaváhání. „Nevím, zda nemáte mor. A vy se musíte bát mě. Nevíte, zda nemám mor. To je první pravidlo života, které se tady musíte naučit.“

„Mám doporučující dopis z Vídně,“ řekl Fin, který už nechtěl nic slyšet o moru.

Sáhl do kapsy. Ale konzul ho zastavil rozhodným pohybem ruky. Snad si ani neuvědomil, že v ní pořád drží dlouhý klacek. Zašermoval mu s ním před nosem skoro výhrůžné.

„Ne. Nechte si ten dopis. Vím o vás, že jste lékař a že chcete léčit nemocné morem. To mi stačí. Pojďte!“

Byl to podivný průvod, který se vydal do prašných ulic přístavu. První šel arabský voják s bičem v ruce a za ním konzul, s dvěma dalšími vojáky, kteří ho chránili ze stran, a čtvrtý pochodoval za ním a ještě dál šli Fin s Pavlou a za nimi dva poslední vojáci, kteří nesli jejich zavazadla. A biče. Ty nepustili z ruky ani na chvíli.

Ulice byly skoro prázdné. Kdo je potkal, přešel rychle na druhou stranu. Některé krámy byly otevřené, ale v každém byl jen jeden zákazník a ti ostatní čekali venku, ostražití a osamělí. Někteří měli přes ústa přetažené trojcípé šátky, ale na bandity stejně nevypadali. Postávali před krámy skoro nesměle. A beze slova. Jen se neustále rozhlíželi kolem, zda se k nim nepřibližuje skutečný bandita. Neviditelný. Nemilosrdný. Zákazníci se báli obchodníka. Obchodník se bál svých zákazníků. Minuli dům s velkým křížem načmáraným na vratech. Stála před ním stráž s puškou v ruce.

Došli k nízkému dřevěnému stavení. Jeden z vojáků před nimi otevřel dveře a konzul jim beze slova pokynul, aby vstoupili. Úzká chodba byla prázdná. Jen na zemi ležela miska naplněná octem. Voják do ní potopil klíč, kterým odemkl dveře. V domku byla jenom malá kuchyň a pokoj s oknem obráceným k moři. Okno už asi dávno nikdo neotevřel. Vzduch v místnosti byl těžký a nějaká nasládlá vůně v něm visela. Snad byl domek dlouho prázdný. Snad v něm žili lidé, kteří věřili, že mor nevstoupí do domu, který má dobře utěsněné dveře a okna. Byla to pošetilá víra, ale přesto se v morových městech ještě stále udržovala. Snad v něm pálili proti moru jestřábník a čemeřici.

Fin otevřel okno. Ještě bylo ráno. Do místnosti proudil chladný vzduch. Voněl mořem.

Konzul se pod střechou cítil bezpečněji. Ale ne o moc. Neposadil se. Ničeho se nedotkl. Poslouchal Fina, který mu stručně vysvětlil, proč přijel do Smyrny a co obsahuje doporučující dopis z Vídně, který si přivezl. Podíval se na Fina, jako kdyby ho teprve v tu chvíli viděl poprvé.

Lovit hmyz?

Ale vlastně se tomu ani nedivil. Nezáleželo na tom.

„Vybral jste si špatný čas,“ řekl jen.

„Já vím,“ odpověděl Fin. „Ale pokusím se být tady užitečný jako lékař.“

Konzul se už chystal k odchodu.

„Budeme vám pomáhat, jak jen to bude možné,“ řekl. „Sluha z konzulátu vám bude nosit jídlo. Peníze mu dávejte do misky s octem. Dobře zamykejte. Nikoho do domu nepouštějte.“

„Dobře.“

„Když půjdete ulicí dál, dojdete k řeckému klášteru, kde je teď nemocnice. Pokud opravdu chcete léčit mor, můžete začít tam.“

„Děkuju. Půjdu do kláštera ještě dneska.“

„Tu hůl noste pořád s sebou. Nikdo se k vám nesmí přiblížit.“

„Já vím.

„Přeji vám hodně štěstí.“

Konzul se lehce uklonil Pavle a potom Finovi. Fin se uklonil před konzulem. Potom už ho slyšeli, jak rychle odchází. Dveře za ním zapadly. Byli opět sami.

Milá Hano, snad bych měla větší strach, než mám, kdybych si tak často nevzpomínala na tu jednoduchou hru, kterou jsme spolu kdysi dávno hrály na břehu Vltavy, nebo ve dvoře domu v Poštovské ulici. Vzpomínáš si? Ta hra se jmenovala „na babu“. Vlastně se tak jmenuje pořád, jen my dvě už ji nehrajeme.

Tady se lidé k sobě tak chovají. Jako kdyby hráli „na babu“. Stačí se lehce dotknout a už ji máš. A kdo dostane „babu“, půjde s „babou“ spát. Ve Smyrně ale věří, že se pak už nikdy neprobudí. Že bude spát už navždycky. Že umře. A proto se jeden bojí druhého a jeden před druhým utíká. Ta hra, jak jsme ji tenkrát hrály spolu, byla lepší.

Vzpomínám na ni pod dřevěným stropem našeho jediného pokoje, kde si ani nemusím připadat jako ve vězení, protože to vězení doopravdy je. V jednom z prken na stropě jsou dva suky. Vypadají jako dvě oči a pořád na mě čumí. Píšu to nerada, já vím, že bych měla napsat „hledí“, na mou duši, moc ráda bych to tak napsala, jenže nehledí, ale „čumí“. Já za to nemůžu. Je to nesnesitelné. Asi se z toho už brzy zblázním.

A Fin je skoro celé dny pryč. Vrací se až večer, unavený a vzteklý. Když jsem mu vypravovala, že mi mor připomíná naši dávnou dětskou hru, smál se, ale pak zvážněl a řekl, že právě ten pocit, že kdo dostal mor, je ztracený – kdo dostal „babu“, že půjde s „babou“ spát – že ten pocit je horší než samotný mor, a vypravoval mi o tom, co se děje v klášteře…

„Kdybych měl dost chininu s kyselinou sírovou. Kdybych měl aspoň dost samotného chininu. Ve velkých krabicích. Každý nemocný by měl dostat každý den šedesát zrnek. To je opravdu hodně, ale je to nutné. Kdybych měl víc pižma a kafru. Ale nejdůležitější je chinin, chinin…“

Zdálo se, že Fin mluví sám k sobě. Že jen myslí nahlas.

„A potom – odvaha…,“ řekl.

Pavla nemohla pro Fina udělat nic jiného, jen ho poslouchat. Venku už byla tma. Olejová lampa zlatě zářila. Z dálky bylo slyšet hučení moře.

„Připadal jsem si trochu jako blázen, když jsem chtěl představenému kláštera vypravovat orientální pohádku.“

„Co ti na to řekl?“

„Abych šel na bazar. Anebo do mešity. A třikrát se pokřižoval.“

„Nediv se mu.“

„A přece je v ní ukryta velká pravda o moru. V té Prunerově knížce o léčení lidí postižených morem jsem vlastně četl totéž. Nesměj se mi.“

„Tak vypravuj pohádku mně.“

Byl už večer a byli sami. Smyrna se zdála daleko. Hučení moře znělo skoro konejšivě. Chvíle byla jako stvořená pro pohádku, ale Fin byl příliš stručný.

A měl by vypravovat pohádkovým hlasem, napadlo ještě Pavlu.

„Mor vchází do města, ale předtím slíbí strážnému u hradební brány, že nezahubí víc než tisíc lidí. A když se pak vrací, vyčítá mu strážný, že nedodržel slib, že zahubil tři tisíce lidí. A víš, co odpověděl Mor?“

„Jak bych to mohla vědět?“

„Ne,“ odpověděl, „zahubil jsem jen tisíc lidí, jak jsem slíbil, a dva tisíce lidí zemřelo strachy.“

Uslyšeli tlukot kopyt na ulici před domem a potom nějaké kroky. Někdo zaklepal na jejich dveře. Ten nejobyčejnější zvuk zazněl skoro neskutečně. Kdosi zaklepal na dveře, i když už venku byla dávno tma. To se jim ve Smyrně ještě nestalo.

Nikomu neotvírejte, varoval je konzul. Ta věta je z nějaké pohádky, vzpomněla si Pavla. Jenže oni otevřeli a dobře udělali, protože jinak by příběh skončil ještě dřív, než mohl doopravdy začít. Vykoledovali si spoustu nepříjemností, ale nakonec všechno dobře dopadlo. Nikomu neotvírejte… Věta, kterou někde četla.

Fin otevřel. V obdélníku dveří, jen matně ozářeném olejovou lampou, stál Owen Stanley. Ještě pořád neměl čas jít k holiči. Dlouhé černé vlasy mu padaly až na ramena.

„Stanley! Je to možné?“

„Je,“ připustil vlídně.

Vypadal sice, jako kdyby zrovna proletěl roštím, ale náladu mu to nezkazilo.

„Pojďte dál.“

Jako kdyby s Owenem Stanleym vstoupil jiný čas, ve kterém bylo sice také nebezpečí, ale jiné než pod žlutou vlajkou moru. Takové, které lidé jako Stanley – anebo Fin – celý život hledají.

Jde jako černý pardál, uvědomila si Pavla, ale hned si také uvědomila, že ještě nikdy v životě žádného černého pardála neviděla, jen o něm slyšela Fina vypravovat, ale zato mockrát.

Stanley nespadl do Smyrny z Měsíce, ale přijel na koni. Nakonec se vždycky všechno uspokojivě vysvětlí, a to je dobře. Vstoupil do pokoje jako černý pardál a cinkal při tom ostruhami.

„Ten zvuk jsem už dávno neslyšela,“ posteskla si Pavla, když se pozdravili.

„Jaký zvuk?“

„Cinkání ostruh. Připomíná mi cinkání lahviček, které nosí Fin po kapsách, když jde lovit broučky.“

Viděli se jen jednou, ale přesto měli všichni pocit, že se znají už dlouho. Fin vypravoval Stanleymu o jejich připlutí do Smyrny, o setkání s holandským konzulem a o své práci v řeckém klášteře.

„Jak jste nás našel?“ zeptala se Pavla.

„Nebylo to těžké,“ odpověděl vyhýbavě.

Ale pak se vrátil k cinkajícím ostruhám.

„Kdy začnete zase sbírat?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděl Fin.

„Měli byste to zkusit na severozápad od Smyrny,“ navrhl Stanley.

„Proč právě tam?“

„Protože pobřeží je tam skoro prázdné. V kopcích nad mořem můžete potkat jen kočovníky, ale nechají vás být, když na sebe nebudete příliš upozorňovat.“

„Jak to máme udělat?“

„Tady je Orient…“

Zase to slovo zaznělo jako samoznak pro nějaké nebezpečí. Fin zpozorněl.

„Mohli bychom…“

Pavla nedokončila větu a Stanley začal najednou mluvit o něčem jiném.

„Když chceš schovat list,“ ozval se bezbarvě, „jdi do listnatého lesa.“

Opravdu mluvil o něčem jiném?

„To je přísloví,“ dodal na vysvětlenou. „Já sice nemám příliš rád přísloví, ale toto jsem si přesto zapamatoval.“

„Mohli bychom se obléci jako kočovníci,“ prohlásila Pavla osvícena nápadem, ke kterému ji Stanley dovedl.

„To by bylo opravdu výborné,“ nadchl se, jako kdyby ho tak jednoduché řešení ve snu nenapadlo, ale nyní, když je Pavla vyslovila, pochopil, jak by to bylo výborné. A prosté. Obléknou se, jako se lidé v Orientě oblékají. A nikdo si jich nevšimne. Fin jen poslouchal a zamyšleně se usmíval.

„A jaké oblečení byste nám poradil vy?“ zajímala se Pavla.

„Snad takové, jaké nosí arabští obchodníci,“ ozval se váhavě. „Těch si nikdo nevšimne, protože jsou všude.“

„A jak se oblékají?“

„Nosí nejčastěji bílé kaftany, dlouhé až na zem, široké látkové opasky, ve kterých mají kapsy – vešlo by se do nich spousta lahviček na ukládání hmyzu – a za opasky mají dýky. Nebo pistole. Nebo obojí.“

„To by bylo skvělé.“

„Jenže…“

„Co se vám na arabském kaftanu nelíbí?“

„Je moc dlouhý. Až pojedete na koni, nebo na velbloudu, překážel by vám.“

„Tak kaftan ne,“ rozhodla se Pavla, které se hra začala opravdu líbit. A také už začala tušit, kam asi směřuje.

„A co oblek kočovníků?“ vrátila se k původnímu nápadu.

„Kočovník je doma jen v horách.“

„Tak oblek kočovníků ne. A co obléknout se jako Turci?“

Stanley se zamyslel.

„Bezvadný nápad,“ ozval se po chvíli. „Široké kalhoty, vestu se šňůrami a na hlavu turban. To je opravdu dobrý nápad,“ pochválil Pavlu.

„Hodně velký turban?“

„To je znak učenosti.“

„Tak pro mě raději nějaký menší.“

„Dobře.“

„Zelený?“

„Zelené turbany jsou vyhrazeny pro členy rodiny Prorokovy.“

„Pokud vím, u nás v rodině žádný Prorok není a nikdy nebyl.“

„Nic si z toho nedělejte.“

„A co žlutý turban?“

„Ty nosí jen Židé.“

„A bílý?“

„Ty zase nosí jen muslimové.“

„Hnědý?“

Opět se zamyslel.

„To je bezvadný nápad,“ ocenil jej až po chvíli uvažování. „Hnědý turban bude nenápadný a hnědá barva tady neznamená vůbec nic. Máte úplně pravdu, nejlepší bude hnědý turban.“

„Hned zítra,“ rozhodla se Pavla, protože Stanleyho nadšení bylo tak nakažlivé, „hned zítra si obstaráme turecké oblečení a hnědé turbany.“

„Napadlo mě…“

Vypadal tak. Něco ho napadlo. Na něco důležitého zapomněl, ale právě v tuto chvíli se rozpomenul.

„Je to náhoda…“

Zdálo se, že se všichni tři začnou nahlas smát, ale ještě chvíli to vydrželi.

„Počkejte laskavě. Hned se vrátím.“ Byli laskaví. Počkali. Měli spoustu času. Byl krásný večer. Za okny tiše šumělo moře a zář olejové svítilny měla zlatavou barvu. Stanley prošel chodbou, uslyšeli zaskřípění venkovních dveří a už se opět vracel. Položil před Pavlu a Fina dva balíky.

„To jsou turecké obleky,“ řekl. „Snad vám budou.“

Vedle položil dva hnědé turbany.

Teprve potom se všichni tři začali smát a jejich smích odplavil všechno. Beznaděj dlouhého čekání, i úzkost, i strach, i vzpomínku na žlutou vlajku vlající nad přístavem. Když se Pavla v jedné chvíli toho podivuhodného večera podívala na strop, uviděla dva suky. Vypadaly jen jako dva suky ve dřevě, a nic jiného.

„Nechcete jít zítra s námi?“ zeptal se Fin.

„Velice rád,“ odpověděl Stanley bez zaváhání.

Pozdě večer, když už Stanley odešel, oblékl se Fin do tureckých šatů, na hlavu si dal turban a posadil se na zkřížených nohách, jak viděl sedět Turky na bazaru.

„Až vylezeš na velblouda, budeš neviditelný,“ prorokovala Pavla.

„Opravdu?“

„Opravdu. Snad jsem si měla přát zelený turban.“

Proměna Pavly na mladého Turka trvala déle, ale zase byla dokonalá. Už to nebyla Pavla, ale někdo jiný.

„Skoro jako když se larva promění v imago,“ prohlásil Fin okouzleně.

„Co to je – imágo?“

„Přece brouk.“

„Nemohl by sis vymyslet nějaké lepší přirovnání?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože žádné lepší přirovnání prostě není. Už jsi někdy viděla třeba larvu roháče?“

Stála před ním, štíhlá a chlapecká a oči jí jiskřily.

„Už nejsi Pavla, ale Pavel,“ uvažoval Fin zasněně. „A jsi neviditelná.“

Slunce viselo ještě nízko na obloze, když minuli poslední hliněná stavení Smyrny a stoupali do oblých kopců. Zastavili se až v olivovém háji.

„Podívej se!“ ukázal Fin na šedavý kmen.

„Nic nevidím.“

„Jen se podívej pořádně.“

Chvíli trvalo, než si uvědomila nějaký pohyb a než uviděla první kněžici. Úžasně pomalu se sunula po šedočerném kmeni.

„To je přece ploštice.“

„Apodiphus amygdali.“

„Proč je tak pomalá?“

„Protože má strach, aby ji nikdo nezahlédl.“

„A co udělá, když jí to nevyjde?“

„Buď uletí – když je horko, tak skoro vždycky uletí – anebo se pustí a spadne dolů pod strom a tam se ukryje.“

Rychlým pohybem ji chytil a uložil do lahvičky jako první úlovek.

Minuli černé plstěné stany kočovníků, rozhozené na stráni kolem vysychajícího potoka. Stáda ovcí a koz šplhala vysoko nad nimi po příkrém svahu. Z té dálky se zdálo, že na něm roste jenom kamení, ale pak objevili malou loučku sevřenou mezi skalami a Fin začal smýkat. Nacházel především májky, ale důsledně jim říkal: „Mylabris quadripunctata“, protože už byl prostě takový. Také zapomenutý fíkovník tam rostl – jako vzpomínka na lepší časy, kdy stráně ještě nebyly tak beznadějně vyprahlé – a na jeho kmeni seděl krasec a trpělivě čekal, až si ho Fin všimne.

„Capnodis tenebrionis,“ ohlásil nález trochu zklamaným hlasem.

„To už jsem ti dávno odpustila,“ ujistila ho Pavla vlídně.

„Co?“ zeptal se trochu udiveně.

„Nemožné jméno, kterým mu říkáš.“

„To mu dal přece už Linné.“

„Tomu jsem taky odpustila.“

A zase bylo krásně na světě a mor byl daleko.

Opět se vrátili k moři. Bylo blízko, ale přesto pojednou nedosažitelné. Syčelo hluboko pod nimi. Viděli bílé hřebeny vln, ale vlastní břeh, na kterém se rozbíjely o kameny, se před nimi skryl pod převisem skály. Byla sedavá, popraskaná a olizovaná jazyky štěrku. Pokračovala dál na severozápad, kde splývala s obzorem, už nezřetelná a matoucí.

Zastavili se na výběžku s dalekým výhledem a Fin otevřel sešit s koženými deskami, do kterého zapisoval místa, na kterých sbíral, a rostliny, které tam našel, ale ještě dřív, než začal psát, ozval se Stanley.

„Tady je stezka, podívejte se. Snad vede dolů k moři.“

Opravdu. Šikmo dolů z příkré stráně klesala skoro neznatelná stopa. Vedla přes suť, která byla asi nebezpečná pro toho, kdo se na ni odvážil vstoupit, a končila o kus dál velkým balvanem. Potom už stezku nebylo vidět. Ztrácela se za převisem skály.

„Myslíte, že je to stezka, kterou vyšlapali lidé?“ zeptala se Pavla.

„Snad. Vlastně určitě,“ odpověděl Stanley.

„Ale proč?“

„Třeba tady jiná cesta k moři nevede.“

„Chcete po ní sestoupit?“

„Ne.“

Něco ho napadlo. Usmál se trochu tajemně.

„Ale každý, kdo by chtěl stezku najít, by si měl zapamatovat tenhle kámen,“ ukázal na balvan na okraji srázu.

Stál ještě na náhorní rovině, ale stál tam trochu nejistě. Podobal se viklanu. Byl ohlazený větrem. Velké vajíčko postavené na špičce. Několik kroků pod ním začínala stezka.

„Lidi dovedou být úžasně vynalézaví, když se chtějí dostat k moři.“

Potom už o stezce nemluvili, ale stejně si Pavla s Finem rozhovor zapamatovali.

Pod viklanem našel Fin několik vrubounů, které Stanley pozdravil jako staré známé.

„Když jsem byl v Egyptě,“ řekl, „viděl jsem tam jejich sochy vytesané do kamene. A také malé talismany v podobě vrubounů, které tam lidé nosili na krku jako náhrdelníky.“

„Ale proč?“ zeptala se Pavla.

„Protože věří, že vruboun je posvátný.“

„Scarabeus sacer,“ neodpustil si Fin.

„Ale proč?“

„Nevím,“ ozval se váhavě. „Ale četl jsem…“

Pavla nedokázala potlačit malý úsměv. Fin skoro o všem někde něco aspoň četl.

„Snad Egypťané pozorovali vývoj vrubounů

od vajíčka přes larvu a kuklu až po dospělého brouka. Snad znali celou proměnu…“

„Dobře, ale co z toho vyplývá?“

„… metamorfózu, snad znali celou metamorfózu,“ opravil se Fin.

Zdálo se mu, že „metamorfóza“ je vědečtější slovo než „proměna“.

„Dobře, tak ji znali, ale jak to souvisí s tím, že je u nich vruboun posvátný?“

„Snad v něm viděli důkaz o pravdivosti víry v převtělování.“

„Tomu nerozumím.“

„Snad věřili, že jako z mrtvé kukly může vyletět živý brouk, stejně z mrtvé mumie se může znovu vrátit na svět živý člověk. Snad…“

Milá Hano, když jsem si vzpomněla na „Journal des dames et des modes“ s nejnovějšími pařížskými účesy a na paní Karolínu, jak ho před nás vždycky položila tak nenápadně, že se prostě nedal přehlédnout – ten poslední, který jsem u ní viděla, byl z roku 1834 a měl číslo dvacet sedm, ani nevím, proč mi to utkvělo v paměti –, začala jsem se tak smát, že mi Fin málem podřezal krk. Dýka, kterou měl zrovna v ruce, by se k tomu velice dobře hodila, mnohem víc než k činnosti, kterou se s ní právě chystal provádět.

A když jsem mu potom vypravovala, čemu se směju, tak mu spadnul turban z hlavy, jak se také smál. Poprvé od chvíle přistání ve Smyrně jsme se opět spolu smáli. Ale za ten jediný večer jsme všechno dohnali. Vzpomínala jsem při tom na Tebe a také na paní Karolínu, jak kolem nás vždycky cvakala nůžkama a jak předtím dlouho váhala, které si má vybrat – má přece celou sbírku nůžek, vzpomínáš si? – a jak jsem si listovala v té knížce. „Journal des dames et des modes“ se jmenovala.

Zase vidím před sebou ty barevné obrázky, které paní Karolínu tolik okouzlovaly. Mnohem později, až tady ve Smyrně, jsem si uvědomila, že všechny ty krásné slečny na obrázcích měly nesmyslně malé pusy. Velice by mě zajímalo, jak jedly třeba polívku. Asi ji musely nabírat čajovou lžičkou. Dost dlouho jim to trvalo. Ale pořád odbočuji. Jen proto, že mi dělá radost vzpomínat na „Journal des dames et des modes“ z Paříže a na paní Karolínu. Teď za ní chodíš sama. Moc ji ode mne pozdravuj.

Když paní Karolína tedy kolem mě cvakala nůžkama, tak přece vždycky říkala, že mám tak nádherné, dlouhé, husté, lesklé a dokonalé vlasy, že vlastně ani nepotřebuji, aby se mi někdo staral o účes a abych rozhodně zas přišla nejpozději na čtrnáct dní.

Za všechno může Owen Stanley. Ne, nevyčítám mu to, jsem mu naopak vděčná. Už jsme se, pod žlutou vlajkou moru, skoro zapomněli smát. Jenže ty nádherné, dlouhé a tak dále vlasy, se mi nevešly pod turban, a protože jsme neměli nůžky, uřezal mi je Fin dýkou, kterou mi dal v Terstu Napoli. Přečti si poslední větu ještě jednou. A uklidni se. Paní Karolínu pozdravuj a vyřiď jí, že měla vždycky pravdu, a že skutečně aspoň rok nebudu potřebovat nikoho, kdo by se mi staral o účes.

Taky vzpomínám na vznešené a jemné vůně, které ukrývala ve svých flakónech. Tady čuchám jen ocet. Ale zase je všude. Nezlob se, že je můj dopis tak neurovnaný, ale tady je neurovnané všechno. Já vím, paní Karolína Tě moc nezajímá a můžeš ji vidět každý den. Ale já ne. A na jednom obrázku z posledního „Journalu des dames et des modes“ – aspoň pro mě z posledního – je slečna, pusu má jak knoflík u šuplete a na hlavě drdol a v něm zabodnutý zlatý šíp. Udělej mi tu radost a najdi ten obrázek, a až se paní Karolína nebude koukat, můžeš té slečně přimalovat za mě nad tu její malou pusu velký knír. A to už je opravdu naposled, kdy jsem se zmínila o „Journalu des dames et des modes“. Slibuji Ti to.

Owen Stanley se velice zajímá o Finův sběr. Asi až od něho slyšel – ostatně já taky –, že jsou broučci, kteří žijí třeba jen na nějakém dost malém území a pak už snad nikde jinde na světě širém, a že krajiny, které třeba na pohled vypadají dost stejně, se mohou úžasně lišit právě tím, jaký hmyz v nich žije. A proč. Ale to by byl moc dlouhý dopis. Stanley byl několikrát s námi sbírat a často nás navštěvuje.

Myslím si o sobě, že Fina dobře znám, ale je v něm něco, čemu stejně nerozumím a čemu ani on sám dobře nerozumí. Často vzpomíná na Scorpia, na nějakého námořníka nebo dobrodruha, kterého kdysi potkal v Praze. Owen Stanley mu ho připomíná. Představa, že to byl on, s kým se tenkrát potkal, je úplně nesmyslná, protože jsou oba, Fin i Owen, skoro stejně staří a v době, kdy malý Fin lovil vodní brouky ve Vltavě, si malý Owen ještě hrál někde v Anglii, ale stejně se ho jednou večer zeptal, zda byl již někdy v Praze. Na mě se při tom ani nepodíval, protože věděl, že jsem tu otázku pochopila, ale že nikdy nepochopím, proč ji vyslovil. Na takové nápady jsem přeborník, ale Fin přece myslí jinak. S jedinou výjimkou. Scorpio…

Snad věří, že se s ním ještě někdy setká. V uragánu. Na břehu moře, který bude vonět vanilkou. Za zvuku tamtamů. Scorpio spadne najednou z palmy jako kokos. Rovnou Finovi na kokos. Snad takové má nápady. Je to krásný nesmysl a on sám to moc dobře ví, ale stejně se Owena zeptal, zda byl už někdy v Praze, a kdyby odpověděl, že ano, snad by se ho ještě zeptal, zda tenkrát neměl v kapse krabičku se škorpiónem. Ale Owen Stanley nikdy v Praze nebyl, jen o ní četl a potom jsme si skoro celý večer o Praze vypravovali.

Stejně si myslím, že Fin přijel do Orientu proto, aby hledal broučky – ostatní hmyz také, ale nejvíc mu záleží na jeho sbírce brouků a v té mu zase nejvíc záleží na těch neznámých a bezejmenných, o nichž nikdo, až do té chvíle, kdy je našel ve své smýkačce, nevěděl, že jsou taky na světě. Proto Fin přijel do Orientu. Aby je našel. A aby našel Scorpia.

Teď, když jsem ta slova napsala, jsem si teprve uvědomila, jak veliký je to nesmysl. Ale stejně tomu věřím. Na tom není nic zvláštního, znáš mě přece dobře, ale také Fin tomu věří, a to je opravdu zvláštní, protože…

Zastavili se u dvou osamělých tamaryšků, zaprášených a vyšisovaných. Slunce pálilo. Uvázali koně, které obstaral Owen Stanley, aby se rychleji dostali ze Smyrny, a posadili se do řídkého stínu.

„Mor neustupuje,“ ozval se Stanley. „Nikdo nedokáže odhadnout, jak dlouho to ještě bude trvat.“

„Asi dlouho,“ připustil Fin.

„Ještěže můžeme sbírat,“ utěšovala je Pavla a začala ukládat rostliny, které našla na stráních, do své botanické torby.

Něco viselo ve vzduchu. Vedro k zbláznění, ale ještě něco. Proč začal Stanley mluvit o moru? Bylo to poprvé, kdy to slovo vyslovil.

„Náhodou…“

Stanley sbírá náhody, asi jako Fin sbírá broučky. Opravdu to byla jen náhoda?

„Náhodou jsem se dozvěděl o turecké lodi…“

„Co je s ní?“ zajímala se Pavla. „U Smyrny kotví přece tolik tureckých lodí.“

„Za tři dny odplouvá do Bejrútu,“ prohlásil Stanley skoro zasněně.

Náhodou se o ní dozvěděl? Jak moc té náhodě asi pomohl? Pavla si vzpomněla na turecké obleky a turbany, které náhodou měl, když za nimi přišel poprvé.

„Vy odtud odplujete?“

Nedokázala potlačit pocit zklamání, který se jí zmocnil.

„Ne. Ještě tady musím něco vyřídit, ale vypadnu ze Smyrny hned, jak to jen bude možná. Ale napadlo mě…“

Nijak s dokončením věty nespěchal. Pak na ni asi docela zapomněl.

„Nechcete odplout do Bejrútu?“

Zeptal se až po dlouhé chvíli, a jako kdyby otázka, kterou vyslovil, byla docela samozřejmá. Nechcete ještě kostku cukru? Nechcete si přečíst anglické noviny? Jsou teprve půl roku staré. Nechcete odplout do Bejrútu?

„Je tady karanténa,“ připomenul Fin hlasem také trochu ospalým, ale Pavlu neoklamal. Už dlouho nebyl tak bdělý jako v tu chvíli.

„To bych zařídil,“ odpověděl Stanley.

„Dostali bychom povolení?“

„Bez povolení.“

Vysvětlení se rozplynulo v prostoru jako dým. Tak dobře, bez povolení.

„Slíbili jsme holandskému konzulovi, že zůstaneme ve Smyrně.“

„Už jsem s ním mluvil.“

„Máme většinu svých věcí ještě na lodi.“

„Dopravil bych je z Elisabety na tureckou loď.“

„Co tedy máme dělat?“ zeptal se Fin.

„Říci mi, zda chcete odplout do Bejrútu.“

Fin se podíval na Pavlu. Beze slova rychle kývla hlavou.

„Ano,“ odpověděl. „Chceme.“

„Dobře.“

„Ale na moři hlídkují vojenské čluny,“ řekl Fin.

„U převislých skal ne,“ odpověděl Stanley. „A v noci je to jen jeden jediný člun. Drží se u přístavu. Nikoho ani nenapadne hlídat v noci převislé skály, protože nikoho ani nenapadne, že by někdo po nich lezl dolů a co by na břehu hledal za štěstí.“

„Pokud by se na břeh vůbec dostal v takovém stavu, aby ještě mohl něco hledat,“ připomenul Fin, který si vzpomněl na stezku padající přes oblázkové pole jako skluzavka do propasti.

Zdálo se, že způsob, jak se dostanou na břeh pod převislými skalami, Stanleyho nezajímá. Asi s nimi nepoleze, usoudila Pavla. Ale nevadí, nějak se dolů dostanou.

„Najdete kámen, pod kterým začíná stezka?“ zeptal se.

„Najdeme,“ ubezpečil ho Fin.

„Počkejte, až se začne trochu stmívat. Musíte sami dobře vidět, ale nikdo nesmí vidět vás.“

„Dáme pozor.“

„Měsíc dorůstá a noc bude jasná. Přijedu pro vás v člunu snad až o půlnoci, snad dřív, ale přijedu určitě.“

„Budeme na vás čekat.“

Milá Hano, když se mě Fin ptal, zda se budu bát, odpověděla jsem mu, že budu, ale nebyla to pravda, protože se bojím už teď. Vlastně jsem se bála už v té chvíli, kdy Stanley začal mluvit o turecké lodi. Drž nám palce! Ačkoli… Až budeš číst můj dopis, dávno bude všechno rozhodnuté.

Holandský konzul mi slíbil, že ho pošle do Evropy. Představuji si, že čteš dopis, který Ti nyní píši, ve svém pokoji v Poštovské ulici, a že za okny je slyšet hučení vltavského jezu. Já vím, že v Praze ještě pořád teče Vltava, ale Praha je tak daleko a tady je všechno tak jiné, že si tím vlastně nejsem tak docela jista. Opravdu Vltava ještě pořád teče pod Kamenným mostem?

Červená záře zapadajícího slunce se rozlila po dalekých kopcích. Čekali, až dohoří. Beze slova. Snad ještě nikdy předtím nezapadlo slunce pomaleji. Krajina kolem byla tichá. Po hladině moře neprojel žádný člun. Vysoko nad nimi přeletěl pták a zmizel v červené záři. Až dohoří… Až bude obzor jen doutnat… Až krajina kolem zešedne…

Zdálo se, že Fin usnul. Ale to se Pavle opravdu jenom zdálo. Opíral se o balvan podobající se velkému vajíčku postavenému na špičce, v ruce držel svinuté lano a oči měl zavřené. V turbanu a s těmi řídkými vousy připomenul Pavle ilustraci z nějaké knížky, kterou kdysi četla. Cítil na sobě její pohled. Otevřel oči a usmál se.

„Bude to jednoduché,“ řekl bezstarostným hlasem. „Slezeme dolů a počkáme na Owena. To je všechno.“

„Víš, jak teď vypadáš?“

„Ne.“

„Jako vyprávěč pohádek z orientálního bazaru.“

Už si vzpomněla, kde ten obrázek viděla.

„Neboj se, všechno dobře dopadne.“

Konečně slunce zmizelo za obzorem. Naposled se Fin pátravě rozhlédl po krajině a po mořských pláních. Byli sami. Uvázal konec lana za balvan a druhý si omotal kolem pasu. Volnou část lana držel v ruce. Přistoupil ke srázu. Pod ním už začínala stezka zpola zakrytá sutí. Pohled na ni ho rozveselil.

„Spěch je ďábel,“ prohlásil osvícen náhlým poznáním.

„Opravdu?“

„Opravdu. Četl jsem to v koránu.“

„Tak dobře. Spěch je ďábel. A co má být?“

„Jen, že… Přesto asi budeme muset spěchat.“

Už si stejné rozhodnutí řekli snad desetkrát. Kdyby pod nimi suť ujela – a vypadala na to –, měli by přes ni proletět ještě dřív, než jim podrazí nohy a než po ní sklouznou do hlubin. Měli by se dostat k velkému balvanu. Vypadal důvěryhodně.

Fin opatrně vstoupil na stezku. Pomalu uvolňoval lano tak, aby bylo pořád napnuté. Už stál na kraji suti. Sestupoval malými kroky, dlouho hledal pevné místo, a když ho našel, nezatížil ho hned plnou vahou, zkoušel, jak se bude tvářit, a když se neozvalo varovné cinkání ujíždějících kamenů, teprve potom se odvážil udělat další krok a hledat další místo, kam příště šlápne. Zatím nespěchal, ale byl připraven vyrazit, kdyby si to stráň kolem něho najednou rozmyslela. Byl skoro v polovině štěrkového pole, když se ozval šelest. Zazněl jako mávnutí křídel nějakého velkého ptáka. Stezka, na které stál, se v jediném okamžiku proměnila v klouzačku. Celá stráň se dala do pohybu. Rozběhl se k balvanu. Už byl blízko. Bořil se do suti. Uhýbala pod ním, ale vždycky se ještě stačil odrazit. A zase padal dolů. Potom zmizel Pavle v oblacích prachu.

„Fine!“

Kamenná lavina, kterou uvolnil, ještě pořád hřměla.

„Fine!“

Konečně se prach začal rozptylovat.

„Tady jsem.“

Dostal se k balvanu. Objímal ho skoro láskyplně. Pavla odvázala lano a připoutala se.

„A teď já.“

„Ještě chvíli počkej!“

Fin otočil konec lana kolem balvanu, o který se opřel, aby stál co nejpevněji. Nyní bylo lano mezi nimi skoro napnuté. Pavla udělala první váhavý krok na stezku. Zarachotily první padající kamínky. Fin zkrátil lano mezi nimi a Pavla udělala další krok.

„Zastav se!“ zavolal na ni Fin.

Mezi sutí vystupoval kousek pevné skály. Odpoledne si ho prohlíželi. Byl asi nad koncem první třetiny stezky. Fin uvolnil lano.

„Přehoď ho!“

„To se ti snadno řekne.“

Když se na ten drolivý kousek skály dívali z pevné plošiny, zdálo se všechno jednodušší.

„Teď!“

Oba hodili lano proti skále, malé kamínky opět výhrůžně zachrastily, ale to už se provaz zachytil o výčnělek a Pavla si oddychla. Pomalu začala dál sestupovat. Když se dostala pod výčnělek, zůstala stát a Fin opět uvolnil lano.

„Teď!“

Sklouzlo z výčnělku, který ji kousek podržel, a Fin ho rychle zase zkrátil. Opět bylo napnuté. Už byla tak blízko balvanu, že viděla zřetelně, jak se na ni Fin povzbudivě šklebí.

„Tak pojď!“

Poslední opatrný krok, a potom se opět celá stráň dala do pohybu. Držela se křečovitě lana, někam padala, ale lano ji táhlo nahoru. Měla pocit, že zůstává pořád na jednom místě. Měla pocit, že se topí, a potom konečně ucítila Finovu ruku na svém rameni.

„Říkal jsem ti přece, že to nic není.“

Najednou věděla docela přesně, co by mu měla odpovědět, ale chyběl jí dech. Byla to dlouhá věta. Ale hned na ni zase zapomněla. Opírala se o balvan, turban měla nakřivo a byla pokrytá souvislou vrstvou prachu. Jak asi stezka pokračuje dál? Neměla odvahu se podívat.

„Vedle tebe je opravdu těžké vypadat jako dáma,“ ozvala se po chvíli.

Otřela si tvář hřbetem ruky a vypadala hned ještě o něco hůř. Asi jako vandrák, který zrovna vylezl ze stohu. Ale Fin se na ni přesto díval skoro obdivně.

„Nemáš zrcátko?“ zeptala se usmířeně.

„Nemám.“

Začala se smát.

„Škoda.“

Podívala se na suťové pole pod náhorní plošinou. Cesta zpátky už pro ně byla uzavřená. Navždycky. Ani trochu toho nelitovala, ale stejně se ještě nepodívala dolů pod balvan.

„Nejhorší část cesty je za námi,“ prohlásil Fin tak přesvědčivě, že se konečně podívala, co je čeká a nemine. Skála pod balvanem byla ještě o něco příkřejší, ale byla už bez suti a byla popraskaná. Jedna spára, dost široká, aby se na ní udrželi, klesala šikmo dolů k malé plošince.

„Postav se tváří ke skále a opři se o ni!“

„Dobře,“ souhlasila už opět s novou odvahou.

„Budu tě držet na laně.“

Opatrně sestoupila na plošinu. Za chvíli stál Fin vedle ní. Dál byla stezka skoro bezpečná, ale Pavla stejně zůstala připoutaná na laně. Až se dostali k převisu, pod kterým byl břeh. Snad jen tři metry pod sebou uviděli konečně malou písečnou pláž omývanou vlnami. Fin rozvázal uzly, kterými byli připoutáni, a novým uzlem spojil lano, po kterém se spustili na břeh.

Slunce už zapadlo, ale skála byla ještě rozpálená. Od moře vanul teplý vítr. Nejdřív skočili do vody, jak byli, jen turbany nechali na břehu. Příbojové vlny na nich vypraly beznadějně zaprášené obleky. Přehodili je potom přes šňůru, kterou napnuli pod převisem.

Mezi horolezeckou a prádelní šňůrou vlastně není skoro žádný rozdíl, uvědomila si Pavla s pocitem úlevy. A pak se nahá rozběhla proti vlnám.

Plavali v teplém moři. Svět byl daleko. Ta chvíle nepatřila nikam. Už nebyli ve Smyrně. Ale ještě nepluli do Bejrútu. Rychle se stmívalo.

Byla dávno noc, když se za hřebenem příbojové vlny vynořil stín a o chvíli později se zaryl kýl člunu do písečné pláže. Pavla nastoupila. Turecký oblek už Finovi uschl, ale usoudil, že by měl zůstat suchý. Ochladilo se. Svlékl se a všechno, co měl na sobě, naházel do člunu. Měsíc byl ještě trochu šišatý, podobal se velké dýni, ale stejně zářil dost jasně. Na Fina byl nezapomenutelný pohled. Stál na břehu moře nahý, jen na hlavě měl turban, který se však zdál v šálivém světle měsíce mnohem větší než ve dne. Zdál se obrovský. Vypadal trochu jako soudek rumu.

Fin se opřel o příď člunu a tlačil ho před sebou proti vlnám. Když se dostal opět do vody dost hluboko, aby do ní mohl Owen Stanley zabořit vesla, vyškrábal se také do člunu.

„Čemu se směješ?“ zeptal se Pavly.

„Proč se nezeptáš, komu se směju?“

Nezeptal se. Nemusel všechno vědět. Život byl opět nádherné dobrodružství. Tam někde ve tmě vlála na břehu žlutá vlajka. Pomalu se od ní vzdalovali. Asi za hodinu přistáli u boku turecké plachetnice.

„V Bejrútu se asi setkáte s anglickým plukovníkem,“ ozval se Owen Stanley. „Jmenuje se Francis Rawdon Chesney.“

„Francis Rawdon Chesney,“ opakoval Fin jméno, které slyšel v životě poprvé.

„Voják?“ zeptal se.

„Taky, ale… Cestoval hodně po Malé Asii. A byl dlouho v Egyptě. Prošel také Arabskou poušť a Palestinu. A teď má nápad. Opravdu velký nápad,“ pokračoval Stanley stále záhadněji. „Říkali mu, aby si dal mokrý hadr na hlavu a aby se šel projít podle vody, že ho to třeba přejde. A tak se plavil na voru po Eufratu. Ale ten nápad ještě pořád má.“

„Jaký nápad?“

„Podivuhodný. Určitě vás bude zajímat. Jmenuje se Francis Rawdon Chesney.“

Měsíc svítil na druhé straně plachetnice. Kolébali se na člunu ponořeni do hlubokého stínu, ale i v té tmě si uvědomili, že se Owen Stanley usmívá.

„Budete ho zajímat.“

Provazový žebřík pleskl o bok lodi.

„Už je čas,“ řekl Stanley. „Za svítání byste měli být na volném moři.“

„Děkuju vám za všechno, Stanley,“ ozval se Fin.

Ještě pořád byl nahý, ještě pořád měl jen turban na hlavě. Rychle se oblékl.

„Na shledanou, Owene,“ řekla Pavla skoro bezbarvým hlasem.

„Děkuju,“ opakoval ještě jednou Fin.

Pavla už se nad ním houpala na provazovém žebříku. Vydal se za ní.

Kapitán na ně čekal na palubě. Byl to tlustý Turek ve žlutých pantoflích a s velkým turbanem na hlavě. Plnovous mu padal až na břicho. Jeho otřískaná plachetnice měla snad jen jednu kajutu pro cestující. Předtím než se do ní nastěhovali Pavla s Finem, tam měl slanečky. Vzpomínka na ně ještě visela ve vzduchu. V kajutě našli svoje zavazadla z Elisabety a všechny věci, které si vzali do Smyrny. Vystoupili na zadní palubu, která byla nejvýš a kam už vzpomínka na slanečky nedosáhla.

Uslyšeli praskot rumpálu. Plachetnice zvedala kotvy. Kapitán se modlil. Stál na zadní palubě, před sebou měl malý koberec a držel se za uši.

„Alláhu akbar.“

Bůh je veliký.

Potom si klekl a třikrát se dotkl země. Nejdřív nosem. Potom čelem. Břicho mu při tom překáželo.

„Lá iláha illa l-áhu va Muhammadun rasúl-ul-láhí.“

Není boha mimo boha a Mohamed je Prorok boží.

„Alláhu akbar.“

Plachetnice nabrala vítr a zvolna klouzala po vlnách. U kormidelnického kola visel kompas. Fin zaťukal na jeho sklo. Ručička kompasu se ani nepohnula. Všechno na něm bylo rezavé. Snad jen s výjimkou skla. Objevil se zbožný kapitán.

„Kompas neukazuje,“ oznámil mu Fin co nejopatrněji, aby se snad po té skličující zprávě nezhroutil.

Kapitán byl však plný klidu. Byl to objemný kapitán a klidu se do něho vešlo spousta.

„Kompas?“

„Tady ten.“

„Ano, rozumím, kompas.“

Prohlížel si ho s ospalým zájmem. Byl trochu udivený. Ale opravdu jen trochu. Zdálo se, že neměl do té chvíle tušení, že u kormidla nějaký kompas je. Asi mu ho tam někdo pověsil, když se zrovna nedíval. Třeba když se modlil. Nevadilo mu to. Kapitánovi ve žlutých pantoflích nevadilo vůbec nic.

„Nemůžeme přece plout bez kompasu,“ ozval se Fin.

„Ne?“

Ten nápad kapitána zaujal. Také on zaťukal na sklo kompasu. Ručička se ani nepohnula.

„S tím se nedá nic dělat,“ řekl s konečnou platností.

„No právě.“

„Důvěřujte Velkému medvědovi.“

Sám v tu chvíli vypadal jako velký medvěd s velkým turbanem na hlavě. A chtělo se mu spát. Ale Velký medvěd je přece také souhvězdí. Vysoko na nebi zářil Velký vůz. Ležel trochu nakřivo, trochu jinak než v Praze, ale bylo to souhvězdí, které dobře znali.

„Ale…“

„Důvěřujte Velkému medvědovi.“

„Opravdu se dostaneme bez kompasu do Bejrútu?“

Kapitán byl klidný.

„Inšalláh.“

Když Pán Bůh dá.

Nebyla to odpověď, která Fina uspokojila. Kapitán se podíval na nebe. Velký medvěd jasně zářil mezi ostatními hvězdami. Pohnul kormidlem. Opět se podíval na nebe. Potom uvázal kormidlo kusem lana k příčnému trámu a otočil se k němu zády.

„Kdo bude řídit loď?“ zeptal se Fin.

Kapitán byl tak klidný, že se na něho pro tu zbytečnou otázku nerozzlobil.

„Vítr,“ odpověděl.

„A co když se v noci změní.“

„Poplujeme dál.“

„Ale kam?“

„Inšalláh.“

Uplynula dlouhá řada dní, než zjistili, že ani turecký kapitán není vždycky tak klidný. Přece jen bylo na světě něco, co s ním dokázalo pohnout. Jednou zaslechli příval nadávek. Nerozuměli jedinému slovu, chrlil je příliš rychle a asi nadával turecky, ale nic jiného než nadávky to být nemohlo. Už se přibližovali k Bejrútu. Kapitán stál na přední palubě a už nebyl ani klidný, ani zbožný. Klel a vztekal se. Sledovali jeho pohled a pochopili proč. Nad přístavem vlála žlutá vlajka. Také v Bejrútu byl mor.

ŽENA ZA ČTYŘI VELBLOUDY

Mnich váhal, zda má našemu pozdravu uvěřiti, když na hlavách máme turbany. – Plukovník poznal v Helferovi muže, kterého potřebuje. – Zeptal se, jaký obnos za svoji ženu požaduje, a strach nepopsatelný se mě zmocnil.

Gräfin Paulině Nostitz: Johann Wilhelm Helfer’s Reisen in Vorderasien und Indien, 1873

Mezek, který nesl všechna zavazadla, se trošku potácel. Ale asi ne proto, že jejich váha byla příliš velká, ale spíš se zdálo, že si není jist tím, zda dělá opravdu dobře, když jim všechny ty krámy tahá. Proč? Ať mu to někdo vysvětlí! Ale Fin, který šel před ním, ho držel pevně, a kdykoli se mezek zastavil, aby si všechno v klidu rozmyslel, zatáhl za uzdu, kterou měl omotanou kolem zápěstí, a to mezek také neměl rád. Opět se vydal na pochod. Za jeho kopyty vyskakovaly malé obláčky prachu.

„Čemu se směješ?“ zeptala se Pavla. „Napadlo mě, že jsme zkazili jedno přísloví, a i když přísloví taky nemám rád, stejně…“

„Jaké přísloví?“

„Říká se přece, že zázraky se dějí jen jednou. Byl to skoro zázrak, že jsme se dostali ze Smyrny. A je opět skoro zázrak, že máme za zády i Bejrút.“

Už zahlédli věž kláštera v Lázikii. Stála trochu nakřivo. Celý klášter připomínal spíš malou pevnost. Zdál se opuštěný. Anglický důstojník, se kterým se v Bejrútu seznámili, o něm hovořil skoro s nadšením. V Lázikii není mor. Pod klášterem najdou příjemnou pláž. A tancující moře. Kolem rostou tamaryškové háje. Jsou tam také oázy datlových palem.

Zastavili před dveřmi kláštera. Byly zamčené. Na tom nebylo nic zvláštního. Ale všude ležel prach. Oplechované dveře byly pokryté rzí. A plné pavučin. Někdo je zamkl. Asi to udělal zvenku. Zamkl je a klíč hodil do moře. Odešel a už se nikdy nevrátí. Zabouchl za sebou. Navždycky. Zamřížovaným okénkem ve dveřích byl vidět prázdný průjezd. Ze spár mezi kameny v něm rostla řídká tráva. Tam někde dál byla klášterní zahrada. Dělala si, co chtěla. Nikdo se o ni nestaral celé věky. Klášter moc povzbudivě nevypadal. Ale ve výklenku vedle dveří leželo kladivo připevněné ke zdi silným řetězem. Také na něm však ležel prach.

Fin zabouchal na dveře třikrát kladivem.

„Asi je to zbytečné,“ ozvala se Pavla trochu bezradně. „Klášter přece dobyli nomádi. Jen se kolem sebe podívej.“

„Asi se vzdal sám.“

„Nebo se vzdal sám,“ připustila také tuto možnost.

Ale stejně Fin zabouchal ještě jednou. Dveře kláštera už asi ztratily smysl, když za nimi žádný klášter nebyl, ale jako ozvučná deska dělaly, co mohly. Rány duněly hrozivě a musely být slyšet všude. Probudí asi jen pár ještěrek. To bude všechno.

Fin zabouchal potřetí. V tichu – když ozvěna ran dozněla – se něco pohnulo. Uslyšeli nějaký šelest. Ještěrka to nebyla. A potom se z chodby, která spojovala průjezd s hlavní budovou kláštera, vynořila… Vypadalo to, jako kdyby někdo vystrčil do průjezdu dýni nabodnutou na klacku. Nějaký úplně plešatý mnich opatrně vyhlédl, aby zjistil, co se děje. Průhledem ve dveřích zahlédl Fina s turbanem.

„Jděte pryč! Tady nikdo není,“ vykřikl naříkavě. „Jděte hned pryč!“

Fin si pospíšil s odpovědí. „Jste tady přece vy a to nám stačí.“

„Jděte pryč!“

„Potřebuji s vámi mluvit.“

„Nepotřebujete,“ prohlásil mnich. „Tady už není nic, co by se dalo ukradnout. Jděte pryč! Vypadněte! Zmizte!“

„Ale…“

Mnich odešel. Asi nebyl daleko, jen se schoval na kraj chodby. Kladivo opět zadunělo a skoro současně se ozval známý naříkavý hlas.

„Vemte si to kladivo! To je poslední, co jste mi ještě neukradli. Vemte si ho! Prosím vás. A táhněte k čertu!“

„Salve, pater,“ pozdravil Fin mnicha latinsky. Oslovil ho zbožně „otče“ a čekal, co to udělá.

A bylo ticho. Až po dlouhé chvíli se mnich opět vynořil.

„Salvě, filii,“ odpověděl trochu nejistě. Už to bylo dávno, kdy někoho oslovil „synu“.

Vyšel do průjezdu. Řeholní roucho na něm zplihle viselo.

„Kdo jste?“ zeptal se udiveně.

„Doktor Jan Vilém Helfer.“

„A co to máte na hlavě, když jste doktor Jan Vilém Helfer?“

„Turban.“

„Proč?“

„Aby nikdo nepoznal, že jsem Evropan.“

Mnich váhavě přistoupil k okénku ve dveřích. Pozorně si Fina prohlédl. Všiml si také Pavly. Mezek ho nezajímal. Potom zarachotil v zámku klíč a dveře se s pomalým nářkem otevřely.

„Jmenuji se Antonio,“ představil se mnich plačtivě. „A moc návštěv ke mně nechodí.“

Fin odvedl mezka do klášterní zahrady. Přehodil uzdu přes větev tamaryšku.

„Vy jste tady sám?“ zeptal se Antonia.

„Úplně sám,“ přisvědčil zdrceně.

Posadili se na kamennou lavici a Fin Antoniovi pověděl o jejich útěku ze Smyrny a z Bejrútu a o anglickém důstojníkovi, který je poslal do Lázikie.

„Rádi bychom se u vás ubytovali.“

„To můžete,“ připustil mnich. „Tady není nic. Cely jsou prázdné. Místa je tu dost. Jen se pojďte podívat.“

Procházeli pustým, opuštěným klášterem. Po oprýskaných zdech lezly agamy, nezvyklé na to, aby je někdo rušil z jejich klidu. Ze stropů visely pavučiny. Překračovali kameny vypadlé ze zdi a poslouchali Antonia.

„Jak dlouho už jste tady?“ zeptala se Pavla.

„Patnáct let. Byl jsem vysvěcen v Římě a přišel jsem, abych obracel na pravou víru ty…“

Už dlouho neměl příležitost mluvit s někým, kdo by ho chtěl poslouchat, a nyní si to vynahrazoval.

„… prašivý mohamedány. Je to banda zlodějů a vrahů… fanatici… blázni… Je lepší mluvit do zdi než jim něco vykládat. Ostatně, ať říkáte co chcete, stejně vás neposlouchají, jen se šklebí jako opice a koukají, co by vám asi tak mohli ukradnout.“

Dveře některých cel se nedaly otevřít, ale nezáleželo na tom, dovedli si představit, co by za nimi uviděli. Dveře jiných se zase nedaly zavřít. A pak tam byly cely, které už dávno neměly žádné dveře.

„Nezaslouží si nic jiného než peklo horoucí a tam taky přijdou, je to moje jediná útěcha tady, když si uvědomím, co jednou všechny ty parchanty čeká. Je lepší kázat velbloudům než mohamedánům, jsou tak…“

V některých celách hnízdili ptáci. Mávali jim křídly kolem hlav, když zděšeně hledali okno, kterým by mohli uletět.

„… špinavý, líný, bezbožný a každý z nich je vrah. Je to neuvěřitelné, že ještě žiju. Jen nevím proč… Od té doby, co se tady už nedá nic ukradnout, sem nikdo nepřijde. A já zas nechodím často ven. Co bych tam dělal? Prosím vás, řekněte mi, co bych tam dělal?“

Pochopili, že klášter zanikl na naprostý nezájem těch, které Antonio přišel obracet na jedinou pravou víru.

Vyčistili celu na konci dlouhé chodby – jednu z mála, jejíž dveře se zavíraly i otvíraly – a poslali Antonia na trh pro nekvašený chleba, velbloudí mléko a datle. Nemohl nikoho obracet na víru, protože jeho víra nikoho nezajímala. Měl spoustu volného času. Nevěděl, co s ním. Šel rád.

Fin začal sbírat. Nejdřív v samotném klášteře. V celách, ve vlhkém a rozpadajícím se zdivu, nacházel zvláštní černé střevlíky, se kterými se dosud nesetkal, a v klášterní zahradě žil smrtník už tak dlouho v nikým nerušeném klidu, že bylo jednoduché ho ulovit.

Antonio jako očarovaný pozoroval Fina, který rozdělal na zahradě malý ohýnek z dřevěného uhlí a v jeho dýmu uspával ulovené brouky a ploštice. S turbanem na hlavě a zahleděný do skomírajícího plamene vypadal jako čaroděj:. Mlčel. Když něco řekl, stejně mu Antonio nerozuměl. Řekl třeba:

„Blaps mortisaga.“

Nebo: „Laemostemus picicornis.“

A zase mlčel. Kudrnatý kouř se kolem něho plazil.

Potom na malé obdélníkové lístečky psal úžasně drobným písmem „lokalitu“ – místo, kde hmyz ulovil. Lázikia, četl Antonio s nadšením. Třeba nakonec ten klášter přece k něčemu bude. Sice v něm neobrátil na pravou víru snad jediného mohamedána, ale zase stovky broučků nesou jeho jméno. Lázikia. A před zraky Hospodina, jediného pravého boha, takový brouček… Jak to kdysi řekl svatý František? No, to je jedno. Jenže… Doktor Helfer tady všechny ty

broučky posílá rovnou na věčnost. Z jeho černého kouře se už nikdy neprobudí. A pak je ještě propíchne špendlíkem. To by se svatému Františkovi určitě nelíbilo. Ale zase je na tom špendlíku také lísteček se jménem kláštera. Lázikia. A to všechno ve jménu vědy… Věda… Jak je ten život složitý.

V Antoniově tváři mohla Pavla číst jak v otevřené knize. Dost brzy si na tu chvíli vzpomněla, ale už to nebylo tak zábavné, jako když kradmo pozorovala Antoniovo váhání.

Začali sbírat také v okolí Lázikia, v malých zaprášených oázách a v tamaryškových hájích. Na břehu moře, v úlomcích dřeva nacucaného slanou vodou, žil žlutý brouk – Nacerda melanura – a ve vyplavených chaluhách drabčíci. Finova sbírka rostla. Dělal to, co si vždycky přál. Objevoval neznámé světy – třeba tak malé, že se do nich nedokázal ani strefit špičkou špendlíku, ale to nebylo důležité. Ze svých cest přinášel broučky, které ještě nikdo neznal, nikdo o nich do té chvíle nevěděl, že s námi také žijí na jedné planetě a co tady vlastně dělají. Ale stejně měla Pavla po celý ten čas pocit, že Fin na něco čeká. Připravoval si prázdné krabice, do kterých bude ukládat ulovený hmyz, ale vlastně je ještě tak nutně nepotřeboval.

Zase čaroval u ohně, nad který zavěsil starý hrnec. Rozpouštěl v něm bílou pryskyřici, vosk, mastek a terpentýn. Ta divná kaše, kterou vařil, nesměla vykypět, ale všechno, co do ní dal – deset dílů pryskyřice, šest dílů vosku, dva díly mastku a jeden díl terpentýnu – se muselo dokonale rozpustit.

„Jak se máš, čaroději?“ zeptala se ho Pavla, když už nemohla jeho dlouhé mlčení vydržet.

Nedal se vyrušit.

„Dej pozor na papíry,“ řekl jen varovně.

Ležely kolem ohně, napuštěné olejem, a jejich ohnuté okraje držela úzká dřívka, mezi která naleje Fin tu svou podivnou kaši, až ji uvaří. Zatím ji ještě pořád míchal a vyplazoval při tom jazyk samým soustředěním. Také Antonio ho pozoroval s rostoucím zaujetím. Trvalo celé odpoledne, než na dně dřevěných krabic ležela hladká vrstva čiré hmoty, do které bude Fin píchat špendlíky. Třeba už brzy ji bude potřebovat.

Plukovník Chesney, řekl přece Owen Stanley, vás bude zajímat. A také vy ho budete zajímat.

Antonio byl spokojený. Jeho klášter teď nebyl tak zoufale pustý a k ničemu. A Fin na něho čekal. Zatím si dělal do zásoby krabice na ukládání sběrů.

A potom jednou odpoledne uslyšeli rány kladivem na dveře. Proletěly klášterem jako hromobití. Pavla zahlédla v zamřížovaném okénku klášterních dveří placatou námořnickou čepici. Někdo ji měl určitě na hlavě, ale v té první chvíli viděla jen tu čepici.

To je dost, že už jdeš, řekla si jen tak pro sebe, protože ani ona pořád ještě nevěděla, na co vlastně čeká, ale také na něco pořád čekala.

„Kdo je to?“ zeptal se Fin, který byl v tu chvíli v zahradě.

„Asi Scorpio,“ odpověděla.

A když už ji Fin míjel, zeptala se ještě: „Nezdá se ti, že je příliš mnoho škorpiónů na naší cestě?“

Zastavil se. Dovedl se překrásně usmát, když chtěl, a v tu chvíli chtěl.

„Nezdá,“ odpověděl a šel otevřít.

Vstoupil anglický námořník v tmavomodré uniformě se širokým bílým límcem a s kulatou placatou čepicí na hlavě. Trochu prkenně se uklonil nejdřív Pavle, jako kdyby věděl, kdo se skrývá pod tureckým oblečením dávno předtím, než ji poprvé uviděl, a asi to doopravdy věděl, a teprve potom se obrátil k Finovi.

„Zítra vyjede z Lázikie karavana do Williamu. Myslel jsem, že vás to bude zajímat.“

Proč by nás měla zajímat nějaká karavana do Williamu? napadlo Pavlu a čekala na jméno Chesney. Určitě ho námořník, dříve nebo později, vysloví.

„Vy jedete s karavanou?“ zeptal se Fin.

„Ano.“

„Co dopravujete do Williamu?“

„Parník,“ odpověděl vlídně.

Je opilý, pomyslela si Pavla. Někteří vojáci se nedovedou vyrovnat s životem v pustinách a začnou pít. A pak už nedokáží přestat. Ale není na něm nic vidět. To je opravdu zvláštní. Nepotácí se. Nepadá. Neblábolí. Vyslovuje do cela zřetelně. Ale stejně j; e opilý. Jeho karavana poveze do pouště parník.

„Chcete jet s námi?“ zeptal se námořník.

„Proč si myslíte, že bychom měli chtít?“

„Protože ve Williamu bude plukovník Chesney.“

Konečně zaznělo to jméno.

„Pojedete s námi?“

„Ano,“ odpověděl Fin.

„Zítra ráno vám pošlu velbloudy.“

„Máme mezka.“

„Tak ho rychle prodejte na trhu. Pojedete na velbloudech,“ rozhodl námořník s nádhernou samozřejmostí.

„Máme hodně zavazadel,“ připomenul Fin.

Ale námořníkovi jejich zavazadla nedělala žádnou starost. V porovnání s parníkem nemohla být příliš důležitá.

Milá Hano, když jsem ho viděla poprvé, prošel kolem mě a měla jsem pocit, že se už brzy rozsype. Třeba že mu upadnou nohy, protože je má špatně přidělané. Úžasně se pod ním viklaly a celý se divně kolíbal a kroutil dlouhým krkem, jako kdyby se divil, jak je to možné, že ještě pořád jde. Já jsem se tomu taky divila. Ale současně přemýšlel o něčem jiném a mnohem důležitějším. Snad o smyslu života. Nic menšího to být nemohlo. Vypadal jako mudrc. Vlastně spíš jako karikatura mudrce. Především však vypadal velice legračně.

Původně jsem chtěla napsat „srandovně“, ale pak jsem si to rozmyslila, protože jsem si uvědomila, že v Tvém pokoji, plném levandulové vůně, by se takové slovo vyjímalo nevhodně. Asi jako flek na koberci. Ale to nic nemění na skutečnosti, že stejně vypadal srandovně. Takové divné monstrum…

A potom najednou seděl přede mnou v písku, zase o něčem hloubal a vůbec si mě nevšímal. Zato já jsem si všímala jeho. Neřekl: Vlez mi na záda! Mohl to však říci, a to mě právě dělalo starosti, protože kdyby to řekl, nebylo by to j; en obrazné rčení. Myslel by to doslovně.

Teprve teď jsem si uvědomila, že třeba pořád ještě nevíš, o kom Ti vlastně píšu. O velbloudovi. Seděl přede mnou v písku, na hřbetě měl dřevěné sedlo a místo uzdy provázek upletený z palmových vláken. Kdyby se mě Fin zeptal, zda si chci na něho sednout, samozřejmě že bych mu po pravdě odpověděla, že nechci, jenže on se mě na nic neptal, zdál se jen trochu netrpělivý a velice šťastný. Pojede s karavanou pouštěmi. Bude tam sbírat broučky. To se mu líbilo.

Jen Antonio byl smutný. Zase bude v klášteře sám, připravený obrátit na pravou víru každého, kdo přijde, jenže zase nikdo nepřijde.

Vzpomněla jsem si, jak jsme ještě v Praze s Finem stáli pod Kamenným mostem – vorová propust hučela – a jak Fin vypravoval o Orientu. O velbloudech se však tenkrát nezmínil. Asi moc dobře věděl proč. Vzpomněla jsem si také na Tebe, že třeba právě listuješ v nějaké knížce nebo že jdeš Poštovskou ulicí, kde Tě nemůže potkat nic horšího než pár umazaných barvířů. A já pojedu na velbloudu někam do horoucího pekla.

„Tak jedem,“ prohlásil Fin.

Také jeho velbloud byl připravený a ten námořník, který se najednou vynořil jako Scorpio, aby změnil náš život, už seděl na jiném velbloudu a ještě dál čekala celá karavana, dlouhá řada velbloudů s velice nepravděpodobným nákladem na hřbetech, ale k tomu se ještě dostanu.

Posadila jsem se tedy na velblouda a chytila se dřevěného sedla. Potom nějaký zaprášený Beduín, který držel velblouda za uzdu, mu něco řekl. Spíš to měl říci mně. Pokud možno nějakým jazykem, kterému rozumím. Pokud možno ne arabsky. Ale on něco řekl jen tomu velbloudovi a ten se najednou postavil. Nejdřív na zadní nohy. To mě mělo napadnout, že udělá něco úplně nesmyslného. Měla jsem pocit, že přeletím přes jeho hlavu někam daleko do písku a že bude pokoj. A potom ten Beduín zas něco řekl, velbloud se postavil na přední, já letěla dozadu, ale nějak jsem se udržela v sedle a uvědomovala jsem si, že kdyby zůstal stát a ani se nepohnul, že by to třeba šlo. Jenže on šel. To už také Fin vyskočil do sedla a s protivnou samozřejmostí vyjel za karavanou. Beduín mi podal uzdu a víc se o mě nestaral.

Ještě v Praze jsem se naučila jezdit na koni, ale na velbloudu jsem se učit nemohla, protože v Praze v té době žádný nebyl. Praha je krásné město. Mimo jiné také proto, že tam nejsou velbloudi, říkala jsem si. A tráva je tam zelená. Spadnout do zelené trávy by asi bylo docela příjemné. Ale tady byl písek promíchaný s kamením a potom také pustiny udělané ze samého kamení.

Nejdřív jsem se dívala kolem sebe jen tak daleko, abych věděla, kam asi spadnu, až poletím. Hledala jsem měkké návěje písku, ty se zdály ještě tak nejlepší, ale většinou jsem viděla jen zaprášené kamení.

Teprve po dost dlouhé době jsem připustila možnost, že třeba ani nespadnu. Aspoň ne hned. A začala jsem se rozhlížet po krajině. Bylo to krásné jako plavba na malém člunu po rozkolébaném moři. Kdysi měl můj bratr houpacího koně. Velice jsem mu ho záviděla. A teď mám houpacího velblouda, napadlo mě. Je to mudrc a nebylo by vhodné tahat ho za uzdu a bylo by to také zbytečné, protože si stejně jde, kam chce. Chce jít za karavanou. To je dobře.

„Fine!“ zavolala jsem na Fina, který jel za mnou, ale moc jsem se neotáčela, aby to špatně nedopadlo.

„Jak se ti to líbí?“ zeptal se.

„Je to nádherný,“ odpověděla jsem.

V dálce jsem viděla hory a nějaké oázy. Pláně stoupaly a zase klesaly a dlouhá karavana se sunula loudavě krajinou. Kdesi vpředu začal někdo zpívat, takové šakalí vytí přesmutné zaznělo a najednou bylo krásně na světě.

Osud… To je slovo, kterému tady rozumějí jinak než u nás doma. Byl to osud, který přivedl Scorpia na břeh Vltavy, zrovna když tam malý Fin lovil vodní brouky? Snad. A potom se vynořil Owen Stanley. Byl to náš osud? Snad. Rozhodně jsem teď tady. A když spadnu z velblouda, bude to jen proto, že takový je můj osud. A potom přišel ten námořník. Osud? Připadám si trochu pošetile, když tato slova píšu, ale horší je, že jim začínám sama věřit. Čeká na nás plukovník Chesney.

Když jsme se přibližovali k Lázikii, řekl Fin: „… taky nemám rád přísloví.“ Uvědomila jsem si při tom, jak často myslí na Owena Stanleyho, který ještě ve Smyrně, když nám přinesl turecké obleky, při té první návštěvě, řekl: „Nemám rád přísloví.“ Fin na Stanleyho vzpomíná a ta vzpomínka nějak souvisí se Scorpiem. To vím určitě.

Snad Antoniovi trochu zazlíval, že je plešatý. Osudoví lidé na jeho cestě nechodí k holiči, ale ne proto, že by jim neměl na hlavě co stříhat.

Hano, co myslíš, jsem to pořád já, kdo Ti píše dlouhé dopisy? Když se díváš na svět ze hřbetu velblouda, vypadá najednou docela jinak. Má jiný rozměr, jiné barvy a snad i jiný smysl. A také Ty jsi najednou jiná. Nedovedu popsat, v čem ta změna spočívá. Škoda. Stejně se o to dál budu marně pokoušet. Až přijedou do Prahy komedianti, vylez si na velblouda a uvidíš.

Dýku, kterou mi dal Napoli, nosím pořád u pasu. Asi jako Ty nosíš krajkový kapesníček. A z důvodů, které sama nechápu, bych ji nevyměnila zanic na světě.

A ještě něco Ti musím napsat. Námořník, který za námi přišel do kláštera v Lázikii, nebyl opilý. Opravdu vezeme parník. Je to skoro povzbuzující představa, protože my jedeme do té pustiny proto, abychom tam lovili broučky. Je to dost ztřeštěný nápad, ale když si uvědomíš, že nějaký anglický námořník veze do stejné pustiny parník, najednou ten nápad už není tak ztřeštěný.

Zatím ještě jako parník nevypadá. Je rozložený na kousky a snad až ve Williamu ho zase složí dohromady, zatím jsou to především prkna a železné plechy, jen komín a kormidlo jsou k poznání, ale stejně vezeme do pouště parník. Plukovník Chesney ho nutně potřebuje.

Opravdu moc mě zajímá – ten plukovník Chesney. Podle toho, co jsem o něm do této chvíle slyšela, musí být úplně blázen, ale to není chyba. Když se na všechno podíváš ze

hřbetu velblouda, pochopíš, že to může být i přednost. Proto potřebuje parník. To je v poušti dost zvláštní přání. A opravdu ho bude mít. Uznej – není to prostě skvělé?

Mnohem později – to už bude Francis Rawdon Chesney generálem a dostane se skoro do všech velkých naučných slovníků i do Britské encyklopedie – budou lidé vyslovovat jeho jméno současně se jménem Suezského průplavu. Průplav byl však zatím jen zajímavý nápad, jak zkrátit cestu z Evropy do Indie, a Chesney byl zatím jen plukovníkem, který nosil ten zajímavý nápad v hlavě. Psal anglické vládě dopisy. Jejich tón byl stále naléhavější.

V roce 1836, kdy se sešel s Finem a Pavlou, mu bylo čtyřicet sedm let. Finovi bylo dvacet šest. Ale oba už v té první chvíli setkání v pevnosti William na břehu Eufratu zapomněli na věkový rozdíl. Něco měli společného. Seděli u kulatého rákosového stolu. Dva Turci se zaprášenými turbany a dělostřelecký důstojník. Tři lidé v převlecích, kterými se snažili oklamat svět kolem sebe. Plukovník Chesney měl červený frak a stříbrné epolety s třásněmi. Šedé kalhoty. Vysoké boty. A na psacím stole u okna ležela jeho čáka s chocholem. Nezáleželo na tom. Oblékl by se třeba jako derviš nebo jako pasák velbloudů, kdyby ho takový převlek přiblížil k uskutečnění jeho snu.

„Proč chcete sbírat v Orientě právě hmyz?“ obrátil se na Fina.

„Protože jsou tady krajiny, ve kterých to ještě nikdo před námi neudělal.“

„A proč by to měl dělat?“

„Protože hmyz je svědectvím o krajině, ve které žije. Jako poušť. Nebo jako hora. Jen je o hodně menší, ale na tom přece nezáleží.“

„Stejně důležitým svědectvím jako ta hora?“

Plukovník se pokusil udržet vážnou tvář. Nepovedlo se mu to.

„Často důležitějším,“ zašklebil se Fin.

„Kolik je vlastně druhů hmyzu?“

„Jak to můžu vědět?“

Z nějakého důvodu se plukovník začal usmívat skoro dojatě. Zapomněl na průplav, který jednou spojí Středozemní a Rudé moře a který zkrátí cestu z Evropy do Indie o osm tisíc kilometrů. Finovo zaujetí mu začalo být hodně povědomé.

„Snad až za sto nebo dvě stě let už budeme znát na tuto otázku dost přibližnou odpověď,“ dodal ještě Fin.

„Řekl jste – dost přibližnou?“

„Ano.“

Plukovník zabubnoval prsty na desku stolu.

„To je opravdu zajímavé,“ ozval se po chvíli. „A nacházíte tady nové druhy hmyzu?“

„Ano. Aspoň si to myslím. Není tak jednoduché je určit.“

„A co o nich víte?“

„Zatím jen to, že tady žijí a že třeba nežijí nikde jinde jen tady.“

„Proč?“

„Třeba to nějak souvisí s rostlinami, které tady jsou, třeba jejich larvy žijí v kořenech nějaké kytky hluboko v písku a třeba ta kytka roste jen tady. Třeba to souvisí s počasím. Třeba s jiným druhem hmyzu, který tady žije. Opravdu nevím. Hory mohou být na pohled skoro stejné, a přesto v nich mohou žít různé druhy hmyzu. Určitě to není náhoda. A určitě je to svědectvím o těch horách.“

„Nevím proč,“ ozval se po chvíli mlčení plukovník, „ale najednou si připadám trochu jako ten lord, kterému píšu do Londýna dlouhé dopisy. Možná že je ani nečte.“

„Jaký je ten lord?“ zeptala se Pavla, které se zdálo, že už mlčela příliš dlouho.

„Trochu zabedněný…“

Napadlo ho, že třeba Pavla takové slovo v angličtině ani nezná.

„Nechápavý…,“ dodal na vysvětlenou.

Ale hned si uvědomil, jak nedostatečně vysvětluje tu velice významnou vlastnost lorda, který je sice ministrem, ale…

„Má v hlavě piliny,“ svěřil se Pavle s pocitem úlevy.

Konečně bylo všechno jasné. Zasmála se. Plukovník opět zabubnoval prsty na desku stolu.

„Ale vy jste přece také lékař,“ obrátil se opět na Fina.

„Ano. Studoval jsem v Praze. Chirurgické zkoušky jsem složil v Pavii.“

„Slyšel jste už o expedici Eufrat?“

„Ne.“

„Asi nečtete noviny.“

„Tam, kde jsme poslední měsíce žili, žádné noviny nebyly.“

„Před čtyřmi lety jsem plul na voru až do Basry…“

Pavla si představila podivné plavidlo, které už jednou zahlédla na hladině Eufratu. Kelek. Z nějakého důvodu, který by nedokázala pojmenovat, ji připomenul velblouda. Prastarý vor sestavený z nafouknutých měchů. Snad byly ušité z velbloudích kůží, ale v tom ta podoba nespočívala. A na něm se plavil plukovník Chesney do neznáma. V červeném fraku? S čákou na hlavě? Měla pěkný chochol. Dole bílý. Nahoře červený. Plul na keleku a každé ráno snídal jen ovesnou kaši.

A pak si ho představila, jak asi doopravdy vypadal. Rozedraný. Zmáčený. S popraskanými rty a s turbanem na hlavě. Marně se snaží dostat do proudnice. Točí se ve víru, který ho nechce pustit dál. Ale on přece musí dál. Do Basry. Hledá cestu do Indie. A jen šakalové a hyeny sledují ze břehů jeho plavbu. A vysoko nad ním krouží sup. Nevzdává se naděje. V tom jsou si podobní. Ale jen v tom. A pak dopluje do Basry, oblékne si červený frak a začne psát nový dopis anglické vládě. Nejdelší ze všech, které kdy napsal. Eufrat je dlouhá řeka. Dva tisíce sedm set šedesát kilometrů.

Skoro zapomněla poslouchat, co plukovník dál říká.

„… uvědomil jsem si tenkrát, že snad také řeka by se mohla stát branou do Indie, i když se dá použít jen na jaře, když na horách začne tát sníh. Rozhodně to stojí za pokus. A pak jsem dostal od anglické vlády dva parníky. Mám s nimi plout po Eufratu.“

„Takže ten lord přece jenom není tak beznadějně zabedněný,“ ozvala se Pavla, které se nové slovo zalíbilo.

Zabedněný, zabedněný…

Plukovník Chesney nechtěl být zaujatý. Uvážil, co Pavla řekla. Třeba lord jeho dopisy čte. Aspoň některé. Ten, který mu napsal z Basry, asi četl. Nechce slyšet nic o průplavu, ale dal mu dva parníky. Aspoň něco. Bylo to od něho milé. Jenže…

Podíval se zkoumavě na Pavlu. Vypadala turečtěji než většina mladých Turků, které kdy potkal na svých cestách. A potkával jich hodně. Procestoval Malou Asii, Egypt, Arabskou poušť i Palestinu. A teď chtěl kopat průplav. Ale snažil se být k lordovi spravedlivý.

„Je jen o trošku víc zabedněný, než by měl být,“ prohlásil s velkou vážností.

Pavla mlčela. Bylo škoda kazit tu krásnou chvíli další otázkou.

„Snad by měl jen sedět na nějaké jiné židli než na té, na které sedí,“ dodal plukovník skoro milostivě.

Pavla si uvědomila, jak všichni ti lidé, kteří jdou za nějakým snem, jsou si podobní. Chesney i Fin i Owen Stanley. Co vlastně táhne Owena Stanleyho do morových měst a na opuštěné ostrovy? A Scorpio… Už o něm začala uvažovat jako o někom, kdo patří do družiny dobrodruhů a kdo snad právě v tuto chvíli hulí z vodní dýmky třeba zrovna v té zaprášené oáze, která je vidět z okna plukovníkovy pracovny.

Slyšela ho, jak říká: „Potřeboval bych lékaře a přírodovědce. Chcete plout se mnou?“

Jako kdyby ji tou otázkou probudil ze sna. Ani se nepotřebovali domlouvat. Jen se na sebe Fin s Pavlou krátce podívali. Ani nepotřebovali kývnout hlavou v mlčenlivém srozumění.

„Ano,“ řekl Fin.

Temné tušení, které se Pavly v té chvíli zmocnilo, se hned vyplnilo. Voják, který vstoupil do plukovníkovy pracovny, před ně postavil tři sklenice. Bylo v nich sherry.

Fin s Pavlou už byli účastníky expedice, ale ještě nemuseli nic dělat, protože velitelský parník Eufrat se sice už podobal parníku, už se houpal na vlnách stejnojmenné řeky, ale na jeho palubě dělníci teprve dokončovali montáž kabin, a druhý parník – Tigris se bude jmenovat – byl zatím jen hromadou železných plátů.

Dostali malý domek na kraji pevnosti. Seděli nad mapami krajin, kterými brzy poplují. Připravovali krabice na sběr. Rovnali listy budoucích herbářů. Fin objednal léky, které bude potřebovat. Vlastně doufal, že je potřebovat nebude, ale musel je mít a musel jich mít dost, dřív než vyplují na dalekou cestu.

Často se setkávali s Chesneym. Seznámili se také s dalšími účastníky expedice, kteří už byli v pevnosti. Linch, který popluje na Tigridu, astronom Escourt, geolog Murphey, Weinsword, Eden, bratři Stentnové a Seid Ali, který popluje na Eufratu jako tlumočník.

V pevnosti byli už také námořníci, kteří se přihlásili na expedici, dvacet pět mužů s modrými placatými čepicemi na hlavách. Dovedli krásně lhát o bouřích snad na všech mořích světa, o pirátech a zrádných útesech, ale řeku zatím znali jen z převoznických pramiček. Pozorovali trochu nedůvěřivě kalný proud, vymleté břehy a točivé víry. Jednou o nich budou krásně lhát, ale zatím si s nimi ještě příliš nevěděli rady.

„Když je nejhůř, když se zvedne na moři opravdová bouřka, víte, čeho se musíte nejvíc bát?“ zeptal se jeden z námořníků Fina, když spolu seděli na břehu a pozorovali vlny narážející na balvan v proudnici.

„Ne,“ odpověděl a Pavla, která stála nedaleko, usoudila, že to asi řekl jen proto, aby mu udělal radost.

„Přece břehu,“ poučil ho námořník. „Tam je záchrana, tam je konečně pevná země, tam vám podlaha neuskakuje pod nohama, tam byste strašně chtěl být a zrovna v tu chvíli, kdy je na moři opravdu zle, si představujete, jak by to bylo krásný, sedět v nějakým domku na břehu, mít nad hlavou střechu a vědět, že ten dům se s váma houpat nebude, že se přes něj vlny nepřelejou, že stojí pevně a ta bouřka že mu nemůže ublížit. Tam byste chtěl být, v tom domě, v tom domě, na který se koukáte, není daleko, tam byste chtěl být ve chvíli, kdy nad váma trhá uragán plachty na cáry a láme stěžně a hází vám je na hlavu, tam v tom domě na břehu byste chtěl být. Vidíte ho docela zřetelně. Není od vás daleko. A víte, čeho se nejvíc bojíte?“

„Ne,“ odpověděl Fin způsobně podruhé.

„Přece toho domu na břehu. Ten je nebezpečnější než uragán. Dostat se od něho co nejdál, to je jediné, co musíte udělat, když chcete tu bouřku přežít a ještě někdy v životě vejít do nějakého domu na nějakém břehu – to je jedno kde.“

„Proč jste si na to vzpomněl právě teď?“ zeptal se Fin.

„Protože na řece je všude pořád nějaký břeh. Jen se koukněte!“

Řeka dosud nezačala doopravdy stoupat. V dalekých horách ještě ležel sníh. Břehy Eufratu se zdály zbytečně vysoké. Nebylo možno je přehlédnout. Byly všude. Eufrat měl zatím víc břehů než vody. Mnohem později si Pavla s Finem na ten rozhovor vzpomněli.

Sbírali v okolí pevnosti. S malou karavanou, kterou obstaral geolog Murphey, vyjeli také několikrát do hor. Fin stačil prohlédnout všechny účastníky expedice. Dokonce i Chesney na něho vyplazoval jazyk, říkal „á“ a dýchal zhluboka a pak zase nedýchal vůbec. Pavla seděla za stolem a psala do sešitu ke každému jménu záhadná sdělení, která jí Fin diktoval.

„Prodělal jste malárii?“

„Ano.“

„Kolikrát?“

„Třikrát.“

„Měl jste žlutou zimnici?“

„Ne.“

„Papatači?“

„Co to je?“

„Dobře že to nevíte. Tedy neměl.“

„Ne.“

„Měl jste někdy spavou nemoc?“

„Ne.“

Palba otázek a odpovědí.

„Dýchejte zhluboka!“

Ale stejně jim ještě zbývalo dost času na sběr v okolí pevnosti. Jednou odpoledne, právě když Fin vybíral ze smýkačky sarančata a Pavla ukládala nějakou neznámou rostlinu – třeba byla známá, ale zatím ji jen nedokázali bezpečně určit – mezi listy herbáře, seskočil u nich z velblouda nějaký vznešený Beduín doprovázený sluhou. Se zájmem je pozoroval zapadlýma ohnivýma očima. Byli na to zvyklí. Nechali ho být.

„Minulý rok,“ ozval se po chvíli dobrou angličtinou, „jste mohli najít v horách tolik sarančat, že by se vám ani do vašich lodí nevešly.“

„Tolik jich nepotřebuji,“ usmál se Fin.

Také Beduín se usmál.

„Jako obrovský závoji se vynořily na obzoru,“ vzpomínal zasněně, „a potom začaly padat. Jako když se chumelí. Jako sněhové vločky zakroužily nad horami.“

Pavla si vzpomněla, že ještě ve Smyrně jednou Owen Stanley řekl, že každý Beduín je trochu básníkem.

„A stromy praskaly pod jejich vahou,“ pokračoval. „Za malou chvíli už nebyly hory zelené. Proměnily se v poušť.“

Fin zpozorněl.

„Proč se zajímáte o sarančata?“ zeptal se Beduín.

„Třeba právě proto,“ odpověděl.

„Sarančata jsou pomstou boha,“ ozval se opět Beduín najednou trochu výsměšným hlasem, jako kdyby jen opakoval pověru, která je snad dobrá pro pasáky velbloudů, ale které on sám nevěří. Hovořili dál o náletech sarančat, které Fin znal jenom z knížek. Potom se Beduín představil. Udělal to docela evropsky. Uklonil se. Maličko zaváhal, než podal ruku nejdřív Finovi. Jmenoval se Mohammad Nábiga.

„Když pojedete touto cestou,“ ukázal na prašnou stopu vedoucí k dalekým horám, „dojedete do oázy.“

Cesta byla vyznačena jen stopami velbloudích karavan. Místy se skoro ztrácela.

„Jmenuje se jako já,“ pokračoval a do hlasu se mu vloudil náznak nějakého okouzlení. Tam někde v dálce byla oáza a měla jeho jméno.

„Nábiga.“

Proto měl sluhu, který zůstal stranou a beze slova čekal, až se pán rozloučí, vyleze na velblouda a pojede dál. Potom ho bude následovat. V uctivé vzdálenosti. Protože Mohammad Nábiga byl šejkem. Vládl celému kmeni Beduínů.

Pavla si uvědomila, že do té chvíle mluvili především s Evropany a Orient byl jen kulisou jejich rozhovorů. Setkávali se často s Beduíny. Uměli se jich arabsky zeptat na cestu. Znali také arabské pozdravy a několik zdvořilých vět, které si vyměňují lidé z pustin, když se setkají. Míjeli karavany i osamělé, jezdce při svých výpravách do okolí pevnosti. Ale šejk Nábiga byl pro ně prvním Beduínem hovořícím jazykem, který dobře znali.

„Jen tři hodiny cesty odtud je moje oáza,“ řekl.

Tři hodiny cesty může být málo nebo moc, ale už něco věděli o čase Beduínů. Měli ho nekonečně mnoho. Tři hodiny v něm nic neznamenaly. Ostatně nepočítali ho na hodiny. Ale Mohammad Nábiga byl vzdělaný šejk, mluvil anglicky a věděl také, že Evropani počítají čas na hodiny.

„Rád bych vás uvítal ve svém domě,“ řekl.

Proč ne? Čas měli. Sice ho neměli tolik jako Beduíni, ale dost, aby mohli navštívit šejka. Domluvili se hned na další den. Mohammad Nábiga jim popsal cestu. Nemohou zabloudit. Až dojedou k té malé propasti – je to vlastně stopa, kterou v pustině zanechal sám Alláh, ne, nemusí tomu věřit, úplně stačí, když se jí vyhnou. Před propastí odbočuje jedna cesta vpravo a druhá vlevo. Příliš na tom nezáleží, po které pojedou, protože za propastí se obě cesty zase spojí. A potom už brzy uvidí jeho oázu. Nábiga se jmenuje. Jeho dům je hned na kraji ve stínu palem. Cesta je k němu dovede.

Řekli, že se budou těšit na setkání.

Odpověděl, že to je jen stín jeho potěšení.

Často míjeli domy podobné tomu, který stál na okraji oázy Nábiga, ale nikdy ještě nevstoupili dovnitř. Šejkův dům připomínal pevnost. Zdálo se, že skrývá nějaké tajemství. Určitě se v něm dalo také bydlet, ale to už asi nebylo tak důležité. Důležité bylo jen to skrývání. Stál ve stínu palem za zdí tak vysokou, že nikdo nemohl vidět, co je za ní. Tři hliněné kopule se nad ní zvedaly. Dveře v ohradní zdi se zdály malé, a když se před Finem a Pavlou otevřely, uviděli v první chvíli zase jen nějakou zeď.

Všechny orientální domy jsou takové, i ty malé a na spadnutí. Něco žárlivě střeží. Nějaké tajemství.

Zprvu viděli jen tu zeď – tvářila se skoro výhrůžné – ale stejně o nich už někdo věděl. Objevil se sluha a odvedl jejich koně k napajedlu někam dál do oázy. Vstoupili do dvora s malou fontánou. Byl to jen tenký pramínek vody, který vytékal do kamenné mušle a z ní se přeléval ven a opět se ztrácel někde pod ohradní zdí. Voda tiše a chladivě cinkala. Už byli ve dvoře, ale ještě pořád nic neviděli, jen nějaký dům bez oken, který tam stál, třeba proto, aby se za něj schoval jiný dům, ten s tajemstvím. A všude bylo ticho.

Místnost, ve které je šejk Mohammad Nábiga přivítal, byla skoro prázdná. Jen koberce visely na stěnách a měly barvy pouště a jiné pokrývaly podlahu. Také modlitební koberec tam ležel a písmem – které Pavle připomínalo rozsypaný čaj – byla do něho vetkaná nějaká věta z koránu. Stůl, který neměl nohy, jen kulatou desku a na něm hašišové dýmky a misky s nějakými oříšky.

Posadili se na zem. Pili beduínskou kávu, která je vždycky hořká, vždycky strašlivě silná a vždycky provoněná kardamonem, který připomíná zázvor.

Loudavě hovořili o dlouhých cestách beduínských stád za zelenou trávou, o plavbě po Eufratu, o vzdálené Basře, kterou šejk kdysi navštívil, a po celou tu dobu se Pavle zdálo, že kolem nich tiše syčí čas, nekonečný čas pouští pod zaprášeným nebem, čas karavan a klopýtavých stád.

V jedné chvíli, na znamení, které Pavla nedokázala postřehnout, vstoupil sluha a zapálil šejkovi hašišovou dýmku. Kouř se zvolna rozplýval v prostoru a času bylo pořád víc. Daleko odtud byla Praha a lidé, kteří někam pospíchají. Třeba z jednoho konce Kamenného mostu na druhý. Nic nebylo v domě šejka Mohammada Nábiga vzdálenější než představa někoho, kdo spěchá.

A potom se něco změnilo. Ten bezvýznamný rozhovor najednou přestal být bezvýznamným.

„Váš mladý přítel…,“ ozval se šejk a měl v očích okouzlení, když pomalu vyslovoval ta slova. Jeho hlas se měkce nesl prostorem. Potom se podíval na Pavlu. Snad poprvé neuhýbavým pohledem. Zapomněl na načatou větu. Usmál se.

„… sáhibe doktore…“

Okouzlení, kterému šejk najednou podlehl, zahrnovalo i Fina a jeho titul.

„… je žena.“

Konečně se dostal na konec věty. Hovořil docela potichu, ale stejně poslední slovo zaznělo v místnosti jako výbuch bomby.

„Moje žena,“ připomenul Fin nepříliš důrazně.

Mohammad Nábiga se usmál velice jímavým způsobem. V tom úsměvu byla poušť. A nějaká melodie. Takové to šakalí vytí, které nezačíná ani nekončí a i v tom se podobá poušti.

„Sáhibe doktore,“ pokračoval, „rozhodl jsem se…“

Pokoj byl plný hašišového dýmu. Nedokončil větu. To, co chtěl říci, nebylo tak důležité jako jeho dýmka. Ostatně času měl spoustu.

„Rozhodl jsem se, že vaši ženu koupím,“ pokračoval po chvíli. „Je velice krásná.“

Opět se usmál tím pěkným orientálním způsobem, který dovede být laskavý a břitký zároveň.

„Škoda že nemá modré rty,“ řekl ještě.

Udělal rukou drobné gesto, kterým předem vyvracel Finovy námitky. Sice nemá modré rty, ale to nevadí, to už nějak zařídí, nemínil to jako výhradu, prostě jen řekl, že nemá modré rty a není třeba z toho nic vyvozovat. Všechno je v pořádku. Koupí ji takovou, jaká je, i když nemá modré rty. Už o tom nebudou mluvit. Bylo to laskavé a mnohoznačné gesto.

Pavla měla pocit, že snad omdlí. Ale nejdřív pana Mohammada Nábiga něčím praští. Byla ráda, že sedí. Kdyby stála, snad by se pod ní nohy podlomily. Ten mohamedán si dovoluje…

Ten mohamedán je tady doma, uvědomila si najednou se strachem v srdci. Má kolem sebe svoje sluhy, kteří ho poslechnou na slovo. Má kolem sebe svůj dům. A za ním poušť. Může udělat, co chce. Moc dobře ví, že může udělat, co ho napadne. A chce si ji koupit. Uvědomila si, že má u pasu dýku, kterou jí dal v Terstu Napoli. Jestli se Nábiga jen pohne, zabodne mu ji do břicha. To je asi tak jediná možnost, jak naučit šejky způsobům.

Snažila se tvářit, jako kdyby jí nedošlo, o čem si pánové v hašišovém kouři povídají. Ale měla pocit, že jí srdce tluče tak hlasitě, že nemůže být v místnosti slyšet nic jiného, že asi budou muset křičet, aby rozuměli jeden druhému. Fin se zdál najednou zamyšlený. Něco ho trápilo. Bude muset prodat Pavlu šejkovi. To bylo nepříjemné. Mohl by sice odpovědět, že ji neprodá, ale taková možnost zřejmě nebyla předmětem jednání. Snad si to uvědomil. Mohl by říci: v zemi, ze které přicházíme, se ženy nekupují. Ale šejk by mu asi odpověděl: Ale v zemi, ve které nyní jste, se prodávají a kupují. Jako velbloudi. Není v tom skoro žádný rozdíl. Vadí vám to? Pak jste měl zůstat doma, sáhibe doktore.

Ve Finově tváři se v tu chvíli dalo číst jak v otevřené knize. Najednou vypadal jak Antonio, když v Lázikii kibicoval nad černým kouřem, ve kterém Fin navždycky uspával ulovený hmyz. Pavly, i když ten Finův trik dávno znala, se stejně zmocnila panika. Ještě že má tu dýku. Spoléhala na ni víc než na Fina. Tvářil se najednou jako obchodník. Ne, tvářil se jako bílý sáhib na orientálním bazaru. Jsou připraveni ho okrást. Orientálci jsou přeborníky na okrádání důvěřivých bílých sáhibů. Nesmí se dát.

Chce, aby mu prodal Pavlu. Škoda, byla to žena do nepohody, opravdu ji sám moc nutně potřeboval, a byla krásná, ale co se dá dělat. Nemá cenu truchlit nad něčím, co nemůže změnit. Musí ji prodat. Dobrovolně nebo nedobrovolně. Takže o tom nemá cenu dál uvažovat. Důležité ale je – za kolik? Pavla ho kradmo pozorovala. Vypadal najednou vypočítavě. Bylo to strašné.

Kolik může stát krásná mladá Evropanka, vzdělaná a se znalostí angličtiny, taky umí napichovat brouky na špendlíky, zakládat kytky do herbáře a trochu brnká na klavír – kolik může stát taková bezvadná žena v oáze Nábiga? Bylo by trapné, kdyby za ni chtěl málo. Tím by ji vlastně urazil a také sebe a šejka by urazil. Má cenu jako čtyři velbloudi? Snad. Ale jakou cenu má jeden velbloud? Kdyby to věděl, tak by částku prostě vynásobil čtyřmi. Ale Fin ještě nikdy žádného velblouda nekupoval. Zdálo se, že tone v rozpacích, ale současně, že je nabídkou pana Mohammada Nábiga také trochu polichocen. Jen nevěděl, kolik si za Pavlu říct. Protože kdyby chtěl moc, bylo by to také trapné. Nábiga je velmož, ten by snad nesmlouval, ale je také Orientálec a zná cenu peněz. Přemrštěnou částku by asi nezaplatil. A pak – má dům určitě plný bouchaček a sluhů, kteří s nimi umějí dobře zacházet, a mohlo by mu dojít, že si Pavlu může nechat zadarmo. Fin ještě nikdy neprodával ženu. Bylo to na něm vidět.

„Později si o tom ještě promluvíme,“ řekl bezbarvě a zdálo se, že chce jen získat čas.

Pan Nábiga byl ochoten mu nechat chvíli na rozmyšlenou. Kývl na znamení souhlasu.

„Mám rád vůni hašišového dýmu,“ prohlásil Fin s pocitem úlevy.

„Chcete dýmku?“ zeptal se šejk.

„Ne, mám karabelu.“

„Co to je?“

„Zvýšená citlivost na hašiš. To přejde. Ale ještě aspoň týden nesmím vykouřit ani dýmku.“

„Nikdy jsem o takové nemoci neslyšel.“

„Mohou ji dostat jen lidé z Evropy,“ pospíšil si Fin s vysvětlením.

„To je mi opravdu líto,“ řekl pan Nábiga s účastí v hlase.

Fin se zasmál jako kluk.

„To není nic proti tomu, jak je to líto mně,“ odpověděl.

Šejk ocenil vtip a bublavě se rozesmál. Pak jen luskl prsty a jako duch se za ním objevil sluha s novou hašišovou dýmkou. Byl ochoten poskytnout Finovi tolik kouře, kolik se do něho jen vejde. A Fin mu dá ženu. Za rozumnou cenu, ovšem.

Obchodní jednání už vlastně začalo, uvědomila si Pavla a jedinou útěchou jí bylo, že neustále cítila Napoliho dýku, jak ji trochu tlačí do břicha. Neodvážila se pohnout, aby na sebe zbytečně neupozornila.

Jsme v pasti. Jak je to možné, že si to Fin neuvědomuje? Čas plynul, Fin se šejkem si vyměňovali bezvýznamné věty, zdálo se, že se jich zmocňuje ospalost, a místnost byla plná hašišového kouře.

„Máte krásný koberec,“ řekl třeba Fin a ukázal na jeden z koberců na stěně.

„Jsem rád, že se vám líbí.“

„Má opravdu velice důmyslný vzor.“

Dlouho mluvili o kobercích. Potom se Fin omluvil a odešel z místnosti. Pavly si nevšímal. Už ji asi odepsal.

On mě tady nechá s tím mohamedánem samotnou. To si vypije! To mu nedaruju!

Ale šejk si Pavly také nevšímal. Měl svoji dýmku, a i když za Pavlu dosud nezaplatil, stejně už byla jeho. Nemluvil o tom. O samozřejmých věcech se nemluví. Byl to vzdělaný a vznešený pán a choval se podle toho. Zdrženlivě a zasněně.

Když se Fin vrátil, byl zajímavě bledý.

„Ta karabela… Necítím se dobře,“ řekl omluvně.

„Mohu pro vás něco udělat, sáhibe doktore?“ zeptal se šejk starostlivě.

„Ne, za chvíli budu v pořádku. Vzal jsem si chinin.“

A zase čas stál a Pavla si připadala ztracená.

Je to past. Co uděláme?

Znala přece Fina, ale byl tak přesvědčivě mdlý a k ničemu, že ho skoro nepoznávala.

Co udělám?

Bude se muset spoléhat jen sama na sebe. Ne, to je přece nesmysl. Fin začal rozvláčně hovořit o sarančatech.

„Nikdo neví, proč se někdy zvednou a vydají se na dálkový let. Kdo jim dá signál? A jaký je to signál? Proč letí někdy na západ, a někdy na východ. Proč letí tam, kam letí? Kdo určí směr jejich letu? A jak to udělá?“

„Příliš mnoho otázek,“ ozval se šejk vyčítavě.

„Na každou z nich je nějaká odpověď, jenže my ji neznáme.“

„Škoda.“

„Zatím ji ještě neznáme,“ pokusil se Fin o útěchu.

Ještě není všechno ztraceno. Třeba začne sám studovat lety sarančat. Ale šejk si nezoufal. Spokojeně hulil z hašišové dýmky, mhouřil oči do kouře a sám pro sebe se usmíval.

„Omluvte mě,“ ozval se také on po chvíli. Zvedl se ze svého koberce. Trochu zakolísal, ale hned našel ztracenou rovnováhu. Pomalu odcházel.

„Hned se vrátím,“ ujistil svoje hosty vlídně.

Fin varovně zablýskal očima a byl to už zase ten starý Fin, kterého Pavla znala. Naslouchal šejkovým krokům, které se ztrácely někde uvnitř hliněného domu.

„Teď vypadnem. A hodně rychle,“ ozval se polohlasně.

„Ale jak?“

„Koně jsou u vchodu.“

„Jak jsi to dokázal?“

„Teď není čas na vysvětlování.“

Vyrazili z místnosti, proletěli dvorem – měli štěstí, byl prázdný – a dveře v ohradní zdi dokázali snadno otevřít. Pod palmou na ně čekali jejich koně. Snad ještě nikdy předtím nenaskákali do sedel tak rychle. A byli v prachu. Slunce ještě stálo vysoko. Bylo palčivé a oslepovalo je. Už brzy se na ně položí jako olověná koule. Už brzy si budou připadat jako ti kamenní atleti, kteří na průčelích pražských paláců nesou celou zeměkouli. Anebo aspoň balkón. Ale zatím ještě nevnímali žár. Letěli rovnou plání. Oblak prachu se za nimi zvedal a pomalu se rozplýval v nehybném vzduchu. Věděli, že koně nevydrží běžet tak rychle, měli před sebou dlouhou cestu, ale chtěli být co nejdál hliněného paláce Mohammada Nábiga. Neohlíželi se. V olověném tichu pouště slyšeli jen vrzání sedel, údery kopyt, dech koní a svůj vlastní dech. Nevěděli, jak dlouhá chvíle minula, než se odvážili zmírnit běh.

Kdyby aspoň potkali karavanu.

A kdyby to nebyla karavana šejka Mohammada Nábiga.

Kdyby…

Jeli tak rychle, jak mohli, a byli už blízko propasti, když se Fin ohlédl a uviděl v dálce oblak prachu.

„Jedou za námi,“ zavolal na Pavlu.

„Co uděláme?“

„Ujedeme jim.“

Už byli u propasti. Hluboké rýha v zemi přetínala pláň a po stranách, kudy vedly cesty, které ji obcházely, už nebyly kolmé stěny, ale jen srázy, svažující se na dno propasti. Dojeli na druhou stranu. Jezdci, kteří je pronásledovali, se přiblížili, ale to nebylo důležité, byla mezi nimi přece propast, ale mohli se na sebe podívat skoro zblízka. Pronásledovatelé byli dva. Šejk a jeden ze sluhů. Jejich koně už byli jistě také unaveni, a než objedou propast, budou Fin s Pavlou daleko. Skutečná vzdálenost mezi nimi se nezmenšila. Pronásledovatele čekala cesta kolem propasti a před Finem a Pavlou byla jen rovná pláň.

A v tu chvíli se to stalo. Šejk – viděli ho docela zřetelně – strhl koně z cesty a rozjel se proti propasti, jako kdyby ji chtěl přeskočit. Jeho kůň by však musel mít křídla, aby něco takového dokázal. Obraz jako vystřižený z těžkého snu. Nesmyslný. Strašný. Šejk se rozjel proti propasti. Smál se. Držel pevně uzdu. Snad opravdu byl přesvědčen o tom, že zvedá koně k nádhernému plavnému skoku a že v příštím okamžiku přistane na druhé straně u Fina a Pavly. Jeho smích zněl vítězně. Byl plný jistoty. Šťastný smích.

Rozbije se napadrť!

Ještě byl čas zastavit koně. Ještě byl čas… Ale on se pořád smál a jel pořád rychleji. Byly to jen vteřiny, ale zdálo se, že trvají celou věčnost. Slyšeli údery kopyt a pořád ten bláznivý smích. Ještě byl čas…

A potom šejk skočil. Padal do propasti jako kámen. Viděli jeho koně, jak narazil na zem a jak udělal poslední salto – salto mortale –, a viděli šejka, jak letí přes jeho hlavu a padá na kamenité dno propasti. Zůstali tam ležet. Jezdec i kůň. Bez pohybu. Najednou bylo ticho – i v tom žáru mrazivé. Sluha, který šejka doprovázel, někam zmizel. Konec pronásledování. Konec příběhu. Jak bylo všechno najednou nesmyslné. Co se vlastně stalo?

„Budeme se muset vrátit,“ ozval se Fin vyprahlým hlasem.

„Proč?“

„Třeba ještě žije.“

Byl lékař a před šesti lety přísahal, že za všech okolností udělá vždycky to, co se nyní chystal udělat. Tam dole, na dně propasti, už nebyl šejk, který ho pronásledoval a který ho snad chtěl zabít, ale člověk, který potřeboval jeho pomoc. Třeba byl mrtvý a na všechno bylo pozdě, ale Fin nemohl odejít dřív, než se o tom přesvědčí.

Určitě si přál jet dál. Už by nemuseli mít strach z pronásledování. Jeli by bez zastavení až do pevnosti William na břehu Eufratu. Otočil koně. Podíval se na Pavlu. Jen kývla hlavou. Znala tu přísahu. Beze slova sestupovali na dno propasti.

Už byli skoro dole, když zaslechli nějaký šramot. Ukryli se za velký balvan. Z opačné stráně – bez zbytečného spěchu – sestupoval šejkův sluha. Počkali, až se přiblíží, a teprve potom vyjel Fin z úkrytu a namířil na něho svoji pistoli. Uvolnil pojistku.

„Stůj!“

Třeba mu rozuměl, třeba ne, ale význam pistole ve Finově ruce pochopil. Přitáhl uzdu a pokojně položil ruce na hrušku sedla. Pozoroval Fina s ospalým zájmem. Šejk ležel bez pohnutí mezi nimi. Také Pavla vyjela z úkrytu. Seskočili ze sedel a došli k šejkovi. Fin podal pistoli Pavle.

„Slez z toho koně!“ přikázal sluhovi.

Bez zaváhání sklouzl ze sedla.

„Otoč se!“

Fin naznačil rukou, co chce, a sluha se opravdu otočil. Za pasem měl pistoli vykládanou perletí a také dlouhou zahnutou dýku. Fin obě zbraně odnesl do sedlové tašky svého koně.

„Můžeš se posadit.“

Stačil jediný pohled, aby pochopili, že šejkův kůň se už nikdy nepostaví na nohy. Měl zlomený vaz. Poklekl k šejkovi. Uviděl bouli na čele, tržnou ránu na stehně, odřeniny skoro všude, kam se podíval, a zlomenou ruku. Zasténal, když se ho Fin dotkl. Možná že měl nějaké vnitřní zranění, ale zatím tomu nic nenasvědčovalo. Fin otevřel svoji lékařskou brašnu a začal šejka ošetřovat. Ruku mu upevnil do jednoduchých dlah, které vyřezal z tamaryškové větve.

Asi za půl hodiny otevřel šejk oči. Usmíval se. Snad v duchu opět prožíval ten let. Bylo to nádherné. Kůň zamával křídly a zakroužil nad pouští jako orel. Nikdy na to nezapomene. Opatrně se rozhlédl kolem sebe. Jak se dostal na dno propasti? A co tady dělá sáhib doktor? A tam je jeho krásná žena, oblečená jako turecký chlapec. S turbanem na hlavě. A s pistolí v ruce. Nerozuměl tomu. Ale moc ho to nezajímalo. Pořád se šťastně usmíval. Pořád opakoval nějaká měkce znějící arabská slova. Pokud měl nějakou zbraň, ztratil ji při pádu..

„Dokážete se posadit?“ zeptal se Fin.

Dokázal to.

„Měl jste skoro neuvěřitelné štěstí.“

Štěstí? To slovo zaznělo šejkovi povědomě. Zatvářil se udiveně. Snad jen nepochopil, proč o jeho štěstí hovoří sáhib doktor v minulém čase. Ale Fina už šejkovo velké štěstí přestalo zajímat. Přivedl koně, na kterém jel sluha.

„Musíme ho dostat do sedla,“ rozhodl.

„Neudrží se v něm,“ ozvala se Pavla.

„Já vím.“

Kývl na sluhu a společně položili šejka přes sedlo, asi jako se vozí pytel ovsa. Spokojeně se usmíval. Už zase byl šťastný. Fin podal sluhovi uzdu a ukázal na stráň směrem k oáze Nábiga.

„Jdi! Jdi zpátky domů. A zapomeň, že jsme se někdy v životě setkali.“

Nerozuměl ani slovo. Díval se na Fina prázdným, lhostejným pohledem. Ale uzdu vzal, otočil se a pomalu za sebou táhl koně do stráně. Fin s Pavlou se vydali opačným směrem. Do bezpečí pevnosti William. Když dojeli k Eufratu, stíny už se začaly prodlužovat. Potkali Chesneyho.

„Jak jste se měli?“ zeptal se zdvořile.

„Bylo to opravdu zajímavé,“ odpověděla Pavla a sama si uvědomila, jak její hlas zazněl cize. Zachytila plukovníkův udivený pohled. Ale na nic se dál neptal.

Až večer, když seděli v proutěných křeslech ve svém pokoji, zeptala se Pavla. „Proč vlastně šejk skočil do té propasti? Rozumíš tomu?“

„Hašiš,“ odpověděl krátce.

„Co s tím má hašiš společného?“

„Všechno. Znáš pohádku o džinovi ukrytém v láhvi?“

„Proč sis na ni vzpomněl?“

„Protože to je pohádka, kterou si taky vymyslel kuřák hašiše. Vlézt do láhve, protáhnout se klíčovou dírkou nebo lítat – to všechno patří k hašišovým snům. Jenže oni nevědí, že to je sen, když jsou opojeni dýmem, myslí si, že je to skutečnost.“

Poprvé po dlouhé době se zasmála, ale pořád ještě to nebyl její smích.

„Škoda že to nemůžeš taky zkusit, máš přece tu… Jak se ta nemoc jmenuje? Už vím – karabelu.“

Byla už skoro tma. Nemohla vidět, že se zatvářil trochu provinile. Byl vědec. Neměl by si vymýšlet.

„Tu jsem si vymyslel,“ připustil neochotně.

„Celou tu dobu jsem měla pocit, jako kdybych byla ze skla,“ ozvala se Pavla do ticha.

Teprve druhý den večer našla opět svůj hlas. Sedla si ke stolu nad dopisní papír.

Milá Hano, představ si, že jsem se mohla vdát, ale Fin všechno překazil, ne, nevyčítám mu to, ale…

SAMŮM

Nemohu popsati pocity, se kterými jsme se večer po onom strašlivém dni sešli. Nestyděli jsme se za slzy, kterými jsme ztracené druhy oplakávali. Náhlá smrt, tolik nám milých lidí, kteří ještě před několika hodinami plni života hýli, způsobila, že jsme pocítili vlastní bezmocnost před osudem, kterému vzdorovati nelze.

Gräfin Paulině Nostitz: Johann Wilhelm Helfer’s Reisen in Vorderasien und Indien, 1873

„Mohu vás požádat o laskavost?“ zeptal se jednou po večeři Chesney Pavly.

Pokud nemluvil s námořníky, měl takový způsob rozkazování. Stáli spolu před velkou knihovnou a nebyla to náhoda, že rozhovor začal právě tam. Spíš potom Pavle připadalo zvláštní, že ji dovedl do knihovny a že si ani nevšimla toho, že ji tam vede. Vlastně chtěla jít někam jinam. Podívat se za Finem. Připravoval krabice pro dlouhou plavbu po Eufratu. Chtěla mu pomáhat. A najednou byla v knihovně a v ruce držela nějakou knížku s úžasně zežloutlými listy.

Pod horkým nebem pustin stárnou i knížky rychleji…

Plukovník ji právě požádal o laskavost. Asi by se měla postavit do pozoru a zasalutovat. Asi by měla odpovědět: Ano, pane. Kde se ve všech těch Finech bere ta protivná jistota? napadlo ji ještě. Vždycky mají pravdu a to, co dělají, je jedině správné. To je jedno, zda chtějí plout na parníku po Eufratu, sbírat v Orientě brouky, kreslit mapy neznámých kraj; in anebo nosit jen po kapsách škorpióny. Prostě mají pravdu a už o tom nebudeme mluvit. O samozřejmých věcech se nemluví. Ostatní jsou na světě jen proto, aby dělali, co jim Finové řeknou, a na nic se radši moc neptali.

Pavla se usmívala skoro okouzleně. Měla pocit, že mluví se svým Finem, který najednou zestárl o dvacet let. Ale vypadal pořád ještě výborně. Jako kdyby celých těch dvacet let stál venku na dešti a potom zas se o něho opřelo palčivé slunce a potom zapadal sněhem a potom na něm sníh roztál a potom… Byl sice trochu vyšisovaný, ale zcela nezničitelný. Pořád se ještě usmívala.

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Byl bych vám vděčný, kdybyste vybrala z posádkové knihovny knížky pro expedici,“ ozval se Chesney. Tak my s sebou povezeme taky knihovnu?

V pevnosti už se začaly vršit věci, které bude třeba brzy naložit do parníků. Pavla měla pocit, že by musely být nafukovací, aby se do nich všechny vešly. Lodní pytle, koše s potravinami, pánve a cedníky, dvě děla, obrovská bedna astronomických přístrojů, sudy s pitnou vodou, hrnce a velká hromada uhlí. Bedny léků. A ještě jedna bedna s krabicemi na sbírání broučků. Nebyla o moc menší než třeba skříň, ale vedle ostatních zavazadel se skoro ztrácela. A pak se tam taky budeme muset vejít my. Přece nepoběžíme po břehu.

„Kdybyste měla vybrat jen jednu knihu, jakou byste zvolila?“ zeptal se Chesney.

Něco ji napadlo.

„Moje zkušenosti z plavby parníkem po Eufratu,“ odpověděla.

Dovedl se krásně smát. To Finové umějí. Jako kluci.

„Škoda že tu knížku ještě nikdo nenapsal,“ řekl.

„Škoda.“

„Tak jich vyberte raději sto,“ rozhodl.

„Sto?“

„Nebo dvě stě.“

„Dobře.“

„Ale byl bych rád, kdybyste si předtím udělala seznam.“

Přemohla se. Neřekla: Ano, pane! – tím jasným námořnickým hlasem navyklým překřikovat uragány.

„Samozřejmě,“ odpověděla trochu váhavě.

Poslední dny Chesney stále víc spěchal. Jak rostly hory zavazadel na nejrůznějších místech pevnosti a jak se přibližoval den vyplutí, zdálo se, že věcí, které ještě musí zařídit, je stále víc. A najednou měl dost času si povídat o knížkách. Opravdu byla ta knihovna tak důležitá?

„Sebrané spisy Williama Shakespeara jsou támhle,“ ukázal na jeden z regálů.

„Vím.“

„Kdyby se do vašeho seznamu nevešly všechny a kdybyste měla volit třeba mezi Hamletem a Periklem, vezměte…“

Dal jí příležitost, aby doplnila jméno dramatu. Nevyužila ji.

„… Perikla.“

„Proč?“ zeptala se.

Asi čekal, že se zeptá. Odpověděl rychle a bez zaváhání.

„Protože ta slavná otázka – být, nebo nebýt? – na Eufrat nepatří. Hamleta můžete číst tady, když se vám dny vlečou a pořád se nic neděje. A potom se k němu můžete vrátit zase až v Basře. Ostatně…“

Poprvé měla pocit, že trochu zaváhal.

„… pokud vám na expedici tu otázku někdo položí, nebude to Shakespeare.“

„Ale kdo?“ zeptala se.

„Přece Eufrat.“

On po té řece už plul. Něco o ní věděl. A také zapomenuté pustiny, kterými protéká, znal. Nejdřív je projel s karavanou. Potom se do nich vrátil na voru z velbloudích kůží. A opět se do nich vrací. S parníkem. V noci se mu o té cestě asi zdá. Je taky Fin, ale má víc zkušeností. Musel na řece zažít horké chvíle. Přesto se na ni vrací. A zdá se mu důležité, aby měl na lodi také knížky. Asi je bude potřebovat. Zdály se skoro bezvýznamné. Aspoň ve srovnání s uhlím. Nebo s dělem. Ale asi nebyly bezvýznamné.

Chesney hovořil o knížkách, které čtenářům dovedou zvednout náladu. A o těch ostatních. Ještě jednu větu z toho rozhovoru si Pavla zapamatovala.

„Vezměte všechny knížky, které byste měla chuť otevřít, až vás bude bolet zub.“

A v tu chvíli také pochopila, kdo to je Chesney. Pokud vůbec někdo dokáže doplout s parníkem do Basry, je to on. Dlouho do noci zůstala v knihovně a Fin jí pomáhal se seznamem knih, které by měli chuť číst, až je budou bolet zuby.

Brzy potom už začali ukládat věci do lodí. Pavla s Finem dostali malou kajutu na velitelské lodi Eufrat, ve které se zařídili na dlouhou plavbu. Vysoko v horách tály sněhy. Hladina řeky stoupala.

Ráno, dne 18. března roku 1836, zazněl lodní zvonec. Všichni už byli na palubě, když přišel Chesney. Skupina námořníků v modrých placatých čepicích, které připomínaly daleké moře. A ti ostatní kolem nich.

Chesney se zastavil před nimi v té své slavnostní uniformě dělostřeleckého plukovníka a byl jako vystřižený z nějaké operety – stál tam v červeném fraku se stříbrnými epoletami a na hlavě měl čáku s chocholem.

„Třeba začne zpívat,“ zašeptala Pavla, která neměla ráda tak slavnostní chvíle, přiváděly ji do rozpaků, a zachraňovala se tím, že si z nich dělala legraci.

„Pst!“ napomenul ji Fin.

Už mlčela, ale stejně se cítila o trochu lip.

Nezačal zpívat. Přelétl celé shromáždění přimhouřenýma očima, které byly trochu zarudlé nevyspalostí, a snad každý na palubě měl najednou pocit, že se Chesney dívá upřeně právě na něho, a že by se proto měl chovat způsobně. A soustředěně. Chesney se chystal něco říci. Břeh Eufratu byl plný lidí. Vojáci z pevnosti a domorodci z dalekého okolí se přišli podívat na neuvěřitelnou událost. Dva parníky se houpaly na vlnách a z komínů jim stoupaly kotouče šedavého dýmu.

„Přečtu vám dopis, který nám napsal…“

Chesney se odmlčel. V pravou chvíli. Najednou bylo takové ticho, že dokonce i Eufrat se odvážil téci jen šeptem.

„… anglický král Vilém Čtvrtý.“

Hlas proletěl tichem. Kovový. Skoro neosobní zvuk.

Pavle ještě nikdy nenapsal žádný král. To tady ještě nebylo. Sice nepsal jen jí, ale stejně… Hlas plukovníka Chesneyho musel být slyšet i na břehu. Teď mluvil jeho ústy sám král. Ale neříkal nic, co by už dávno nevěděli. Že poplují po Eufratu až do Basry, říkal. Že hledají cestu, která by zkrátila vzdálenost mezi Evropou a Indií, že až ji najdou, budou všichni rádi, protože budou mít do Indie o hodně blíž než teď. Mluvil o odvaze. A také o štěstí. Budeme mít štěstí? ptala se sama sebe Pavla. Snad. Ale určitě ho asi budeme potřebovat.

Chesney uložil dopis do kapsy svého červeného fraku. Námořníci zavolali několikrát: „Hip, hip – hurá! Hip, hip – hurá! Hip, hip – hurá!“

Pavla se přistihla, že volá s nimi také: „Hip, hip – hurá!“ Sama sebe nepoznávala. A plukovník Chesney tam pořád stál jako socha. Asi byl ulitý z bronzu. Ještě se chystal něco říci. Když doznělo volání, uslyšeli opět jeho hlas, ale neříkal už nic vznešeného, nemluvil o odvaze, ani o nebezpečí, ani o překážkách, které jsou před nimi jen proto, aby je slavně překonali, říkal, že v podpalubí lodí bude přísně zakázáno kouřit, kdy bude oběd a kdy večeře – pokud se ovšem nestane něco mimořádného, a pak by oběd i večeře mohly být někdy úplně jindy – a že o půl desáté večer by všichni v kajutách i v podpalubí měli zhasnout světla, protože budíček…

Asi také neměl rád slavnostní projevy. Jeho hlas postupně ztrácel kovový zvuk.

„A pamatujte si – nikdy nechoďte na břeh sami a nikdy nechoďte beze zbraně. A ještě něco – tu zbraň, co budete mít, nesmíte – pokud možno – nikdy použít!“

Kdosi se začal smát. Chesney po něm blýskl očima.

„Řekl jsem: pokud možno,“ zavrčel.

„Ano, pane.“

Slavnostní nálada opadla. Bude to legrace. Budou sice mít flintu, ale nebudou si z ní smět vystřelit.

„Použijte zbraně jen v krajní nouzi,“ poučil je ještě jednou, naposled, Chesney. „A teď může jít posádka Tigridu na svou loď: Připravte výzkumný člun. Vyplujeme!“

Ještě naposled zavolali námořníci: „Hip, hip – hurá! Hip, hip – hurá! Hip, hip – hurá!“

Jako ozvěna ozvali se diváci na břehu.

„Hip, hip – hurá!“

Posádka Tigridu běžela na svou loď. Zvedl se lodní můstek. Na hladinu vyplul průzkumný člun. Z pevností hřměly pozdravné salvy děl.

„Jedna, dva, tři…,“ počítala Pavla.

Děla jí připomenula Prahu. Byl to hlas proti vodě. Samá voda. Povodeň.

„… sedm, osm, devět…“

Nad komínem Tigridu se zvedl kouř a parník vyplul do proudu. Vojáci na břehu vyhazovali do vzduchu čepice.

„… patnáct, šestnáct, sedmnáct…“

Zarachotily rumpály. Také Eufrat zvedal kotvy. Najednou se břeh začal vzdalovat. Byl to zvláštní pocit. Ještě nikdy neviděla Pavla tolik čepic ve vzduchu. Jak je potom asi najdou? To bude horší. Vyhodit do vzduchu čepici je jednoduché. Ale zatím na to nemysleli.

„Hip, hip – hurá!“

Parník se dostal do proudu.

„… dvacet, dvacet jedna, dvacet dva…“

Rány z děl hřměly dál. Expedice začala.

Zdálo se, že neplují, ale že se najednou dal do pohybu břeh, že se vrací zpátky do hor, někam, kde není takové horko a kde ještě leží bílý sníh. Uviděli šakala. Přišel se napít do řeky, když se před ním vynořil parník. Nedokázal utéci. Stál tam a díval se. Potom se na letícím břehu objevili dva Beduíni. A bylo to stejné. Dva šakalové. Stáli tam jako přibití a dívali se na velký bílý dům, který plaval na vodě a z jehož komínu se kouřilo. Snad chtěli před ním kleknout, praštit hlavou o zem a zašeptat: Alláhu akbar, ale než to stačili udělat, byl přízrak pryč. Snad měli pocit, že se stali svědky zázraku a že by na jeho paměť měli na břehu postavit mešitu. Aspoň se tak tvářili. Nikdo jim to nikdy neuvěří. Na vodě plaval barák. A parník letěl po hladině dál.

V záhybech řeky narážel proud na břeh a průzkumný člun jim nemohl pomoci. Museli hledat cestu na okraji proudnice, vyhnout se břehu, ale nedostat se na mělčinu a kormidelník se nesměl rozmýšlet moc dlouho, protože břeh se hrozivě přibližoval, tam byla hloubka, kterou potřebovali, ale také skoro kolmá stěna, do které nesměli narazit, mohl roztočit kolesa parníku, aby se otáčela obráceně a aby brzdila rychlost lodi, ale potom ho kormidlo skoro přestalo poslouchat, museli být rychlejší než proud, aby mohl otáčet kormidelnickým kolem a aby to mělo nějaký smysl.

„Plnou parou zpět!“

Vracíme se do Williamu. Tady se nám to nějak nelíbí. Ale stejně je to zvláštní povel: Plnou parou zpět! Plnou parou zpět! Zní skoro ustrašeně. Řeka nás zpátky už nepustí. Dělá si s námi co chce, blesklo Pavle hlavou.

„Přidejte!“

Ovšem. Velice to spěchá. Břeh už je skoro tady. Ta řeka má ale nesmyslné nápady. Rozbije si čelo o břeh. A my taky. Pavla se držela křečovitě zábradlí. A břeh se před ní zvedal stále výš.

„Kormidlo tři čárky doprava!“

Proud jako uragán. Jenže parník nemá plachty, které by mohli námořníci skasat.

„Ještě dvě čárky!“

To byla pro námořníky nová zkušenost. Proud jako uragán. Ale fouká jinde, než byli z moře zvyklí. Fouká pod kýlem lodi. Parník se namáhavě otočil, dál letěl ke břehu, ale skoro bokem. Mohli jsme se do něho zabodnout přídí. Jako dýka do desky stolu. Můžeme se rozbít ještě jinak, ale to je asi tak všechno, co můžeme. Už tu byl břeh. Pavla byla v pokušení zavřít oči, ale ještě dřív, než to stačila udělat, ucítila nějaký měkký náraz, zpětné vlny je odstrčily od břehu a jiný proud – ten s rozbitým čelem – je uchopil. Dál už byla řeka skoro rovná.

„Kormidlo dvě čárky vlevo!“

Hlavní proud – prozrazovaly jej vysoké vlny – se přesunul do středu řeky. V dálce uviděli Tigris a ještě dál průzkumný člun. Paluba se pod nimi přestala varovně houpat a břeh se opět tiše rozletěl zpátky k dalekým horám.

„Propluli jsme,“ vydechla Pavla úlevou, „ale nebylo příliš jisté, že se nám to podaří.“

„Kdyby to bylo příliš jisté,“ prohlásil Fin a zase vypadal tak spokojeně, že to bylo skoro nesnesitelné, „tak by skoro nemělo smysl po Eufratu plout.“

Jak dlouho vlastně trval ten měkký let? Kolikrát zaznělo volání, které pro ně bylo ještě nové?

„Plnou parou vpřed!“

Ještě na tom nepřestalo záležet, k čemu je ten nevzrušený hlas přibližuje, ale stejně v něm byl pocit nějaké jistoty.

„Plnou parou zpět!“

To už bylo horší.

Pavle se zdálo, že třetí možnost na řece není. Jak dlouho jí vydrželo to pěkné zdání? Moc dlouho ne. Ještě pořád se držela zábradlí parníku na tom místě, kde stála, když vypluli. Hip, hip – hurá! A děla jim hřměla na pozdrav.

Sssss…

Byl to nový zvuk. Zasyčení hada.

Sssss…

Skoro výsměšný hlas.

Sssss…

Ano, byla tu ještě třetí možnost.

Milá Hano, představ si, najednou pod námi něco zasyčelo, takový plazivý zvuk se ozval a pak se náš parník zastavil. Najeli jsme na mělčinu. Za námi se hned rozehřměl proud dost silný, aby nás skoro ohlušil, ale zase ne tak silný, aby nás poponesl dál. Seděli jsme uprostřed řeky jako balvan a najednou jsme měli spoustu času. Člun nás mohl dopravit na břeh a tam jsme mohli sbírat broučky, jen jsme nesměli jít příliš daleko – Chesney říkal, že by to bylo nebezpečné –, ale za několik dní už Fin ulovil všechno, co tam mohl najít. Mohli jsme jít přesto někam dál, ale báli jsme se, aby nám mezitím neuplaval parník. A taky jsme si mohli číst. Něco legračního. Některou z těch knížek, o nichž Chesney říkal, že mají tu podivuhodnou moc zvedat lidem náladu. Potřebovali Jsme však zvednout spíš parník. Do té chvíle, než se nám to podařilo, nás žádná knížka nerozveselila. Takovou knížku snad ještě nikdo nikdy nenapsal.

Bylo horko. Osmdesát devět stupňů Fahrenheita. Paluba byla rozpálená jako plotna a do kajuty jsme se přes den skoro neodvažovali vkročit, tam bylo asi jako pod pokličkou v tom hrnci, který stojí na té rozpálené plotně. Nevěděli jsme, jak dlouho všechno potrvá. A čas nám moc neutíkal. Třeba začne na horách foukat teplý vítr a sníh, který tam ještě leží, bude rychle tát a zvedne hladinu Eufratu asi tak o metr. To by nám stačilo. Ale co když teplý vítr foukat nezačne? Nevíš o nějaké knížce, která by nás v té chvíli rozveselila? Měli jsme jich s sebou asi sto padesát, ale žádná z nich to nebyla. Ale stejně měl Chesney podivuhodný dar předvídavosti. Škoda jen, že nepředvídal taky tu písečnou lavici na dně Eufratu, na kterou jsme se posadili. A každý den bylo trochu tepleji. Slunce se rychle rozhořívalo.

Čekali jsme týden. A pak jsme čekali dál. Měla jsem spoustu času poslouchat lovecké historky – o tom, jak se lev přikrčil, jak zablejskal očima a jak potom skočil. Na lovce. Ale ten byl úžasně statečný. Zamířil a stisknul spoušť a v letu… Je to moc pěkná historka. Slyšela jsem ji aspoň stokrát. Vzpomněla jsem si na ni jen proto, že Chesney udělal potom něco ještě statečnějšího.

Je opravdu těžké Ti to vysvětlit, ale slíbili jsme si přece, že projedeš celou tu dlouhou cestu se mnou. Tak pojeď! Někdy v létě doma hodně zatop, zavři okno a vyber si nějakou větší truhlu nebo skříň a tu přenes z jednoho kouta místnosti do druhého a pak ji zase odnes nazpátek a to opakuj celý týden a budeš mít aspoň přibližnou představu, co je to opravdové dobrodružství.

Po několika dnech se totiž Chesney přemýšlivě podíval na hladinu Eufratu a prohlásil bezbarvě: „Myslím, že budeme muset loď vyložit.“ To byla opravdu úžasná odvaha, vyslovit takovou větu. Nahlas. A myslet ji vážně. Střílet na lvy je vlastně asi spíš zábava.

Nacpat všechny ty věci do lodi byla příšerná práce, ale dostat je ven a převézt na loďce na břeh a při tom vědět, že až tam všechny budou, že je zase odnosíme hezky nazpátek, byla práce ještě mnohem příšernější. Vzpomněla jsem si na Sisyfa – učili jsme se o něm přece ve škole, vzpomínáš si? – který urazil bohy a Zeus ho nechal valit do kopce balvan a vždycky, když už byl skoro na vrcholu, podrazil mu nohy a balvan se Sisyfovi vysmekl a kutálel zpátky do údolí. A taky jsem si vzpomněla, jak mi Fin ještě v Praze vypravoval o dobrodružství. Nosit kbelíky uhlí sem a pak zase tam není žádné dobrodružství, to ať mi nikdo nevykládá. Ještě štěstí, že děla, která jsme měli na parníku, se do člunu nevešla.

Seděli jsme na mělčině uprostřed Eufratu devatenáct dní a po celý ten čas teploměr – volně zavěšený ve stínu – ukazoval skoro devadesát stupňů Fahrenheita a potom se konečně parník zvedl – vypadal v tu chvíli skoro jako ospalá kachna – a pomalu se odkolébal do hluboké vody. A víš, že nikdo nevolal: Hip, hip – hurá? A nikdo nevyhodil do vzduchu čepici. Asi ji nikdo neunesl. Nepřipadá Ti to zvláštní?

Parník přistál na břehu, kterého se dotýkala proudnice, měl pod sebou konečně dost vody, abychom mohli plout dál, a začali jsme nosit všechny ty věci, které jsme předtím z něho s námahou vyložili, zase nazpátek. Tak mlčenlivou společnost si snad ani nedovedeš představit. Sisyfos urazil bohy, ale co jsem komu udělala já?

Opět pluli po neznámé řece. Břehy se měnily. Eufrat protékal údolím zabořeným mezi stepi a pouště. Pluli úzkým pásem zeleně, ale někdy také jen skalami a pustinami. Několikrát zahlédli černé stany kočovníků. A malé oázy jako zelené kaňky. Vodní kola – náúry – hnaná proudem řeky, v nich rozlévala vodu a z vyprahlé země rostly zaprášené datlovníky.

Záhyby řeky už je nehnaly na kolmé břehy. Žlutavý Eufrat teď měnil směr jen váhavě. Hliněné břehy už nepadaly příkře do vody, ale pořád ještě byly dost chmurné. Potom dopluli k útesům z vápence a slínů, ke špinavě bílým břehům, které ještě dál změnily barvu, až byly skoro žluté. Průzkumný člun proplouval proudnicí a v jeho stopách se držel Tigris a teprve za ním plul Eufrat.

Pozdě odpoledne vždy zakotvili lodě na opuštěných březích a Fin s Pavlou se vydávali na sběr. Až večer, až když se ochladilo, vylézal z nejrůznějších skrývaček hmyz, až večer se pustiny opět probouzely k životu. Finovy krabice na ukládání sběrů se rychle plnily. Často lovili skoro do tmy, a když druhý den dokončili zápisy o krajinách, ve kterých minulý večer sbírali, a o rostlinách, které tam viděli, a když napíchali ulovený hmyz do krabic, byl už zase skoro večer a mohli začít na jiném břehu, kde bylo všechno jiné. Fin byl ve svém živlu, oči mu svítily svatým nadšením a Pavla byla zase nadšená z toho, jak je nadšený Fin, ale současně už začala také doopravdy pronikat do skrytého světa, který na březích Eufratu objevoval.

„Polyphemus, podívej se!“

Podívala se na malého korýše s docela přijatelným jménem perloočka. Fin ovšem dával důsledně přednost těm nepřijatelným jménům. Polyphemus…

„Cincidely.“

„Ano, já vím.“

A opravdu věděla. Byli to brouci rychlí jako blesk.

„Tanycemus. Poznamenej si, prosím tě, kde jsme ho našli. Poznamenej si, že tady rostly tamaryšky.“

„Už jsem to udělala.“

Byl to podivný brouk, kterého nacházeli nejčastěji právě blízko tamaryšků.

– A koruna všeho, napsal Fin do svého deníku 20. dubna roku 1836, byla Megacephala euphratica.

Velký svižník pouštní byl opravdu vzácný a zatím měl ve své sbírce jen dva. Zatím…

Ale přibývaly také úlovky, o nichž Fin nevěděl nic, jen že je našel tady na tom břehu, ve vysychající kaluži, v bahně, na astragalu, nebo pod kamenem, že je má na dlani a může se na ně podívat lupou a že jsou snad pro svět ještě docela neznámé, že je ještě nikdo před ním nesebral, aby se na ně podíval lupou.

A opět pluli dál. Udělali zvláštní zkušenost. Když se na břehu někdy objevil jeden člověk, díval se na jejich parník neschopen pohybu, prostě tam stál jako socha a třeštil oči na řeku. Když bylo nomádů víc, našli v sobě tolik statečnosti, že utekli. A ještě stačili výt jako šakalové. Dům, ve kterém bydlí lidé, dům ve kterém hoří, Alláhu akbar, dům, který plave na vodě, Alláhu akbar…

Jednou však minuli velkou karavanu. V čele jel šejk na bílém koni. Slunce už bylo nízko nad pustinami. Byl čas hledat kotviště. A když později přistáli u břehu, uviděli opět v dálce tu karavanu, která se k nim pomalu přibližovala. Chesney pozoroval dlouho řadu velbloudů a bílého koně se zamyšleným úsměvem.

„Zdá se, že se nás nebojí,“ řekl Pavle, která sledovala jeho pohled.

„A co to znamená?“

„Třeba nic.“

„A kdyby to něco znamenalo?“

„Třeba,“ usoudil pokojně, „že bychom se my měli bát jich.“

„Myslíte, že jsou ozbrojeni?“

„Určitě.“

„Kolik jich může být?“ zeptala se Pavla.

Stíny velbloudů splývaly a všude kolem nich se zvedala oblaka prachu.

„Asi dvě stě.“

Karavana se přiblížila. Zdálo se, že zakotvené lodě nikoho příliš nezajímají. Dokonce ani velbloudi si jich nevšímali. Minuli kotviště a zastavili se o kus dál po proudu Eufratu.

„Nezdá se vám to zvláštní?“ zeptal se Chesney.

„Co?“

„Že se utábořili dole.“

„Někde se utábořit museli,“ mínila Pavla, „už bude brzy večer.“

Chesney jen pokrčil rameny.

„Půjdete na břeh?“ zeptal se.

„Ovšem.“

„Řekněte doktorovi Helferovi, aby byl opatrný.“

O něco později – to už Fin s Pavlou mávali smýkačkami u tamaryšků – se přiblížil ke kotvišti jeden z Beduínů. S křivou holí v ruce vypadal skoro jako potulný derviš. Chesney s tlumočníkem mu vyšel naproti. Beduín se před nimi uklonil a položil si ruce na prsa tím nenapodobitelným pohybem, který znají všichni obyvatelé pustin. Byla v něm pokora a současně nějaká dávná vznešenost.

„Co říká?“ zeptal se Chesney tlumočníka.

„Říká, že jeho šejk Montavidea slyšel vypravovat o bílých lidech na Eufratu. Říká, že je s nimi Alláh. Říká, že ještě nikdy neviděl dům, který plave na vodě. Říká, že by chtěl navštívit bílé cizince.“

„Odpověz mu, že může přijít a že bude vítán,“ odpověděl Chesney. „Odpověz mu, že si může s sebou vzít pět mužů jako doprovod.“

Rozevřel před Beduínem pět prstů pravé ruky.

„Odpověz mu, ať nechá svoje zbraně v táboře, že je nebude potřebovat. Odpověz mu, že jsme jeho přátelé.“

Bylo to poprvé za celou plavbu, kdy Fin přerušil sběr a vrátil se s Pavlou na palubu Eufratu. Bylo to poprvé, kdy na ni vstoupili také Beduíni. V bílých pláštích – na burnusech – a na hlavách stejně bílé pruhy látky připevněné pásy z velbloudích žíní. Abája s kufií. Dlouhé pušky nechali v táboře. Křivé šavle asi nepovažovali za zbraně. Ani Chesney je za ně nepovažoval, protože nic neřekl. V jednom z těch dlouhých dnů, kdy Eufrat už seděl na mělčině, ale kdy z něho ještě nezačali vynášet náklad, vypravoval Finovi a Pavle o svých zkušenostech s Beduíny.

Loupit na karavanních cestách považují za docela úctyhodný způsob zaměstnání, řekl tenkrát.

Pavla si na ta slova vzpomněla. Na lupiče však Beduíni nevypadali, ale Chesney je stejně zavedl nejdřív do té malé místnosti na horní palubu, ve které byly uloženy zbraně. Šejk Montavidea si je prohlédl s opravdovým zaujetím.

„A to je dělo,“ upozornil Beduíny tlumočník, když se vrátili na postranní palubu.

Tak velkou pušku ještě nikdy neviděli. Do měděné tváře šejka Montavidea se při pohledu na dělo vkradl smutek.

„Zajímalo by vás, jak střílí?“

Velice by je zajímalo, jak ta velká puška střílí.

Zazněly povely. Rychlé a úsečné. Až po ten poslední. „Pal!“

Ohlušující rána. A daleko za lodí vyletěl nad řeku gejzír vody. Šejk byl z té podívané úplně zdrcený.

„Jednou ranou můžete zničit celou karavanu,“ vykřikl.

„Proč bych to dělal?“ zeptal se Chesney bezelstně.

A šli dál. Společná toulka lodí byla pro Pavlu nezapomenutelná. Předvádění děla ji příliš nenadchlo, i když pochopila, proč Chesney začal prohlídku právě zbraněmi, ale daleko podivuhodnější jí připadalo, že Beduíni ještě nikdy v životě neviděli sklenici. Byla průhledná. A byla v ní voda. A pak ji jeden námořník vylil. A zase nabral. Dívali se na něho jako na kouzelníka, který tahá z rukávu živé králíky. A nikdy nepoznali, kdy je sklenice plná a kdy prázdná.

Chesney se snažil jim všechno vysvětlit. Nalil do sklenice víno. Byli tím skoro stejně překvapeni, jako když předtím nechal vystřelit z děla. Vykřikli úžasem. Napil se. Měl úžasný úspěch. Nabídl jim víno, aby si s ním mohli připít. Odmítli zdvořile, ale zcela rozhodně. Snad někdy jindy, později, až v ráji budou pít víno. Mohamed jim to přece slíbil, ale zatím se ho nesměli ani dotknout, ale přesto je úžasně bavilo dívat se na někoho jiného, jak přikládá sklenici ke rtům a jak hladina červeného vína ve sklenici klesá ke dnu.

Nevycházeli z úžasu. Vidlička. Dost brzy pochopili, proč mají bílí lidé na palubě také vidličku.

„Ale Alláh vám přece dal pět prstů,“ ozval se šejk vyčítavým hlasem.

S vidličkou rozhodně nesouhlasil. Sice Chesneymu výslovně nedoporučil, aby všechny vidličky raději naházel do vody, ale bylo na něm vidět, že by mu tím udělal radost. Je moc rozmazlený. Má vidličku. Potřeboval by napráskat, aby pochopil, že má na každé ruce pět prstů a proč je tam má. Jenže má také dělo…

Chesney je rychle odvedl někam jinam.

„To je naše knihovna.“

Při pohledu na knížky Beduíni zaváhali. Všechno, co do té chvíle viděli, jim něco připomnělo. Sklenice kokosovou misku, dělo pušku a vidlička pěst prstů jedné ruky, ale knihy…

Tlumočník se bezradně zastavil uprostřed věty.

Co je to – kniha?

Chesney se podíval na Pavlu. Usmál se. Byl to vlastně trochu zlomyslný úsměv, ale Pavla mu ho odpustila. Byla v tu chvíli skoro stejně vzrušená jako šejk, který držel v ruce knihu. Skoro se zdálo, že má trochu strach, aby mu mezi prsty najednou nevybouchla. Kniha…

Pavla na Eufratu odložila svůj turecký převlek. A vlasy už jí zase trochu vyrostly.

„Je v ní hlas,“ ozvala se snaživě. „Je v ní hlas, který vypravuje příběhy. O pouštích a o dalekých zemích. Příběhy, které si někdo vymyslel, anebo příběhy, které se doopravdy staly.“

Tlumočník překládal. Začal se trochu potit. Zdálo se, že šejka kniha v ruce pálí.

„V knize můžete poslouchat hlasy lidí, kteří už dávno zemřeli, anebo kteří žijí tak daleko od Eufratu, že byste je nikdy nepotkali. Můžete je potkat jen v té knize, kterou napsali.“

Jak vysvětlit, co je kniha, někomu, kdo neumí číst ani psát a kdo nikdy žádnou knihu ještě neviděl?

Vyndala z police další knihu a položila ji otevřenou na stůl. Řádky slov. Černé a rovné. Vzpomněla si na Stanleyho. Kdysi řekl, že Beduíni mají rádi pohádky.

„V knihách jsou taky pohádky,“ pokračovala nešťastně.

Tlumočník se snažil překládat její slova. Snad se mu to dařilo. Snad ne. Šejk pořád držel v ruce knihu. Pavly se nedotkl ani pohledem. Jako kdyby v místnosti nebyla. Ženy Beduínů dojí velbloudy, melou obilí mezi dvěma kameny, připravují na horkém popelu ječný chléb. Asi by byl raději, kdyby s ním o knize mluvil někdo jiný. Třeba Chesney. Konečně položil knihu na stůl. Otevřel ji. Teprve na třetí pokus se mu to podařilo. A vykřikl. Díval se na ni tak vyděšeně, jako. kdyby před ním na stole ležel jedovatý had připravený ho uštknout. Začal rychle mluvit.

„Co říká?“ zeptala se Pavla tlumočníka.

„Že to není možné. Že to je vyloučeno. Že to prostě nemůže být.“

„Ale co?“

Na jedné straně otevřené knihy byl obrázek. Dům, nějaká žena stojící ve dveřích, strom na zahradě. Šejk mluvil stále rychleji a díval se na obrázek jako očarovaný. Nemohl od něho odtrhnout oči.

„Je to nesmysl. To není pravda. To nemůže být pravda. Je to vyloučené,“ překládal tlumočník.

„Co není pravda?“

„Dům je veliký. Jak se může veliký dům vejít do malé knihy. Žena není tak veliká jako dům, ale je o hodně větší než kniha, jak se může žena vejít do knihy, která je tak malá. Strom je větší než žena i dům…“

I kdybych neprožila na Eufratu nic, jen tuto chvíli, blesklo Pavle hlavou, byla bych šťastná.

Pozorovala člověka, který poprvé v životě měl před sebou knihu a poprvé v životě, viděl kresbu. Ne čáry, které nedávají smysl. Dokázal v nich zázrakem představivosti najít ženu a dům a strom. Viděl je však takové, jaké je znal z oáz. Jen rozměr nesouhlasil. Určitě mnohokrát slyšel pohádku o džinovi ukrytém v láhvi. Dnes ji prožil. Z té knihy vyrostl před ním dům. Žena stála v otevřených dveřích a na zahradě rostl strom. Bylo to úžasné.

Skoro za tmy opouštěli Beduíni Eufrat. Šejk se uklonil a položil si ruce na prsa. Byl to pokorný a současně vznešený pohyb. Podal ruku Chesneymu, Finovi a všem, kteří stáli kolem. Pavly si ani nevšiml. Dělo nebylo ve tmě skoro vidět. Ale podíval se zasněně tím směrem, kde ležela velká puška.

„Válka…,“ řekl.

Tlumočník překládal jeho slova už bez rozpaků. Když odešli od polic s knihami, přestal se potit.

„Válka je dobrá. Nebylo by opravdových mužů, kdyby nebylo válek.“

Nomádi pořád s někým válčili. Krevní msta byla dobrý důvod k válce. Nebo právo na nové pastviny, které bylo třeba vybojovat s těmi, kteří si mysleli, že patří jim. Právo projít se stády k těm novým pastvinám po cestách, které patřily jiným kmenům.

„Válka je dobrá, ale…“

Jeden z námořníků zavěsil rozsvícenou lampu nad postranní palubu. Hlaveň děla se ve žlutavém světle matně zaleskla.

„… s vámi chceme žít v míru.“

O několik dní později dopluli k místu, kde se Eufrat rozléval do bažin, a na palubu přiletěl první moskyt – malý a chlupatý – a zabodl se Finovi do palce. To se mu nevyplatilo. Skončil v jedné z těch lahviček, kterých měl Fin plné kapsy, protože bylo odpoledne a byl už připravený vystoupit na břeh a začít opět sbírat. Když si moskyta prohlížel lupou, zostražitěl. A když si potom lip prohlédl bažinatý břeh, který právě míjeli, zostražitěl ještě mnohem víc.

„Co se vám nelíbí, doktore?“ zeptal se Chesney, který Fina pozoroval.

„Phlebotomus,“ odpověděl váhavě.

„Co to je?“

„Podívejte se.“

Podal Chesneymu lupu a také on si prohlédl moskyta tak malého, že byl bez lupy skoro neviditelný.

„Určil ho Scopoli.“

„Scopoli?“

„Přírodovědec.“

„Ach tak…“

„Bylo to snad v roce 1776. Nevím přesně. Musel bych se podívat.“

„Nemusíte.“

Chesneyho Scopoli nezajímal. Nepotřeboval vědět, kdy přesně objevil chlupatou mušku, tak malou… Snad byla větší než dva milimetry. Určitě však ne o moc.

„Už ji máte ve své sbírce?“ zeptal se a vrátil Finovi lupu i moskyta.

„Obávám se, že tady jich bude o hodně víc, než potřebuji.“

Chesney sice neřekl: Pane doktore Helfere, vaše starosti bych chtěl mít, ale tvářil se, jako kdyby něco takového říkal. Fin dál pozoroval břeh, ke kterému se přibližovali. Tam začínalo území bažin.

„Phlebotomus přenáší kala-azaru,“ ozval se po chvíli.

„Co to je?“

„Nemoc. Horečka dum – dum.“

Konečně zostražitěl také Chesney.

„Co o ní víte?“ zeptal se.

„Začíná pomalu. Někdy trvá celé měsíce, než ji poznáte. Horečky. Malátnost. Nic zvláštního. Pak nemůžete jíst, nemůžete spát a nemůžete dýchat. To už je horší. Potom změníte barvu. Zešedne vám kůže na obličeji a na rukách.“

„A potom?“

„Hodně případů je smrtelných,“ připustil.

Nad bažinami se zvedaly šedavé průsvitné závoje. Milióny malých moskytů tam kroužilo.

„Jak dlouho poplujeme údolím bažin?“ zeptal se Fin.

„Asi deset hodin,“ odpověděl Chesney a rozeběhl se ke kapitánskému můstku.

„Co chcete dělat?“

„Musíme hned varovat posádku Tigridu a průzkumný člun. A všichni musí hodně rychle vypadnout z paluby taky na naší lodi.“

Na palubě zůstal jen kormidelník a dva námořníci zahalení tenkou látkou, kterou Pavla používala na chytání motýlů. Chesney jim nařídil, že musí mít ještě rukavice. Necítili se v nich dobře, ale ti v podpalubí na tom byli ještě o hodně hůř, bylo jim vedro k zbláznění. Až když se začalo stmívat, vyhodili kotvy. Okénky kajut pozorovali, jak venku chumelí černý sníh. Mraky moskytů zahalovaly Eufrat i Tigris. Prožili nekonečnou noc. Snad nikdo nedokázal usnout. Vypluli za svítání. Slunce už stálo vysoko, když se konečně břehy Eufratu začaly opět zvedat. Opustili údolí bažin. Vyšli na palubu.

„Jak že se jmenuje ten zatracený moskyt?“ zeptal se Chesney.

„Phlebotomus,“ odpověděl Fin.

„To si budu dlouho pamatovat.“

A pluli dál.

„Říkal jsi, že Scorpio přijel do Prahy z Ameriky?“ zeptala se Pavla jednou odpoledne, když loď proplouvala údolím šedavých skal.

„Řekl jsem, že snad přijel z Ameriky,“ opravil ji Fin.

Bylo to zvláštní. To jméno mezi nimi nepadlo snad celé týdny, a přesto měli oba pocit, že jen pokračují v rozhovoru, který přerušili ve chvíli, kdy se na břehu Eufratu objevila hyena, a pokud se hyeny vůbec dovedou tvářit udiveně, tvářila se tak. No ne, kdyby mi to někdo vypravoval, nikdy bych mu nevěřila, kdybych na vlastní oči neviděla… Tak se tvářila. Po řece plul parník a vydechoval kouř. Kolesa hrabala vodu. Lidé se z paluby dívali na hyenu. A hyena se dívala na ně. Asi nebyli k jídlu. Pohybovali se.

Kdyby přešli na záď parníku, snad by ji ještě zahlédli. Snad tam pořád ještě stála a dívala se za odplouvající lodí. Kdyby mi to někdo vypravoval..,

„A co asi chtěl profesorovi, když nebyl přírodovědec?“ zeptala se Pavla.

„Třeba mu chtěl prodat nějakého brouka. Nebo něco jiného.“

„Nevěděla jsem, že se brouci také prodávají.“

„Jen docela výjimečně, a jen proto mě napadlo, že přijel do Prahy snad z Ameriky.“

„Proč právě z Ameriky?“

„Protože tam žije Titanus giganteus.“

„A to je?“

„Přece tesařík. Ale obrovský. Titan. Představ si brouka velikého jako kuře. Snad patnáct centimetrů. Snad dvacet.“

„Žije jen v Americe?“

„Jen tam. Určil ho Linné, ale měl jen trosky titana a nikdo dodnes neví, jak vypadá celý, ještě ho nikdo nikdy neulovil, víme o něm jen, že žije, že je taky na světě a že je obrovský.“

„Scorpio se mohl vydat do Ameriky jen proto, aby tam lovil titany a pak je prodával?“

„Snad. A prodal by je určitě snadno. A dobře. Každé přírodovědecké muzeum by chtělo mít titana.“

„A kde vlastně žije? Amerika je přece veliká.“

„Někde v pralesích Jižní Ameriky. Snad někde u řeky Rio Negro.“

„Profesor Presl by se přece musel pamatovat na někoho, kdo by mu přinesl titana, anebo kdo by se ho třeba jen ptal, kolik by mu zaplatil, kdyby mu ho přinesl.“

„Na to jsem se ale profesora nezeptal.“

„Proč?“

„To mě napadlo až mnohem později, až když jsem se snažil najít nějaké vysvětlení – ne, jak to doopravdy bylo, ale jak to aspoň mohlo být – proč Scorpio přijel do Prahy, proč měl v kapse škorpióna a proč mluvil s profesorem Preslem.“

Byli už na cestě dva měsíce a tři dny. Ještě stačili utopit průzkumný člun na kamenech skrytých pod lámajícími se vlnami. Vlastně byly vidět, ale teprve když prorazily dno člunu, v té krátké chvíli, než zmizel navždycky pod hladinou. Nikomu se nic nestalo. Všichni doplavali na břeh, velice udivení, jak rychle se to přihodilo. Třesk – a hele, na dně člunu najednou ležel špičatý balvan, který tam ještě před chvilkou nebyl. Kdo naložil do průzkumného člunu kámen? A proč to udělal? Nebyl čas hledat odpověď na tyto otázky. Museli začít rychle plavat.

Vlastně člun už nepotřebovali. Eufrat se valil dál rozlehlými údolími a nebylo těžké řídit lodě do proudnice vyznačené vysokými vlnami. Tam byla hloubka. Tam mohli plout bezpečně.

Dne 21. května roku 1836 je Eufrat donesl do pouště. Byl to matoucí pohled, pozorovat z hladiny mohutné řeky poušť. Buď měla být v krajině velká poušť, anebo velká řeka. Buď měla řeka vyschnout v rozžhaveném písku, anebo ta poušť měla být zelená. Poušť, anebo řeka, ať si ta podivně teskná a opuštěná krajina vybere, ale ne obojí najednou. Jenže si vybrala poušť i řeku. Jen u břehu byl úzký pruh zeleně, někde však i ten se ztrácel.

Řeka byla plná pohybu. Oblé vlny proudnice a dál od nich špičaté vlny prozrazující skryté mělčiny a nejdál plazivý zpětný proud. Špinavě bílá pěna se točila na malých vodních vírech. Vodní tříšť kroužila po věčně rozkolébané hladině Eufratu.

Poušť byla skoro bez pohybu. Jen někdy pozoroval Fin s Pavlou písečné sloupy zvednuté vedrem. Chvíli stály bez pohnutí a pak se rozletěly krajinou a najednou vybuchly. Jen prach z nich zbyl. Pomalu se snášel k zemi. Někdy se nad pouští zvedlo několik sloupů a roztočily se v přízračném tanci.

„Jako když se zblázní antický chrám,“ ozvala se Pavla očarovaná tím podivným divadlem.

Skutečně to tak vypadalo. Nad pouští kroužily dórské sloupy. Horko bylo stále trýznivější.

A potom uviděli v dálce purpurový mrak. Rychle se přibližoval. Letěl směrem k nim. Ještě dřív, než si uvědomili, co se vlastně stalo, že se k nim přibližuje písečná bouře, že je to samům a že letí přímo k nim, povšimli si slunce. Bylo najednou také purpurové. Svítilo jinak. Z krajiny zmizely stíny. Jediný stožár Eufratu se nad nimi zvedal. Ale už nevrhal stín. Strach, který se Pavly zmocnil, ještě neměl jméno samům. Ale už měl Pavlu. Celou. Purpurová tma rychle zahalovala kraj. Dřív než zhaslo slunce, přiletěl uragán.

„Voda v čelní kabině!“ ozval se pronikavý hlas někde v dálce před nimi.

„Vyhoďte kotvy!“

Chesney plul ten den na Tigridu, nebyl to jeho hlas a zazněl jako volání o pomoc.

„Rychle vyhoďte kotvy!“

Zaslechli rachot rumpálů. Pavla křečovitě sevřela lano připevněné kolem stožáru. Naposled zahlédla ještě Tigris. Byl asi sto metrů od nich, dál po proudu. Co asi dělá Chesney?

A potom slunce zhaslo. Obklopila ji purpurová tma. Bičovaná nárazy žhavého písku slyšela jen hučení bouře, podivný praskot a dunění. Hlas samumu, pro který není jméno, byl ohlušující, ale současně v něm bylo i podivné ticho. Ticho, které syčí jako vzteklá zmije. Ale na světě není had tak velký, aby dovedl zasyčet jako samům.

Nějaké obrazy se rozsvěcovaly před Pavlou, byly docela zřetelné, jen nedávaly smysl, ale nic už nedávalo smysl ve chvílích, kdy se na ně valila hora rozžhaveného písku a vzduch byl nabitý elektřinou, praskal a syčel a zdálo se, že zvedá Eufrat z hladiny řeky. Letěli s písečnou horou někam do pekla. Vlastně ne, peklo bylo tady, ale pak už nic jiného a nikdo jiný, zase měla Pavla pocit, že je sama na světě, ale že už není žádný svět, jen ta písečná bouře.

Kde je Fin?

Někam zmizel. Uragán ho sfoukl z paluby. Letí jako papírová vlaštovka. Je v pekle. Ale v nějakém jiném pekle než Pavla.

Fine, prosím tě, Fine, kde jsi?

Ještě pořád se držela lana uvázaného kolem stěžně. V uragánu písku to už nebylo lano, jen tenký papírový provázek. Ještě než se přetrhl, padla na ni obruč. Měla oči zavřené, ale stejně ji viděla. Železná obruč… Kde se tady vzala? Strážní koš, uvědomila si, to by bylo možné, z vrcholu stěžně odfoukl uragán strážní koš, jeho dno uletělo, ale obruč, která ho držela jako prsten, sklouzla po stěžni a sevřela Pavlu ocelovým stiskem. Strážní koš…

Ale na Eufratu přece nebyl žádný strážní koš…

Fine, kde jsi?

Písek ji bičoval a snad by padla omámená bolestí na palubu, ale ta železná obruč ji držela a současně škrtila, až to bolelo. V jedné chvíli jako žhavá závěj se kolem ní zvedl písek, skoro konejšivě ji objal, potápěla se do horké měkké duny a už necítila bolest. Zardousí ji, rychle i milosrdně to udělá a teď se to stane, blesklo jí ještě hlavou. Stačila se nadechnout. S ústy plnými prachu, najednou bez myšlenky, čekala, až ji návěj celou přikryje. Ještě dřív však opět zasyčel samům tím drnčivým hadím hlasem a návěj písku odletěla někam do purpurové tmy. Opět se zalykala pod údery biče a ta obruč ji svírala stále pevněji.

Na palubě Eufratu přece nebyl žádný strážní koš. Nepotřebovali ho. Nemuseli hledat v dálce pevnou zem, jako plachetnice na mořích, byla všude kolem nich. Odkud na ni spadla ta obruč? Opět ji zasypával písek.

Fine!

Kde je Fin?

Fine!

Připadala si jako uvězněná uvnitř hory, drtila ji svou vahou, ale vždycky ještě dřív, než se přes ni převalila jako vroucí příbojová vlna, všechno zmizelo, vrátila se purpurová tma, obruč, lano a stožár.

Nová návěj písku byla plná vody. Topila se v blátě. A zase písek a horké vlnobití.

Nesmyslný nápad… Ta hra: všechno lítá, co peří má, Hano, vzpomínáš si? Hráli jsme ji špatně. Zdálo se jí, že v písečné bouři kolem ní lítají velbloudi. Jak se asi tváří? Jako vždycky? Vznešeně a lhostejně? Snad.

Fine! Fine, kde jsi?

Nedokázala ze sebe vypravit ani slova, neměla dech, aby mohla třeba jen šeptat, a stejně by ji nikdo neslyšel.

Fine!

Někde blízko plaval Scorpio v horkém písku. Sejdeme se v uragánu, volal na ni. Kolem Pavly letěla poušť. Duny prokleté amokem. Někde v té purpurové tmě byl lev. Také on letěl někam jinam na létajícím koberci z písku. Už nekousal. Hodný lev. Dal by jí pac, ale nedá, musí letět pryč. Všechno lítá, co peří má? Ne, Hano, hráli jsme tu hru špatně. Pavla ztrácela vědomí. Všude kolem ní už zase doutnal písek.

Snad kdysi vedla do nitra hory jeskyně, ale písek ji zasypal, napadlo ji ještě.

Fine!

Pavlu polykala hora.

Fine, kde jsi?

A potom si uvědomila, že se hadí hlas písečné bouře náhle vzdaluje. Ucítila palčivou bolest v očích. Nějaký oheň. Písek hoří, blesklo jí hlavou a pevně zavřela oči. Písečná duna, která kolem ní rostla a opět někam odtékala, zmizela. A potom ta obruč, která ji celou dobu svírala, praskla. To je přece slunce, uvědomila si ještě, ta zář, to je slunce.

„Fine!“

„Tady jsem.“

Slyšela jeho hlas docela blízko. Hlas plný písku. Tak Fin byl s ní po celý ten čas? Držel ji železným sevřením. Strážní koš… Na stožáru Eufratu nebyl přece žádný strážní koš.

„Fine!“

Konečně slyšela svůj vlastní hlas.

Jak dlouho trvala písečná bouře? Deset vteřin? Deset minut? Hodinu? Slunce ji oslňovalo. Viselo opět tam, kde před chvílí zhaslo. Nepohnulo se. Snad celé to peklo trvalo opravdu jenom deset minut. Nekonečná doba.

Stál před ní Fin jako socha vytesaná z pískovcového kvádru, jako barokní socha. Fin vymodelovaný z písku. Chtěla něco říci, něco jiného než: Fine… jméno, které vyslovila tolikrát v té nekonečné bouři. Namáhavě polkla. Mezi zuby jí zaskřípal písek.

„Fine…“

Socha se živýma očima. Byl celý z písku, jen oči se mu leskly a pojednou si uvědomila, že se rozšiřují úlekem. Díval se někam dál po proudu řeky. Rychle se otočila. Tam, kde naposled viděla Tigris, byla jen prázdná hladina a dál stejně prázdná pláň pouště.

Eufrat zakotvil u písečného břehu. Byl trochu nakloněný. Fin se rozeběhl po palubě. Přeskočil zábradlí. Zapadl po pás do vody, ale rychle se dostal na břeh. Rozeběhla se za ním.

Chesney… Hlavou jí bleskla vzpomínka na pocit, který jednou – ještě v pevnosti William – měla. Na světě není nic, co by ho dokázalo zastavit. Prastará vzpomínka. Ještě z doby před písečnou bouří.

Fin běžel rychleji. Pořád si ještě doopravdy neuvědomovala, co se vlastně stalo. Někde za sebou slyšela kroky. Také námořníci běželi k místu, kde naposled zahlédli Tigris. A ještě dál se ozvalo volání.

„K pumpám! Všichni k pumpám!“

Eufrat byl plný vody. Nakláněl se, ale ještě se držel na hladině.

„K pumpám!“

Slyšela vlastní dech a slunce už zase pálilo. Fin, který pořád běžel daleko před ní, se zastavil. Snad padesát metrů od břehu řeky ležel v poušti nějaký člověk. Skoro nebyla překvapena, když si uvědomila, že je to Chesney.

„Žije?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděl Fin.

Poslal jednoho z námořníků pro nosítka. Ostatní běželi… Vlastně se spíš opile potáceli dál po břehu, tam, kde naposled zahlédli Tigris. Kam zmizel? Nemohl přece uletět s písečnou bouří. Nemohl… Pavla se stále ještě zdráhala uvěřit tomu, co viděla. Prázdnou hladinu řeky. Všechno ještě vnímala jako ve snu, stále omámena bouří. Chesney byl v bezvědomí. Něco říkal. Příliš rychle, než aby mu mohli dobře rozumět.

„O nic jsem tě neprosil,“ vyslovil najednou docela zřetelně. „O nic jsem tě neprosil.“

Blouznil. S někým se ve snu hádal a hlas měl sevřený vztekem.

„Nechtěl jsem – pomoc – nech mě – plavat…“

Zasmál se skřípavě. Záblesk blouznivého smíchu, který se vynořil z drmolivé litanie, a hned zase zhasl.

„Když mi – nepomáháš – tak mi – aspoň – nepřekážej…“

Jaký podivný sen ho asi pronásledoval?

„Ale ty jsi mi poslal – samům.“

Tenkrát slyšela Pavla to slovo poprvé.

„Samům…“

Nic strašlivějšího poušť nezná než samům, který zvedá duny a donutí je, aby tancovaly, než samům, který kdysi pohřbil padesát tisíc perských vojáků u oázy Siwa, než samům, pro který je loď na Eufratu jen jako lodička z papíru.

„Proč? Proč jsi mi poslal – samům?“

A opět jen útržky vět, které nic neznamenaly. S kým se ve snu hádal Chesney? Už tu byl námořník s nosítky a odnášeli ho zpátky na Eufrat. Dál blouznil, ale jeho hlas se změnil.

„Proud – kde je? Nesmím – nesmím…“

Už nebyl vzteklý, jen zoufalý. V záblesku poznání pochopila Pavla, že se ve snu vrací k té chvíli, kdy v samumu hledal břeh, kdy zabloudil na hladině řeky bičované písečnou bouří. Teprve na palubě Eufratu přišel k vědomí. Uviděl Fina a Pavlu. Díval se na ně jako na přízraky. Dva lidé, které kdysi znal. Už je to dávno. Ještě před samumem. Sen, který ho pronásledoval, se změnil. Do jeho snu vstoupili Fin s Pavlou.

„Vy opravdu žijete?“

Podíval se na ně pozorněji. Všiml si písku, který měli ve vlasech a na šatech, a všiml si ozvěny bouře, kterou měli v očích.

„Vy žijete.“

Už se neptal. Už to věděl.

„A Eufrat?“

Nějaká naděje se v něm zvedla. „Nech mě plavat!“ řekl přece, když byl ještě v bezvědomí, a pak se té větě sám zle a skřípavě zasmál, protože si uvědomil, že má dva významy. Rozhlédl se kolem sebe. Uviděl strop. Poličku na zdi. Visela nakřivo. Nějaké střepy. Dveře s vyraženou výplní. Písek na podlaze.

Proč mu Fin nedokázal odpovědět? Jen kývl hlavou. Ano, máme ještě Eufrat, je plný vody a písku, je dost rozbitý, ale drží se na hladině.

Několik dalších hodin hledali na březích řeky námořníky z Tigridu. Našli ještě dva. Jeden ležel – stejně jako Chesney – v bezvědomí na břehu, kam ho asi vynesla vlna zvednutá samumem. Druhý námořník šel – vlastně bloudil – jako lidé ztracení v pouštích, bloudil v kruhu, pořád dokola šel ve vlastních stopách, jen jeho okruh byl nesmyslně malý. Přesto z něho sám nedokázal vykročit. Lidem, kteří zabloudili v pouštích, se stává, že po mnoha hodinách putování najdou v písku zřetelně otištěné stopy. A pak se zhroutí, protože poznají, že jsou to jejich vlastní stopy a že celá ta trýzeň cesty rozžhavenou plání byla nesmyslná, že je nepřiblížila k oáze, že jen večer došli zase tam, odkud se ráno vydali na cestu. Kruh, který vyznačil svými stopami námořník z Tigridu, nebyl větší než jeho loď. Uprostřed kruhu byl kámen. Skoro se zdálo, že je k němu přivázaný neviditelným lanem. Kroužil kolem kamene, bořil se do písku, padal a opět se zvedal a šel dál ve vlastních stopách, šel pořád dál.

Ale pak už nenašli nikoho. A nic. Pustina kolem byla prázdná. Řeka ani vlnou nenaznačila místo, kam navždycky klesl Tigris. Jen malý soudek se ještě kolébal u břehu a zpětný proud ho loudavě unášel zpátky. Námořníci ho vyvalili na břeh. Už zase bylo vedro k zbláznění a v takové chvíli se napít rumu – poznali ten soudek – bylo asi stejně povzbudivé jako rána palicí do hlavy. Ale nyní, když před nimi ležel v písku, si uvědomili, že se potřebují napít. Dostat ránu palicí. Jeden z námořníků obratně vytočil zátku a přiložil rozpukané rty k tenkému zlatavému pramínku. V příští chvíli zaklel a začal kolem sebe plivat. Ten soudek byl opravdu hodně podobný soudkům, ve kterých vezli na Tigridu rum, ale byl to jiný soudek. Najednou se námořník rozbrečel. Skoro to vypadalo tak, že brečí proto, že se omylem napil octa. Ale nebylo to proto. Všichni to věděli.

„Kolik?“ zeptal se Chesney, když se vrátili na palubu Eufratu. Ještě byl příliš slabý, aby se mohl zúčastnit záchranných prací, a ještě nevěděl, že není koho a co zachraňovat.

„Kolik?“ zeptal se znovu, když Fin váhal s odpovědí.

„Skoro – všichni – zahynuli,“ vypravil ze sebe konečně vyprahlým hlasem. „Poručík Linch – a asi dvacet – námořníků. Našli jsme jen dva. Nikdo jiný se nezachránil.“

Na Tigridu byl také malý topič Fred, a když se smál, zuby mu bíle svítily v obličeji věčně černém od uhelného prachu. Už nikdy neuslyšíme jeho smích, uvědomila si Pavla.

Chesney přijal zprávu s nehybnou tváří. Jen sevřel ruku v pěst. Klouby mu na ní bíle zasvítily.

„A Tigris?“

„Potopil se. Nevím kde. Asi tam, kde jsme ho viděli naposled.“

Ztratili loď. Velkou část zásob. Ve vlnách Eufratu zahynulo dvacet dva členů posádky.

Ještě odpoledne vyslal Chesney dva námořníky do nejbližší posádky se zprávou o katastrofě, která postihla expedici.

Minulo několik dnů. Když se na ně Pavla později snažila rozpomenout, zjistila, že to nedokáže. Nezačínaly, ani nekončily. Podobaly se žalozpěvu větru vanoucího nad pouští. Arabesce. Písni Beduínů. Asi ráno vstávali, v poledne obědvali a večer šli spát. Bylo to pravděpodobné. Ale nějak se stalo, že splynuly Pavle v jeden jediný dlouhý den. Nic se v něm vlastně nedělo. Měla jen pocit prázdnoty.

„Na Tigridu zůstala většina našich sběrů,“ ozval se jednou Fin.

Už o tom dál nemluvili.

Námořníci opravovali loď. Byli skoro hotovi. Ale nemluvili o tom. Vyměňovali si bezvýznamné věty.

„Můžeš mi podat sůl?“

„Samozřejmě.“

„Děkuju.“

A řeka tekla kolem nich směrem k dalekému moři. Už však nebylo tak daleko jako tenkrát, když k němu vypluli z pevnosti William.

„Půjdeme dneska sbírat?“

„Nevím. Snad.“

Jednou v noci, přivábena září ohně, který rozdělali na břehu, přiletěla velká černá můra a shořela v plamenech ještě dřív, než ji stačil Fin zachytit.

Byl to její osud, pomyslela si Pavla a bylo ji můry líto.

Náš osud má jméno Scorpio. Dovedl nás až sem. Co s námi asi udělá dál?

Nevěřím na osud.

Ale nemluvila o tom.

„Nejsi už ospalá?“ zeptal se Fin.

„Máš pravdu. Snad bychom se měli vrátit.“

Ještě si vzpomněla na velkou černou můru nad ohněm. Ještě zahlédla hvězdy okénkem kajuty. Září tak jasně. Kdyby se rozletěla k nim, tak by sice nikdy nedoletěla, ale byla by ještě naživu. Pitomá můra.

„Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

A spali. Nic se jim nezdálo. Čas před samumem nenávratně minul. Čas po samumu ještě nenastal.

Potom ten dlouhý prázdný den konečně skončil. Vrátili se námořníci, které Chesney vyslal se zprávou o zániku Tigridu. Zase bylo odpoledne. Stíny se už začaly prodlužovat. Sešli se všichni na palubě, protože v jídelně Eufratu bylo ještě příliš horko. Chesney se opíral o opravené zábradlí a v ruce držel dopis. Přelétl pohledem všechny, kteří se shromáždili na palubě.

„Dostal jsem rozkaz, abych ukončil expedici,“ řekl.

Jeho hlas byl skoro stejně nevzrušený a neosobní jako tenkrát, když dočetl poselství anglického krále a oznamoval jim, že v podpalubí Eufratu je zakázáno kouřit. Bylo ticho. Trvalo dlouho. Přerušil je Linch, bratr poručíka, který velel Tigridu.

„Ale můj bratr tady zemřel,“ řekl.

„Já vím,“ odpověděl Chesney.

„Jeho smrt nebude mít žádný smysl, když vzdáme expedici.“

A zase bylo ticho. Jen řeka měkce syčela kolem nich.

„Chcete plout dál?“ zeptal se Chesney.

Zdálo se, že nad tím nápadem není zrovna nadšený.

„Chci,“ odpověděl Linch.

Chesney ještě pořád držel v ruce otevřený dopis.

„A ostatní?“ zeptal se.

Odpověděl mu šum hlasů.

„Jedeme dál.“

Chesney se obrátil na několik námořníků, kteří byli nejblíže.

„Když poplujete dál, nebudete už od zítřka dostávat žádný plat.“

„To nevadí,“ odpověděl kdosi.

„Nechceme plat, chceme plout dál.“

S dojetím, kterému se nedokázala ubránit, si Pavla uvědomila, že dopis, který držel Chesney v ruce, se pojednou začal chvět. Trvalo to jen krátkou chvíli. Už ho zase držel pevně.

„Chtěl jsem vám poděkovat,“ řekl skoro bezbarvě. „Omlouvám se vám za ten nápad. Myslel j; sem, že chcete zachránit moji expedici. Zapomněl jsem, že…“

Složil dopis a dal ho do kapsy.

„… už dlouho je to i vaše expedice.“

Nikdo nic víc už neřekl. Chvíli bylo ještě ticho. Skoro rozpačité ticho.

„Zítra zvedneme kotvy,“ řekl potom Chesney.

Ještě měli před sebou cestu dlouhou skoro tisíc kilometrů. Ještě měli před sebou skoro měsíc plavby pod horkým nebem Mezopotámie. Slunce pálilo stále víc. Už ani v noci se palčivý vzduch neochlazoval. Nevydrželi v kajutách. Připadali si tam jak v prádelním hrnci chvíli před tím, než v něm voda začne bublat a zvedat poklici. Zdvořilý pohyb. Hrnec smeká. Spali raději na palubě.

Jednou našli na břehu, u kterého navečer zakotvili, stopy lva. A potom se Pavla v noci probudila a ten lev stál nad ní. Ale třeba to byl jiný lev. Nezáleželo na tom. Vykřikla tak, že se sama lekla svého hlasu. Chtěla se zakutálet pod kormidelnické kolo, u kterého s Finem leželi, ale nedokázala se pohnout. Ne strachem, ale byla zamotaná do moskytiéry, která ji svazovala jako dobře utažená pouta. Probudila svým výkřikem všechny na lodi. Vzápětí ze břehu zazněl výstřel. Lev skočil do řeky. Voda vyšplíchla až na palubu. Druhý výstřel.

„Co se děje?“

„Lev, byl tady lev!“

Konečně se Pavla dostala z moskytiéry.

„Kdo to střílí?“

Brzy se to dozvěděli. Námořník, který spal tu noc na břehu, se probudil, když se mu nějaký Arab snažil ukradnout šaty, které měl stočené pod hlavou jako polštář. Už dávno si zvykl spát se zbraní v ruce, anebo aspoň tak blízko, že stačilo sáhnout a měl ji. Vystřelil za Arabem.

„A ten lev si myslel, že střílí na něho,“ usoudila Pavla.

„Jak můžu vědět, co si myslel lev, ale určitě vím, že ještě předtím stačil ukradnout z kapitánské kajuty hodiny,“ odpověděl Fin.

„Jak to víš?“

„Chesney mi to řekl.“

„Hodiny? K čemu by lev potřeboval hodiny?“

„Já vím, je to dost divné, ale Chesney říkal, že zmizely a že večer ještě visely na zdi.“

„Lev…“

„Víš určitě, že jsi viděla lva?“

„Skoro tak jistě, jako vidím teď tebe,“ odpověděla Pavla trochu váhavě.

Ještě se dočkali skvělého uvítání v Hillu, v arabské osadě na břehu Eufratu. Dům, který plave na vodě. Obyvatelé Hillu byli nadšeni tou podívanou. A z komína se kouří. Ale pak si uvědomili, že dům na vodě je plný cenných věcí, které by se jim úžasně hodily, a že obyvatel Hillu je o hodně víc než obyvatel domu, který plave na vodě. Zatarasili řeku keleky a zaútočili na Eufrat.

„Plnou parou vpřed!“ zavolal Chesney a Eufrat se rozejel proti hradbě pontonů.

„Miřte do vzduchu!“ zavolal ještě na námořníky u děla.

„Pal!“

Dělo zahřmělo, špatně připevněné pontony se rozletěly na všechny strany a brzy už Eufrat zmizel útočníkům pod záclonou z datlových palem.

A pluli dál. Přečkali samům. Už je nic nedokázalo zastavit. Dne 18. června roku 1836 přistáli na rejdě v Basře. Byli u cíle. Skončil boj s řekou a s pustinami, dlouhý tři měsíce. Poprvé od té doby, co Eufrat teče, nesl na svých vlnách parník na cestě dlouhé tisíc pět set anglických mil.

Pozdravily je salvy děl, vlajky a davy lidí. Admirál turecké lodi, která právě kotvila v Basře, a francouzský konzul přišli na palubu Eufratu. Říkali slova, která se při takových příležitostech říkají.

„Lidé nikdy nezapomenou na váš statečný čin.“

Na všechno lidé jednou zapomenou. Jen já nikdy nezapomenu, dokud budu žít, pomyslela si Pavla.

„Závidím vám tu úžasnou plavbu, na které jste jako první lidé na světě viděli…“

Také samům. Ale nebyli jsme prvními lidmi, kteří ho viděli. Ale zase jsme ho viděli hodně zblízka.

„Napsali jste významnou kapitolu do dějin objevitelských cest a můžete být právem hrdi…“

Přicházeli také novináři se svými bloky a palbou otázek.

Pavla si vzpomněla na námořníky, kteří se utopili s Tigridem. Písně o ztroskotaných lodích jsou si podobné jako osud těch, kteří na nich pluli. A nedopluli.

Noviny na celém světě

napsaly o tom dni,

přinesly seznamy mrtvých,

v nichž Fred byl poslední…

Zpráva o plavbě Eufratu už brzy obletí svět. Lidé ji budou číst u snídaně s příjemným mrazením v zádech.

A zase lítaly čepice do vzduchu a zase křičeli vojáci na rejdě v Basře, stejně jako před třemi měsíci křičeli v pevnosti William.

„Hip, hip – hurá!“

„Hip, hip – hurá!“

Expedice Eufrat skončila.

TADY SI ASI NEZVYKNU

„Vy jste dnes sama zakusila, jakému nebezpečí jest evropská žena v této zemi vystavena,“ pravil mi kapitán Hennel.

Gräfin Paulině Nostitz: Johann Wilhelm Helfeťs Reisen in Vorderasien und Indien, 1873

Musí to být strašné, vypadat jak opice a číst v pohledech lidí kolem sebe jen opovržení, pomyslela si Pavla. Peršan, kterého potkali v Bushiru, když vstoupili poprvé na půdu Persie, se na ni upřeně díval – a opravdu, ne, nemýlila se, opravdu měl v očích opovržení. V černých očích, černé opovržení. Trochu moc tmy najednou. S takovým pohledem se ještě nikdy v životě nesetkala. A patřil jí. Nemohla se zmýlit. Ještě něco měl v těch uhrančivých očích. Snad vztek.

Ať si koupí brejle!

Ještě si stačila vzpomenout na toho mládence tenkrát v Praze, který se za ní na ulici obdivně otáčel tak dlouho, až praštil hlavou do kandelábru. Zadunělo to.

Byli blízko moře. Slyšela dunění vln narážejících na molo. Ten zvuk tenkrát zazněl podobně. Neměl se za ní otáčet. Bylo to nezdvořilé a taky se nestačil koukat, kam vlastně jde. Tam, kam šel, byl kandelábr. Zákon o neprostupnosti hmot způsobil…

Proč se na mě ten Peršan dívá, jako kdyby před sebou viděl prašivou opici, která slezla do jeho města rovnou z palmy? A proč má vztek? Vztek by přece měla mít spíš ta opice, když by se v jeho očích najednou uviděla jako v zrcadle. Beznadějně ošklivá opice.

Ještě pořád nevěděla, co se vlastně stalo, když najednou Peršan sevřel ruce v pěsti a rozehnal se po Pavle, jako kdyby ji chtěl uhodit, a to také doopravdy chtěl, ale to už si Fin uvědomil, co se děje, a strhl ji stranou. Stál nyní sám proti Peršanovi, ale Fin Peršana nezajímal, pokusil se ho obejít, aby se dostal blíž k Pavle, aby na ni dosáhl pěstí a potrestal ji…

Za co? Co jsem udělala?

Nebyl čas na otázky. Snad někdy později. Ale v tu chvíli se zdálo, že nebude žádné „někdy později“, protože ten neznámý muž…

Nikdy jsem ho přece neviděla. Vím to docela určitě. Nikdy jsem ho neviděla.

… měl v očích smrt.

Mezi Pavlou a Peršanem byl však ještě Fin. Peršan ho nebral příliš vážně a to udělal chybu. Snad se mu zdál trochu moc plachý na

to, aby se uměl doopravdy prát. Vykřikl temným a chraptivým hlasem a…

Ten zvuk se vrátil potřetí. Tenkrát, když narazil neznámý mládenec hlavou na kandelábr, se ozval poprvé. A potom vlny na molu. A potom, když se Fin strefil do Peršana. Opravdu to zadunělo.

Až někdy jindy bude zas plachý a zdvořilý, ale musel Peršana zastavit a byl jen jediný způsob, jak to udělat. Snad se zbláznil, snad byl stižený amokem z horka, ale chtěl zabít Pavlu a byl jako větrný mlýn, jak pořád kolem sebe mával rukama.

Nikdy j: sem ho neviděla. Proč se to stalo?

Peršan ležel v prachu a nic už neříkal. Konečně. Ale ve chvíli tu byl jiný Peršan a dalších deset a všichni šermovali pěstmi a všichni se snažili dostat k Pavle. Něco křičeli, stejně temnými a výhrůžnými hlasy jako ten, který se zase pomalu zvedal ze země nesmírně udivený poznáním, že bílý sáhib, který přece vypadal, jako kdyby neuměl do pěti počítat… Už nic neříkal, ale snad deset nových hlasů se ozvalo. Šel z nich strach. Křičeli pořád hlasitěji. Ještě na palubě Eufratu naučil Fin Pavlu několik perských vět, hale suma chúbe – jak se máte? močekaran – děkuji, sálám alejkum. Žádné ze slov, které znala, se neozvalo. Určitě jí vyhrožovali. Určitě to mysleli smrtelně vážně.

Oni mě snad chtějí zabít, blesklo jí hlavou.

Kruh temných tváří se kolem nich svíral. Muži v turbanech a v černých kožešinových čepicích na hlavách. Všichni měli v očích vztek.

Fin je sám, sám proti všem, to nemůže dobře dopadnout.

Všechno se stalo tak rychle, že neměla čas uvažovat o tom, co se vlastně stalo, jen stačila uhnout před další ranou, ale ti blázni se přibližovali stále víc a věděla, že jim nemůže uhýbat věčně. Snad vykřikla, ale její hlas zanikl v příboji proklínání. Ve chvíli, kdy již ztrácela naději, zahlédla placaté čepice anglických námořníků. Byli pořád ještě v přístavu, ještě mohli vidět svinuté plachty brigy George Bentik, na které připluli z Basry. Její paluba byla blízko, a přece nedosažitelná.

Dobrou plavbu, řekl jim Chesney teprve před dvěma dny na rozloučenou. Plavbu měli dobrou, ale o hodně horší bylo přistání.

Ulice vedoucí k přístavu byla plná krámů, ale ještě mnohem víc v ní bylo obchodníků, kteří celý svůj krám rozložili na zemi. Nějaké hrnce tam prodávali, železné tyče, hromady kůží, koberce, nad velkou pánví se kroutil šedavý kouř, klece ptáků. Nosiči se prohýbali pod plnými žoky. Karavana oslů s náklady, v proutěných koších. Také velbloud kráčel ulicí bez zbytečného spěchu, ale celý ten strakatý obraz perského bazaru se před Pavlou jen mihl, rozmazaný a zastřený hradbou vzteklých tváří.

Čekala na nějaký zázrak, a když zahlédla modré námořnické čepice, zvedla se v ní opět naděje. Stačila ještě uhnout další ráně. Fin kolem ní kroužil a snažil se o nemožné, být v jediné vteřině tady i tam, být všude, odkud jí hrozilo nebezpečí. Potom si uvědomila, že se něco změnilo. Námořníci protrhli kruh Peršanů, který je svíral stále pevněji, už nebyli s Finem sami proti všem, ale ještě pořád bylo kolem nich o hodně víc turbanů a kožešinových čepic, ale také kapitánskou čáku už zahlédla, už nebyli v tak beznadějném postavení, ale ještě pořád mohlo všechno špatně dopadnout. Snad to byl hlas kapitána, který zaslechla.

„Ke konzulátu!“ volal.

V příští chvíli se celý kruh – obránci i oblehatelé – dal do pohybu, zvolna se sunuli davem Peršanů někam vzhůru, dál od bazaru, dál od přístavu.

„Ke konzulátu!“

Kdysi dávno – ta vzpomínka se před Pavlou rozsvítila a hned opět zhasla – šla k nějaké vesnici, snad to bylo na Šumavě, a kolem ní se táhla smečka toulavých psů, vyplazovali na ni jazyky a štěkali a cenili zuby a slintali vztekem. Bylo to od nich milé. Tenkrát si toho však neuměla vážit. Jeden z těch prašivých podvraťáků ji sice kousl, ale nic to nebylo. Ani krev jí příliš netekla. Vzpomínka jak zlomená sirka. Jen blikla.

Peršanů – aspoň se to Pavle zdálo – bylo kolem nich pořád víc. A štěkali jak ochraptělí psi. Pořádně se poprat v přístavním městě je starý námořnický sen. Pak si o tom vypravují za dlouhé plavby na volném moři. A opít se. Nejdřív se opít a potom se prát, to je nejlepší. Změna v pořadí. Ještě se neopili a už se prali. Se značnou zkušeností – ještě to si Pavla stačila uvědomit. Nedopustili ani na chvíli, aby kruh, který kolem Pavly sevřeli, Peršani roztrhli.

Čarodějnice sedí na muchomůrce. Očarovala krávu a ta přestala dojit a to si vypije. Kdyby uměla lítat na koštěti, jak se o ní říká…

Jako čarodějnici mě vedou a nikdo mně nesmí ublížit. Upálí mě sami, jak se sluší, a podle zákona. Nesmyslný nápad…

Zahlédla kámen, který vyletěl odněkud z té štěkající smečky Peršanů. Zasvištěl jí kolem hlavy a skončil na hlavě jiného Peršana na druhé straně kruhu. Krásně zavyl bolestí. A potom už uviděla dům, stál nad mořem za vysokou železnou mříží, a zahlédla strážce, běželi k ní a v rukách měli dlouhé biče.

Teprve když už byla za branou konzulátu, si uvědomila, že se ani nestačila pořádně bát. Cítila jen, že se jí trochu se zpožděním začínají klepat kolena, ale to už s Finem vstoupili do domu.

„Teče ti krev,“ upozornila ho roztřeseným hlasem.

„Kde?“

„Tady.“

Otřela mu čelo kapesníkem. Měl na něm šikmý šrám, ale rána nebyla hluboká a sama přestávala krvácet.

„To nic není.“

Objevil se vznešený pán ve fialovém fraku. V takovém vedru chodí i doma ve fraku? Musí to být moc těžká práce, dělat konzula. Fialové fraky Pavla z neznámého důvodu nesnášela. Až v té chvíli, kdy už jen z dálky zaslechla praskání bičů a nějaký křik, který rychle slábl, si uvědomila, že fialový frak je opravdu hezký oblek. Musela jsem jet až do Persie, abych to pochopila. Fialový frak je úžasný.

Konzul jí podával ruku. Vlastně ne, něco takového by dobře vychovaný konzul nikdy neudělal, věděl, že musí čekat, zda mu ona podá ruku jako první, ale měl ji připravenou, a kdyby si to rozmyslila, udělal by s ní nějaký neurčitý pohyb, aby to nebylo trapné, že mu nechce podat ruku, třeba by s ní zamával, anebo by ji strčil do kapsy. Pavle bylo najednou do smíchu, protože si uvědomila, že se ještě dřív, než konzulovi podala ruku, přesvědčila o tom, že v ní nemá klacek ani kámen, že to je prázdná ruka, kterou stiskne, opálená a asi měkká, a že vězí v manžetě bílé košile a dál že je rukáv fialového fraku. Ten frak byl opravdu skvělý. Ze všech barev, které frak může mít, je fialová nejlepší. Taková příjemná nevtíravá barva je to.

„Usmíváte se a to je dobré znamení,“ řekl konzul.

Ale do smíchu jí stejně moc nebylo. Posadila se do křesla a pomalu upíjela čaj, který jim přinesl sluha v livreji. Fin už měl na čele bílý obvaz a vypadal v něm skoro hrdinsky. Kdyby ho praštili do nosu, vypadal by s obvazem spíš směšně, ale bílý obvaz na čele je skoro tak slušivý jako fialový frak, uvažovala a usilovně se snažila myslet na něco jiného než na chvíle, které právě prožila.

Slyšela Fina, jak vypravuje konzulovi o první plavbě parníkem po Eufratu. Slyšela konzula, jak říká: „Víte, jaký by to mělo význam pro obchod?“

Třeba to Fin věděl, ale konzul mu nedal příležitost, aby odpověděl. Představa lodí naložených samým vzácným zbožím a plujících z Eufratu do Bushiru v Perském zálivu ho nadchla.

„Obrovský,“ prohlásil. „Opravdu obrovský.“

Jenže mě tady skoro zabili, uvažovala Pavla. Dozvím se vůbec někdy proč?

Snad se konzul domníval, že Pavle prospěje, když budou mluvit o něčem jiném aspoň tak dlouho, než dopije čaj a než se trochu vzpamatuje z otřesu, který prožila.

„Jakou jste měli plavbu?“ zeptal se.

„Děkuji, docela dobrou,“ odpověděla.

Briga George Bentilc, na které připluli, vezla náklad koní. Byla to vlastně velká plovoucí stáj, a když zavřela oči, měla pocit, že je někde na venkovském statku. Vonělo tam seno a koně v podpalubí ržáli a cvakali kopyty na dřevěné podlaze. Chvíli mluvili o neobvyklém nákladu, který briga vezla.

„Tady v Bushiru je snad ještě větší horko než v Basře,“ prohlásil potom konzul účastně.

„Máte pravdu, horko mně opravdu bylo.“

Konzul se omluvně usmál. Sice nemohl za počasí v Bushiru, ale stejně se tvářil trochu provinile.

„Proč?“ zeptala se Pavla.

Jestli bude dál mluvit o počasí, tak mu ten čaj vyleju na hlavu. Ale už asi dospěl k názoru, že jí může všechno říci. Vlastně toho nebylo moc.

„Neměla jste čádor,“ ozval se po chvíli.

„Byla to moje vina,“ řekl Fin. „Mělo mě to napadnout, ale byli jsme přece v přístavu, kde kotvilo tolik evropských lodí a všude kolem nás byli námořníci. Netušil jsem, že by se mohlo něco takového stát.“

„Tady jste v Persii, pane doktore.“

Tak celé to peklo se rozpoutalo jen proto, že neměla tvář zakrytou závojem jako muslimské ženy? Vzpomněla si, že je zahlédla na bazaru. Černé vrány. V černých plandavých šatech a s černými závoji přes obličeje. Jen oči jim byly vidět. Dívaly se na svět úzkou škvírou. A některé z nich měly i přes tu škvíru černou krajku a ty se dívaly na svět jen úzkým zamřížovaným okénkem.

„Ale žili jsme přece ve Smyrně a tam ženy také nosí čádory. Nikdo si nás příliš nevšímal,“ ozvala se.

„Tady jsou šíité.“

„Jaký je v tom rozdíl? Jsou to přece také muslimové.“

„Jsou to fanatici,“ odpověděl konzul.

„Ve Smyrně a v Mezopotámii jsem někdy nosila turecký oblek. A turban. Snad jsem měla…“

„Buďte ráda, že jste si ho nevzala.“

„Proč?“

„Kdyby ve vás poznali ženu…“

„Co by se stalo?“

„Všechno by dopadlo ještě hůř.“

„O moc hůř to přece dopadnout nemohlo.“

Konzul neodpověděl. Pochopila proč. Bez čádoru by mě třeba zabili, ale kdyby ve mně poznali převlečenou ženu, zabili by mě určitě. Jsou to šíité.

Milá Hano, píšu Ti z Bushiru, který leží na břehu Perského zálivu, jen dva dny plavby z Basry, a přece je to docela jiný svět. Kolem nás je Persie. Dívám se na ni přes tlusté mříže plotu – připadám si za nimi trochu jako v čádoru – a vzpomínám si, jak jsme se spolu kdysi učily o perských válkách a jak se nám beznadějně pletly. Perský král Kýros dobyl Babylónii. Kdy to bylo? Nevím. Už je to strašně dávno, Hano. A Kambýses dobyl Egypt. To vím určitě. Ale taky nevím kdy. A pak snad už začaly války Peršanů s Řeky. Bitva u Marathónu, bitva u Thermopyl, bitva u Salamíny… A tak dál.

Ještě Ti napíšu o jiné perské válce, kterou jsme ve škole neměly a o které jsem se poučila až tady, a ta trvá neustále, ve chvíli, kdy Ti píšu tento dopis, i ve chvíli, kdy jej čteš. Já jsem pro mír, jenže mi to není nic platné. V zemích, které známe, ženy ve válkách většinou jen brečí, mávají odcházejícím vojákům bílými šátečky anebo lomí rukama. Za moc to nestojí, ale stejně je to o hodně lepší než to, co jsem tady prožila, ale o tom teď nechci psát, až někdy jindy, až zítra, až naprší a uschne, až na to trochu zapomenu.

Bydlíme u anglického konzula. Chesney nám k němu otevřel dveře. Fin dostal od něho doporučující dopis – bez adresy, tu si doplňte sami, řekl – ale konzul ho nechtěl vidět. Stačilo mu vědomí, že ho Fin má a že jsme byli na expedici Eufrat. Chesney je tady skoro legendární. Chystá se se svým záplatovaným parníkem plout do Perského zálivu. Všichni mu říkají, že je to nesmysl, byl přece postavený pro plavbu na řece, má ploché dno, neubrání se vysokým vlnám a tak dál, ale já vím, že stejně popluje.

Trochu jsem se bála té chvíle, kdy se s ním budeme loučit, ale řekl jen „dobrou plavbu“ a to bylo celé. Jako kdybychom se měli zas za týden setkat. Jako kdybychom se neloučili už navždycky.

Píšu Ti, abys věděla, co je se mnou, protože jsme přece vždycky jedna o druhé všechno věděly, ale vzdálenost mezi námi, která je stále větší, něco na mých dopisem změnila. Jsi pro mě dál kamarádka, ale současně jsi také pruh železa přibitý na vrata hradčanského domu, který stojí proti Martinickému paláci a nikdo si ho nevšimne, protože na něm není nic zajímavého. Ale není to pravda. Vzpomínáš si? Jednou jsme tam spolu šly, bylo to v lednu, fičel studený vítr, lilo a tenkrát jsi mi vypravovala, že ten pruh železa je vlastně míra, že někde blízko prý kdysi býval trh a že míra na vratech visela proto, aby každý, kdo si na trhu koupil sukno, si mohl na těch vratech přeměřit, zda ho moc neokradli.

Zdá se mi stále neskutečnější představa, že někde v dálce pořád je Praha s Hradem vysoko nad Vltavou, se starým palácem a s proužkem železa zapomenutým na vratech z dávných časů. A to jsi Ty. Jen trh už není na Hradčanech, ale o hodně dál a vlastně v tuto chvíli už to není trh, ale opravdový perský bazar a já si na Tobě měřím všechno, co jsem tady nakoupila, všechny příhody, které jsem tady prožila, a také ty, které jsem prožila předtím, než jsme s Finem přistáli u perských břehů.

Nakonec, když něco trvá dlouho, přijmeš i ty nejnemožnější příhody skoro jako samozřejmost. Nějaký Beduín si Tě chce koupit, jako kupuje velbloudy, piješ teplou vodu s česnekem a nosíš na hlavě turban – to všechno Ti přestane připadat zvláštní, protože to trvá dlouho. Tady je život jiný než v Praze, ale když Ti píšu, vracím se domů a všechno, co prožívám, si uvědomuji jinak, měřím to mírou z Prahy, tím proužkem železa přibitým na vratech, kolem kterých jsme kdysi spolu šly, měřím to Tvými příhodami, o kterých mi píšeš, a také těmi, o kterých bys mi mohla napsat, kdyby Ti nepřipadaly příliš obyčejné. Napila jsem se studené vody, mohla bys třeba napsat. Byla by to pro mě skoro neuvěřitelná zpráva. Hana se napila studené vody. Velice bych Ti ji záviděla. Třeba by se mi o tom pak v noci i zdálo.

Tady je pořád horko a za mřížemi je Persie, bohatá na minulost, a pak už snad jen na čtvereční kilometry, žijí tady šíité a věří, že v ráji, který jim Mohammad slíbil, budou pít studenou vodu od rána do večera. Tomu rozumím. Ale pak už skoro ničemu. Tady si asi nezvyknu.

Žár, který celý den všechno tavil, posunoval a rozmazával, konečně ustal. Otevřeným oknem vidím nebe se světluškami prvních hvězd.

Když jsem si nyní po sobě přečetla poslední větu, uvědomila jsem si, že vzdálenost, která nás dělí – v prostoru i v čase –, ještě něco změnila. Světluška, také jí říkáš svatojánský brouček, já vím, je vlastně Lampyris noctiluca. Můžeš se mi smát. Mně to nevadí…

Před nimi na stole ležel žlutý květ. Plný a zářící. Něčím Pavle připomenul obrovskou pampelišku.

„Opravdu jsi ho našel v poušti?“ zeptala se.

„Opravdu,“ odpověděl Fin. „Zdálo se to skoro neuvěřitelné, ale rostl z písku a kolem široko daleko nic, jen písek a kamení.“

Květ vyrůstal ze silného kořenu. Byl dlouhý snad metr.

„Směřoval přímo dolů.“

Fin ukázal na kořen, který by jinde snad stačil pro celý strom, ale v poušti na něm vyrostla jen kytička.

„Jak jsi ho vykopal?“

„Těžko. Trvalo mi to skoro hodinu.“

Pavla se lehce dotkla prsty květu. Měla najednou pocit, že se kolem něho rozlévá měkká zlatavá záře.

„Zdá se, že je plný vody. Jako u nás doma blatouch, když roste někde hodně blízko potoka.“

Už zase bylo horko, už zase země kolem nich pukala žízní, ale nevadilo jí, že blatouchy – barva květu, který Fin přinesl z pouště, byla temnější než barva pampelišek – jsou tak daleko.

Caltha palustris – ovšem, blatouch…

Vadilo jí, že nemohla jít s Finem za žlutým květem, který rostl v poušti snad hned za mřížemi jejich plotu. Latinské jméno dal blatouchu už Linné, ale květ, který přinesl z pouště Fin, viděla v životě poprvé. Snad ani žádné jméno neměl.

Fin položil před Pavlu jednu ze skleniček, kterých používal na ukládání uloveného hmyzu.

„Podívej se.“

Ve skleničce bylo několik malých brouků s lesklými krovkami. Ještě nikdy takové brouky neviděla.

„Víš, co to je?“ zeptala se.

„Ne.“

„Kde jsi je našel?“

„V kořenu žlutého květu. Až dole na samém konci. A nikde jinde, jen tam.“

Podívala se na brouky ve skleničce s nově probuzenou pozorností.

„Není to zvláštní?“ zeptala se.

„Je.“

Nesnažili se hledat odpovědi na otázky, které je napadaly. Jak se dostal žlutý květ do pouště? Jak dlouho mu trvalo, než zapustil kořeny dost hluboko, aby našel vodu? Jak našel neznámý brouk žlutý květ? Může žít opravdu jen v jeho kořenech? Je to pravděpodobné? Snad. Nikde jinde ho Fin ještě nenašel. Kdy se setká poprvé se žlutým květem? A kdy ho opustí? Proč to udělá?

„Připadám si tady jako v morovém městě,“ hlesla Pavla trochu poraněným hlasem.

„Já vím, že je to pro tebe těžké.“

„Vlastně je to tady ještě horší než ve Smyrně. Tam jsem si mohla nasadit na hlavu turban a jít s tebou.“

„Zítra odpoledne přijde Stanley,“ snažil se Fin odvést rozhovor jiným směrem.

„On je v Bushiru?“

„Ano. Konzul mi to řekl.“

V zahradě, která obklopovala konzulův dům, byla malá postranní branka. Vedla na planinu nad mořem, na kterou se však dalo dojít také od hlavního vchodu. Branka byla zamčená. Klíč byl zastrčený v zámku. Stačilo by jím otočit a branka by se otevřela. Tam byla Persie. Tam za tou brankou. Žít za mřížemi vysokého plotu je otrava. Fin už byl zase někde daleko, sbíral na rozžhavených pláních za Bushirem. Snad hledal další žlutý květ, v jehož kořenu žije neznámý brouk.

Žije opravdu jen tam?

Snad. Ale kdyby našel víc žlutých květů, věděl by to pak skoro určitě.

Pavla bloudila zahradou. Pod palmami byl stín, roztřepený jako potrhaná krajka. Také tráva tam rostla, ale i když ji zahradníci zalévali ráno i večer, stejně byla řídká a pobledlá.

Kdybych se dostala na druhou stranu plotu… Třeba tam roste žlutý květ, který Fin marně hledá někde daleko. Kdybych se dostala na druhou stranu plotu, viděla bych moře nepřeškrtané železnými čarami. Tam na tu planinu stejně nikdo nepřijde. Snad k ní ani nevede cesta. Je blízko hlavní brány, ve které stojí dva strážní. Mají dlouhé biče a pistole za opasky.

Kolem bylo ospalé ticho. Slunce stálo ještě vysoko. Každý hledal stín. Planina nad mořem byla otevřená a vystavená palbě slunečních paprsků. Dokonce i moře bylo ospalé. Pavla slyšela vlny syčící někde dole na pláži, krotké a líné vlny ospalého moře.

Pokušení bylo příliš veliké. Už žila za železným plotem moc dlouho. Byla v zahradě sama. Přistoupila k brance a otočila klíčem. Pohyboval se v zámku lehce a nehlučně. Závěsy byly dobře naolejované a nezaskřípěly. Vyšla na planinu. Byla prázdná, jak očekávala. Hluboko pod ní se rozlévalo moře. Rozhlédla se kolem. Neviděla nikoho. Byla sama a byla v Persii. Konečně. Zamyšleně bloudila planinou. Rostly na ní jen astragaly, řídké a pichlavé, a končila srázem padajícím příkře do moře. Vzpomněla si na podobnou propast na pláních za Smyrnou. Stál nad ní viklan a skrýval skoro neviditelnou stezku. Tenkrát pro ně připlul v noci na člunu Stanley a dneska ho zase uvidí. Ale tato pláň končila hladkou a rovnou stěnou a žádná stezka po ní nevedla. Pavla byla trochu zklamaná, že nenašla na pláni nic, co by ji zaujalo. Cítila, že se jí zmocňuje ospalost. Zamyšleně pozorovala moře. Vanul nad ním teplý vítr a zvedal na oblých vlnách malé vlnky. Vypadaly z té výšky trochu jako vrásky. Přeletěly po vlnkách klikatým netopýřím letem a zmizely a opět se vynořovaly. Vlny jako vrásky.

Moře má starosti, napadlo Pavlu.

„Já taky.“

Už si povídám sama se sebou.

Za všechno mohou ty mříže. Připadám si za nimi jako ve vězení. Žalářníci tady sice nosí fialové fraky anebo livreje, ale stejně je to vězení. Už mě to nebaví.

Nové vrásky proletěly na vlnách rozkolébaného moře.

Moře má starosti.

Já…

Měla pocit, že zaslechla za svými zády nějaký šramot. Rychle se otočila.

„Ne!“

Zůstala stát jako přimražená, najednou neschopná pohybu a neschopná myšlenky.

„Ne!“

Jen to slovo zašeptala. Rty měla okoralé a v hrdle kámen. Musí ho spolknout, aby mohla vykřiknout. Horký kámen.

„Ne…“

Kde se tady vzali? Vypadali jako vandráci v těch rozedraných plandavých kalhotách a se špinavými turbany na hlavách. Byli dva a v očích měli Jeden vztek. Už ho znala, už věděla, co znamená. Jeden stál před otevřenou brankou, aby jí zatarasil cestu, kdyby snad chtěla utéci zpátky do bezpečí zahrady. Druhý se k ní pomalu přibližoval ze strany. Tak to dělají divocí psi, když loví zajíce. Druhý muž se zastavil, když uviděl, že je Pavla zpozorovala.

Jak bezcitné má oči!

Jsou to blázni, jsou to fanatikové, jsou to šíiti.

Bezděčným pohybem položila ruku na pás, aby zakryla Napoliho dýku. Byla sama a oni byli dva. Ale měla dýku a oni nevěděli, že ji má. Měli vztek. Nebyli však s tím svým nesmyslným vztekem už na planině sami. Ještě pořád se jich bála a hrdlo měla sevřené, ale jestli udělá ten pavián ještě dva kroky směrem k ní, tak se bude divit.

Sledovali ji?

Ne. Určitě přišli na planinu náhodou. Neměli žádné zbraně.

Kameny… Když přišla na planinu, chtěla je obracet, aby se přesvědčila, zda pod nimi

na ni nečeká nějaký neznámý brouk, kterým by pak večer omráčila Fina. Ale planina byla prázdná, jen udupanou hlínu, písek a několik astragalů na ní našla. Byla zklamaná. Ale nyní si stačila uvědomit, že kdyby po ní chtěli házet kameny, nenajdou je.

Myšlenky se jí opět rychle rozeběhly.

Má volat o pomoc? Strážní u hlavní brány by ji museli slyšet. Má volat o pomoc?

Ne. Ti dva by zaútočili jen rychleji. Ničeho jiného by nedocílila. Strážní by přišli pozdě.

Neměla kam utéci. Stála nad srázem. Má se odvážit skočit dolů?

Ne. Vzpomněla si na vlny rozlévající se po kamenitém břehu. Moře pod skálou bylo mělké.

Odváží se ji srazit do té propasti?

Vypadají na to.

Kdyby ten, který stojí v brance, kdyby se pohnul… Jak to mám udělat? Kdybych… Ale stál tam jako přibitý a jen se klepal netrpělivostí, kdy už to všechno začne. V tu chvíli se však za ním něco pohnulo. Něco černého. Nějaké dlouhé černé vlasy tam zavlály.

Ale už nebyl čas nad tím uvažovat, protože muž, který stál před Pavlou, vykročil k ní. Vytrhla dýku, kterou měla za pasem. Zaslechla nějaký výkřik. Přiletěl od branky. Muž před ní najednou zaváhal. Dýka ho zastavila? Ne, ten výkřik to byl. Otočil se. Teď měla příležitost, ale nevyužila ji.

Scorpio!

Byl to však Stanley, ovšem že to byl Stanley, a držel muže v brance pevně zezadu pod hrdlem. Jeho hlas proletěl nad planinou jako polnice.

„Be amúne chodá!“

Jak zapráskání biče.

Nepustila muže před sebou z očí, jen si uvědomila, že vchod do zahrady už je volný, ten, který ho hlídal, právě vyletěl do prachu, padl, ale hned se opět zvedl a utíkal někam pryč, opět zakopl a opět se zvedl, úžasně spěchal a ty obrovské kalhoty mu v běhu překážely, a to už také druhý muslim, který byl skoro u Pavly, pochopil, že bude muset zmizet. Měl před sebou dýku – leskla se v paprscích slunce – a v zádech Stanleyho. Vztek ho rychle přešel, najednou měl v očích jen strach a proletěl kolem Stanleyho jako vystřelený šíp. Slyšeli dupot, který se rychle vzdaloval.

Teď bych snad měla omdlít. Chvíle je k tomu jako stvořená.

Zasunula dýku zpátky do pouzdra. Povedlo se jí to až na druhý pokus. Při prvním se málem bodla do břicha.

„Moc ráda vás vidím, Owene,“ řekla.

„Taky si myslím,“ odpověděl.

„Co to vlastně znamená: Be amúne chodá?“

„Sbohem.“

„Sbohem?“

„Nic jiného mě nenapadlo. Ostatně, moc persky neumím.“

„To je dobře, že jste znal aspoň perské sbohem, to je opravdu moc dobře.“

„Říkali, že vás najdu v zahradě, ale nebyla jste tam. Našel jsem jen tu otevřenou branku. Byla to náhoda, že jsem se objevil včas.“

„Já vím.“

„Měla byste být opatrnější, šíité…“

Nedokončil větu. Byla mu za to vděčná. Už toho věděla o šíitech dost.

„Začínám věřit na náhody,“ řekla trochu utrápeně. „Náhodou jste potkal Fina, náhodou jste měl v kapse škorpióna a náhodou jste mu ho dal a tím to všechno začalo.“

„Nemáte úpal?“

„Ne.“

„Nikdy jsem doktorovi Helferovi žádného škorpióna nedal.“

„Já vím, to byl Scorpio.“

„Kdo to je?“

„Někdo, kdo je vám úžasně podobný, Owene.“

Zasmála se.

„Moc vám děkuji, že jste přišel. Asi jste mi zachránil život.“

„Půjdeme dovnitř?“

„Ano, vrátíme se.“

Zamkl branku.

„Nemám ten klíč vzít s sebou?“ zeptal se.

„Ne. To by bylo zbytečné. Nechte ho, prosím vás, tam, kde je. Už se ho ani nedotknu. Slibuji vám to.“

Později, když už čekali na terase, kdy se konečně objeví Fin, ozvala se Pavla.

„Mohu vás, Owene, o něco poprosit?“

„Ovšem.“

„Neříkejte Finovi, co se stalo.“

„Dobře. Ale slíbíte mi…“

„Už jsem vám to přece slíbila.“

A ještě později, když už byli zase všichni tři pohromadě – připadali si jako ve Smyrně, jako tři mouchy v jantaru, kolem mor, který se jich však netýká, protože jsou z jiného světa a z jiného času, za plotem šíité, ale na chvíli v té jantarové září večera skoro zapomněli, že tam jsou – Pavla s Finem vypravovali o cestě po Eufratu, o plavbě Perským zálivem a o přistání v Bushiru a Owen Stanley zase vypravoval o Balúčistánu, ze kterého se právě vrátil.

„Tam je ještě příšernější vedro než tady a každý večer písečná bouře. Není to sice samům, ale zase přichází častěji.“

Seděli na terase a pomalu se stmívalo. Horko, které vydechovala rozpálená země, bylo docela příjemným chládkem ve srovnání s horkem dne. Na stole před nimi stála láhev vína a tři skleničky. Zase bylo dobře na světě.

„Naše briga ještě kotví v přístavu,“ ozval se najednou Fin.

„George Bentik?“

„Ano.“

„Ty jsi byl ve městě?“

„Ne, ale potkal jsem jednoho námořníka, který s námi plul do Bushiru. Říkal, že kapitán tady nakoupil další koně a že jich už má tolik, že se mu další pod palubu nevejdou. Pozítří odplouvají do Indie.“

„Indie…“

„Rangún, Citagong, Batambang, Mogaung…“

Fin vyslovoval jména indických měst jako slova básně, kterou se naučil ještě ve škole, a jako kdyby mu připomínala nějaký dávný sen. Ta jména zazněla vábivě jako tlumené údery gongů. Usmíval se, když je vyslovoval. V šeru mu zuby bíle zasvítily. Napili se.

„Prabang…“

„Mám ráda slova, ve kterých je písmeno g,“ prohlásila Pavla.

„Guláš,“ navrhl Owen Stanley a tím jediným slovem zrušil kouzlo.

„Nemám moc ráda guláš, ale mám ráda jeho jméno.“

„Maso v guláši nesmí být gumový.“

Objevili novou hru.

„Guláš pro guvernéra,“ navrhla Pavla.

Ale stejně nedokázala zapomenout na moslima, jak šel k ní a oči měl bezcitné, a snad by ji opravdu dokázal zabít jen proto, že neměla tvář zakrytou čádorem.

„Ten grázl, ta gorila, ten magor…“

„Vygumujte ho z hlavy.“

„Vygumuju ho.“

„Gratuluji.“

Ale nebylo tak snadné zapomenout na odpolední setkání na pláni nad mořem. Nebylo snadné hledat slova, ve kterých je hláska g. Je jich málo. Teprve v tu chvíli si to uvědomili.

„Grog,“ ozval se poprvé snaživě Fin.

„Na grog je moc horgo,“ odpověděla Pavla.

Najednou jim bylo všechno k smíchu. Snad to bylo tím vínem.

Zvedl se vítr jako každý večer. Z korun palem se ozval povědomý drolivý zvuk. Pavla zavřela oči.

„Zní to, jako když u nás doma prší do trávy,“ řekla tiše.

„Tobě se stýská?“ zeptal se Fin.

„Ano.“

„Po deštivé krajině?“

„Ne. Jen tak – po nějaké krajině.“

„To už zní o hodně lip.“

„Když prší do trávy, je potom krajina zelená,“ pokračovala Pavla skoro ospalým hlasem. „Temná a nádherná. Ale pořád stejně temná a stejně nádherná. Pustiny jsou někdy příšerné, ale snad každou hodinu jsou jinak příšerné. Není to zvláštní?“

„Je, ale…“

„Nikde nezapadá slunce barevněji. Nikde nejsou hvězdy níž. Je to nádherné. Nejsou tam lidé.“

„Všechny lidi,“ ozval se Stanley trochu kousavým hlasem, „co tam nejsou, chápu. Já tam byl.“

Pavla se nenechala vyrušit.

„A když se někdo přesto objeví…“

Koledovala si o otázku. Počkala, až zazní. Času měla spoustu.

„Co se stane?“ zeptal se konečně Fin.

„Nic,“ odpověděla. „Není to šíita.“

Opět se smáli. Všechno bylo k smíchu. Snad to bylo tím vínem.

Dál poslouchala jednotvárný šelest deště. Koruny palem, ohýbané větrem, se chvěly. Vzpomněla si na vrásky moře. Letěly po vlnách jako netopýři. Cik-cak, cik-cak… Naše cesta se podobá takovému letu, pomyslila si. Smyrna, Bejrút, Basra, Bushir. Cik-cak, cik-cak. Tak lítají netopýři. Indie…

„Až budete v Kalkatě, měl byste navštívit lorda Aucklanda,“ ozval se Owen Stanley.

„Proč?“ zeptal se Fin.

„Čeká na vás.“

Fin se usmál. Snad si vzpomněl na jiný rozhovor se Stanleym, ještě ve Smyrně. Měl byste se setkat s Chesneym. Budete ho zajímat. Jmenuje se Chesney. Francis Rawdon Chesney.

„Lord Auckland o mně v životě neslyšel,“ řekl.

„To máte pravdu,“ odpověděl Stanley. „Neví, že na vás čeká. Ale čeká na vás, a až přijdete, tak bude vědět, že vlastně celou tu dobu jen čekal, kdy už se konečně objevíte.“

Svět se úžasně rychle změnil. Už zase byl plný slibů, už zase byl nádherný.

„Jsou v Indii šíité?“ ozvala se Pavla.

„Ne,“ odpověděl Owen Stanley.

PŘÍSTAV BOHYNĚ ČASU

Tak stanul Helfer konečně u cíle. Všechno, o čem snil a v co doufal, mělo se nyní uskutečnit. V poslední den roku 1836 obdržel jmenování. Začal neprodleně chystati výzbroj expedice.

Gräfin Paulině Nostitz: Johann Wilhelm Helfer’s Reisen in Vorderasien und Indien, 1873

Ve tmě – která už nebyla tmoucí, ale byla to jenom tma a někam se vracela, protože na východě se už začínala rozhořívat malá šafránová záře svítání, ještě slabá, skoro nepostřehnutelná, aby byla tam – najednou v té tmě kolem Pavly a Fina byla Indie. Ještě dřív, než z ní něco uviděli, ucítili její vůni. Byla horká, mdlá a sladká. Určitě v ní byl santál. Kouř z doutnajícího listí. A ještě něco.

Zarachotil rumpál. Kotva padala do hlubin. Briga se bokem lehce otřela o molo. Byl to skoro kočičí pohyb.

Jsme v Indii a v Indii jsou všechny kočky posvátné.

Vyšli do přístavu. Dávno už Pavla věděla, že Indie je jenom jiné jméno pro tajemství. Ale jaké je to tajemství? Bylo všude kolem nich.

Když byla poprvé u moře, ještě v Terstu, vstala před svítáním, aby viděla východ slunce. Bylo to krásné a umínila si, že bude pozorovat, jak slunce vychází, každé ráno, ale pak už to nikdy neudělala. Slunce vychází v dost nemožnou dobu. Ostatně rozdíl mezi východem a západem slunce není zase tak veliký. Viděla vycházet slunce nad Kalkatou jen proto, že briga přistála ještě před svítáním, a proto také uviděla – poprvé a naposled – pozdrav slunci.

Polonahý muž stál v horkém ránu na rovné střeše nízkého domku s tváří obrácenou k vycházejícímu slunci, se sepjatýma rukama, nehybný, jako kdyby byl vyřezaný z ebenu.

Pavla si vzpomněla na věty z knihy o Indii, kterou kdysi četla.

Mysli na slunce, neboť je začátkem života. Všechna tvoje síla, dokonce i ta, kterou potřebuješ, abys pozdravil slunce, je z jeho záře. Mysli na slunce. Mysli na slunce…

Potom se ebenový muž třikrát uklonil, tak rychle a tak hluboce, jako když se zaklapne a opět otevře nůž na pero, a už to nebyla modlitba, ale spíš tělocvik. Potom jim zmizel z očí.

Byli v Indii a kolem nich byla Kalkata, přístav bohyně Kálí. Z bambusového domu vyšla dívka v sárí a s karmínovou tečkou na čele. Usmívala se přes sepjaté ruce a řekla: „Na maskér.“ Město se rychle probouzelo k životu. Ale snad jen Pavla s Finem zapomněli na plynutí času. Kolem nich najednou neustále proudili lidé. Muž s trojzubcem na čele…

Jeho bůh se jmenuje Višnu a takové je jeho znamení.

Jiný, se žlutou značkou nad obočím…

To je jen jiné vyznání stejné víry. Jeho bůh je Krišna.

Lidé s čely pomalovanými popelem…

Jsou si jisti tím, že jen Šiva je první mezi indickými bohy.

Kajícník v šafránovém rouchu a s poutničkou holí, holčička, která si vybarvila pěšinku ve vlasech na karmínovo, muž ostříhaný dohola s jediným předlouhým pramenem vlasů na temeni a jiný, jehož pramen vlasů v bílém kapesníku na temeni hlavy byl zavázaný tak úhledně, až se zdálo, že balancuje po ulici s bílým míčkem na hlavě. Bylo to jako řeka.

Za chvíli se v ní utopíme a všechny ty trochu přízračné postavy kolem se prolnou a pomíchají.

V malé svatyni bohyně Kálí ležel bráhman na bambusovém lehátku a spal. Kálí dovede zabíjet. Cokoli. Prostě všechno. Proto je také na břehu zpola vyschlé řeky, protože dovede přivolat monzunové deště, probudit řeku a zabít – sucho.

Na bazaru hořely čadivé ohýnky z kravského trusu a na nich se vařila sladce vonící kaše, ale také tam obchodníci prodávali banány rozřezané na kolečka veliká jen jako knoflíky a jednotlivé dílky pomerančů a červené melouny nakrájené na čtverečky, které nebyly větší než kostky cukru.

Kolem prošel průvod poutníků ke svatému Gangu. Každá dvojice nesla nad sebou střechu z palmových listů, pověšenou na bambusových tyčích, na kterých visely zlaté zvonečky a zvonily jim na cestu.

Ještě se nevyznali ve městě. Bylo příliš veliké. Ještě se nevyznali v bozích, ve které tady lidé věřili. Bylo jich příliš mnoho. Ještě nevěděli, že se v nich nikdy nevyznají. Zabloudili. Nevadilo jim to. V Kalkatě nebyli šíité. Věděli jen, že většina Indů, které potkávali, věří, že až zemřou, opět se narodí a zemřou a opět se narodí, a že se to bude opakovat po nekonečně dlouhý čas, že se neustále budou vracet na svět… Jako tráva, jako keř, jako červ, jako strom, jako zvěř, jako pták, jako had, jako hrom, jako kámen, jako člověk, jako démon, jako děs, jako světec, jako bůh, jako ďas i jako pes…

Zahlédli obrázek Šivy a vdechli sladkou vůni santálových tyčinek. Svíjela se kolem v kudrnatém kouři jako zápalná oběť bohu. Slon s bíle pomalovaným čelem. Buvolí potah s nákladem bambusu. Prodavač betelu, zaklínač hadů, kráva na křižovatce, posvátná kráva, která se nad něčím zamyslela a zůstala stát, a nikdo se neodvážil jí naznačit, že vlastně dost překáží, všichni počkali, obchodníci s kárami i karavana velbloudů, až konečně kráva usoudila, že půjde radši někam jinam, kde by mohla v klidu přemýšlet, a všichni usoudili, že vlastně někam spěchají a že jim v tom už nic nebrání, aby spěchali dál. Na kraji ulice šel džinista a vůbec nespěchal, nikdy a nikam, ostatně ani nemohl, protože první a nejdůležitější zákon jeho života byl nezabít žádného živého tvora, a proto měl přes ústa bílou roušku, aby snad nevdechl omylem malou mušku, a v ruce měl rýžové košťátko, kterým před sebou zametal, aby snad nešlápl na mravence.

Byli v Indii a ten první den jim připomínala oživlou ilustraci z nějaké pohádkové knížky. Všude se setkávali s obrazy indických bohů. Ganéša, bůh se sloní hlavou. Mával na ně chobotem z malých oltářů, které byly skoro všude, a zdálo se, že se přátelsky usmívá. A o dva kroky dál bohyně Kálí zrovna někam jela na tygru. Lidé před nimi zapalovali santálové tyčinky. Ta vůně s nimi šla pořád. Byla také všude. Nikdo nepochopí Indy – kdo nevyrostl v santálové vůni – ale zdálo se vyloučeno, že by některý z nich praštil santálovými tyčinkami o zem, zaskřípěl zuby a zvedl kámen, aby ho na Pavlu hodil, třeba jen proto, že nemá sárí ani karmínovou tečku na čele.

„Proč mám tady pocit, že se mi nemůže nic stát?“ zeptala se.

Ještě v sobě nesla vzpomínku na setkání se šíity v Persii.

„Třeba proto, že se ti tady opravdu snad nemůže nic stát,“ odpověděl Fin.

„Ale proč?“

„Snad to nějak souvisí s tím, že v Indii není člověk středem života, nemyslí si o sobě, že je víc než třeba veverka nebo páv.“

„Proč?“

„Protože každý z nich věří, že kdysi byl také veverkou i pávem, už je to dávno, už na to zapomněl, ale ví to docela určitě a také ví, že by se znovu mohl stát veverkou, třeba kdyby po tobě hodil kamenem, strašně by si to odskákal, stal by se za trest veverkou a musel by celý život skákat z větve na větev.“

„Oni tomu opravdu věří?“

„Ano.“

Odvážili se – a bylo k tomu vůbec třeba odvahy? – vstoupit na kraj nádvoří chrámu zasvěceného Šivovi, jednomu z nejmocnějších indických bohů. Byl tam Šiva se třemi hlavami, Šiva přemýšlející, Šiva, který se vztekal jako čert, Šiva tancující a svým tancem uvádějící do pohybu celý svět, Šiva hrající snad šachy, snad něco jiného, co bylo šachům velmi podobné, a Šiva stvořitel posvátné řeky Gangy. Před svatyní se lesklo malé jezírko. Když se slunce dotklo jeho hladiny, poslalo malá zlatá prasátka do tváří kamenných Šivů a všechny najednou obživly. Aspoň se Pavle zdálo, že se na ni kamarádsky šklebí.

Když opět vyšli do stínu baobabů, palem a banyanů, obklopil je houf opic, ale moc si jich nevšímali. Opice potkávali v Kalkatě všude, ale nebyly to: Jé, hele, opička, tu si pohladím. Ani: Jé, hele, opička, dej pánovi pac! Už pochopili rčení: drzý jak opice. V Kalkatě každá opice věděla, že je může kousnout a že jí to nesmějí oplatit, a chovala se podle toho. Byla drzá jak opice.

Protože Fin skoro o všem, s čím se v Indii setkali, už dávno předtím někdy něco aspoň četl, řekl: „Vděčí za to sebevědomí svému vůdci Hanumanovi.“

„Kdo to byl?“

„Opičí král.“

„A co udělal?“

„Pomohl se svým opičím vojskem Rámovi vysvobodit krásnou Sítu a od té doby jsou opice v Indii posvátné.“

Ještě se mohla zeptat, kdo to byl Ráma a kdo to byla Síta, ale zahlédla fakíra. Pískal na malou píšťalku a před ním tancovaly tři kobry. Asi byly taky posvátné.

Všechna ta první setkání je zasahovala jako dobře mířené střely. Rovnou do srdce. Potkali žebráka a také on byl z jiného a tajemného světa. Choval se k nim velmi laskavě. Skoro velkoryse.

Celých šest týdnů plavby z Bushiru do Kalkaty se Fin učil hindsky. Pavla také, jenže… Fin měl podivuhodnou schopnost učit se rychle cizím jazykům. Pavle se někdy zdálo, že to snad už ani není schopnost, ale spíš drzost.

„Co říká,“ zeptala se.

„Snad toto,“ odpověděl Fin. „Hle, jsem tu, abych ti dal příležitost udělat dobrý čin. Bude ti připočítán k dobru v některém z tvých příštích životů. Nezapomeň na to. Jsem tu, abych ti dal příležitost…“

Nasypali mu do dlaně hrst drobných mincí, které si vyměnili ještě na lodi.

„Indie je nádherná země,“ řekla Pavla.

Našli dům pana Hutchinsona, pro kterého měli dopis od Owena Stanleyho.

„Přátelé Owena Stanleyho jsou i mými přáteli,“ řekl a nabídl jim ve svém domě pokoj s výhledem do zahrady, ve které rostl jediný baobab, ale byl veliký jako celý les. Nechali si donést zavazadla z brigy a začali sbírat v okolí Kalkaty. Procházeli tropickými krajinami.

Vypadají také jako obrázek z nějaké knížky, jako obrázek, který jsem znala už předtím, než jsme přistáli v Kalkatě, kdysi se mi nesmírně líbil, ale později jsem o něm usoudila, že je příliš krásný, než aby mohl být pravdivý.

Malíř vynechal všechny rušivé prvky. Zbyl mu jen rovný obzor, zálivy moře a palmy, které se v nich zrcadlily, a tak mu vyšla krajina jako žolíkové karta.

Vesnice. Jednoduchá stavení z bambusu a palmových rohoží. Čistá a pěkná. Solné pole jako rozlité stříbro. Pole rýže plovoucí ve vodě. Banánové plantáže. Ženy se džbány na hlavách měly pestrá, zlatě a stříbrně lemovaná sárí. Pod šedivým nebem se zdálo, že je to až příliš mnoho zlata a stříbra najednou, ale všude kolem bylo příliš mnoho zlata – v barvách květů i na křídlech papoušků – a stříbra – na hřbetech mořských vln i na cestách jiskřících solí. Foukal vítr. Sárí žen vlála a proměňovala je ve veliká křídla ptáků, kteří se právě chystají vzlétnout.

Brzy zjistili, že by potřebovali pomocníka. Zdálo se jednoduché najít ho v té spoustě lidí. Už se vzdali představy, že by se někdy doopravdy vyznali v tajemných značkách víry, které měli namalované na čelech, ale snad všichni ti lidé, které potkávali, měli něco společného. Měli o hodně míň peněz, než nutně potřebovali. Snad měli i hlad. Zdálo se jednoduché najít mezi nimi kluka, který by jim pomáhal se zavazadly a ukládal ulovený hmyz. Ale kdykoli to Fin zkusil, vždycky dopadl stejně.

„Ano, sáhibe, velice rád, budu šťastný…“

A když vysvětlil, co by vlastně dělali, najednou přestali být šťastni a práce, kterou jim Fin nabízel, je přestala zajímat a také Fin je přestal zajímat, dokonce se zdálo, že se ho bojí.

„Rozumíš tomu?“ ptal se Fin.

„Ne,“ odpovídala Pavla.

Až jednou na břehu moře uviděli dva indické námořníky. Jeden ležel na písku a druhý si – s velikým jemnocitem, skoro láskyplně – vybíral z košile vši a kladl je na košili svého kamaráda.

„Můžeš mi říci, proč to děláš?“ zeptal se Fin.

„Ano, sáhibe.“

„Tak mi to řekni.“

„Nechci je mít.“

„Proč?“

„Koušou.“

„Tak proč je nehodíš do písku?“

„Měly by hlad.“

Námořník pochopil, že jsou prosté pravdy života, které bílý sáhib stejně nikdy nepochopí, a dál – samým soustředěním, aby snad vším neublížil, trošku vyplazoval jazyk – je kladl na košili svého kamaráda. Něco jim šeptal. Snad se s nimi loučil. Těšilo mě. Mějte se krásně. Na shledanou. Třeba se ještě někdy v životě setkáme. Přeji vám všechno nejlepší.

O chvíli později nabral Fin hrst písku do dlaně.

„Tolik jsem měl vší,“ řekl a vypadal při tom zamyšleně, jako kdyby v té hrsti písku hledal odpověď na nějakou velikou záhadu života.

Pavla tu hru znala. Fin vyhodil písek do vzduchu, a když padal zpátky, zachytil z něho trochu hřbetem ruky.

„Tolik mně jich maminka vyčesala,“ prohlásil s velikou vážností.

Opět vyhodil písek do vzduchu, už ho moc nezbývalo, a skoro všechen stačil chytit do rozevřené dlaně.

„A tolik mně jich zbylo.“

Usmál se na Pavlu.

„Už víš, proč nám žádný Ind nechtěl pomáhat?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděla.

„Mělo nás to napadnout.“

„Co nás mělo napadnout?“

„Že mají strach propíchnout mouchu špendlíkem. A víš proč?“

„Ne.“

„Protože ta moucha, dřív než se stala mouchou, byla třeba jejich babičkou. Nebo babičkou nějakého jiného Inda. A uznej, píchat špendlíkem do babičky…“

Ale nakonec stejně pomocníka našli. Rozedraný jak pirátská vlajka vlál na bazaru, a i když už dávno nebylo jisté, co je na jeho šatech látka a co záplata, stejně vypadal jako zchudlý princ. Okradli ho piráti, vyměnili mu jeho vznešené roucho za špinavé hadry, ale byl princ a to mu ukrást nemohli. Měl velké zářící oči plné laskavosti jako každý Ind. Zdálo se, že se jen tak bezcílně loudá po bazaru. Určitě neměl, co by prodával, a určitě neměl ani rupii, aby si mohl něco koupit.

Práci?

„Ano, jistě, velmi rád bych pro vás pracoval, sáhibe.“

Fin mu vysvětlil, co by vlastně dělal. Oheň v očích indického kluka přesto nepohasl. Kývl souhlasně hlavou.

„Ano, velmi rád, sáhibe.“

Fin zapochyboval o své hindštině a opakoval mu všechno ještě jednou. Bude muset, mimo jiné, napichovat špendlíkem třeba ulovené mouchy a…

Nedokončil větu. Snad z jemnocitu, snad proto, že o samozřejmých věcech se nemluví. Ta moucha, v předchozím životě, nevěděl o ní nic, ani kde ji chytí, ani jak bude vypadat, a nemohl vědět, co bylo předtím, než se stala mouchou, ale už byli v Indii dost dlouho, aby věděl, že třeba nechodila k posvátnému Gangu tak často, jak by snad měla, že třeba zapomínala rozsvěcovat santálové tyčinky před obrazem Kálí, jedoucí na tygru, anebo že zabila nějakou jinou mouchu, tenkrát, když ještě sama nebyla mouchou. Jak to mohl vědět? Představy o převtělování se mu trochu pletly a vypadal skoro rozpačitě. Indie je úžasně složitý svět a celý byl v očích toho rozedraného kluka.

„Ulovený hmyz napichujeme na špendlíky a ukládáme do krabic, víš?“ vysvětlil mu potřetí a naposled, co ho v jeho službách čeká a nemine.

„Ano, sáhibe.“

Ta představa indického kluka nijak nevzrušovala.

„Velmi rád budu pro vás pracovat, sáhibe,“ řekl.

Neměl na čele žádné znamení. Znamenalo to něco? Asi ne, usoudil Fin. Každý Ind patří k nějaké kastě. Co jsou to kasty? Ještě mnohem složitější svět, než je svět indických bohů. Chvíli uvažoval o tom, zda se může zeptat na kastu, ale zdálo se, že tomu klukovi nic nevadí. Třeba bych mohl, usoudil.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

„Kima, sáhibe.“

„Můžeš mi říci, z jaké jsi kasty?“

Uvědomil si, jak podivná je to otázka, nezvyklá a matoucí, cítil se z nějakého důvodu provinile, ale už otázku nemohl vzít zpátky.

„Kasta?“

Zdálo se, že kluk slyší to slovo poprvé. Nic mu nevadilo. O kastách nic nevěděl. Ty a já, my jsme dva, pomyslela si Pavla, která porozuměla z celého rozhovoru jen té poslední otázce.

Já taky nevím, co jsou to kasty.

Měli pomocníka a ještě dřív, než vyšli do krajin za Kalkatou, mu koupili na bazaru oblek. A také turban. Pavla měla pocit, že to je poprvé, kdy má chlapec na sobě něco jiného než záplatované hadry. Ta představa ji skoro rozesmutnila.

„Můžeme teď po něm vůbec chtít, aby něco dělal?“ zeptala se Fina, aby se zbavila pocitu, který jí najednou svíral hrdlo.

Kima vypadal opravdu o hodně vznešeněji a ušlechtileji než předtím.

„Zkusíme to,“ ušklíbl se Fin.

Měli šťastný den. Kima se mohl přerazit, jak se snažil Finovi a Pavle pomoci. Byl obratný. Učil se rychle. Našli Kallima inachis, velikého motýla, který se tvářil, že není motýl, ale obyčejný list, a že si rozhodně ničím nezaslouží jejich pozornost. Ať ho jen nechají být. Všechny liánovité rostliny kolem jsou přece plné úplně stejných listů a rozhodně na nich není nic zajímavého. Ne, nevypadal jako list, byl to list i se stonkem, který se zdál vyrůstat z větve, i se žebrovím, které má každý list, ale když se pustil větvičky, na které si hrál na schovávanou, zasvítila jeho křídla najednou jasnou modrou barvou, jejich vnitřní část byla modrá s nádechem do hnědá. Byl velký snad deset centimetrů.

A nacházeli také strašilky, které zase napodobovaly větve stromů a keřů, některé byly obrovské, snad čtvrt metru, a dovedly krásně strašit, když jim jejich skrývání nevyšlo. Kývaly se vyzývavě na svých předlouhých tenkých nohách. Byl to velice výhrůžný, skoro rváčský pohyb. Koukej vypadnout, nebo ti jednu vrazím!

„Tady se dneska všichni tváří, že jsou něco jiného, než doopravdy jsou,“ prohlásila Pavla.

„Někoho mi připomíná,“ ozval se Fin.

„Koho?“

„Přece Glozu.“

Pavla se zasmála. Teď už ta vzpomínka byla tak vzdálená, že byla jen k smíchu.

Strašilka dál vyhrožovala. Dostaneš pěstí do brady, až ti zuby zacvakají! Koukej vypadnout! Říkám ti to naposled!

Už byl večer, když se vrátili do domu pana Hutchinsona. Pod baobabem byla skoro tma. Sluha jim otevřel dveře. Měli za sebou šťastný den, ale ten den minul. Chvíli trvalo, než si to uvědomili. V očích sluhy, který stál v otevřených dveřích, se objevil úlek. A ještě něco. Pavla nechtěla věřit, že opravdu vidí, co v nich viděla. Ale v černých laskavých očích indického sluhy četla – opovržení. Potom sluha něco vykřikl. Zaznělo to jako volání o pomoc. Najednou z domu vybíhali další Indové pracující pro pana Hutchinsona a také oni měli v očích stejný strach a stejné opovržení. Kima stál s tlumokem plným krabic a květin na prahu domu, o kterém věděl, že ho nikdy nepřekročí. Zdál se najednou vyhaslý a bez života.

„Co se stalo?“ zeptala se Pavla.

„Nevím,“ odpověděl Fin.

Ale už začínal tušit, co se stalo. Vzbouření Indů v domě pana Hutchinsona nějak souviselo s Kimou. Ale jak? Hlasy Indů kolem zněly dál jako volání o pomoc. Přiběhl pan Hutchinson. Ihned pochopil, co se stalo.

„Kdo je to?“ zeptal se a ukázal na Kimu.

„Jmenuje se Kima,“ odpověděl Fin.

„Kde jste se s ním seznámili?“

„Na bazaru. A potom šel s námi a pomáhal nám sbírat.“

„Rozlučte se s ním,“ přikázal pan Hutchinson.

Ne, nebyl to návrh – pro vaše vlastní dobro – ani rada, ani prosba, byl to příkaz. A také trochu volání o pomoc.

„Nepodávejte mu ruku, prostě mu řekněte, aby odešel.“

Fin přistoupil ke Kimovi. Něco mu řekl. Jen několik slov. Kima položil tlumok na zem a beze slova odcházel, pomalu a těžce, jako kdyby s sebou odnášel neviditelný balvan.

„Čím se Kima provinil?“ zeptal se Fin pana Hutchinsona, když Indové konečně zmizeli.

„Ničím.“

„Oni ho znají?“

„Ne, viděli ho poprvé, jako já.“

„Tak co se jim na něm nelíbilo?“

„Je – nedotknutelný…“

„Co to znamená?“

„Že nepatří k žádné kastě.“

„To vím taky, ale co to znamená?“

„Já vlastně sám nevím,“ odpověděl pan Hutchinson a poprvé zazněl jeho hlas omluvně a bezradně zároveň. „Opravdu nevím. Žiju tady už dost dlouho, ale stejně tomu nerozumím. Jen vím, že ten, kdo není v žádné kastě, je nedotknutelný.“

Ještě pořád to podivné slovo nedávalo žádný smysl. Nedotknutelný… Co to znamená?

„Slyšel jsem vypravovat o bráhmanovi – to je tak jediná kasta, kterou tady poznáte, a to ještě jen tenkrát, když ho vidíte v chrámu přijímat oběti – slyšel jsem vypravovat o bráhmanovi, který se střetl s nedotknutelným. Snad do sebe vrazili někde na rohu.“

„A co se stalo?“ zeptala se Pavla.

Pořád viděla Kima, jak odchází. Jako kdyby nesl balvan, příliš těžký, aby ho unesl, ale je k němu připoután navěky, je nedotknutelný a musí ho nést.

„Bráhman se musel očistit. Musel se vykoupat v sedmi potocích a v sedmi nádržích na nádvoří sedmi indických svatyň. Musel se potom říznout do prstu a kapku krve musel…“

„Jak poznali, že je Kima nedotknutelný?“

„Nevím, ale to Indové poznají.“

Milá Hano, čím déle jsem v Indii, tím méně jí rozumím. Jednou večer, byl to jeden z našich prvních večerů v Kalkatě, jsem si v zahradě pod baobabem napsala do deníku báseň o Indii. Teď Ti ji opíšu, a pokud se Ti bude zdát podivná, přečti si ji ještě jednou, a pokud se Ti bude zdát podivná dál, nic si z toho nedělej, snad je to tím, že Indie je tak podivná země. A tady je ta báseň…

Jsem bílý sáhib a jím rýži v Kalkatě

Jsem fakír a jsem pod oknem, za kterým jí

bílý sáhib rýži

Jsem had

Jsem píšťalka v rukách fakíra a nutím hada,

aby tancoval

Jsem opice na palmě

Jsem palma

Jsem kokosový ořech

Jsem bílý sáhib a jím rýži v Kalkatě

Jsem rýže

Jsem voda na rýžovém poli

Jsem fata morgána

Jsem bílý sáhib a rýže a touha

Jsem kuli a paměť mám jak slon

Jednou se vrátím v červeném turbanu

Jednou se vrátím, nahý a s hlínou ve vlasech

Jednou se vrátím naposled

Ještě jsem ale bílý sáhib a jím rýži v Kalkatě

A to je celé. Můžeš mi někdy – jako ve škole, vzpomínáš si? – „svými slovy“ napsat, o čem ta báseň vlastně je? Milá Hano, rozumíš jí? Já moc ne. Když jsem ji psala, měla jsem pocit, že už něco vím o Indii. Od té doby uplynulo několik týdnů a taky ten pocit uplynul. Voda ho vzala. Už ho nemám.

Tady jsou krávy posvátné. Nejposvátnější ze všech. Želva je posvátná. Krokodýl taky. Veverka je ještě posvátnější. A slon. A páv. A papoušek.

Tady ještě nikdy žádný kluk nevystřelil prakem na vrabce a vrabci to vědí, a jsou proto jiní než vrabci u nás doma. Jsou drzí jak opice a to je krásné. Tady ještě snad nikdy nikdo nehodil kámen na potulného pejska, a proto si asi v Indii dělají, co chtějí, a na všechny jsou hodní a všichni jsou na ně hodní. Žijí už po tisíciletí s pocitem: já pán, ty pán. Skoro zapomněli štěkat. A tak se může stát, že dokonce i malá protivná moucha si dělá co chce a je nemožně sebevědomá. Už jsi někdy viděla nafoukanou mouchu? Já ano. Jiné v Indii nelítají.

Jenže… Kima jsme museli propustit. Je nedotknutelný. Patří mezi nejchudší, jejichž dotek je pro příslušníky vyšších kast jedovatý. Fin mu neřekl, aby odešel, jen že se druhý den sejdeme na bazaru. Čekal tam na nás ve svém novém turbanu. Dali jsme mu deset rupií, asi nesmyslně mnoho peněz, ale on je nedotknutelný a žádné peníze na tom nic nezmění.

I krysa je v Indii posvátné, jen člověk ne. Ta podivná víra v koloběh životů není tak pohádková, jak se mi zdálo, když jsem psala pod baobabem svoji indickou báseň, protože podle té víry chudý může za to, že je chudý, a když bude hodný a pokorný, příští zrození mu snad všechno vynahradí. Rozumíš tomu? Já ne.

Zítra se má Fin sejít s guvernérem Indie lordem Aucklandem…

Seděl za psacím stolem, který Finovi připomenul pevnost. Mohl by na něj vylézt třeba i slon a ten stůl by ho určitě unesl. A mohl by na něm tancovat. Místa by měl dost. Psací stoly, které znal, bývaly obvykle plné papírů, kalamářů a per. Stůl lorda Aucklanda byl pustý a prázdný. Nádherně se leskl. Jen popelník na něm osaměle stál, tak krásný a čistý, že se zdálo vyloučeno znesvětit ho něčím tak nevhodným, jako je třeba špaček cigarety. Generální guvernér Indie lord George Eden Auckland držel v ruce dopis.

„Chesney o vás píše, že hledáte nepříjemnosti,“ ozval se lenivým hlasem.

„Hledám spíš exotický hmyz, ale nepříjemnosti mi nevadí,“ odpověděl Fin.

„Hmyz…“

Lord Auckland nedokončil větu. Snad se na chvíli pokusil pochopit muže, který je ochoten jít třeba do pekla – a to o něm vlastně Chesney napsal – jen proto, aby tam hledal nějaké broučky, ale pak se vzdal. Hmyz ho nezajímal.

„Věděl bych o spoustě nepříjemností,“ řekl.

Fin čekal, co bude dál.

„V krajinách, o kterých nic nevíme. Nebyl tam ještě skoro nikdo, aby nám o té zemi něco rozumného řekl. Známe pobřeží, ale víme ještě málo o vnitrozemí. Asi není snadné se tam dostat…“

Pokračoval stále stejně lenivým hlasem anglického lorda a skoro se zdálo, že zapomněl na Fina, že jen přemýšlí nahlas.

„…a kdo se tam dostane, to asi nebude mít

snadné, až se bude chtít vrátit zpátky na pobřeží.“

Fin dělal, co mohl, aby se ve vznešeném křesle, ve kterém seděl, nevrtěl. Byl to skoro trůn a na opěrkách měl vyřezané lví hlavy. Lehce se jich dotýkal prsty, seděl dál tiše a způsobně a tvářil se zaujatě. Ne příliš. Všechno, co říkal generální guvernér Indie, ho docela zajímalo. Nic víc.

Lord Auckland si povšiml jeho prstů bezděčně bloudících po lvích hlavách.

„Je to země, která má ještě bílá místa na mapách. Kdysi se na taková místa psalo: Zde jsou lvi. Třeba tam opravdu jsou, ale třeba také ne. Rozhodně by bylo zajímavé to zjistit,“ řekl.

Fin dál seděl, dál se tvářil zdvořile a zaujatě a dál mlčel.

„Vy máte spoustu trpělivosti, pane doktore,“ oslovil ho lord Auckland.

„Musím ji mít. Potřebuji ji ke své práci,“ odpověděl Fin. „Každý, kdo chce ulovit třeba Polysarcus denticauda, ji musí mít a já ji ulovil.“

„Co to je?“

„Taková bezkřídlá kobylka. Kdysi jsem ji našel na jedné louce mezi Ostroměří a Jičínem.“

„Ostro – merš…“

Hláska ř je pro Angličana past. Chytil se do ní. Ale hmyz lorda Aucklanda opravdu nezajímal. Nesnažil se předstírat něco jiného.

„Vy opravdu nechcete vědět, o jaké zemi mluvím, pane doktore?“ zeptal se.

„Nevzdávám se naděje, že se to brzy stejně dozvím,“ odpověděl Fin.

„Vy se nikdy nevzdáváte naděje, také to o vás Chesney vlastně napsal.“

„Ne, nikdy.“

Lord Auckland složil dopis, který držel po celou tu dobu v ruce, zpátky do obálky, a vrátil ho Finovi.

„Barma,“ řekl.

Ještě dál na východ, až na druhé straně Bengálského zálivu, ležela Barma, země, která nechtěla bílé sáhiby, která se bránila Angličanům a ještě dlouho se jim bude bránit. Daleko na východě se rozprostírala až k Malajskému poloostrovu a až k Andamanskému moři. Země tropických deštných lesů. Země divokých slonů. Země orchidejí. Barma…

„Co byste chtěli vědět o Barmě?“ zeptal se poprvé Fin, ale předtím dvakrát polkl, než tu otázku vyslovil.

„Všechno, co byste nám jako přírodovědec o ní mohl říci. Kde jsou liánové pralesy a co v nich je kromě lián. Kde jsou cínové doly. Kudy vedou cesty do hor a co je v horách na konci těch cest. Jaké rostliny byste v Barmě našel. Zapsal byste také všechna pozorování o počasí. Cesty k savanám a popisy savan. Cesty k teakovým pralesům a velikost pralesů.“

Teakové pralesy dávaly nejlepší dřevo na stavby lodí. Velice lorda Aucklanda zajímaly. Ale ještě něco ho zajímalo.

„Zúčastnil jste se skvělé expedice, pane doktore, a dokázali jste, že po Eufratu mohou plout parníky. Už brzy budou plout až do Indie. A ještě dál. Do Číny. Nepotřebují vítr v zádech a to je opravdu výborné, ale potřebují uhlí. Víte, kolik uhlí by musel vézt parník, který by měl zakotvit až v Číně?“

„Myslím, že vám rozumím,“ odpověděl Fin.

„Nic jiného, krom uhlí, by se do něho už nevešlo.“

„Měl bych tedy hledat v Barmě také uhlí.“

„A cestu, která k němu vede.“

„Rozumím. A jak bych se dostal do vnitrozemí? Jaké bych měl možnosti?“ zeptal se Fin.

„Jaké budete chtít.“

Ta věta zazněla, jako kdyby už bylo všechno rozhodnuto. Lord Auckland si to uvědomil.

„Takové, jaké byste uznal za vhodné,“ opravil se. „Mohl byste si najmout průvodce, karavanu slonů nebo loď, to by byla vaše věc. Napsal bych dopis guvernérovi Barmy. Jmenuje se Blondell. Platil by všechny náklady vašich expedic. A připravil by pro vás dům v Maulmainu. A sluhy.“

Fin o nabídce uvažoval. Vlastně se jen tak tvářil, že o ní vážně uvažuje. Docela se mu to dařilo.

„Váš plat by byl pět set rupií měsíčně,“ dodal ještě lord Auckland.

Nevěděl, že Fin by sám rád platil pět set rupií měsíčně – kdyby je měl – jen za možnost dostat se do neprozkoumané tropické země.

„Budete o mé nabídce uvažovat, pane doktore?“ zeptal se lord Auckland.

„Už o ní uvažuji,“ odpověděl Fin.

„A přijímáte?“

„Ano.“

„Nechcete čas na rozmyšlenou?“

„Ne, už jsem si všechno rozmyslel.“

Dne 31. prosince roku 1836 dostal Fin dopis, ve kterém ho generální guvernér Indie pověřil přírodovědeckým průzkumem barmské provincie.

„Dává vám jen pět set rupií měsíčně?“ podivil se pan Hutchinson, když si jmenování přečetl.

„Zdá se vám to moc?“ zeptal se Fin. „Mně taky.“

„Angličan by dostal aspoň dva tisíce.“

„Takovou práci bych přece dělal i zadarmo,“ zasmál se Fin.

Dne 21. ledna roku 1837 se Pavla s Finem nalodili na škuner a vypluli z Kalkaty směrem k barmským břehům.

SAIWIN

Chvějícím se hlasem pravil panu Blondellovi: „Můj pes, můj nejmilejší pes, byl odnesen tygrem.“

„Vy jste byl na lovu?“ otázal se pan Blondell. „O ne, zde, ve městě se to stalo, je to neuvěřitelné.“

Gräfin Paulině Nostitz: Johann Wilhelm Heller’s Reisen in vorderasien und Indien, 1873

A opět byl kolem nich nový a neznámý svět. A opět bylo všechno jiné. A opět měli pocit, že všude, kam šlápnou, vyskakují ze země neviditelné jiskry. A opět byl život jen nádherné dobrodružství. Škuner, na kterém pluli, přistál v Maulmainu. Byli v Barmě. Od domova je dělila nesmírná dálka. V prostoru i v čase. Ještě nikdy předtím nebyli tak daleko. Ještě se ulice pod nimi trochu houpala, ale nebylo to zemětřesení, jen vzpomínka na moře.

„V Barmě nejsou šíité?“ zeptala se Pavla, i když to moc dobře věděla.

„Ne, tady jsou skoro všichni buddhisté,“ ubezpečil ji Fin.

Otázka a odpověď. Nic na nich nebylo k smíchu. Ale stejně se rozesmáli. Kdyby se Pavla zeptala: Je tady pořád takové horko? a kdyby Fin odpověděl: Ne, pořád ne, někdy je ještě větší, také by se smáli. Nezáleželo na otázce a odpovědi. Důležitý byl jen ten smích. Byli šťastní. Nevěděli proč.

V přístavu viděli první čínskou džunku. Podivnou, neohrabanou loď se dvěma stožáry. Její plachty, napínané příčnými bambusovými tyčemi, jim připomenuly polámaný vějíř. Po obou stranách přídě měla dva kulaté otvory pro kotvy.

„To jsou oči,“ vysvětlil Pavle Fin. „Číňané věří, že kdyby je džunka neměla, zabloudila by.“

„Jak to víš?“

„Někde jsem to četl.“

A opět smích. Nezáleželo na otázce. Nezáleželo na odpovědi. Před nimi byla cesta do pekla. Za pět set rupií měsíčně. Nebylo to úžasné?

První buddhistický mnich s oholenou hlavou. Měl oranžové roucho, v jedné ruce oranžový slunečník a v druhé kulatou lakovou misku na jídlo.

„Každý pořádný Barmánec má žít nějaký čas v buddhistickém klášteře,“ oznámil Fin.

„Jak to víš?“

„Někde jsem to četl.“

Počkali, až mnich zmizí ve dveřích domu na bambusových kůlech, než se začali smát. Aby si to snad špatně nevykládal.

První pagoda. A dál celý les pagod. Vypadaly trochu jako termití hnízda, jako štíhlé pyramidy, a byly pokryté sochami s řezbami.

„Každý Barmánec touží postavit v životě aspoň jednu pagodu,“ sdělil Fin a tvářil se jako průvodce cizinců.

„Proč?“

„Ta pagoda smaže všechny jeho viny.“

První zlatý Buddha v první pagodě. Seděl tam jako jogín s propletenýma nohama a pravou rukou ukazoval k zemi.

Račte vstoupit?

Snad.

A na hlavě měl… Podivný špičatý klobouk. Vypadal trochu jako pagoda. A na tváři náznak úsměvu. Něčím Pavle připomenul nakrojený pomeranč.

První strážný lev před vchodem do pagody.

„Někde jsi o něm určitě četl,“ prohlásila Pavla s velikým uspokojením.

„Jmenuje se činthej,“ nezklamal ji Fin.

„Těší mě. Pavla Helferová.“

Lev měl otevřenou tlamu, zuby jako upír a tvářil se, jako kdyby chtěl zakousnout každého, kdo se k jeho pagodě přiblíží.

Poprvé uslyšeli zacinkání zvonečků na vrcholu pagody. Zazněly stříbrným zvukem.

„Óm mani pádme húm…“

Odněkud zazněla posvátná slova buddhistů jako útržek básně.

„Ó drahokame v srdci lotosu…,“ překládal Fin. Zbytečně. Pavla prastarou modlitbu znala. Prohlížela si dál se zaujetím strážného lva.

„Andělíček náš strážníček je…“

Odmlčela se. Chvíli hledala vhodné slovo.

„… hodnější.“

„Nic si z toho nedělej,“ utěšoval ji Fin, i když věděl, že na anděly nevěří.

Ne, nic si z toho nedělala. Minuli první výklenek s malým Buddhou, kterému kdosi obětoval olejový kahan a dva pomeranče.

Našli dům guvernéra Blondella. Už na ně čekal. V úsměvu, kterým je přivítal, bylo snad přátelství. A snad také obdiv. Ale nebylo jisté, že tam opravdu jsou. Jeho úsměv byl skoro nečitelný. Plnovous mu zakrýval celou tvář. A také kravatu. Bylo moc horko na tak dlouhé vousy.

Ale zase nemusí nosit kravatu, napadlo Pavlu. Třeba si nechal narůst plnovous jen proto. Třeba to udělal z vypočítavosti.

„Lord Auckland,“ řekl Fin, když skončil s výměnou zdvořilých otázek a stejně zdvořilých odpovědí, „mi dal na cestu zprávy o přírodě Barmy. Měl jsem během plavby dost času si všechno rozmyslet. Začnu průzkumem Salwinu.“

„Výborný nápad,“ ozval se Blondell tak rychle, že bylo jisté, že každý Finův nápad už předem považoval za výborný.

„Budu potřebovat tři čluny, které mohou plout proti proudu řeky. Budu potřebovat veslaře. A průvodce. Lidi, kteří už tam nahoře byli a trochu znají kraj. Budu potřebovat tlumočníka, než se naučím barmsky.“

„Dobře, budete je mít.“

„Rád bych mluvil s každým z nich ještě dřív, než se rozhodneme, že s námi opravdu popluje.“

„Vyberte si je sám.“

„Chtěl bych vidět lodě vhodné pro takovou plavbu. Jedna z nich by se měla vracet s našimi nálezy do Maulmainu. Četl jsem o velkých peřejích na Salwinu. Potřebujeme lodě, které se dostanou nad peřeje.“

„Dostanete nejlepší lodě, jaké v Maulmainu najdeme, pane doktore.“

„Děkuji vám, pane guvernére.“

Potom už se objevil jejich tlumočník. Barmánec v sukni zavázané na břiše velkým uzlem. Jmenoval se Kou Pchelingwei. Ale nic si z toho nedělal. Dovedl je do jejich domu v zahradě nad městem. Byl postavený na vysokých kůlech a měl čínské věžičky na střeše. Tam už na ně čekal barmský kuchař. A sluha. A také průvan tam byl. Rohože místo postelí. Nad nimi moskytiéry. Koupelna. Zasedli ke kulatému stolu k první barmské večeři.

„Guvernér mi připadal skoro jako svatý Mikuláš,“ ozvala se Pavla zasněně.

„Máš pravdu, měl pro nás koš plný dárků.“

„Ne, měl skoro stejně dlouhé vousy.“

Smáli se. Ještě pořád bylo všechno k smíchu.

„Důležité je, že nám dá všechno, co potřebujeme,“ řekl potom Fin.

„Dá nám jen možnost jít tam, kam by se sám jít bál,“ opravila ho Pavla.

„Ale tak to přece není. Dá nám možnost jít tam, kam se před námi ještě žádný přírodovědec nedostal. Co bys chtěla víc?“

„Nic. Opravdu nic. Jen aby to tak nepálilo.“

Ale to už nemluvila o počasí, ani o horkých džunglích, které snad na ně čekají na březích Salwinu, ale o jídle, které měla na talíři. Ten první den bylo všechno k smíchu. Dokonce i ngapi. Smáli se, až brečeli. Ale snad to bylo také tím, že kořeněné ryby osmažené s paprikou, se sušenými raky, s česnekem a s cibulí, pálily jako oheň.

„Nechceš na ně trochu hlíny?“ zeptal se Fin.

Také ta vzpomínka byla k smíchu. Indický námořník, který s nimi plul do Maulmainu, sypal hlínu do všeho, co jedl. Směl jíst jen na posvátné půdě Indie, jenže tam zas neměl co, skoro umíral hlady, než se nechal najmout na loď plující do Barmy, na které však nesměl jíst vůbec nic. Ale našel bezvadné řešení. Vzal si posvátnou Indii s sebou. Vezl ji v pytli. A nasypal vždycky kousek Indie do každého jídla, které dostal. Bohové mohli být spokojeni. Námořník také. Fin s Pavlou se smáli nad palčivým ngapi. Svět byl najednou plný spokojených lidí.

„A nejsou tady šíiti,“ řekla ještě jednou Pavla.

Na verandu sousedního bungalovu vyšel nějaký Angličan s velkým psem, posadil se do houpacího křesla a pes se mu položil k nohám. Slunce zapadalo. Angličan tiše hulil z dlouhé dýmky.

„Jak se ti líbí v Barmě?“ zeptal se Fin.

„Moc,“ odpověděla Pavla.

V příštích dnech se mohl Kou Pchelingwei přetrhnout. Fin ho nutně potřeboval, protože zpovídal Barmánce, kteří se přihlásili na expedici Salwin. Neobešel se bez něho, ani když se v přístavu domlouval s kapitány barmských lodí.

Než přistáli v Barmě, věděl o Salwinu jen, že pramení v Tibetu a že ústí do Martabanského zálivu v Maulmainu a že je to mohutná řeka s velkými peřejemi. Od Barmánců, kteří přišli ze severních krajin, se dozvěděl, že protéká džunglemi a pralesy, ve kterých je malárie, a že tam někde nahoře jsou také vápencové skály.

Prohlédl si desítky lodí a nakonec mu zbyly jen dvě, mezi kterými se rozhodoval. Válečný člun královské říční flotily, který měl na zádi velkou kajutu se štíhlými věžičkami na střeše. Připomínaly malé pagody. Člun se jmenoval sampan. Byl však poměrně vysoký. Museli by mít dlouhá vesla. Na některých místech ale budou proplouvat mezi vyvrácenými stromy, budou hledat v hradbách naplaveného dřeva skulinu, kterou by se mohli protáhnout. Jinde budou využívat zpětný proud, budou se plavit blízko břehů. Vesla by jim asi jen překážela.

Fin se proto nakonec rozhodl pro thajský člun rua chalom. Byl dlouhý, štíhlý a poměrně nízký. Stačilo obstarat pádla a odstranit stožár, na který Barmánci, plující na rua chalomu po zálivu, zavěšovali obdélníkovou plachtu. Uprostřed člunu byla kajuta z bambusových větví pokrytých rohožemi. Trochu připomínala tunel. Vlastně o hodně víc připomínala tunel než kajutu. Byla nízká. Až se v ní omylem postaví, určitě se praští do hlavy. Ale až budou podplouvat první převrácený kmen, přestanou jim boule na hlavě vadit. Bude jim stačit docela malý prostor. Protáhnou se, třeba s odřeným hřbetem, skoro všude. Na člunu mohlo plout deset veslařů s kormidelníkem. Rozloučil se s představou pohodlné kajuty.

„Potřebuji tři rua chalomy. Bez stožárů a bez plachet. A třicet pádel.“

„Ano, sáhibe doktore, budete je mít,“ odpověděl Kou Pchelingwei.

Kou Pchelingwei musel také obstarat výzbroj pro přírodovědecký sběr. Třicet tašek s dlouhými popruhy na rostliny a větší úlovky, aby je Barmánci mohli nosit na zádech a aby měli obě ruce volné, protože je budou nutně potřebovat. Třicet lopatek.

„… lehkých, nezničitelných a špičatých jako dýky.“

„Vezmi jich raději padesát, budou je ztrácet,“ radila Pavla.

„Máš pravdu. Měly by mít na rukojeti očka,“ napadlo Fina. „Nezapomeňte, Kou, potřebujeme lopatky s otvorem na rukojeti tak velkým, aby se jím dal protáhnout provázek.“

„Proč?“ zeptala se Pavla.

„Budou je nosit přece na krku.“

Potřebovali další stovky skleniček se širokými hrdly. Třicet velkých deštníků. Třicet bambusových klacků. Třicet dlát a třicet kladiv. Kou Pchelingwei se ničemu nedivil. A paměť měl jak slon.

„Mohu místo deštníků koupit slunečníky?“ zeptal se jen.

„Můžete,“ odpověděl Fin.

Obstarali na bazaru také hedvábí, silný drát a další bambusové tyče. Pavla začala šít nové smýkačky. Potom už byl čas otevřít školu. Nutně potřebovala Kou Pchelingweie. Když se Barmánci, které Fin vybral na expedici, poprvé posadili do stínu palmy, a když jim Kou Pchelingwei přeložil první větu, kterou je Pavla oslovila, uvědomila si, že tak podivná škola tady ještě nikdy nebyla, od té doby, co slunce vychází a zapadá nad Barmou. Škola sběračů broučků. A kytek. A kamenů. Zmocnilo se jí svaté nadšení. A ti čokoládoví mládenci v dlouhých sukních na ni jen beze slova zbožně civěli.

Třeba se začnou modlit, napadlo jí ještě. Ům mani pádme húm… Snad je to tím, že dostali oranžové slunečníky, jaké nosí jen buddhističtí mnichové. Byly největší ze všech, které Kou Pchelingwei z bazaru přinesl, a to rozhodlo. Na barvě Finovi nezáleželo. Snad je ta zbožnost přejde, až jim vysvětlím, proč ty slunečníky dostali.

Začala je vyučovat umění, kterému se sama teprve nedávno naučila. Vysvětlila Barmáncům, co budou dělat. Seberou, na co padnou, a všechno přinesou sáhibovi doktorovi ukázat a ten jim potom vždycky řekne, kam mají jít dál a co tam mají hledat. Snažila se jim vysvětlit, jak úžasná to bude práce. Skoro poslání. Bude to krásná hra, uvidíte. Seděli proti ní, nikdo se na nic nezeptal a v očích měli svaté ohníčky. Poslouchali kázání.

Příští den se rozhodla, že to zkusí jinak. Byl na ni opravdu velkolepý pohled, když v čele asi třiceti Barmánců, také v dlouhé sukni jako oni, pochodovala do volné krajiny, kde už začínala džungle. Otevřela obrácený deštník pod prvním keřem a udeřila do jeho kmene klackem.

„Koukejte, co všechno spadlo. A to chce sáhib doktor vidět. Vezměte lahvičky, takhle je vezmete a…“

Předvedla Barmáncům, co budou dělat ve Finových službách.

„A teď to zkuste vy!“

Naučila je mávat smýkačkou, hledat brouky ukryté pod kameny, rozhrnovat listí na vlhkých místech a hledat pod ním. Došli k hnijícímu kmeni vyvráceného baobabu. Ukázala všem, proč mají také dláta a kladiva. Uvnitř kmene před nimi vydlabala celý svět. Brouci a larvy v něm žili a snad nikdy neviděli světlo.

„A teď to zkuste vy!“

Byla to opravdová škola. I se zkouškami. S Finem se někdy setkávala až večer. Fin jí vypravoval o lodích, a co se dozvěděl o krajinách, do kterých poplují, a Pavla mu zase vypravovala o své škole.

„A představ si,“ řekl jednou Fin, „že se mě bojí vodní buvoli.“

„Proč?“

„Jak to můžu vědět? Ale vždycky, když jdu kolem, udělají kruh, aby se mohli lepší bránit, kdybych je třeba chtěl kousnout, a uprostřed kruhu chrání mláďata, abych snad neublížil jim. Když jde kolem nějaký Barmánec, ani si ho nevšimnou.“

„Třeba je to tím, že nosíš bílý oblek.“

„Třeba. Kdybych se jen mohl těch buvolů zeptat…“

Byl to rozhovor, který Pavle, z nějakého nevysvětlitelného důvodu, připomněl Hanu. Škoda že tady není. Asi by se také smála.

„Moc nerad,“ prohlásil Fin hlubokomyslně, „se někoho bojím. Ale taky nemám rád, když se někdo bojí mě, i kdyby to byl jen vodní buvol.“

„Vodní buvol přece není jen vodní buvol. Toho se bojí i tygr.“

„Právě to mi dělá starosti.“

A zase bylo krásně na světě. Slunce zapadalo. Na verandě vedlejšího bungalovu opět seděl Angličan a hulil z dlouhé dýmky. Pes mu ležel u nohou.

„Kdy vyplujeme?“ zeptala se Pavla.

„Už brzy,“ odpověděl Fin.

„Gou – gou – gou…“

Hlas kormidelníka určoval rytmus pádlování. Zelenavé vody Salwinu se začaly valit proti nim. Fin spoléhal na zpětný proud u břehů, ale obloukovité kořeny mangrove často visely nad břehy jako pevné mříže. Tam pod nimi byl proud, který se vracel, proud, který hledali, ale nemohli k němu. Postupovali pomalu do hlubin pralesa.

„Gou – gou – gou…“

Hlasy kormidelníků. Vřískání opic. Křik papoušků. A všude kolem orchideje. A motýli jako létající orchideje. A sykot řeky. Bylo těžké najít tábořiště v mokvajících pralesích. Často spali na lodích přivázáni ke kořenům mangrove. Věděli, že si koledují o malárii, ale měli dost chininu a věřili, že budou mít štěstí a že se jim malárie vyhne.

„Gou – gou – gou…“

Během plavby ukládali hmyz ulovený na místech, kde zastavovali, do krabic. Jednou našli nad řekou keř obalený štítnatkami. Byly fialové, červenavé, růžové i zelené. Opalizovaly jako perly. Celý keř se rozsvítil a mihotavě zářil. Mohl jim připomenout vánoční stromek, ale v době Pavly a Fina u nás ještě lidé vánoční stromky neznali. Přistoupili blíž k duhovému keři. Stítnatky se pohybovaly jen pomalu. Létaly těžce. Skoro neobratně. Ale zářily jako drahokamy. Bylo jich tolik, že se keř pod nimi skoro ztrácel.

Ještě nikdy předtím nerostla Finova sbírka tak rychle. Lovilo pro ně třicet Barmánců. Sice ještě neuměli příliš sbírat a nevěděli, co je cenné a na čem nezáleží, ale bylo jich třicet a snad každý z nich někdy náhodou padl na úlovek, který Fina opravdu zaujal.

„Podívej se, to je leskňáček. Lasiodactylus pictus. A tady – Carpophilus pictus. A tady…“

Ještě mnohem víc bylo těch, pro které Fin neměl jméno.

„Gou – gou – gou…“

Hlasy kormidelníků zněly od svítání do soumraku. Dokonce i v noci se jim o nich zdálo.

A opic bylo kolem stále víc. Jednou starý makak seskočil ze stromu na palubu lodě a ukradl tam hrnec. Viděli ho potom, jak sedí na stromě a mlátí do hrnce klackem. Miloval kravál.

Často pozorovali makaky, jak plavou přes Salwin, velice rychle plavali, způsobem, který se jednou bude jmenovat kraul, někdy dokonce plavali s malými opičkami na zádech a jindy se potápěli. Najednou zmizeli z hladiny řeky a vynořili se o padesát metrů dál.

„Gou – gou – gou…“

Jen gibboni se vody báli a byli úžasně hákliví na svoje loviště. Tady odtud sem a ještě támhle, to všechno je naše, oznamoval jim křik gibbonů. Koukejte plavat! Pluli dál.

„Gou – gou – gou…“

Jak dlouhá doba minula? Přestali počítat dny. Konečně zahlédli nad džunglí modravé útesy vápencových skal. Vystoupili na břeh, který se pod nimi nezahoupal. Byl to zvláštní pocit. Mohli si dupnout a neprobořili by se. Ani je to nenapadlo, byli příliš unavení, ale stejně to byl zvláštní pocit.

Uviděli první krajtu. Spala. Byla dlouhá snad deset metrů. Nebudili ji. A i když je obklopovalo stejné mokré vedro jako po celou dobu plavby, přesto měli pocit, že se najednou velice ochladilo. Ta obrovská suchá větev, na kterou se dívali, nebyla větev, ale had. A viděli první stromy počmárané tygřími drápy.

„Tady se utáboříme,“ rozhodl Fin.

„Tak myslíš,“ hlesla Pavla, ale nezaznělo to příliš nadšeně.

Už jim docházely zásoby jídla. Zatím ještě nepotřebovali lovit, ale už brzy začnou. Dá se krajta jíst? Ne, na krajtu neměla Pavla chuť. Měla by pocit, že jí komín. Necháme ji spát. To bude nejlepší.

Začali sbírat. Našli pramen vody. Fin poslal jeden thajský člun naložený sběry, ukázkami dřevin a rostlinami uloženými mezi herbářovými listy zpátky do Maulmainu. Vrátí se potom do pralesa pod vápencovými skalami. Zbytek výpravy rozdělil na dvě poloviny. Jedna zůstane na tábořišti a druhá – Pavla s Finem, Kou a deset veslařů – vystoupí k vápencovým skalám.

„Nevím, co tam je, ale aspoň vím skoro určitě, co tam není,“ řekl Fin povzbudivě.

„A co tam není?“ zeptala se Pavla.

„Přece malárie.“

Už několikrát měli zimnici. Už několikrát se probudili tak zesláblí, že probodnout broučka špendlíkem bylo nad jejich síly, ale vždycky se opět vzpamatovali. Chinin je chránil. Malárie však stejně kroužila neustále kolem nich.

„Kdy vyrazíme?“

„Zítra.“

Ještě objevili ostrov dál proti proudu řeky a na něm stopy velkých želv. Dovedly je k místu, kde želvy zahrabávaly do suchého písku vejce, kulatá, velká jako kachní, s neuvěřitelně pevnou skořápkou a s temným žloutkem.

„Želví vejce jsou mnohem zdravější než třeba maso z krajty,“ prohlásila Pavla.

„Jak to víš?“ zajímal se Fin.

„Někde jsem to četla.“

Byli v horách už třetí den a zdály se jim rozpukané žízní. Už dávno vystoupili nad hranici mokrého vedra. Mezi skalami bylo jen vedro, sice k zbláznění, ale přesto snesitelnější než dusivé horko tam dole v pralese. Stromy prořidly. Liány zmizely. Stopy po tygrech zůstaly. Stoupali pomalu stále výš. V horách nebyly žádné cesty. Snad poprvé vracely skály ozvěnu lidských kroků.

Jak dlouho ještě vydržíme bez vody? ptala se sama sebe Pavla.

Šla za Finem v čele skupiny a měla pocit, že se všichni začínají podobat těm skalám, kterými procházeli, měli žízní rozpukané rty a kolem povlak bílý jako jinovatka, měli najednou kamenné tváře a pot jim do nich kreslil chladivé potůčky.

Ten krásný sen dostat se do krajin, do kterých snad ještě žádný člověk nevstoupil, je krásný především ve městech, kde je tolik lidí, že skoro není kam šlápnout. A jsou tam taky hospody. Snažila se rozpomenout na sen, který s Finem snili, ale moc se jí to nedařilo. Poslouchala těžké oddychování Koua za sebou a viděla jen Finovy vysoké boty, jak se zvedají a opět kladou na rozpukanou zem, zaprášené a odřené. Někde vzadu zarachotil kamínek padající ze stráně.

Jak dlouho vydržíme bez vody?

Ještě před hodinou dokázala cucat oblázek, ale najednou ji začal pálit v ústech, musela ho vyplivnout a od té chvíle začala být žízeň nesnesitelná. Nikdo nepromluvil. Nebylo co říci. Byla jen žízeň a ta otázka, kterou nevyslovila. Nesli v rukách pušky připravené k výstřelu. Lidé v těch horách nežili, jen tygři.

Ale je nás třináct a máme třináct pušek. Třináctka je nešťastné číslo. Ne, to je nesmysl, nejsou přece žádná šťastná nebo nešťastná čísla, je nás třináct a každý tygr by před námi utekl. Musel by být padlý na hlavu, aby zaútočil. Ačkoli…

Nebylo to tak jisté. Pavla už vyslechla mnoho historek o tygrech. Tygr je blázen a dělá si, co chce.

Jak dlouho…

Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že se Fin před ní zastavil.

„Podívej se! Tam – jen se dobře podívej!“

Měl jiný hlas, než který znala. Byl také rozpukaný žízní, rozmazaný a drsnější než jindy. Zastavila se a podívala směrem,

kterým ukazoval. Uviděla otvor ve skále, černou kaňku, nějakou prohlubeň, snad to byla jeskyně a pod ní ostře zelené křoví, klesalo dolů úzkou strží a zdálo se nacucané vodou, tam někde tekl potok, docela určitě tam tekl a kolem byla malá zapomenutá džungle, ztracená v horách.

Samá voda, přihořívá, samá voda…

„Jak se tam dostaneme?“

Ta černá kaňka na popelavé skále se před nimi objevila v bočním údolí, trochu níž, než se zastavili, cesta k ní nevedla, ale nebyla mezi nimi ani žádná propast nebo hladká skála, nějak se tam dostanou, bude to jednoduché, když už mají před očima cíl, když už přihořívá a každým krokem se budou přibližovat k vodě, samá voda je tam, mokrá, chladivá, úžasná voda tam teče. Asi z ní chodí pít tygři, ale Pavla měla takovou žízeň, že ji ta představa nezarazila, jen si na ně vzpomněla, jako třeba když minuli strom, o který si tygr předtím brousil drápy, ale té vody je určitě tolik, že stačí pro všechny tygry z vápencových skal i pro ně, rozdělí se o ni, a ještě jí spousta zbyde.

Ale trvalo jim skoro hodinu, než došli k jeskyni ve skále. Konečně se před nimi zaleskl pramen.

„Ještě nepijte! Nikdo se ještě nesmí napít!“ přikázal Fin.

Vešli do jeskyně. Nejdřív neviděli nic, byli příliš oslněni sluncem, které se odráželo od skal, jen měli pocit, že se octli ve velkém prostoru, v obrovské jeskyni, která končí až kdesi v hlubinách vápencových skal. Potom se ze tmy před nimi vynořilo jezírko, ze kterého vytékala voda do strže, a za ním uviděli pramen vyvěrající ze skály. Už se té vody nemuseli bát.

„Napijte se jen málo! Až za chvíli se zase napijete víc.“

Pavla nabrala jako první vodu do dlaní. Byla studená. Napila se. Necítila nic. Napila se, ale žízeň, kterou měla, byla pořád stejná. Necítila vodu na jazyku.

„Už dost! To stačí.“

Ještě namočila šátek do vody a uvázala si ho kolem krku. Cítila kapky vody, jak jí z něho stékají po těle. Byl to nesmírně příjemný pocit. Jeskyně se kolem nich pomalu rozsvěcovala. Končila tmou, ale za jezírkem se strop svažoval, snad tam někde pokračovala jeskyně dál jen úzkou štěrbinou, snad tam končila.

Potom si Pavla všimla, že ze stropu visí malé černé krápníky, potrhané, jako pomačkaný černý papír tam visely, a některé se začaly pomalu a mátožně pohybovat. Tisíce jich bylo. Hlasy lidí je probudily ze spánku. Několik netopýrů se pustilo stropu. Klikatým letem vystřelili z jeskyně. Najednou byl prostor plný skřípavých skřeků, jako když se otáčejí klíče ve zrezivělých zámcích. Černé stíny se nad nimi míhaly. Strašidelné přízraky upírů jim kroužily kolem hlav. Netopýr vypadá jak zlý skřítek z bajek. Pavla si dala šátek na hlavu. Představa, že jí ve vlasech přistane zlý skřítek, se jí nelíbila.

„Čemu se směješ?“ zeptal se Fin.

„Vzpomněla jsem si na jednu větu z pohádkové knížky,“ odpověděla.

„Na jakou větu?“

„Vlastně je to spíš otázka.“

„Tak ji vyslov.“

„Co by to bylo za poklad, kdyby ho nehlídali draci?“

Pod skřeky netopýrů zaslechla tichý šelest vody. Byl to nádherný zvuk.

„Už se můžu podruhé napít?“ zeptala se.

Vlastně to nebyla otázka. Spíš sdělení. Konečné a neodvolatelné rozhodnutí. Jen ať si zkusí být pořád tak prozíravý a tak úžasně se ovládat. Jen ať to zkusí!

„Už,“ řekl Fin rychle, protože pochopil, že nemůže říci nic jiného.

Pomalu pila. Rozpomenula se na chuť vody. Byla studená a trochu opojná. Hlava se jí zatočila. Slyšela nad sebou netopýry. Ta jejich příšerná křídla trochu připomínají plachtoví čínských džunek, napadlo ji. Lodičky, které lítají. Ikarus…

Na zádi sedí ďábel sám…

Slova jedné písně, kterou zpíval Karim. Snažila se rozpomenout na melodii, ale nepodařilo se jí to. Jen slova si vybavovala.

Černé jsou stěžně,

černé jsou plachty

a černé je lanoví…

Pila pomalu. Voda jí připadala stále studenější. Kdy vlastně pila naposled studenou vodu? Nedokázala si vzpomenout. Ale vrátil se jí starý sen. Vzpomněla si na něj ve chvíli, kdy myslela na něco jiného, jako kdyby vzpomínala na jméno člověka, se kterým se kdysi dávno setkala a které potom marně hledala v paměti a které se před ní najednou vynořilo, až když se vzdala, až když už ho přestala hledat. Třeba ještě nikdo neklečel před pramenem v jeskyni netopýrů a nenabíral jeho chladnou vodu do dlaní. Třeba…

Kdyby v těch prašivých skalách nebylo nic jiného jen pramen studené vody v jeskyni, stejně stál za tu horkou, nekonečnou cestu. Bojí se tygři netopýrů? Asi ne. Štěstí je voda, která studí. Rozházené myšlenky. Zvedla se od pramene. Měla chuť se začít nahlas smát.

Uviděla jednoho z barmských veslařů. Nakláněl se nad vodu jezírka, roztažené prsty obou rukou měl těsně nad hladinou a chystal se chytit do nich rybu, která tam plavala. Pozoroval ji, čekal jen na příhodný okamžik a potom… Už ji držel, ale ještě dříve, než ji stačil vyhodit na břeh – v nejasném světle jeskyně se Pavle zdálo, že ta ryba má želví hlavu – vykřikl a pustil ji. Ryba zmizela zpátky ve vodě.

„Bodla ho!“ vykřikl Kou.

Ale už tu byl Fin s lékařskou brašnou.

„Co se stalo?“ zeptala se Pavla.

„Asi to byl indický sumec, nevím,“ odpověděl Fin a prohlížel si pozorně ránu na ruce Barmánce, který se právě chystal omdlít.

„Je jedovatý?“

„Má jedovaté jen ostny na ploutvích, ale to stačí.“

„Moc jedovaté?“

„Nevím, ale… Je to smůla. Bodl ho přímo do tepny.“

Barmánec marně lapal po dechu. Tvář měl najednou skoro černou. Křečovitě se chvěl. Ztrácel vědomí.

Milá Hano, jeden z našich veslařů zemřel. Bodla ho jedovatá ryba. Pochovali jsme ho nedaleko jeskyně, ve které jsme našli vodu. Také bych mohla napsat: ve které jsme našli vodu, která nám zachránila život. On tam našel smrt. Pozorovala jsem potom rybu, která ho zabila. Je štíhlá a šedavá. Viděla jsem ji zřetelně – má šest vousů jako šest tykadel –, jak pomalu ohmatává kameny na dně jezírka.

Už se stmívá, ale skály kolem nás jsou ještě rozpálené sluncem. Bylo by příjemné potopit se do vody v jeskyni netopýrů, ale bojím se. Žije v ní ryba, která má jedovaté ostny na ploutvích. Fin se ji pokusil ulovit, ale nepodařilo se mu to. Je večer a netopýři, které jsme probudili, když jsme vešli do jeskyně, vylétají na lov. Snad jich je tisíc, snad víc, je to jako sabat čarodějnic. Jako černý kouř se vyvalili z jeskyně a krouží teď kolem nás. Pořád musím myslet na toho veslaře. Chtěl ulovit rybu a zemřel.

Nedaleko nás, dole v té malé džungli kolem potoka, je tygr. Slyšeli jsme zřetelně jeho temný hrdelní hlas. Vau-vau-vau… Ne, nedokážu Ti popsat, jak doopravdy zní. Dost výhrůžně. Zapálili jsme oheň před vchodem do jeskyně a budeme ho udržovat celou noc. Fin říkal, že se tygr bojí ohně, ale určitě ví, že to není vždycky pravda. Tygra přece, když má doopravdy hlad, nezastaví ani plameny. Ale Fin neví, že to vím, a tak pořád přikládáme suché větve – horko je u ohně skoro nesnesitelné – a já se tvářím, že mu věřím, ale spíš věřím té jeskyni, kterou máme v zádech. Nenašli jsme v ní žádné tygří stopy. A máme třináct pušek. Už je nás ale jen dvanáct.

Píšu Ti, protože nevím, co bych jiného v tuto chvíli dělala, a snad také proto, že dole pod námi ještě pořád řve tygr. Fin se rozhodl, že už dál nepůjdeme, že zůstaneme několik dní v jeskyni a že prozkoumáme skály kolem. Už skoro nevidím. Už nemohu psát dál. Snad zítra zase budu pokračovat.

Vzpomínám na Prahu. Ještě nikdy mi nepřipadala tak nesmírně vzdálená…

Doprovázeli je jen Kou a jeden z veslařů, když Fin s Pavlou došli na konec údolí za jeskyní netopýrů. Končilo podivně zjizvenou skálou. V malých puklinách uviděli krystaly vápence, mezi kterými vykvétalo něco černého.

„Co je to?“ zeptala se Pavla.

„Přece stříbrný drát,“ odpověděl Fin, který si snad teprve v tu chvíli opět uvědomil, že je vlastně prospektorem a že by měl nakreslit horu do mapy své cesty a že by kolem ní měl ještě nakreslit kroužek. A velkou šipku, která by ukazovala k hoře. A vykřičník. Je přece plná stříbra. Našli mezi dalšími krystaly, které se leskly skoro v každé štěrbině rozpukané skály, další stopy stříbra.

O kus dál se zvedala jiná skála. Byly v ní stejné praskliny a v nich skoro stejné krystaly, jen mezi nimi zazářilo něco červenavého.

„To je přece měď,“ prohlásil Fin s jistotou.

Měli šťastný den, protože na zpáteční cestě, když už se vraceli k jeskyni netopýrů, objevili ještě na kamenech stříbřitě lesklá stébla antimonitu.

„Co bude asi k večeři?“ zasnil se Fin. „To bychom měli oslavit.“

Vzorky pokladů mu cinkaly v kapse.

„Rýže,“ odpověděla Pavla.

„A dál?“

„Tolik vody, kolik si jen budeš přát.“

Ale stejně doufali, že ostatní třeba něco ulovili. Ti se však vrátili do jeskyně s prázdnýma rukama. Rýže už jim moc nezbývalo. Tu poslední nasypali do rozštěpu bambusové hole,

uzavřeli zátkou z malého kulatého kamene a otáčeli nad ohněm tak dlouho, až ji upekli. Takové rýži se pak v Barmě říká kaukhnjin. Je lepší než nic, ale ne o moc. Kdyby měli ještě třeba aspoň metr krajty. Kdyby… Ale měli jen tu rýži, a když ji snědli – byla to dost truchlivá večeře –, neměli už ani tu. Byl večer. Dole pod nimi se opět ozval tygr.

„Musíme se vrátit,“ rozhodl Fin. „A cestou k řece musíme něco ulovit.“

Další den ráno se vydali na zpáteční cestu. S plnými vaky vody a s nadějí, že až sestoupí níž, tam, kde už začíná prales, narazí určitě aspoň na spící krajtu. Nenechají ji spát. Krajta má dobré tmavé maso. Budou ho jíst bez rýže a to bude bezvadné.

Ale krajty se jim ten den vyhýbaly. Asi spaly někde jinde. Bylo už pozdní odpoledne, když zaslechli v křoví, které se chystali obejít, nějaký praskot. Všechny zastavil uprostřed pohybu. Najednou vypadali jako při dětské hře na pikolu. Byla by to legrace, kdyby neměli takový hlad a kdyby nedaleko jeskyně za nimi nezůstal hrob. Zkameněli. Dávno předtím, než se praskot ozval, si domluvili, co udělají. Fin ukázal dozadu za křoví. Veslaři se beze slova, snad při tom ani nedýchali, vydali tím směrem. Zbýval Kou. Fin ukázal na druhou stranu křoví. Pak ještě ukázal směr, kterým by měl střílet, aby je nezasáhl a aby nezasáhl ani žádného z veslařů. Kou beze slova kývl, že rozumí.

Zůstali sami. V křoví bylo ticho. Minuty se nekonečně vlekly. Potom se ozval v dálce křik. Jeden z veslařů vystřelil do vzduchu a ostatní dupali jak stádo slonů a tloukli klacky do stromů a do keřů. A potom… Konečně se ozval dusot. Blížil se k nim. Měli pušky připravené k výstřelu. Výstřel však zahřměl z druhé strany křoví. A potom ještě jeden. A výkřik, dlouhý a bolestný. Rozběhli se k místu, kde stál Kou. Našli ho na zemi. Z čela mu tekla krev a také ruku měl poraněnou. Před ním ležel sambar, velký jelen barmských džunglí s dlouhým a drsným parožím. Kou byl v bezvědomí.

Stačil jediný pohled, aby pochopili, co se stalo. Nebyl si jist prvním výstřelem a nabil předovku ještě jednou. Spěchal. Snad dal příliš mnoho prachu, snad udělal nějakou jinou chybu. Druhý výstřel roztrhl hlaveň pušky. Fin poklekl ke Kouovi. Z dálky už slyšeli veslaře, jak k nim běží. Zranění nebylo vážné. Fin opatrně ošetřil krvácející rány. Kouovi se rychle vracelo vědomí. Snažil se zakrýt si rukama oči.

„Nevidím…“

Fin mu oči několikrát vypláchl čistou vodou.

„Jsem slepý… Nevidím…“

Vedle už praskal oheň. Veslaři vyvrhli sambara a začali první kusy masa, nabodnuté nasyrových větvích, opékat nad plameny. Kou dál sténal a Fin ho ošetřoval.

„Všechno bude zase dobré,“ říkal mu, ale jeho hlas nezněl dost přesvědčivě.

Nezbývalo, než čekat. Jeden z veslařů jim podal první opečené kusy masa. Pavla z něho ukrajovala tenké plátky a podávala je Kouovi.

„Musíš jíst. Musíš se s námi vrátit k řece. V lodi má sáhib doktor léky, které tě uzdraví.“

Zdálo se, že ji neslyší. Ale maso si vzal. Měli před sebou ještě skoro dva dny cesty. Věděli, že prales bude stále neproniknutelnější, věděli o liánách, kterými se budou muset prosekat, a o močálech, které budou muset obejít, aby se v nich neutopili. Bude těžké najít tábořiště, i když Fin zakreslil podrobnou mapu a i když se vraceli stejnou cestou, kterou se dostali do hor, ale každý krok mokvající džunglí bude nebezpečný i pro toho, kdo vidí.

„Jak se dostanu zpátky?“ zeptal se Kou.

Byla to otázka, kterou si také Pavla už položila a na kterou neznala odpověď.

„Neboj se. Povedeme tě. Všechno bude zase dobré, neboj se, vrátíš se s námi.“

Nechali si skoro polovinu masa. Jak dlouho jim v horké džungli vydrží? Jak dlouho s nimi dokáže jít zraněný Kou se zavázanýma očima?

„Podej mi ruku!“ řekl mu Fin. „Budu ti říkat všechno, co musíš vědět o cestě, po které půjdeme. Teď je rovná a pevná. Pozor! Tady je kámen, kterému se nemůžeme vyhnout, musíš ho překročit, ne, není vysoký, sáhni si na něj, výborně. A jdeme dál.“

Postupovali vpřed. Pomalu, ale pořád. Až pozdě večer zapálili oheň a Fin rozdělil hlídky. Kou spal celou noc klidně. Ráno opekli nad plameny zbývající maso sambara. Už nebudou mít čas lovit. Musí vydržet k řece. Opět se vydali na cestu.

„Tady je padlý strom. Lehni si! Musíš se plazit. Je to jen kousek. Výborně. Věděl jsem, že to dokážeš. Už se můžeš zase postavit. Podej mi ruku. Půjdeme dál.“

Potácel se s nimi beze slova jako omámený. Už neměl bolesti, jenom neviděl a bál se, že už neuvidí nikdy.

„Díval jsem se dobře, když jsem ti vyměňoval obvaz. Nemáš v očích zánět. Všechno bude zase v pořádku. Slibuji ti to,“ utěšoval Koua Fin, ale ten jen zatínal zuby, držel se křečovitě jeho ruky a šel dál.

„Nechte mě tady. To nemá cenu,“ přerušil jen jednou dlouhé mlčení, když se prosekávali první hradbou lián.

„Nesmysl! Už budeme brzy u řeky. Už to nebude dlouho trvat, uvidíš.“

Fin se kousl do rtu. Uvidíš… Najednou mělo to slovo dva významy. Salwin nemohou minout. Je někde před nimi, ale opravdu ho Kou ještě někdy v životě uvidí?

Byla to přízračná cesta. Hlad se vrátil. Oslaboval je. A také džungle se vrátila. Byla každým krokem záludnější. Třetí den došli k řece a další den ráno vypluli zpátky do Maulmainu.

Opět seděli na verandě svého bungalovu po dlouhých týdnech poprvé s pocitem bezpečí. Nebylo jim horko ani zima. Neměli hlad ani žízeň. Seděli a neměli kolena až u brady. Naučili se vážit si tak obyčejných pocitů. Jen zvyk podívat se do boty a přesvědčit se, zda tam je škorpión, anebo zda tam není, než si ji obují, jim zůstal.

Vzpomínali na cestu, která skončila, a na Koua, kterému se po několika dnech opravdu vrátil zrak. Vzpomínali, jak křičel radostí a jak mluvil, pořád mluvil, vynahrazoval si dlouhé mlčení, nebyl k zastavení, snad desetkrát jim vypravoval o sambarovi, jak zůstal stát po prvním výstřelu, jak se zdál spíš udivený, že měl někdo tu drzost na něho vystřelit, než poraněný, jaký měl Kou strach, že ho minul a že ho sambar v příští chvíli rozdupe, byl to obrovský jelen, a jak proto vystřelil podruhé… Vzpomínali také na tygra pod jeskyní netopýrů.

„Ty opravdu věříš, že by nezaútočil jen proto, že jsme zapálili oheň?“ zeptala se Pavla.

„A ty tomu opravdu nevěříš?“

Bylo docela příjemné vzpomínat na tygra, který byl daleko. Byli opět ve městě. Na verandě vedlejšího bungalovu opět seděl Angličan, kouřil z dlouhé dýmky a u nohou mu ležel pes. Zítra napíše Fin zprávu pro lorda Aucklanda. Zítra začnou ukládat všechno, co nasbírali. Tisíce broučků, kytek a rostlin… Všude kolem byl klid. Měli pocit bezpečí a věděli, že není tak docela samozřejmé, že ho mají. Byl to úžasný pocit. Ještě si na něj docela nezvykli.

A potom ho uviděli. Vynořil se jako přízrak přímo pod jejich verandou. Obrovský tygr proletěl kolem nich, jako vymodelovaný z gumy, úžasně pružný, nehlučný a smrtonosný. Vyskočil na verandu, na které seděl Angličan, jediným pohybem zadávil psa a už se opět vracel s kořistí, jako duch, jako stín se mihl pod verandou, proletěl kolem nich a všechno se událo tak rychle, že se nedokázali ani pohnout, nic nestačili udělat, jen jako očarovaní sledovali přízrak, divoký a neskutečný, až zmizel mezi palmami. V první chvíli měli pocit, že se jim snad všechno jen zdálo, ale pak si uvědomili, že to nebyl sen, protože pes zmizel, a z vedlejší verandy – ani nestačil zaštěkat, ani nestačil dát pánovi naposled pac, prostě najednou nebyl, zmizel navždycky, bez loučení a bez protestů, bleskově a už byl dávno pryč, když Angličan konečně úlekem překousl svoji dlouhou dýmku a začal nadávat.

Milá Hano, guvernér Blondell – když se vzpamatoval z překvapení nad tím, že nás vidí a že jsme pořád ještě naživu, a když se přestal radovat ze stříbrné hory, kterou Fin objevil nad jeskyní netopýrů – nám vypravoval, že se tygr skoro nikdy neobjeví ve městě. Skoro nikdy… To jsem opravdu moc ráda. Ale to znamená, že se někdy přece jenom ve městě objeví a chová se potom, jako kdyby byl v džungli a jako kdyby věděl, že se mu nemůže nic stát.

Prošel kolem nás tak blízko, že jsem si ho mohla pohladit. Opravdu. Bylo to sice poslední, co jsem chtěla udělat, ale mohla jsem a podivné bylo, že jsem nedokázala udělat ani to, co jsem opravdu udělat chtěla, nedokázala jsem se zvednout ze židle a zmizet co nejrychleji a že Fin nedokázal vzít pušku a vystřelit.

Ale snad to nejpodivnější se stalo až potom. Druhý den ráno zavolal Angličan – který v jediném okamžiku přišel o svého oblíbeného psa i o svou dlouhou dýmku a byl nad tím ještě pořád vzteky bez sebe – lovce tygrů. Viděla jsem ho přicházet a měla jsem při tom skoro stejný pocit, jako když jsem viděla tygra. Byl mladý a měl dlouhé černé vlasy, které mu padaly až na ramena. Přicházel trochu jako tygr, kterého měl ulovit, trochu jako černý pardál a trochu jako námořník. S kočičí obezřetností přicházel, pušku nedbale přehozenou přes rameno, a s ním šli čtyři Barmánci. Scorpio z Finova klukovského snu.

Ne, nebyl to Scorpio, já vím, skutečný Scorpio musí přece být už starý a lovec, který k nám přicházel, byl snad ještě mladší než Fin, ale na tom najednou přestalo záležet. Měla jsem hrdlo sevřené nějakou podivnou předtuchou. Je to všechno nesmysl, já vím. Ale proč se Fin ani nepohnul? Proč ho nezastavil? Stačilo kývnout rukou. Stačilo jediné slovo. Proč ho nevyslovil? Proč ho nechal odejít? Byl to přece Scorpio z jeho snu, anebo někdo, kdo se Scorpiovi úžasně podobal. A proč jsem se Fina na nic nezeptala?

Ještě jednou jsme ho potom viděli další den, když se už vracel z džungle a za ním čtyři Barmánci nesli mrtvého tygra uvázaného na bambusové tyči. Všichni měli na hlavách zelené věnce. Nevím, co to znamená, snad je to znamení, že zvítězili nad tygrem. A opět nechal Fin Scorpia projít. Stál na verandě a usmíval se. Zdál se v tu chvíli šťastný. Ale ani se nepohnul a mohl to udělat. Nepadlo mezi námi o tom setkání ani slovo. Proč Ti o tom mohu psát a proč o tom nemohu mluvit s Finem, se kterým si přece říkáme všechno? Nevím, ale je to tak.

Milá Hano…

PO VEČEŘI NEČARUJU

Když jsme vystoupili na vrchol hory, zapálil nějakými látkami chemickými oheň, který několika barvami zaplanul. Potom pravil všem, že hora je odčarovaná. Plna radosti vracela se výprava zpět, popel z onoho ohně jako trofej přinášejíc.

Gräf in Paulině Nostitz: Johann Wilhelm Helfer’s Reisen in Vorderasien und Indien, 1873

Země byla rozpukaná suchem. Listy palem a banánovníků zešedly. Rýžová pole vyschla. Něco viselo ve vzduchu. Nějaké očekávání. A strach. Nebe bylo jak rozžhavený plech. Sedavé. Prázdné. Zvykli si je pozorovat a hledat na něm první mraky.

Kou řekl, že jediné, co lze o monzunových deštích dost spolehlivě předpovědět, je, že nikdo neví, kdy vlastně přijdou. V jeho hlase byla najednou úzkost, které rozuměli.

Ještě neznali monzunový déšť, který padá na Barmu, jen o něm slyšeli vypravovat. Někdy přiletí jako hurikán a potápí arabské lodě naložené drahokamy, teakovým dřevem a kořením. Zvedne celý dům a odnese ho někam daleko. Nebo mu jen utrhne střechu a ta pak lítá vzduchem jak papírová vlaštovka. Roztrhá hráze a zalije celé pobřeží. Je jako stádo divokých slonů. Je jako útok samotných ďáblů s blesky místo vlajek a se hřměním, kterému se nevyrovná žádné bubnování.

Už aby tu byl monzun, nebo se zalkneme. O monzunu rozhodují bohové, řekl také Kou. Je to otázka života a smrti. Monzun dovede zabíjet, ale strašnější by bylo, kdyby nepřišel, anebo kdyby přišel tak pozdě, že už by neměl koho zabít. Tak dobře, ať přijde hned. Mluvili o další expedici do hornatých provincií na jihu Barmy. Tenaserim… Budou potřebovat padesát nosičů, dva slony a jezdecké koně. Ale nejdřív musí přijít monzun.

Jednou se probudili a ještě dřív, než uviděli z verandy svého bungalovu nebe, poznali, že se něco změnilo. Vzduch byl nehybný. Nic se venku nepohnulo. A nebe… Konečně ho uviděli. Bylo plné mraků, bylo to úžasně zmatené nebe, na kterém o sebe mraky zakopávaly, jako obrovské velryby plavaly nad nimi v několika vrstvách, bloudily a vracely se a opět hledaly cestu dál, narážely na sebe a vznášely se výš a opět klesaly dolů a potom z nich spadly na zem první těžké kapky deště a za nimi se snesl liják, příval vody a – ne, nemuseli se domlouvat ani pohledem – Fin s Pavlou vyběhli do deště. V jediném okamžiku byli promočení na kůži.

„A teď ať se nikdo nekouká,“ prohlásila Pavla a posadila se do bláta.

Bylo řídké, vlažné a velmi příjemné. Nabrala ho do dlaně. Šimralo ji mezi prsty. Nastavila tvář bubnujícímu dešti. Smála se. „Kdyby nás teď viděl Angličan…“ Ta představa byla k smíchu. Vlastně byla k smíchu každá představa. Padal na ně první monzunový liják. Byl to úžasný pocit. Angličan od té chvíle, kdy překousl dýmku a kdy mu tygr odnesl psa, na verandu nevycházel.

Také Fin se válel v blátě. Bílý sáhib. Doktor a přírodovědec. Smál se, jako kdyby ho déšť vytrvale lechtal.

„Kdyby nás viděl guvernér Blondell…“

„Ať nám dá pokoj, našli jsme stříbrnou horu a teď leje.“

„Co by chtěl víc?“

Byli před svým bungalovem sami. Nevěděli, že ve stejnou chvíli vybíhají všude kolem ze svých domů a chatrčí lidé a že se smějí jako oni, že si také sedají do bláta a nastavují tváře dešti a že někteří z nich brečí radostí nad tím, že je monzunový déšť nezklamal a že přišel včas, že se rýžová pole opět zazelenají a že země bude nacucaná vodou a všechno bude zase dobré, brečeli radostí, ale nebylo to vidět, v té spoustě vody, která je najednou obklopovala, se jejich slzy snadno ztratily, smáli se a křičeli na sebe a z otevřeného nebe se na ně vytrvale lily potoky vody.

Fin s Pavlou přišli ze země, ve které dlouhý a vytrvalý déšť probouzí v lidech spíš pocit smutku, ale v Barmě bylo všechno jinak. Jak se to dozvěděli, když byli sami a když to byl první monzunový déšť, který na ně padal? Neuvažovali o tom. Lilo. Byl to skvělý zázrak. Údery blesků rozechvěly zem. Koruny palem se ohnuly pod nárazy větru. Nastal čas monzunových dešťů.

Až mnohem později se Fin rozpomenul na svoje přírodovědecká pozorování a začal měřit vodu, která napršela, a údaje si zapisoval do svého deníku. Jednou napršelo za dvacet čtyři hodiny půl metru vody. Liják nepřestával. Dny pomalu míjely. Začali čekat na konec dešťů skoro stejně netrpělivě, jako čekali na jejich začátek.

Fin už dávno vybral padesát nosičů, kteří je budou doprovázet do Tenaserimu. Byli připraveni vyrazit. Jenomže pořád pršelo. Jednou, na konci dlouhého období monzunových dešťů, se šli s Kouem podívat na slony. Vybrali dva a Pavla prožila podivuhodný den pozorováním malého slůněte, které se právě učilo chodit.

„Snad bychom ho měli také vzít s sebou,“ navrhla.

„Proč myslíš?“ zeptal se Fin.

„Až nám bude smutno, až budeme mít strach a až budeme zoufalí – a to všechno nás na expedici čeká – stačilo by vždycky jen se podívat na slůně a bylo by to pryč.“

Slůně mělo právě velké starosti s chobotem. Jednou se s ním naučí zacházet, ale zatím mu úžasně překážel. Jednou se s ním bude i sprchovat, jednou položí svůj chobot na kmen stromu – jako obrovskou housenku – a vytrhne ho ze země. Ale zatím svůj chobot ještě ani neuneslo. Chtělo se napít. Překulilo se do vody. Za všechno mohl chobot. Byl příliš těžký. Chtělo běžet, ale šláplo si na chobot, který se mu věčně pletl pod nohama, a zase sebou praštilo na zem, až to zadunělo.

„Má z toho těžkou hlavu,“ smál se Fin.

„A divíš se mu?“

Opět začalo pršet. Opět se déšť rychle změnil v liják. Opět si slůně šláplo na chobot a spadlo do bláta.

Když skončilo období monzunových dešťů, vydali se na cestu. Míjely celé dlouhé měsíce. Postupovali stále hlouběji na jih. V čele výpravy jeli Fin, Pavla a Kou na koních. Za nimi šel jeden ze slonů. Nesl část nákladu potravin a pitné vody. Mohl ho nést i někde jinde, ale měli pocit, že mají v zádech nedobytnou pevnost, když slyšeli neustále za sebou jeho kolébavé kroky.

Tygr skoro nikdy nezaútočí na slona.

Věta, kterou mnohokrát četli a která často zazněla ve vypravování lovců. Čím dál postupovali džunglemi, tím víc jim vadilo slovo „skoro“ v té povzbudivé větě. Zdálo se jim, že roste a že každý den je o něco větší.

Tygr nikdy nezaútočí na slona.

Stačilo tak málo a věta mohla být úplně dokonalá. Ale stejně se slonem v zádech se cítili bezpečnější. Za ním šlo padesát nosičů. Nesli zbraně, opět potraviny a léky, ale především všechno, co potřebovali pro přírodovědecký sběr. Výpravu uzavíral druhý slon.

Měli skoro stejný pocit jako v džunglích pod jeskyní netopýrů, jen trval o hodně déle. Stejně si na něj nezvykli. Kolem horké pralesy plné jedovatých stonožek, hadů, pijavek a moskytů. Všude kolem malárie. Ale nebyla tam řeka, o které by věděli, že je donese zpátky do Maulmainu. Šli pořád dál, ale nevěděli, kudy se budou vracet. Tam někde, v dálce před nimi, pod Tenaserimem, se snad opět dostanou na mořský břeh. Anebo se z Tenaserimu vrátí stejnou cestou, po které k němu došli. Ale jak dlouhá by to byla cesta? Trvala by měsíc? Nebo dva? Tenaserim byl ještě daleko. Jsou tam hory. A snad také řeka. Fin kreslil mapu cesty, po které šli, ale vlastně nebylo tak jisté, kam je dovede. Ale někam přece dojít musí a ta mapa bude důkazem o krajinách, které poznali. Nebude to moc dobrá mapa, ale bude stejně o hodně lepší než žádná. Kdyby nějakou mapu měli, nebyla by jejich cesta takovým dobrodružstvím, ale zase by si nepřipadali tak beznadějně ztracení v džunglích, které se zdály bez konce. Často si vzpomínali na slůně, které si zakopávalo o chobot. Celé týdny nepotkali člověka. Našli jen rozpadávající se chatrče s děravými střechami.

Zabloudili v močálech. Nejdřív šli po stezce vyšlapané divokými slony, ale potom se stezka pomalu ztrácela, až zmizela úplně a zbyly jen močály.

„Už jsme tady devět dní a pořád nevím, jak dál. Vydržíš ještě desátý den, když ti nemohu slíbit, že bude poslední v bažinách?“ zeptal se jednou večer Fin.

„Když nebudeš chtít, abych pořád jedla suchou rýži, tak snad ano,“ odpověděla.

„Už nám ze zásob stejně moc nezbylo. Ale ještěrek je všude dost.“

„Ciled mango na banánových listech jsi mi sice nesliboval, ale o ještěrkách jsi taky nemluvil…“

Začali se smát. Ta slova nezazněla ani trochu vyčítavě. A potom Fin řekl větu, na kterou Pavla nikdy nezapomněla. Nosila ji od té chvíle s sebou jako talisman. Pořád.

„Je to peklo, ta krajina kolem nás,“ řekl. „Ale ani peklo není tak zlé, jak se o něm vypravuje, když jsi se mnou a když se v něm dokážeš smát.“

Zapamatovala si každé slovo. I tón, kterým jej vyslovil. Mokvající močál kolem nich a horkou noc, která se rychle přibližovala.

„Ale kde jsou lidé, kteří šli před námi?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděl. „Zbyly po nich jen záseky na stromech a ty jsou staré. Už je to dávno, co tudy prošli.“

„Nejvíc mě straší opuštěné osady. Proč z nich lidé odešli?“

„Snad se báli duchů, snad nemocí, které přicházejí z bažin, snad neměli co jíst. Jediné, co vím, je, že odešli a že už je to dávno.“

Měli za sebou těžké dny. Zdálo se jim, že snad ani nemohly být těžší. Ale bylo to jen zdání.

„Osmnáct nosičů…,“ začal ráno Kou váhavě.

„Co je s nimi?“ zeptal se ještě rozespalý Fin a zaplácl dlaní komára, který mu přistál na čele.

„Už včera nechtěli jít dál. Báli se.“

„A co chtějí?“

„Nevím.“

„Tak proč se jich nezeptáš?“

„Protože…“

Kou byl zřejmě v rozpacích. Polkl. Podrbal se ve vlasech.

„Co se vlastně stalo?“ zeptal se Fin už trochu podrážděně.

„Odešli. V noci zmizeli. Utekli. Jsou pryč.“

„Co nám tady nechali?“ Fin byl najednou tak dokonale a rychle probuzený jako už dlouho ne.

„Všechno… Jen… část zásob zmizela s nimi.“

Nemělo smysl je pronásledovat a Fin ani nevěděl, co by udělal, kdyby je dostihli. Nemohl je přinutit, aby s ním šli dál, když už dál jít nechtěli. A stejně nebylo pravděpodobné, že by je v močálech našel. Znal směr, kterým musí pokračovat v cestě, a věděl, že už je pozdě na návrat. Uvěřili by mu, kdyby jim to řekl? Asi ne. Musí se dostat dál na jihozápad, ale… Cesty před nimi se ztrácely a opět vynořovaly, podivné a nejisté cesty, které jen jedno měly společné. Žádná nevedla na jihozápad. Ale stejně věděl, že je blíž cíle, než byl před týdnem. A také věděl, že už jim mnoho času nezbývá.

„Rozdělíme náklad na zbylé nosiče a slony a půjdeme dál.“

Opět našli cestu, po které před nimi prošlo stádo divokých slonů. Kam asi vedla? Fin nevěděl, ale nebylo pravděpodobné, že by je přibližovala k vesnici, mířila však přímo na jih. Nebyl to směr, kterým chtěli jít, ale měli před sebou aspoň cestu. Když půjdou půl dne na jih a půl dne na západ… Potřeboval ještě chvíli, aby se mu vrátila jistota. Anebo aspoň zdání jistoty. Pavla to věděla.

„Nevíš, kam může jít takové stádo divokých slonů?“ zeptal se trochu sklesle.

„Nevím.“

„Představ si, že jsi slon a že jsi tady. Snaž se aspoň chvíli myslet jako slon.“

Zasmála se.

„Chtěla bych být někde jinde,“ odpověděla, „a bylo by mi skoro jedno kde. Horší to tam být nemůže.“

Podívala se bez nadšení na kvasící močály kolem. Vyletovala z nich mračna komárů.

„Jen aby,“ zapochyboval.

„Sloni mají rádi banány,“ připomenula ještě s nadějí v hlase.

„Já taky.“

Pomalu postupovali cestou divokých slonů.

„Slyšela jsi je v noci?“ zeptal se.

„Někde v dálce foukal někdo na trubku.“

„To byl přece slon.“

Postupovali dál do močálů. Stále pomaleji. Několik nosičů onemocnělo horečkou z bažin.

„Už nemůžou dál,“ oznámil Kou, když slunce stálo nejvýš. „Ne proto, že nechtějí, ale opravdu nemůžou.“

Fin se dlouho nerozmýšlel. Kde se v něm najednou vzala ta jistota? pomyslila si Pavla. Snad si ji jen vymyslel.

„Kolik máme nemocných?“ zeptal se.

„Zatím osm. Ale brzy jich bude víc.“

„Necháme je tady. A s nimi aspoň jednoho nosiče, který je v pořádku. Dáme jim chinin. A polovinu zásob.“

„Už nám skoro nic nezbylo.“

„Tak jim necháme všechny zásoby.“

„Dobře.“

„Ať tady počkají. Vrátíme se pro ně hned, jak dojdeme k_ první osadě. Řekni jim, že se vrátíme brzy. Řekni jim, že jim to slibuji.“

Šli dál. Jak dlouho ještě dokáží jít dál? Času jim zbývalo stále méně. Nemluvili o tom. Slony nechali na místě, kde zůstali nemocní. Ještě měli tři koně. Věděli, že je začnou střílet, až budou mít hlad. Nemluvili o tom. Prožili s nimi dlouhou cestu. Měli je rádi, Třeba už

brzy se budou muset rozhodnout. Mohou zemřít hlady, anebo mohou zastřelit koně.

Také koně už měli močálů dost. Na některých místech je vedli. Pohřební koně, napadlo Pavlu, mají černé chocholy. Kdyby jim nasadili červené chocholy, už by to nebyli pohřební koně. Kdyby…

Jejich koně však i bez chocholů působili truchlivým dojmem. Šli pomalu, věšeli hlavy a někdy se zdálo, že ten krok, který se ještě chystají udělat, je už opravdu poslední a potom už že si lehnou na zem a rozbrečí se. Může kůň brečet? Asi ne.

Zastavili se. Už se ani nepokusili přimět koně, aby šli dál. Sklouzli ze sedel a obtočili si uzdy kolem zápěstí. Vrávoravě se vydali na další pochod. Sedla jejich koně ještě unesli. Víc už ne.

Cesta divokých slonů vedla dál na jih, ale močály začaly konečně ustupovat. Došli do bambusového lesa. Štíhlé kmeny – až do poloviny bez větví – se před nimi zaleskly, jako kdyby byly natřené žlutým lakem. Zelená klenba se nad nimi zavřela. Země byla plná spadaných listů. Klouzali po nich jako po naleštěné parketové podlaze. Z veliké dálky – ale nebyl daleko, stál přece vedle ní – slyšela Pavla Finův hlas.

„Tady necháme většinu zavazadel. Všechno, co můžeme postrádat.“

Pavla si vzpomněla na velké vodní ploštice, které někdy přilétaly k jejich ohňům. Jak se jen jmenují? Nemohla si jejich jméno vybavit. Ano – Lethocerus indicus, říkal Fin. Lethocerus… Jednou viděla ploštici, jak ulovila malou rybu. Fin měl už velkou sbírku vodních ploštic. Nechá ji tady?

Vzpomněla si také na světlušky. U nás doma svítí pořád, ale v Barmě ne, rozsvěcují se a zhasínají a opět se rozsvěcují. Vždy po několika vteřinách – blik, a svítí, a potom zase – blik, a zhasnou. Vzpomněla si, jak přišla s Finem k suchému stromu u vody, byla už skoro noc a strom byl plný světlušek, tisíce se jich na něm sešlo a rozsvěcovaly se a zhasínaly jako na povel, všechny najednou. Jednou se tak budou rozsvěcovat neónové reklamy. Jak je to možné? ptala se. Kdo jim rozkazuje? Teď – rozsvítit! A potom zase: Teď – zhasnout! Je to záhada. Tropické světlušky blikají. Zůstanou tady?

Vzpomněla si na nosorožíky černé jako noc. Nosorožíci s dvěma rozštěpenými rohy. Někdy přilétali v noci k ohňům, které zapalovali, jindy je nacházeli na ztrouchnivělých kmenech. Zůstanou tady?

Vzpomněla si na veliké motýly – danaus, ano, danaus – které nacházeli na mokrém písku. Zůstanou tady?

Už je s námi opravdu zle, pomyslela si, když je Fin ochoten tady nechat všechno, co jsme do této chvíle nasbírali.

Měla při tom zvláštní pocit. Svět byl zahalený mlhou. Vynořovaly se z ní stromy i hlasy, ale zdály se neskutečné. Pavla sice šla za Finem, táhla za sebou svého koně na uzdě a nedokázala si vzpomenout, kdy se naposled pořádně najedla, měla pořád trochu horečku, někdy se rozechvěla zimnicí, připadalo jí skoro nemožné, že by se Fin dokázal rozloučit se svou přírodovědeckou sbírkou, ale nic z toho nebylo opravdu důležité, vždyť přece spala, sice něco říkala a Fin jí odpovídal, ale spala a to všechno se jí jen zdálo.

Mluvím ze spaní, napadlo ji ještě. Je to trapné, mluvit ze spaní. Je to směšné. Je to jedno…

Všechno se potápělo do mlhy. Měla pocit, že už ji nic nedokáže probudit, že nějaká jiná Pavla něco říká a něčemu se směje, jen aby si dodala odvahy. Poslouchala ji s ospalým zájmem. Trochu se jí obdivovala a trochu jí pohrdala. Jak se snaží. Jak je to všechno už zbytečné, ale ona to neví, a tak se snaží dál.

A potom ho uviděla. Najednou stál proti ní a ona věděla docela určitě, že se jí nezdá. Jako sen by nestál za moc, ale jako skutečnost byl příšerný. Uvědomila si, že předtím, než se proti ní objevil, zazněl výstřel a že slyšela nějaké vzrušené hlasy. Hrdlo se jí sevřelo. Jen ještě jeden nápad jí bleskl hlavou, byl úplně nesmyslný, ale přesto jí úžasně pomohl. Vrátil ji do skutečnosti.

Já jsem na tebe, čestné slovo, nevystřelila! chtěla vykřiknout.

Věděla, že nemá cenu něco vykládat nosorožci, ale stejně už v tu chvíli byla schopná něco udělat, cokoliv, nějak se bránit, nekřičet, protože to bylo zbytečné, ale něco… Na všechno už bylo pozdě. Mohla vyskočit na koně. Věděla však, že by se nerozběhl, a kdyby se mu nějakým zázrakem podařilo najít v sobě sílu a ještě jednou naposled vyrazit tryskem, stejně by nosorožci daleko neutekl. Svět byl najednou úžasně prázdný. Byla v něm jen Pavla a poraněný nosorožec. Slyšela jeho duté mručení. Viděla, jak sklání hlavu a natahuje ji dopředu. A to už vyrazil proti ní jako dělová koule. Její puška visela u sedlové tašky, příliš daleko, aby jí mohla pomoci. Ale docela blízko byl strom. Věděla, že rozzuřený nosorožec dokáže vyvrátit i strom, rozbít ho na třísky a rozdupat všechno, co se mu postaví do cesty, ale chvíli mu to bude trvat a za tu chvíli snad něco vymyslí, ostatně byla to jediná možnost, kterou měla. Chytila se kmene, byl hladký a prsty jí po něm klouzaly, přesto šplhala tak rychle, jak dokázala, a potom uslyšela praskot, větev jí zůstala v ruce a Pavla nedokázala potlačit výkřik úzkosti.

V tu chvíli však zazněl ještě jiný praskot, výstřel z pušky, svět tedy nebyl tak zoufale prázdný, jak se jí zdálo, ale to už byla na ze

mi, neporanila se, byla připravená vyskočit a uhnout v poslední chvíli té dělové kouli, která na ni letěla, ale pak nosorožce zahlédla. Ležel na zemi, snad jen deset kroků od ní, a ani se nepohnul. Hodný nosorožec. Ležel tam a vypadal najednou trochu jako hora Říp v ranním oparu. Za ním stál Fin. Praotec Fin. V ruce držel pušku.

„Nic se ti nestalo?“ volal na Pavlu.

„Ne, všechno je v pořádku,“ odpověděla a konečně pustila větev, která ji zradila a kterou ještě pořád držela v ruce.

Všimla si svého koně, stál nedaleko, neschopen pohybu, koulel očima a klepal se strachy. Přistoupila k němu. Zakryla mu oči rukama a položila mu tvář na čelo.

„Neboj se,“ řekla, „už je to pryč.“

Byla ráda, že ho může uklidňovat. Se zpožděním se také pod ní trochu rozklepala kolena.

„A víš, že ti ten nosorožec vlastně zachránil život? Večer by tě asi zastřelili. Buď rád, že to tak dopadlo.“

Kůň se ještě pořád chvěl.

„Nic si z toho nedělej. Zapomeň na nosorožce, už nikomu neublíží, zuřil, já vím, moc zuřil, ale zapomeň na to.“

Svět kolem ní se už zase halil do přízračné mlhy, už se jí zase začínalo něco zdát. V té mlze zaplanul oheň, nad kterým opékali maso z nosorožce, slyšela tu druhou Pavlu, tu, která se pořád o něco snažila, i když už bylo všechno zbytečné, jak říká: „Nosorožec chutná skoro úplně stejně jako slon…“

Záleželo na tom? Asi ne. Ale snažila se o bezstarostný tón, to musela té druhé Pavle uznat. Už nebude mít hlad. To je dobře. Ale ještě pořád neví, kde jsou a jak se odtud dostanou. Opravdu na to zapomněla? Jen proto, že měla na klacku kousek masa z nosorožce? Jen proto, že byla pořád ještě naživu?

A zase šli dál. Konečně opustili údolí bažin. Cesta stoupala, skoro neznatelně, ale pořád, nyní už rovná, jako kdyby ji do mapy krajiny někdo nakreslil podle pravítka, ale stejně to byla cesta, kterou před nimi prošlo jen stádo divokých slonů. Snad je dovede k banánovníkům, snad někam jinam. Někde před nimi byl Tenaserim.

Před námi je jen mrkev, napadlo Pavlu, tu druhou Pavlu, tu, které bylo trochu do breku a která se už skoro vzdala, už nevěřila, že na konci jejich cesty bude nějaký cíl, ale jen nějaká jiná cesta, která povede pořád dál a nikdy neskončí. Táhla za sebou svého koně, který už se také vzdával, jako kdyby věděl, že je vlastně jen konzerva a že ho zastřelí, až budou mít hlad. A co bude dál? Přece nic, jen cesta, která bude o něco delší, protože už nebudou mít hlad, a až se zase přihlásí, zastřelí dalšího koně. Ale pak už jim zbyde jenom jeden.

Není žádný Tenaserim, je jen mrkev.

Jaká mrkev? zeptala se ta Pavla, která pořád ještě věřila, že všechno dobře dopadne.

Přece ta mrkev, kterou uvázali před nos oslovi, aby za ní běžel.

A co se stalo potom?

Nic. Opravdu za ní běžel. Dost dlouho mu trvalo, než pochopil, že ji nikdy nedohoní.

Už brzy budeme u cíle, prohlásila Pavla, která se nikdy nevzdávala.

Jsi krásně praštěná.

Proč?

Protože nevíš, že není žádný cíl, že je jen cesta. Nejsme blíž Tenaserimu, jen jsme obehráli život o jeden den.

Řeknu ti pravdu…

Řeknu ti pravdu, i kdybych musela lhát. Není žádný Tenaserim, je jen mrkev, kterou uvázali oslovi před nos.

A zase šli dál a čas už neplatil. Někde v sedlové tašce měl Fin hodinky, které neustále tikaly. Ale měřily nějaký jiný čas.

Pavla minula nebe-peklo-ráj se zapomenutým kamínkem. Tu hru kdysi s Hanou hrály. Nebe-peklo-ráj… Byla to hezká hra. Zbylo jen peklo. A ta kresba na zemi byly jen bambusové větvičky, které náhodou spadly na zem tak, že jí připomenuly ztracenou hru. Naše ztracená hra se jmenuje jinak – Tenaserim. Mrkev je červená a uvařená v polívce je trochu nasládlá. Třeba už nikdy neuvidím mrkev.

To by mi vlastně moc nevadilo. Třeba už nikdy neuvidím Hanu.

Milá Hano, zabloudili jsme v močálech. Už jsem Ti jednou psala o tom, jak jsme bloudili. Některé příhody se na expedicích asi opakují. Já vím, je to otrava o nich zase číst, ale to není nic proti tomu, jaká je to otrava je znovu prožívat…

Třeba už nikdy nenapíšu Haně dopis. Kdysi spolu hrály nebe-peklo-ráj. Měla jsi šedý oblázek, který Tě poslouchal, Hano, vždycky spadl tam, kam jsi chtěla. Byl už trochu otlučený a matně se leskl. Můj oblázek často uskakoval, ale stejně jsem ho nikdy nevyměnila za žádný jiný. Kam se mi asi zakutálel? Kdy jsem ho vlastně měla naposled?

Hejno tukanů proletělo nad nimi s hlučným vřískáním. Tukan na banánovém listě. Určitě by byl lepší než ještěrka.

Milá Hano, prošli jsme bambusovým lesem. Náš kuchař, když jsme zastřelili nosorožce, nemohl najít křesadlo. A víš, co udělal? Ulomil dvě větve bambusu, sloupl z nich vnější tvrdou vrstvu a pod ní našel lýko. Začal ho třít stále rychleji a po několika minutách už se objevil první slabý kouř a potom jiskry a stačilo do nich jen trochu fouknout a měl oheň. Hledali jsme vodu, ale našli jsme jen bambusový les. V dutých částech kmene je vláha, čirá a chutná jako pramenitá voda. Mladé výhonky bambusu chutnají skoro jako chřest. Maso z nosorožce chutná skoro jako maso ze slona. Cesta, po které jdeme, vypadá skoro jako cesta k lidem.

Ty tomu opravdu věříš?

Ještě nikdy jsem neviděla bílého slona. Třeba po té cestě šel před námi bílý slon. Je posvátný.

Pagoda vypadá jako termití hnízdo. Cokoliv vypadá jako něco úplně jiného. Nosorožce prý dráždí pestré barvy. Proč se rozeběhl právě proti mně? Mám bílou sukni, ale už je to dávno, kdy byla ještě opravdu bílá.

Pořád táhla za sebou svého koně, před ní šel Fin a za ní Kou a dál řada nosičů, už vlastně skoro nic nenesli, ale stejně šli jako svázaní, jako kdyby skoro klesali pod tíhou nákladu, který byl nad jejich síly.

„Nejsi moc unavená, Pavlo?“ zeptal se Fin.

„Ne, opravdu ne, nedělej si o mě starosti.“

Kou vypadá trochu jako kamenná socha Koua. Schoval se za svůj obličej a čeká, co bude dál.

A co když dál už nebude nic?

Ještě máme tři koně a třeba něco ulovíme. V každém bambusu je ukrytá malá studánka. A cesta vede pořád vzhůru.

Až do nebe.

Jestli je v Barmě vůbec nějaký Tenaserim, tak musí být přece tady.

A zase šli dál. Mlhou, která se kolem Pavly zatahovala jako opona a opět rozhrnovala. Na jevišti pak viděla tukany, anebo Fina, jak jde před svým koněm, a opět jen mlhu. A potom uslyšela nějaké hlasy. Fin se už dávno naučil barmsky, také Pavla znala několik barmských vět a všechny ostatní, které neznala, jí aspoň rytmem a melodií připomenuly, že jsou barmské, ale hlasy, které se ozvaly v mlze, byly jiné a mluvily nějakou cizí řečí. Jen Kou jí rozuměl. Poznala jeho hlas a slyšela také Fina, jak říká…

„Ať jdou po našich stopách. Najdou na stromech čerstvé záseky. Ať jdou k bambusovému lesu, najdou tam naše zavazadla. Řekni jim, ať je přinesou do vesnice.“

A opět zazněly cizí hlasy, drnčivé a trochu nakřáplé.

„Řekni jim, ať jdou po našich stopách ještě dál. Najdou naše nosiče nemocné horečkou z bažin a dva slony. Řekni jim, že musí dostat nemocné nosiče rychle do vesnice.“

Cítila, že má rty rozpukané, a nedokázala otevřít oči. Ale ty cizí hlasy se jí neozvaly ve snu, opravdu je slyšela.

„Te – na – se – rim…,“ zašeptala s velikou úlevou.

Víš to určitě, zeptala se ještě naposled ta druhá Pavla, ta, která věřila, že Tenaserim je jen jiné jméno pro mrkev.

Zamračila se, aby ukázala, že ji má moc dobře přečtenou. Ale neřekla už nic. Snad omdlela. Snad jenom usnula. Ale věděla, že jsou u cíle.

Milá Hano, píšu Ti z vesnice v Tenaserimu. Tenaserim je hornatá krajina na jihu Barmy, kterou protéká řeka. Jmenuje se také Tenaserim. Naše vesnice se jmenuje Zoe. Leží na úpatí hory, která se jmenuje také Zoe. Lidé tady šetří jmény. Ale ne obětavostí. Zachránili nám život. Náčelník splnil, co Finovi slíbil. Nemocní nosiči jsou už zase s námi i s dvěma slony a s věcmi, které jsme nechali na cestě. Bylo to zvláštní a krásné. Ne ta pomoc, ale samozřejmost, s jakou nám ji vesničané poskytli. Nic za to neočekávali, snad ani slova díků ne, protože o samozřejmých věcech se nemluví. Zoe je malá vesnice s kruhovými chatrčemi. Jsou postavené z bambusových kmenů a mají ploché střechy pokryté palmovými listy.

Už jsme na cestě skoro čtyři měsíce. Prošli jsme hornaté provincie Yei, Tavoj a Merguj. Nasbírali jsme snad dvacet tisíc broučků a ostatního hmyzu, máme několik beden herbářů, ale také sbírku hadů, škorpiónů, ještěrek a kamenů. Skoro o všechno jsme málem přišli, když jsme před Tenaserimem zabloudili v močálech. Lidé v Zoe věří, že Fin je čaroděj, protože našel v močálech cestu.

Vzpomínáš si, jak jsem Ti poprvé vypravovala o Finovi? Bylo to v neděli, venku svítilo slunce a otevřeným oknem bylo slyšet hučení jezu pod Kamenným mostem. A víš, proč jsem

mu začala říkat Fin? Když jsem slyšela, že také náčelník o Finovi prohlásil, že je čaroděj, měla jsem chuť mu odpovědět: ty a já, my jsme dva. Já si to o něm myslím už dávno.

Fin měl úžasné štěstí, že našel Zoe, a o lidech, kteří mají štěstí, se přece říká, že když spadnou do vody, vyplavou s rybou v zubech. Byli jsme ve vesnici už skoro týden. Fin seděl před naší chatrčí nad čadícím ohýnkem z dřevěného uhlí a uspával v jeho kouři broučky, které nosiči sebrali okolo vesnice. Pokud si náčelník už předtím myslel, že je Fin čaroděj, pak nyní – když užasle pozoroval, co s těmi broučky provádí – to věděl určitě. Potom si všiml uhlí, které Fin do ohně přikládal. Začal se smát a něco vykládat Kouovi. Co říká? zeptal se Fin. Ptá se, proč jsi nosil černé kameny až do Zoe.

Finovi trvalo dost dlouho, než odpověděl. A co jsem měl podle něho udělat? zeptal se tak lhostejně, že bylo radost ho poslouchat. Ale lhostejný nebyl. Znám ho moc dobře. Mě neoklamal.

Říká, že jsi měl černé kameny sbírat tady, překládal Kou. Kde? zeptal se Fin. Na malé řece, která teče do Tenaserimu. Jak se tam dostanu? ptal se Fin a opět se zdálo, že ho to vlastně ani moc nezajímá. Říká, že bys musel jít proti proudu řeky Tenaserim až k šedé skále, říká, že u skály se do velké řeky vlévá malá řeka, říká, že bys musel jít proti proudu té malé řeky a že tam na břehu jsou černé kameny.

Teprve potom Fin vyskočil od ohně. Vydali jsme se na cestu hned. Našli jsme skálu i přítok Tenaserimu. A potom jsme uviděli stráň s několika vrstvami usazenin. Mezi pásem jílů a pásem břidlice byla tmavá, drolivá vrstva – a to bylo uhlí. Našli jsme pak ještě tři další sloje, ta největší je snad tři metry vysoká a stačilo jednou kopnout, stačilo odfouknout prach a ze sloje se začalo sypat černé lesklé uhlí. Našli jsme povrchový důl a vedle tekla řeka, po které budou moci dopravovat uhlí k Tenaserimu a potom dál až do moře a parníky plující do Číny si budou moci v Barmě doplnit zásoby. Bylo to úžasné štěstí. Až ukážeme vzorky uhlí Blondellovi a až se o nálezu dozví lord Auckland, budou nadšením bez sebe. Fin vlastně nehledal uhlí, hledal jen cestu, která by nás vyvedla z močálů, a potom škorpióny, rostliny a broučky. Ale to je jedno. Našel také uhlí. Celý další den kreslil první mapu řeky, která se vlévá do Tenaserimu a která ještě nemá jméno.

A brzy potom se stalo něco nepochopitelného. Náčelník řekl Finovi, aby se vyhýbal hoře Zoe, protože je začarovaná, a nikdo na ni proto nesmí vstoupit. A víš, co udělal Fin? Nic. Myslela jsem, že se vším praští a poletí na Zoe, ale on zůstal sedět. Ještě jsme se dozvěděli, že hora Zoe, ještě dřív, než ji neznámý čaroděj zaklel, byla lovištěm vesničanů, nejlepším ze všech, které měli, a že na jejím úpatí osévali svoje rýžová pole a že s horou ztratili skoro všechno, a Fin seděl dál, nejdřív překresloval mapu bezejmené řeky na čistý papír a potom zase uspával broučky v kouři z uhlí, které jsme na jejím břehu našli, a dál se vyptával na horu Zoe. Nejsi nemocný? zeptala jsem se ho…

Už se stmívalo. Zvedl se vítr, jako každý večer, a zdál se skoro chladný. Větve bambusů rostoucích za vesnicí se proměnily v zelené fontány. Dál se zvedaly kokosové palmy, rovné a vysoké. Fin s Pavlou a Kouem snědli poslední banány opečené ve žhavém popelu. Pavla rozlila do šálků barmský čaj připravený ze zelených listů opražených nad ohněm. Pili ho bez cukru.

Fin se zdál stále zamyšlenější. Něco hledal v krabici s červeným víkem, o které Pavla do té chvíle nevěděla, že ji má. Viděla ji poprvé. Vylovil z ní skleněnou láhev se širokým hrdlem. Byl v ní nějaký bílý prášek. Držel ji v ruce. Vypadal v tu chvíli trochu jako Hamlet nad lebkou. Pak našel jinou láhev. Byl v ní nějaký jiný bílý prášek. Ještě poslal Koua pro hrst černého střelného prachu. Zabalil ho pečlivě do listu vytrženého ze starých novin a položil k dvěma lahvím, které postavil na nízký stolek z teakového dřeva. Začal se usmívat.

„Po večeři nečaruju,“ oznámil Pavle vlídně.

„A kdy budeš čarovat?“ zeptala se.

„Až zítra, až za plného slunečního světla, aby se každý mohl přesvědčit o tom, že to je opravdu poctivé kouzlo.“

„Už se nemůžu dočkat.“

Opět se usmál a jeho úsměv byl plný pochopení. Ještě nevěděla, co chce udělat, ale rozhodně mu nechyběla jistota.

„Jdi pro náčelníka,“ poručil Kouovi. „Řekni mu, že s ním chci mluvit. Řekni mu, ať s sebou přivede ještě několik mužů z vesnice. Těch, kterým nejvíc věří a kteří mají ve vesnici největší vliv. Řekni mu, že jim oznámím něco důležitého.“

Kou odešel. Fin s Pavlou osaměli. Nějaký pták jim proletěl nad hlavami tak blízko, že ucítili na tvářích závan jeho křídel. Větve palem se pohnuly. Ozval se zvuk, který měla Pavla ráda. Jako když doma prší do trávy. Kou s náčelníkem a několik mužů už přicházeli. Posadili se do kruhu kolem ohniště před chatrčí. Fin přiložil několik suchých větví. Brzy z nich vyskočil jasný plamen. Už byla skoro tma.

„Řekni náčelníkovi, že brzy odejdeme z jeho vesnice, ve které nás přijal jako přátele. Řekni mu, že nám pomohl a že jsme mu za to vděční.“

Kou překládal jeho slova. Fin se zamyšleně díval do plamenů.

„Řekni náčelníkovi, že jsem přemýšlel o daru pro Zoe a že jsem dlouho nevěděl, jaký by to měl být dar a nyní že už to vím. Řekni mu, že jsem chtěl, aby to byl velký dar. Řekni mu, že hora Zoe je veliká a že to je dobře.“

Snad poprvé se Fin podíval na náčelníka pevným neuhýbavým pohledem.

„Tak velká hora a tak malé má jméno,“ ozval se ještě polohlasně.

Jen Pavla mohla ta slova uslyšet. Zpozorněla. Konečně začala všemu rozumět. Byla v pokušení se usmát, ale pak pochopila, proč to nesmí udělat. Seděla trochu strnule a čekala, co bude dál.

„Řekni náčelníkovi,“ ozval se opět Fin, „že chci vystoupit na horu Zoe.“

„To nedělej, pane,“ promluvil poprvé náčelník.

„Proč?“

„Řekl jsem ti přece, že Zoe je hora, kterou zaklel čaroděj.“

„Řekl jsi mi to a já si to pamatuju. Právě proto vystoupím na horu Zoe.“

Kou, nakažen vzrušením v náčelníkově hlase, rychle překládal jeho slova.

„Zoe je hora, která uzdravuje, ale nyní je také horou, která zabíjí. Byla to hora dobrých léků, ale čaroděj ji pro nás uzamknul. Zoe je hora, která přitahuje, ale nepustí nikoho zpátky. Čaroděj to řekl. Nechoď na Zoe, pane.“

„Půjdu na Zoe už zítra, až slunce bude vycházet, a ty půjdeš se mnou i se svou družinou.“

„Ne, nepůjdu, čaroděj to zakázal. Vzal nám tu horu.“

„Řekni náčelníkovi ještě jednou, že jsem pro něho hledal velký dar a že jsem ho našel. Vrátím mu horu Zoe a on sám, a všichni, kteří s ním půjdou, uvidí, že jsem ji zbavil kouzla.“

A potom bylo ticho. Jen oheň praskal. Odněkud z dálky se ozvalo zavytí potulného psa.

„Zítra ráno, až bude slunce vycházet, se tady sejdeme,“ řekl Fin a zvedl se na znamení, že nic víc už není třeba říkat. Náčelník i se svou družinou zmizel ve tmě.

Krom pozdravu neřekl nikdo snad jediné slovo. Šli pomalu. Skoro váhavě. Slunce, ukryté ještě za palmami, položilo před ně dlouhé stíny. Náčelník i vesničané měli strach. Ale šli za Finem. Potřebovali horu Zoe. Zoufale ji potřebovali. Ale stejně měli strach. Budou svědky souboje dvou čarodějů. Je bílý čaroděj opravdu větší než ten, který před nimi uzamkl horu? Ostražitě Fina pozorovali. Zdálo se jim, že nemá strach, ale to ještě nic neznamenalo. Šli stále pomaleji. Báli se jít dál. Báli se vrátit. V sázce bylo příliš mnoho. Hora Zoe.

Už byli na jejím úpatí, kde kdysi měli svoje pole. Pavla udiveně pozorovala neproniknutelné hradby zeleně. Později napsala do svého deníku: Vymýtit takto zdivočelá pole a vrátit je užívání jest těžší než přeměnit prales v obdělávanou zemi, právě tak jako jest daleko těžší přivést zpět ku vzdělanosti a mravnosti nějaké plémě zdivočelé a sešlé než civilizovat divoké lidi přírody. Obešli hradbu křoví a našli stezku, po které stoupali dál na vrchol hory.

„Podívej! Tam…“

Byl to náčelník vesnice, kdo vykřikl pronikavým hlasem a s očima rozšířenýma hrůzou ukazoval na okraj planiny, na kterou právě vstoupili. Uviděli mrtvého tygra a mrtvého nosorožce. Fin se k nim loudavě přiblížil. Zůstal stát a skoro lhostejně se rozhlížel kolem sebe. Náčelník něco rychle říkal a Kou stejně rychle překládal jeho slova.

„Říkal jsem ti přece, že Zoe je hora, která k sobě nikoho nepustí. Ani lidi, ani tygry, ani nosorožce. Zoe je hora, na kterou nesmíme vstoupit.“

„Vidím tygra,“ odpověděl Fin, „a ty jej také vidíš, tygra zabitého nosorožcem a pak vidím nosorožce zabitého tygrem. Vidím krev v trávě a udupanou zem, na které se utkali. Zabili jeden druhého a hora Zoe se na ně při tom dívala. Ne, hora je nezabila a ty to víš.“

Ale to už Fin odcházel, dál stoupal na horu a za ním šla Pavla a Kou. Neotočil se. Snad věděl, že kdyby to udělal, připustil by možnost, že náčelník a ostatní vesničané za nimi nejdou, a tak nemohl vidět, co viděla snad jen Pavla, náčelníka a vesničany, jak stojí na pláni a dívají se za Finem, už byl od nich daleko, už by museli vykřiknout, kdyby chtěli, aby je uslyšel, neotočil se, šel pořád dál a potom… se vydali za ním.

Ještě jsme neprohráli, uvědomila si Pavla a vydechla úlevou.

Ale ještě jednou se zastavili a ještě jednou se zdálo, že náčelník i vesničani se rozeběhnou zpátky a nic a nikdo že už je nezastaví. V místě, kde stezka vedoucí na vrchol hory začala stoupat, stál přes cestu jednoduchý plot z přeschlých větví a svázaný jen tuhou dlouhou trávou, která všude kolem rostla. Náčelník a vesničani před ním zůstali stát jako přibití k zemi.

„To je plot, o kterém nám řekl čaroděj, než od nás odešel,“ vypravil ze sebe konečně náčelník.

„Co o něm řekl?“ zeptal se Fin.

„Že to je znamení jeho moci nad námi a nad horou Zoe.“

„A to je všechno?“ usmál se Fin.

„To je všechno.“

Zdálo se, že Fin je potěšen. Jediným pohybem ruky smetl plot – klacky, ze kterých byl svázaný, stejně moc nedržely pohromadě – a po chvíli už měl před sebou malou hranici dřeva. Nedokázal potlačit radostný smích. Věděl, že by měl zůstat vážný, ale nedokázal to prostě.

„Měl jsem strach, že nenajdu nahoře dost dřeva,“ zašeptal Pavle.

„Našel jsi ho tady.“

„To je dobře a ještě lepší je, že to je dřevo, které na Zoe nechal čaroděj.“

Někdo by ho měl odnést. Fin se rychle rozhlédl po družině, která ho doprovázela. Náčelník to asi nebude, usoudil. A nikdo z vesničanů. Kou? Na čaroděje přece nevěřil. Aspoň v Maulmainu. Ale tady byl v Tenaserimu. Třeba čarodějové opravdu nejsou, ale Kou už to nevěděl tak jistě jako dřív. Fin vytáhl z kapsy silný provaz, svázal dříví z rozbitého plotu a hodil si ho přes rameno.

„Jdem!“ řekl jen.

Snad skutečnost, že se odvážil rozbít kouzelné znamení, by vesničany sama nepřesvědčila. Ale smál se. A když se nesmál, smích mu stejně dál cukal koutky úst. Byl si sám sebou jist a ta jistota byla nakažlivá. Ačkoliv… V náčelníkových očích se dalo číst jako v otevřené knize. Blázni se taky všemu smějí, a nejvíc věcem, které nejsou vůbec k smíchu. Ale řekl, že jim vrátí horu. Řekl, že se sami budou moci přesvědčit o tom, že přemohli kouzlo, které na horu vložil čaroděj. Může být někdo tak veliký blázen?

Šli za Finem. Nyní už bez váhání, protože neměli co ztratit. Vrchol hory se před nimi objevil, porostlý jen usychající trávou, bez stromů a keřů. Fin našel kus země, na kterém nerostlo nic. Položil dřevo na kameny a rychle ohraničil ohniště. Na jeho dno položil nejsilnější větve, přes ně napříč dal větve slabší, a teprve na ně položil hrst uschlé trávy a slabé větvičky, které rychle vzplanou. Zakládal oheň obráceně, špatně a zcela proti všem pravidlům. Náčelník i vesničani stáli v uctivé vzdálenosti už zase trochu nejistí. Čekali zázrak a zatím bílý sáhib jen rozdělává ohýnek – moc to neumí – ale už bylo pozdě utéci, byli přece na vrcholu hory, překročili zákaz, který vyslovil čaroděj, když se na ně rozzlobil a odešel, aby se už víckrát nevrátil. Jen jeho kouzlo tu zůstalo. Opravdu shoří v ohni, který zapaluje bílý sáhib? Řekl, že se sami o tom budou moci přesvědčit. Čekali. Nic jiného už stejně nemohli dělat.

Z hraničky vystoupil první tenký proužek dýmu, a potom se objevil plamen. Oheň se jen pomalu rozhoříval. Fin stál nad ním bez pohnutí jen s Pavlou. Poprvé se jí zdál trochu rozpačitý. Byl přece vědec a teď…

„Kdybych jim řekl, že nikdo nemůže začarovat horu, nevěřili by mi,“ zašeptal Pavle.

„Já vím,“ odpověděla. „Ani kdybys vkleče přísahal.“

Jak se vlastně má chovat žena čaroděje? uvažovala. Čarodějové v našich pohádkách jsou přece většinou staří mládenci.

Stála snad jen krok za Finem a dál byl Kou, a teprve za ním skupina vesničanů s náčelníkem. Oheň hořel pomalu, dřevo bylo dokonale vyschlé, ale plamen si k němu teprve musel hledat cestu. Silnější větve se konečně vzňaly, ale pod nimi byly další, ještě silnější. Minuty se nekonečně vlekly. Fin už neřekl ani slovo, jako socha stál nad váhajícím ohněm a díval se do plamenů. Praskot hořících větviček v nich zazněl jako vzdálené výstřely.

Konečně – v jediném okamžiku – se oheň změnil. Vztekle zasyčel a nad vrcholem hory se najednou zvedl obrovitý černý kouř, zahalil všechny, kteří stáli kolem, celý svět zmizel v černém kouři, dokonce i slunce zhaslo a v té krátké tmě bylo slyšet jen výkřiky vesničanů, kteří se konečně dočkali zázraku, o kterém pochybovali. Ten černý kouř nemohl přece znamenat nic jiného, než že čaroděj, který zaklel horu Zoe, prohrál. Jen pomalu se kouř rozptyloval v mírném větru, zase vyšlo slunce a Fin pořád stál nad ohněm, beze slova a bez pohybu. Představení ještě neskončilo.

Černý mrak zmizel a oheň nyní hořel už zase jasným žlutým plamenem. Potom se Fin konečně pohnul. Ukázal na oheň, ale bylo to gesto, kterým oslovil plameny, ne lidi, kteří stáli kolem. A opět se za ním ozvaly výkřiky údivu a strachu, protože nad ohněm znovu zakroužil oblak dýmu a byl jasně zelený. Zelený kouř se tam vznášel. Žádný kouř přece nemůže mít zelenou barvu, ale ten kouř byl přesto zelený jako tráva nacucaná vodou.

A ještě jednou, posledním gestem, oslovil Fin oheň. Ještě dřív, než se ve vzduchu rozptýlil zelený dým, zahalil vrchol hory červený oblak. Červený kouř se valil z ohně, červený jako krev se rozlil kolem ohniště a potom se zvedl a pomalu zmizel v dálce.

Teprve pak se Fin otočil k ohni zády. ?ž se neusmíval. Skoro plaše oslovil náčelníka a Kou překládal jeho slova mnohem hlasitěji, skoro je vykřikoval.

„Nedobré kouzlo hory Zoe jsem spálil v tomto ohni a vy všichni jste to viděli. Hora Zoe už nebude zabíjet. Vracím vám horu Zoe. Je opět vaše.“

Poslední večer ve vesnici Zoe byl oslavou na počest bílého čaroděje. Dlouho do noci planul oheň, do kterého náčelník hodil popel, který přinesl ze zakázané hory jako důkaz, že se na ni opět mohou vracet. Všichni obyvatelé vesnice tancovali před Finem a Pavlou a jejich zpěv – temný a uhrančivý – byl dlouhý jako bloudění v močálech. V jedné chvíli slavnosti se Pavla naklonila k Finovi.

„Jaký máš pocit?“ zeptala se a plameny ohně se jí zrcadlily v očích.

„Dobrý. Velice dobrý pocit čaroděje, který zvítězil nad horou, protože jeho kouzlo bylo mocnější,“ odpověděl Fin.

„Jaké to bylo vlastně kouzlo?“

„Černý střelný prach, sůl barnatá a sůl stroncia,“ přiznal se trochu provinile, a i když v matoucí záři ohně mu nebylo vidět dost jasně do tváře, stejně byla Pavla ochotná přísahat, že se začervenal.

Druhý den ráno se vydali na zpáteční cestu do Maulmainu.

SCORPIO

Byl to mladý, dobře urostlý muž, úplně nahý, prostřední postavy, barvy skoro uhlově černé. Vlasy, po obou stranách ostříhané, tvořily kudrnatý vlnitý hřeben. Tělo neměl ani tetované ani pomalované. To tedy jsou ti obávaní divoši! Jsou to plaché děti přírody, veselé, když se jim nic zlého neudělá. S těmito lidmi se při troše trpělivosti snadno uzavře přátelství.

Z deníku dr. Jana Viléma Helfera. Andamany. Zápis z 29. ledna 1840.

Fin vysypal hrst uhlí na mahagonový stůl. Blondell se jen díval a mlčel. Uhlí, černé, lesklé a bezvadné uhlí, ležící na břehu řeky, která teče do moře. Kdyby před ním Fin vytáhl z klobouku živého králíka, tvářil by se asi stejně udiveně. Uhlí… Opatrně vzal jeden černý kamínek a skoro dojatě jím otáčel mezi prsty. Umazal se. Vrátil kamínek na stůl a otřel si prsty do bílého kapesníku. Zůstaly dál dost špinavé, ale ani kapesník už nebyl bílý. Bylo to tedy opravdu uhlí.

A řeka Tenaserim teče do moře. Skoro každá řeka tam teče, to je dobře, že také Tenaserim, protože jsou na světě i řeky, které tečou do pouští a tam vyschnou. Tenaserim však teče do moře.

Až do té chvíle připadal Blondell Pavle trochu jako svatý Mikuláš a byl v Barmě asi jen proto, aby dával Finovi všechno, na co si jen vzpomene – lodě i slony –, ale nyní se něco změnilo. Na stole před guvernérem leželo uhlí, najednou byl Fin Mikuláš a Blondell byl jen Blondell a nic víc.

„Musíte jet do Kalkaty a oznámit lordovi Aucklandovi nález uhelných slojí,“ ozval se skoro uctivě.

Pavle se zdálo, že si uvědomil chybu, kterou v té větě udělal, ale pozdě, až ve chvíli, kdy ji vyslovil. Řekl: Musíte… Měl říci: Jistě ráčíte… Nebo něco podobného. Ta věta visela chvíli ve vzduchu jak cigaretový kouř. Jen pomalu se rozptylovala a Blondell se tvářil skoro provinile.

„Teď nemohu,“ ozval se Fin, který snad ani nepostřehl změnu, která se s guvernérem stala.

„Proč?“

„Protože musíme uložit ulovený hmyz do krabic. V močálech bylo mokro a horko a některé kusy mohou být poškozené. Musíme také přeložit rostliny v herbářích. Ve vlhku snadno ztrácejí barvu.“

Blondell – už byl zase guvernérem – se zatvářil skoro stejně udiveně jako v té chvíli, kdy poprvé uviděl na svém stole uhlí.

„Vy nemůžete jet do Kalkaty, protože musíte napichovat broučky na špendlíky?“

Potřeboval slyšet tu podivuhodnou zprávu ještě jednou.

„Ano, dalo by se to tak říci,“ odpověděl Fin. „Coleoptera…“

„Co to je?“

„Brouci.“

„Ano, rozumím,“ ozval se Blondell, ale bylo na něm vidět, že stejně ničemu nerozumí.

„A musíte sušit herbáře.“

„Ano.“

„A musíte to udělat teď.“

„Už v Zoe jsme rostliny přeložili, ale chtěl bych si ověřit, zda jsou opravdu v pořádku.“

„A proto Kalkata počká.“

„Stačí mi týden. Nebo čtrnáct dní. Mohu poslat zprávu písemně.“

„To opravdu můžete.“

„Zprávu o nálezu uhlí může doručit každý, ale Coleoptera…“

„To jsou brouci.“

„Ano, to jsou brouci.“

„Ovšem, rozumím.“

Ale pořád ještě ničemu nerozuměl. A nikdy nebude rozumět rozhovoru, který s Finem vedli nad mahagonovým stolem.

„Lepidoptera a Orthoptera…“

„Co to je?“

„Motýli a kobylky.“

„Ano, já vím, také s nimi je třeba rychle něco udělat. V bažinách bylo mokré vedro.“

„Ano, pane guvernére.“

„Jste zvláštní člověk, pane doktore Helfere.“

„Jsem přírodovědec a záleží mi na sbírce, kterou jsem z Tenaserimu přivezl.“

„Mohu se vás na něco zeptat?“

„Ovšem že můžete.“

„Jakou cenu má vaše sbírka?“

„Cenu?“

Teď byla řada na Finovi, aby se zatvářil udiveně.

„Kdybyste ji chtěl prodat,“ pomohl mu Blondell.

Konečně Fin pochopil, co guvernéra zajímá.

„Opravdu nevím, nikdy mě nenapadlo, že bych ji mohl prodat, mohl bych ji třeba darovat, ale prodat…“

Mohl bych ji třeba darovat, tu větu si Pavla zapamatovala.

„… nevím, kdo by si ji koupil.“

„To jsem si mohl myslet,“ prohlásil Blondell.

„Má ovšem velkou vědeckou cenu.“

„To jsem si mohl myslet,“ opakoval Blondell a zamyšleně si mnul čelo. Byl to přemýšlivý pohyb. Zbyly mu po něm na čele černé čmouhy. Ještě pořád měl prsty od uhlí.

„Víte, jakou cenu má uhelný důl?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl Fin. „Nikdy jsem žádný důl nekupoval.“

Milá Hano, chyběla jen pozdravná salva z děl, ale jinak skoro nic. Fina přijali v Kalkatě jako krále. Ta sláva ho trochu otravovala, ale i to byl královský pocit – být otrávený z vlastní slávy. Většinou jsou lidé otrávení spíš z toho, že si nikdo ani nevšimne, že jsou taky na světě. Je to zvláštní, číst o sobě v novinách článek na první stránce. Nevím to určitě, ale myslím, že ho Fin celý nedočetl. Byl moc dlouhý a byla v něm slova, která nemá rád. Třeba: hrdina…

Škoda že jsme nemohli do těch slavnostně rozsvícených sálů vstoupit rovnou z Tenaserimu, rozedraní, rozklepaní horečkami, spálení sluncem, hladoví a taky – dost špinaví. Ale stejně si myslím, že být ženou čaroděje je zajímavější.

Na slavnostní večeři, kterou na naši počest uspořádal lord Auckland, jsem nejmíň stokrát na otázku, jak se mi daří, odpověděla, že moc dobře, a pak na otázku, jak se mi líbí slavnost, jsem asi stokrát odpověděla, že je opravdu velice krásná, a potom jsem se snad stovky různých lidí zeptala, jak se jim daří, všichni svorně odpověděli, že moc dobře, a na mou druhou a poslední otázku, jak se jim líbí slavnost, odpověděli, že je opravdu velmi krásná, a při tom se tvářili asi jako ti porcelánoví psi, které si Angličani stavějí na římsy svých krbů. Nikdy jsem nevěděla, proč to dělají, ale teď už to vím. Ti psi se na sebe koukají a jeden pořád říká: Jak se máte? a ten druhý se potěšeně zazubí a odpoví, že velmi dobře, a pak se zeptá: Jak se vám líbí tento večer?

Celé týdny jsme jedli jen maso opékané na ohni anebo rýži, kterou jsme si vysypali z dutého bambusu, seděli jsme na zemi, kolena až u brady, a naučili jsme si vážit si obyčejných věcí, jako je třeba židle, na které se dá pohodlně sedět, a stůl s rovnou deskou, po které talíř neklouže. V Tenaserimu však nikdo neměl před večeří slavnostní projev a ta rýže vlastně nebyla tak špatná. Ale pili jsme jen vodu, kalnou, trochu hořkou a většinou protivně vlažnou, protože jsme ji nedokázali skoro nikdy ochladit. Na slavnostní večeři jsme pili víno nalévané do pohárů z broušeného skla, a když jsi zvedla pohár proti světlu, uviděla jsi, že v červeném víně září malé zlatavé světýlko. A víno nám naléval do pohárů sluha v livreji a měl bílé rukavice. Na vaše zdraví. Jak se vám líbí dnešní slavnost? Je opravdu velice krásná.

Nevím, proč jsem si vzpomněla na nosorožce, který si na té pláni v Tenaserimu vybral ze všech lidí, kteří byli kolem, právě mě a rozeběhl se, aby mi dal pac. Jak se vám líbí dnešní slavnost? Je opravdu velice krásná. Tenkrát v Tenaserimu jsme měli také slavnost. Jedli jsme každý kus nosorožce nabodnutý na syrovém klacku, ale nikdo se nikoho nezeptal, jak se mu ta slavnost líbí. Musela jsem dojet až do Kalkaty, abych si uvědomila, že byla také velmi krásná. Země, po které jsme chodili v bambusovém háji, se podobala parketové podlaze. Zrcadlila se na ní záře plamenů. Byla skoro stejně třpytná jako podlaha ve velké jídelně, ve které uspořádal na naši počest lord Auckland slavnostní večeři.

Už předtím měl Fin v Barmě všechno, na co si vzpomněl, ale nyní, když přivezl z Tenaserimu uhlí, by asi dostal i modré z nebe, ale bude si přát spíš lodě, protože poplujeme na Mergujské ostrovy, jsou jich tisíce, ale nikdo o nich moc neví, jen že na některých se ukrývají piráti. Chcete prozkoumat Mergujské ostrovy? Výborný nápad. Fin přivezl do Kalkaty uhlí a od té chvíle jsou všechny jeho nápady výborné.

Milá Hano, začínám mít trochu strach a nevím proč…

Od prosince 1838 až do dubna 1839 vyplouval Fin z Merguje na ostrovy v zálivu. Ze všech lodí, které kotvily v přístavu, si vybral starý indický sambuk s trojúhelníkovými plachtami a s velkou kajutou na zádi. Na palubu se vešly ještě dva malé čluny. Proplouval s nimi korálovými útesy kolem ostrovů, které byly většinou prázdné. Nacházel jen opuštěná tábořiště Selungů, kteří na nich kdysi lovili a pak odpluli někam jinam, a jeskyně, ve kterých se snad ještě nedávno ukrývali malajští piráti, a nemuseli se bát, že je někdo objeví a začne jim něco vyčítat, protože ostrovy za korálovými útesy se ze všeho nejvíc podobaly bludišti. Kupecké lodě s nákladem perel, slonoviny a koření se jim vyhýbaly.

Až v zátoce ostrova Blunt se poprvé a naposled setkali s původními obyvateli ostrovů. Utíkali před Finem a vyli při tom jako šakalové. Jejich chatrče, postavené na kůlech z bambusových tyčí, krytých jen větvemi a palmovými listy, se rychle vyprázdnily. Dokonce i psi utekli a neodvážili se zaštěkat na Fina – ani z dálky –, kterého doprovázel jen Kou a několik námořníků. Zůstali stát na kraji osady a všude kolem zněl plačtivý nářek.

„Rozumíš tomu?“ zeptal se Fin.

„Bojí se nás,“ odpověděl Kou.

„To vím taky, ale proč?“

„Myslí si, že jsme piráti.“

„Piráti přece vypadají jinak.“

„Asi to nevědí,“ odpověděl Kou. „S piráty se tady každý může setkat většinou jen jednou. A pak už nikomu nestačí povědět, jak vypadali. Malajští piráti…“

Zapomněl klesnout hlasem k tečce, ale Fin pochopil. A tak tam stáli a za každým křovím byl schovaný nějaký Selung a naříkal, jako kdyby mu právě trhali zub.

„Vraťte se na loď!“ přikázal Fin námořníkům.

Zůstali s Kouem sami a čekali, až Selungové přestanou naříkat nad neštěstím, které je postihlo.

„Budeš jim rozumět?“ zeptal se Fin.

„Trochu,“ odpověděl Kou.

Odložili pušky a posadili se na zem tak mírumilovně, že nějaký pes v dálce poprvé zaštěkal. Po chvíli se vynořil první Selung a udělal první váhavý krok směrem k Finovi. Fin se na něho zářivě usmál. Také Selung se přátelsky zašklebil a udělal další váhavý krok dopředu.

Několik dní pak kotvili v zátoce a Fin měl příležitost setkávat se se Selungy. Byl první bílý člověk, kterého v životě viděli. Potřebovali si na něho sáhnout, aby se přesvědčili, že se jim jen nezdá, že se nerozplyne ve vzduchu, že je opravdu bílý a že je tady, v jejich zátoce na ostrově Blunt. Byli úžasně zvědaví, ale to nebylo nic proti tomu, jak zvědavý byl Fin. Snad ještě nikdy předtím se nedostal tak daleko, ne v prostoru, ale v čase.

Selungové žili stejně jako před tisíciletími. Byli tmavší než Barmánci a měli jen úzké lodičky a trojzubce, kterými lovili ryby a želvy. Nic víc. Chodili skoro nazí s trojzubcem na dlouhé bambusové tyči a s věčným strachem v srdci. Neznali ani sítě, ani udice, nikdy neslyšeli o rýži, která roste na polích, měli jen moře a naději, že připlují čínské džunky. Neměli žádného boha ani čaroděje, ale někdy připlouvali k jejich zátoce Číňani. Byli nesmírně laskaví. Za několik hrstí perel jim dávali palmové víno. Byl to skvělý obchod. Selungové se opili a byli šťastní. Když se probudili, bolela je hlava, ale věděli už, že za štěstí se musí platit. A potom dál lovili žraloky a želvy a jejich maso sušili na slunci a někdy nacházely perly v lasturách, bledá šišatá zrníčka rozsvěcující se duhovými barvami. Vařili kraby s divokým kořením a opět vyplouvali na moře. Jejich čluny měly rovná dřevěná dna a boky z bambusových kmenů svázaných palmovým lýkem. Řídili je pádly s jednoduše vyřezávanými hlavicemi a se širokými listy. Ještě měli barmské nože – da se jmenovaly – ale pak už opravdu nic, jen věčnou žízeň na palmové víno.

Opět bloudil Fin po ostrovech a opět se vracel do přístavu, aby vyložil herbáře, krabice s uloveným hmyzem a ostatní přírodovědecké sbírky – ryby, perlorodky, kraby, želvy a mořské ptáky – a aby doplnil zásoby potravin a vody.

Na jednom z ostrovů našel železnou rudu.

Hledal cín na řece Pačjan.

Doplul také do zátoky plné ambry. Plavala tam na vlnách jako medúzy vymodelované z rozpuštěného vosku.

Našel na ostrovech mangosteje, podobné granátovému jablku, které měly uvnitř pět bílých

bobulí velikých asi jako angrešt. Nikdy předtím nejedl lepší ovoce.

Piráty nepotkal, ale jednou je přepadly divoké vosy. Jeden z námořníků pod jejich žahadly zemřel.

Vraceli se do přístavu a opět vyplouvali k ostrovům. Míjely měsíce. Ale to už byl v zajetí jiného snu.

Andamany.

An – da – ma – ny.

„To jméno zní jak dunění tamtamů,“ řekla Pavla.

„Nikdy jsi žádné tamtamy dunět neslyšela,“ smál se Fin.

„Já vím, ale představuji si, že je to podobný zvuk. An – da – ma – ny. Poslouchej dobře. An – da – ma – ny. Je to jméno, které má černou barvu.“

„Andamanci jsou černí, třeba to bude tím,“ posmíval se dál Fin.

„Co o nich ještě víš?“

„Vypadají asi trochu jako Selungové.“

„Ale je mezi nim jeden veliký rozdíl,“ ozval se Blondell.

Seděli na terase jeho domu a guvernér poprvé nebyl nadšením bez sebe, když se dozvěděl, že Fin chce plout na Andamanské ostrovy v Bengálském zálivu. Kdyby si raději vybral nějakou sopku. Nebo džungli, i kdyby v ní řvalo tolik tygrů, že by neměl kam šlápnout. Kdyby si vybral vrchol nejvyšší hory, nebo nejhlubší propast. Kdyby si vybral cokoliv jiného, ale Andamany…

„Jaký je mezi nimi rozdíl?“ zeptal se Fin.

„Selungové vždycky utečou. Nemají zbraně a neumějí bojovat, umějí jenom utíkat. Andamanci považují každého, kdo není Andamanec, za nepřítele. Ale neutíkají před ním. S nimi se nemůžete spřátelit.

Andamanci jsou asi tak přátelští jako černí škorpióni.“

Není to zvláštní, že Blondell použil právě toto přirovnání? napadlo Pavlu. Černý Scorpio… Čím déle bude Finovi vykládat, proč nemá plout na Andamany, tím víc tam bude spěchat.

„Kdo vám vypravoval o Andamancích?“ zajímal se Fin.

„Četl jsem staré zprávy velitele bengálského trestaneckého tábora.“

„A co ten věděl o Andamancích.“

„Dost, aby o nich už nechtěl v životě nic slyšet. Bengálská vláda zřídila tábor právě na těchto ostrovech.“

„Už tam není?“

„Ne, museli tábor zrušit a dopravit trestance někam jinam.“

„Proč?“

„Protože brzy zjistili, že každý Andamanec je jako černý škorpión. Nevíte, kde se v příští chvíli vynoří – může být všude, je na ostrovech doma –, víte jen, že na vás vystřelí otrávený šíp při první příležitosti, která se mu naskytne, a že se asi strefí. To je jediné, co umějí opravdu dobře. Střílet z luků. Na všechno, co se hýbá. Na každého, kdo není Andamanec.“

„Kdy zrušila bengálská vláda trestanecký tábor na ostrovech?“

„V roce tisíc sedm set devadesát šest.“

„Od té doby se hodně změnilo.“

„To je možné, ale Andamanci zůstali stejní.“

Určitě se ještě nedostal na ostrovy žádný přírodovědec. Ještě nikdy tam nikdo nesebral ze země broučka, neuspal ho v kouři z dřevěného uhlí a nepoložil k němu malý lísteček s označením: Andamany. Až to jednou někdo udělá – bude první na světě, uvědomila si Pavla a pozorovala Fina, který se zamyšleně díval do prázdného hrnečku od kávy. Někteří čarodějové umějí z lógru věštit budoucnost, napadlo ji ještě. Vypadal tak. Jako kdyby na dně hrnečku hledal odpověď na nějakou naléhavou otázku.

„Viděl jste moji sbírku černých škorpiónů z Tenaserimu?“ zeptal se po chvíli lehce.

„Ano, viděl jsem ji,“ odpověděl Blondell, který si uvědomil, že jeho slova asi Fina nezastaví.

„Budu opatrný.“

„Dokonce ani Číňani nepřistávají na Andamanech,“ nevzdával se ještě Blondell.

Fin jen pokrčil rameny.

„A jsou tam na skalách hnízda salangan.“

„Co to je?“ zeptala se Pavla.

„Hnízda ptáků, která Číňani vaří v polévce a jedí,“ vysvětloval Fin.

„Dobře jim tak.“

„Četl jsem…“

Pavla se neubránila úsměvu. O všem Fin aspoň něco četl, ale v tu chvíli se už viděl, jak šplhá po skalách, na kterých hnízdí salangany, o kterých dosud jen četl.

„… že Číňani obchodují s jedlými hnízdy salangan především v Hongkongu. Dali by za ně snad život…“

„To je přesně ta cena, kterou by zaplatili na Andamanských ostrovech,“ zavrčel Blondell.

An – da – ma – ny. Placaté ostrovy za hradbami korálových útesů. Vyplouvají z nich Andamanci na lodičkách vytesaných z jednoho kmene. Nazí. Černí. Věčně vzteklí na každého, kdo se nenarodil na jejich ostrovech.

„Myslíte, že najdete někoho, kdo by s vámi chtěl plout?“ zeptal se ještě Blondell.

Milá Hano, děkuju za dopisy. Přišly tři najednou. Opět jsem nad nimi měla pocit, že jsme spolu v Praze, a opět jsem viděla všechno kolem sebe jinak, jako kdybych na půdu Barmy vstoupila poprvé. Krajina s rýžovišti mi připomenula popraskané zrcadlo. Předtím to byla jen rýžová pole. Ženy natírající si obličeje směsí z rozdrceného santálového dřeva, aby se chránily před žhavým sluncem, byly krásně upatlané. Santálová směs má zvláštní svatou vůni a příjemně chladí. Muži, brodící se rýžovými poli, beznadějně zablácení pod širokými bambusovými klobouky, byli až z druhého konce světa, až z daleké Barmy. A vodním kanálem důstojně proplouval buvol…

Samé obyčejné obrazy, které jsem viděla snad už tisíckrát, ale když odložím Tvoje dopisy, mám zase pocit, že všechno kolem mě je nové, protože jsem právě připlula k barmským břehům. Třeba vodní buvol, když s bohorovným klidem pluje kanálem, mi připomene pana profesora Šišku. Nebýt Tvých dopisů, třeba by mi nepřipomenul nic, protože skoro pořád vidím nějakého buvola, jak důstojně plave nějakým vodním kanálem. Celý pan profesor Šiška. Vzpomínáš si, jak vždycky kráčel Poštovskou ulicí a vypadal trochu jako bronzová socha, kterou táhnou i s podstavcem na neviditelných lanech někam na náměstí? Přece jsme vždycky měly pocit, že nejde, ale spíš důstojně pluje, a když mi ho nyní v Barmě připomene vodní buvol, tak to není přirovnání, které by snad mělo pana profesora šišku urazit. Jak se vlastně doopravdy jmenuje? My jsme mu sice říkaly „Šiška“, ale ve skutečnosti se přece jmenuje nějak jinak. Na tom snad už nezáleží. Vodní buvol je opravdu stejně důstojný a vždycky, když ho nyní vidím, jsem zase v pokušení hlasitě pozdravit.

Stejně však panu profesorovi raději nic neříkej, třeba by si to špatně vykládal, ale pozdravuj ho, a že na něho často vzpomínám.

Fin má před sebou nový cíl – Andamanské ostrovy. Napsala jsi mi, že máš doma na stole mapu, do které si zakresluješ naše cesty. Je to hodně klikatá čára? Taky Ti připomíná let netopýra? Let plachého čaroděje…

Andamany najdeš na mapě mezi Bengálským zálivem a Andamanským mořem nad průlivem Desátého stupně. Zatím každý, koho se Fin na Andamany ptal, mu poradil, aby plul raději někam jinam, ale nikdo z nich na ostrovech ještě nebyl, jen o nich slyšel vypravovat, nebo o nich někde něco četl.

Zítra ráno půjdeme do přístavu. Fin už si vybral loď, na které poplujeme. Je to škuner a jmenuje se Kateřina.

Milá Hano…

A potom uviděla na palubě škuneru Scorpia. Vypadal opravdu jako černý pardál, kterému Indové říkají baghira. Dlouhé černé vlasy mu padaly až na ramena. Nepatřil sem. Snad nepatřil doopravdy nikam. Kdysi plul s Kolumbem na lodi Santa Maria hledat cestu do Indie. Kdysi šel s Markem Polem přes perské pustiny až do Číny. Snad nyní spadl na palubu škuneru z Měsíce. Snad na ni vylezl ze stránky nějaké dobrodružné knížky. Byl kapitánem škuneru, na kterém poplují k Andamanským ostrovům. Byl lovcem tygrů. Předtím byl Stanleyem. Předtím dobrodruhem, který dal jednomu malému klukovi na břehu Vltavy krabičku se škorpiónem.

Scorpio.

Postava ze starého snu.

Viděla Fina, jak k němu přichází, a viděla Scorpia, jak mu jde naproti. Fin dlouhé měsíce před tím plul po vlnách zálivu k Mergujským ostrovům. Poprvé si uvědomila, že chodí jako námořníci, tím zvláštním, pružným, ale současně obezřetným krokem, připraveným v každém okamžiku vyrovnávat zhoupnutí paluby na vysoké vlně. Podal ruku Scorpiovi. Jak se kapitán škuneru asi jmenuje? Nezáleželo na tom. Byl to přece Scorpio. Zaslechla ještě jeho smích a potom se obraz před ní zamžil.

Dál se dívala na Scorpia a Fina, ale jako kdyby bylo najednou mezi nimi sklo omývané deštěm. Věděla, že jí vstoupily slzy do očí, ale ještě nevěděla proč. Věděla, že ta chvíle je významná, ale ještě nevěděla, čím je významná. Finovi se splnil jeho sen přece už dávno. Scorpio však patřil do jeho snu. Nikdy o tom nemluvili, ale vždycky to věděla. Setkával se s ním asi v tom podivném světě před usnutím, kdy si mohl představovat cokoliv. Zůstal celý život věrný tomu klukovi s broukem v krabičce od sirek a pamatoval si dobrodruha, který k němu přišel na břeh Vltavy. Nic o něm nevěděl, ale věřil, že se s ním jednou setká.

Snad o něm nemluvil také proto, že sen o Scorpiovi zabloudil do jeho života odjinud.

Fin byl vědec. Ale ne dvacet čtyři hodin denně. V té chvíli před usnutím snad k němu ještě stále přichází někdy Scorpio, odněkud z daleka, přináší s sebou vůni vanilkou vonících břehů a cikánskou touhu po dálkách. Našel zlato na konci duhy, ale už ho nemá. Na zlatě mu nikdy nezáleželo, jen když cesta k němu vedla pralesem plným opic. Spal pod nebem pouští, nad kterými visely hvězdy tak nízko, že se jich mohl dotknout. Večer se díval do ohně, který tiše praskal. Poslouchal moře tříštící se pěnivě o lodní kýl.

Byl to Scorpio.

Kdo s vámi popluje na Andamany? zeptal se Blondell.

Přece Scorpio, mohl odpovědět Fin. Znám ho už dávno. Kdysi mi dal škorpióna z rodu Pandinus. Asi ho ulovil v Africe.

Bude mít tu odvahu?

Nemá skoro nic, jen odvahu, ale té zase má hodně. Chodil za mnou někdy večer. Proč jsou všechny vzrušující věci tak nepohodlné? ptal se, jako kdyby se posmíval, ale nebyl to posměch, který by mě bolel. Kdo se nejdřív podívá, než skočí, většinou neskočí, říkal také. Ale častěji mlčel a našlapoval kolem mě jako černý pardál. Vždycky rád lezl na vrcholy čnělkových stožárů.

Byl to Scorpio z Finova snu a teď, když stáji vedle sebe, uvědomila si Pavla, že jsou si s Finem úžasně podobní.

Dne 13. ledna roku 1840 vypluli k Andamanským ostrovům.