John Meade Falkner

Měsíční zátoka

KAPITOLA I

VE VESNICI MĚSÍČNÍ ZÁTOKA

Tak spí ta pýcha dávných dní.

Moore

Vesnice Měsíční Zátoka leží půl míle po pravém, nebo západním břehu potoka vlévajícího se do Zátoky. Tato říčka – která když míjí domy, je tak úzká, že jsem byl přesvědčen, že by ji dobrý skokan přeskočil bez tyče – se roztéká v slaných bažinách za vesnicí a posléze se ztrácí v jezeru poloslané vody.

To jezero nepřináší žádný užitek, vyjma vodního ptactva, volavek a ústřic, a vytváří takový útvar, kterému v Indii říkají laguna; od volného Kanálu je odříznuto obrovitým rozlehlým kamenitým pobřežím či valem z oblázků, o němž se budu v budoucnu zmiňovat víc. Jako dítě jsem se domníval, že se tohle místo jmenuje Měsíční zátoka proto, že za tichých nocí, ať v létě, nebo v zimních mrazech, ozařoval měsíc velmi jasně hladinu laguny; ale později jsem se dověděl, že jde pouze o zkomoleninu pro „zátoku Mohunů“1*, od jména Mohunů, rozvětvené rodiny, která kdysi vládla celému tomuto kraji.

Jmenuji se John Trenchard a bylo mně patnáct let, když se začal tento příběh. Mí rodiče byli již léta mrtvi a já jsem bydlel u své tety, slečny Arnoldové, která ke mně byla svým způsobem laskavá, ale příliš přísná a puntičkářská, aby ve mně vzbudila lásku.

Nejprve začnu s vyprávěním o jednom večeru na podzim roku 1757. I když jsem přesné datum zapomněl, bylo to určitě na sklonku října a já jsem seděl v malém předním salónu a po čaji si četl. Teta měla málo knih, všechny, které si nyní mohu vybavit, jsou bible, modlitby a pár svazků kázání; ale důstojný pán Glennie, který nás, vesnické děti, učil, mně půjčil knihu příběhů plných napětí a dobrodružství, která se jmenovala Tisíc a jedna noc. Světlo začínalo posléze slábnout, a já jsem z několika důvodů přestal docela rád číst; protože za prvé byl obývací pokoj chladná místnost se žíněnými křesly, pohovkou a krbem, v němž byla pouze zástěna z barevného papíru, neboť teta do prvního listopadu nedovolila zatopit; za druhé se celým domem táhl žluklý zápach rozpuštěného loje, protože moje teta vyráběla v zadní kuchyni svíčky na zimu, za třetí jsem v Tisíci a jedné noci došel k místu, které mně zrychlilo dech a vzbudilo ve mně přání zanechat čtení jen pro to dychtivé očekávání. Bylo to ono místo z příběhu O kouzelné lampě, kde proradný strýc spustí kamennou desku, která uzavře ústí podzemní prostory a uvězní chlapce Aladina v temnotě, protože nechce vydat lampu, dokud nebude opět stát na pevné zemi. Tato scéna mně připomněla některou z těch nočních můr, v nichž se nám zdá, že jsme uvězněni v malé místnosti, jejíž stěny se k nám přibližují, a tak na mne zapůsobila, že vzpomínka na ni mně sloužila jako výstraha před dobrodružstvím, které mne potkalo později.

Tak jsem nechal čtení a vyšel jsem ven na ulici. Byla to přinejlepším ubohá ulice, ačkoli dříve byla bezpochyby honosnější. Měsíční Zátoka nyní nečítala ani dvě stě duší, a přesto domy, ve kterých přebývaly, byly smutně rozptýleny přes půl míle, ležíce tu a tam po každé straně cesty. Ve vesnici se vůbec nic neobnovovalo: potřeboval-li dům nutně opravit, strhli ho, a tak byly v ulici bezzubé díry a přerostlé zahrady s pobořenými zídkami a mnohé z domů, ač stály, vypadaly, jako by se mohly každou chvíli zřítit.

Slunce zapadalo; ve skutečnosti se už tak setmělo, že se dolní, či k moři se svažující konec ulice ztrácel z dohledu. Ve vzduchu byla řídká mlha či kotouč dýmu s vůní páleného plevele a s oním prvým mrazivým příslibem podzimu, který nás přiměje pomyslet na planoucí oheň a na pohodu nadcházejících zimních večerů. Nad vším se vznášelo velké ticho, ale dál v ulici jsem slyšel ťukání kladívka a šel jsem se podívat, co se děje, protože jsme v Měsíční Zátoce neprovozovali žádná řemesla, vyjma rybaření. Byl to Ratsey, hrobník, pracující v kolně otevřené do ulice palicí a rydlem na vytesávání nápisu na náhrobním kameni. Než se stal rybářem, byl kameníkem, a s nářadím zacházel zručně; takže jestli někdo chtěl vztyčit na hřbitově náhrobní kámen, zašel k Ratseymu, aby mu ho vytesal. Opřel jsem se o zavřenou dolní polovinu půlených dveří a po malou chvíli jsem ho pozoroval, jak v slabém světle lucerny ryje rydlem; on potom vzhlédl a vida mne řekl:

„Hele, Johne, jestli nemáš co na práci, pojď sem a přidrž mi tu lucernu, jen půlhodinky práce, a mám to celé hotové.“

Ratsey byl ke mně vždycky laskavý a častokrát mně půjčil na vydlabávání lodiček dláto, tak jsem šel dovnitř a podržel mu lucernu. Přitom jsem ho sledoval, jak rydlem odlupuje kousky portlandského mramoru a přivírá na okamžik oči, když se dostaly do jejich přílišné blízkosti. Nápis byl hotový, Ratsey teď však dokončoval posledními vrypy drobný námořní výjev vytesaný v horní části kamene a zobrazující škuner dobývající kutr. Tenkrát jsem to pokládal za krásné dílo, ale dnes si uvědomuji, že bylo dost neumělé; můžete ho skutečně dodneška vidět na hřbitově v Měsíční Zátoce a můžete si také přečíst ten nápis, třebaže zežloutl lišejníkem a není tak zřetelný, jako byl toho večera. Zní takhle:

ZASVĚCENO PAMÁTCE DAVIDA BLOCKA,

který byl ve věku patnácti let usmrcen střelou ze škuneru Kurfiřt

dne 21. června roku 1757.

O život oloupen (nízkým úkladem)

smísím prach svůj s druhů svých prachem.

V boží ochranu jsem zcela zasvěcen,

aby mne spasila v soudný den.

Tam se také, krutý člověče, i ty musíš zjevit,

kaj se, než bude pozdě, z dávných skutků,

jinak se boj krutého rozsudku,

neboť Bůh jistě osud můj bude mstít.

Tyto verše složil důstojný pán Glennie a já jsem je uměl zpaměti, protože mně dal jejich opis; skutečně celá vesnice přetřásala historii Davidovy smrti a každý ji měl stále na jazyku. Byl jediným dítětem Elzevira Blocka, který vedl hospodu Proč ne? na konci vesnice, a byl s podloudníky, když jejich plavidlo oné červnové noci zajal vládní škuner. Říkalo se, že to smírčí soudce Maskew z panství Měsíční Zátoky přivedl finance na stopu, a ať tak či onak, byl na palubě Kurfiřta, když dostihl dvoustěžník podloudníků. Když se plavidla octla poprvé jedno druhému bok po boku, došlo k menšímu boji a Maskew vytáhl pistoli a vypálil ji – dělila je pouze dvě pažení lodního boku – do tváře mladého Davida. Odpoledne na den svatého Jana připlul Kurfiřt s dvoustěžníkem do Měsíční zátoky a tam čekal ozbrojený sbor konstáblů, aby podloudníky odvedl do dorchesterského vězení. Zajatci se vlekli vzhůru vesnicí, přikováni dva a dva k sobě, zatímco lidé postávali ve dveřích nebo je následovali. Muži je zdravili vlídným slovem, neboť jsme většinu z nich znali, jako chlapy z Ringstaveu a Monkbury, a ženy dávaly najevo soucit s jejich manželkami. Davidovo tělo však ponechali na dvojstěžníku – takhle draze zaplatil ten chlapec za své noční povyražení.

„Ano, bylo to kruté, kruté, vystřelit na mládence tak mladého,“ řekl Ratsey, když ustupoval o krok, aby prostudoval provedení vlajky, kterou vytesával na škuneru finanční stráže, „těm ostatním ubožákům, kteří byli zajati, nastanou asi horké chvíle, neboť soudce Empson tvrdí, že při příštím porotním soudu tři z nich jistě pověsí. Vzpomínám si,“ pokračoval, „jak před třiceti lety, když došlo k jakési šarvátce mezi Královskou Sofií a Marnhullem, pověsili čtyři podloudníky, a můj děda si uhnal smrt z nachlazení, když se šel podívat, jak těm ubožákům dávají v Dorchesteru oprátku kolem krku, a stál až po kolena v řece Frome, aby je zahlédl, protože tam byl celý kraj a nastala tam taková tlačenice, že na břehu nebylo místo. Tak, to stačí,“ řekl, obraceje se opět k náhrobnímu kameni. „V pondělí obtáhnu černě boky lodí a dotykem červeni nastíním vlajku; a teď, synu, když jsi mně pomohl s tou lucernou, tak se mnou pojď dolů do Proč ne?, já si tam pohovořím s Elzevirem, který si nutně potřebuje porozprávět s laskavými přáteli, co by ho povzbudili, a pro tebe se jistě najde sklenička jalovcové proti zimním chladnům.“

Byl jsem pouhý chlapec a být pozván do Proč ne? jsem považoval za nesmírnou čest, neboť nepozdvihlo mne takové pozvání do úctyhodnosti mužství? Ach sladké chlapectví, jak chtiví jsme zbavit se tě jako chlapci a s jakou lítostí se za tebou otáčíme, než naše mužné údobí zpoloviny uplyne! A přece nebylo mé potěšení beze stínu, neboť jsem se bál pomyslet, co by říkala teta Jane, kdyby věděla, že jsem byl v Proč ne?, a mimoto jsem se zachmuřeného starého Elzevira Blocka, tisíckrát zachmuřenějšího a smutnějšího od Davidovy smrti, bál.

Skutečné jméno té hospody nebylo vlastně Proč ne?, bylo jím Erb Mohunů. Jak jsem už říkal, vlastnili Mohunové kdysi celou vesnici; ale jejich bohatství se ztenčilo a s ním se ztenčilo bohatství Měsíční Zátoky. Zříceniny jejich sídla se šedivě rýsovaly na úbočí vrchu nad vesnicí; chudobinec, který založili, se rozkládal na půli cesty dolů ulicí, s čtverhranným dvorem, opuštěným a zarostlým; na všem od kostela po hospodu bylo zpodobnění znaku Mohunů a nad ním jejich jméno, a nad vším, co je, neslo, byl také nadepsán úpadek. A zde je nezbytné, abych se několika slovy zmínil o tom, co se tohoto rodinného znaku týče; neboť jsem ho měl, jak uvidíte, nést po celý svůj život a jeho pečeť si s sebou vezmu do hrobu. Mohunský štít byl jasně bílý či stříbrný a nebylo na něm nic než velké černé „Y“. Nazývám to „Y“, ačkoli mně důstojný pán Glennie jednou vysvětlil, že to vůbec není „Y“, ale to, co heraldici nazývají vidlicový kříž. Vidlicový kříž sem, vidlicový kříž tam, vypadalo to přesně jako černé „Y“ s širokým ramenem končícím v každém z horních rohů štítu a s nožkou písmene svažující se k dolní části. To erbovní znamení jste mohli vidět vytesané na zámku a na kamenických a řezbářských pracích v kostele a na dvacítce domů ve vesnici a viselo na vývěsním štítě nade dveřmi hospody. Každý na míle kolem znal mohunské „Y“, ale od té doby, co nějaký předešlý hostinský nazval hospodu v žertu Proč ne?, jí to jméno zůstalo.

Nejednou jsem za zimních večerů, když muži v Proč ne? popíjeli, postával venku a poslouchal, jak zpívají Miláčkovy kameny nebo Koulejí se soudky, jeden, dva, tři a jiné písně, které zpívají námořníci na západě. Takové písně neměly ani začátek, ani konec a uprostřed velmi málo smyslu, kterého by se člověk chytil. Jeden muž zpíval nápěv a ti ostatní zpívali pomalu velebný chór. Velkých pitek tu bylo pomálu, protože Elzevir Block sám se nikdy neopil a neměl také rád, aby se opili jeho hosté. Za večerů, kdy se zpívalo, horko v místnosti vzrůstalo a sklo se zevnitř tak silně opotilo, že nebylo vidět dovnitř; ale jindy, když tam nebyla společnost, jsem nakukoval skrz červené závěsy a pozoroval Elzevira Blocka a Ratseyho, jak u ohně hrají na stole s trnožem lurč. A právě na tento stůl s trnožem tehdy Block položil mrtvé tělo svého syna, a někteří lidé říkali, že se dívali v noci oknem dovnitř a viděli otce, jak se pokouší vymýt krvavou sraženinu z chlapcových plavých vlasů, a slyšeli ho vzdychat a promlouvat k té tělesné schránce bez života, jako by mohla rozumět. V každém případě se v hospodě od té doby popíjelo málo, protože Block se stával čím dál tím zamlklejším a zasmušilejším. Zákazníky si nepředcházel nikdy, a nyní se mračil na každého, kdo přišel, takže muži pohlíželi na Proč ne? jako na poznamenané místo a chodili pít ke Třem kavkám do Ringstaveu.

Srdce jsem měl v hrdle, když Ratsey odsunul petlici a vedl mne do hostinské místnosti. Byla to nízká světnice s podlahou posypanou pískem, osvětlená pouze ohněm z vyplaveného dřeva v krbu, jež hořelo jasně a plápolavě slabými modrými plameny. Na konci místnosti stály stoly a kolem zdí židle s dřevěnými sedadly a za stolem s trnožem u komína seděl Elzevir Block, kouřil fajfku a hleděl do ohně. Byl to muž kolem padesátky, s hřívou prošedivělých vlasů, široké, ale ne nevlídné tváře pravidelných rysů, hustého obočí a s tím nejušlechtilejším čelem, které jsem kdy spatřil. Jeho postava byla podsaditá a stále ještě nesmírně silná; krajem skutečně kolovaly historky o jeho neobvyklé srdnatosti a statečnosti. Blockové byli v hospodě Proč ne? hostinskými po léta, z otce na syna, Elzevirova matka však pocházela z Nizozemí, a tak se stalo, že dostal to své cizácké jméno a uměl holandsky. Málo lidí ho znalo dobře a často se podivovali, čím to je, že udrží Proč ne?, když se tam stavovalo tak málo hostů. Přesto se nikdy nezdálo, že by se mu nedostávalo peněz; a jestli lidé vyprávěli rádi historky o jeho síle, mluvívali také o vdovách, kterým byla poskytnuta pomoc, a o nemocných, které podpořily dary od neznámého, a naráželi na to, že některé z nich pocházely od Elzevira Blocka, třebaže byl tak strohý a zamlklý.

Otočil se a vstal, když jsme vešli, a mé obavy mne vedly k tomu, že jsem si myslel, že se jeho tvář zachmuřila, když mě uviděl.

„Co tu chce ten chlapec?“ řekl ostře Ratseymu.

„Chce totéž, co chci já, a to je sklenka araratského mléka, abychom zahnali podzimní chladno,“ odpověděl hrobník, přitahuje ke stolu s trnožem ještě jednu židli.

„Pro děti jako on je nejlepší kravské mléko,“ byla Elzevirova odpověď, zatímco bral z poličky na krbové římse dva lesknoucí se mosazné svícny, postavil je na stůl a hořící třískou z krbu zapálil svíčky.

„John není žádné dítě; je stejně starý jako David, a než sem přišel, pomáhal mi dokončovat Davidův náhrobek. Ten je teď hotový, až na barvu lodí, a dá-li pánbůh, v pondělí večer ho budeme mít pěkně usazený, a pak snad ten ubohý chlapec spočine v pokoji s vědomím, že má nad sebou nejlepší práci mistra Ratseyho a farářovy verše, které odhalují, jak hanebně byl připraven o život.“

Myslel jsem si, že Elzevira trochu obměkčí to, jak Ratsey mluví o jeho synovi, ale on řekl: „Ano, David odpočívá v pokoji. Ti, kdo přivodili jeho konec, však nespočinou v pokoji, až se naplní jejich čas. A ten se možná naplní dřív, než se domnívají,“ dodal, promlouvaje více k sobě než k nám. Věděl jsem, že má na mysli pana Maskewa, a rozpomněl jsem se, jak někteří smírčího soudce varovali, že by se měl raději Elzevirovi klidit z cesty, neboť nelze tušit, čeho by mohl být zoufalý muž schopen. A přece se ti dva na ulici ve vesnici potkali, a nevzešlo z toho nic horšího než podmračený pohled z Blockovy strany.

„Tak dost už, člověče,“ vyjel hrobník, „byl to ten nejpodlejší skutek, který kdy člověk spáchal, ale ať se tím tvá mysl tak urputně nezaobírá ani nepomýšlí na to, jak se můžeš sám pomstít. To ponech Prozřetelnosti, neboť ten, jehož důmysl dopustil, aby se takové věci staly, bude jistě dbát, aby došly své patřičné odplaty. ‚Má je pomsta, neboť já se odplatím,‘ řekl Hospodin.“ A sundal si klobouk a pověsil ho na věšák.

Block neodpověděl, postavil však na stůl tři sklenky a potom vyndal z kredence malou oblou láhev s dlouhým hrdlem, z níž nalil sklenku Ratseymu a sobě. Pak naplnil zpoloviny třetí a posunul ji ke mně se slovy: „Tu máš, mládenče, vem si to, jestli chceš; neprospěje ti to, ale také možná neuškodí.“

Ratsey pozdvihl svou sklenku skoro dřív, než byla naplněna. Přivoněl k lihovině a zamlaskal rty. „Ó, vzácné mléko z Araratu!“ řekl, „je sladké a silné a zklidní srdce. A teď přines hrací desku na lurč, Johne, a dej nám ji na stůl.“ Tak se pustili do hry a já jsem si potají té lihoviny usrkl, ale téměř jsem se zadusil, nejsa zvyklý na silné nápoje, a shledal jsem, že je opojná a spaluje hrdlo. Ani jeden z mužů nemluvil a neozval se žádný zvuk kromě neustálého chřestění kostek a klouzání kamenů posunovaných po hrací desce. Chvílemi jeden z hráčů ustal, aby si zapálil dýmku, a na konci hry si napsali výsledky kouskem křídy na stůl. Pozoroval jsem je tak hodinu, sám jsem hru znal a měl jsem zájem prohlédnout si Elzevirovu hrací desku, o níž jsem dřív slyšel mluvit.

Po generace hostinských tvořila součást vybavení Proč ne? A možná že sloužila rytířům z občanských válek k ukrácení dlouhé chvíle. Byla celá z černého a leštěného dubu, deska, přihrádky na kostky a hrací kameny, ale podél rohu se vinul latinský nápis vyložený světlým dřevem, který jsem si toho prvního večera přečetl, ale který jsem nepochopil, dokud mně ho pan Glennie nepřeložil. Později jsem měl důvod vzpomenout si na tenhle nápis, a proto ho zde uvedu latinsky pro ty, kteří tento jazyk znají: Ita im vita ut in lusu aleae pessima jactura arte corrigenda est, a jak to pan Glennie přeložil: Stejně jako v životě také v hazardní hře vykouzlí obratnost něco i z nejhorších hodů.

Konečně Elzevir vzhlédl a promluvil ke mně ne nevlídně: „Mládenče, už je načase, abys šel domů; říká se, že se Černovous prochází o prvních zimních nocích, a někteří se s ním setkali tváří v tvář mezi domem tímto a tvým.“ Pochopil jsem, že se mne chce zbavit, tak jsem jim oběma popřál dobrou noc a odešel jsem domů. Celou cestu jsem běžel, nikoli však ze strachu z Černovouse, neboť Ratsey mně často říkal, že ho nelze potkat, pokud člověk nejde v noci kolem hřbitova.

Černovous byl jedním z Mohunů, který zemřel před sto lety a byl pochován v hrobce pod kostelem s jinými členy své rodiny, ale nemohl tam spočívat v pokoji, buď proto, jak tvrdili někteří, že stále hledá ztracený poklad, nebo, dle jiných, pro nesmírnou hříšnost svého života. Kdyby tohle druhé bylo tím pravým důvodem, musel být opravdu zlý, protože před ním i po něm umírali Mohunové dost hříšní na to, aby snesli ve své hrobce nebo někde jinde společnost kohokoli. Lidé tvrdili, že za temných zimních nocí je možno Černovouse vidět se starobylou lucernou, jak kope a hledá na hřbitově poklad; a ti, kteří se kasali, že všechno vědí, tvrdili, že převyšuje všechny muže, že má hustý černý plnovous, měděnou tvář a oči tak zlé, že ten, kdo se jednou setkal s jejich pohledem, musí do roka zemřít. Ať tomu bylo jak chce, v Měsíční Zátoce bylo málo těch, kteří by si raději nechtěli zajít deset mil, než by prošli po setmění kolem hřbitova; a když tam jednoho letního rána našli Bláznivého Jonese, ubohé zdětinštělé stvoření, ležet mrtvého na trávě, mysleli si všichni, že té noci potkal Černovouse.

Pan Glennie, který o takových věcech věděl víc než kdokoli jiný, mně vyprávěl, že Černovous nebyl nikdo jiný než jistý plukovník John Mohune, který skonal asi před sto lety. Tvrdil, že v hrůzných válkách proti králi Karlu Prvnímu2* zradil plukovník Mohune věrnost svého rodu a podporoval věc povstalců. Byl za parlament ustanoven správcem Carisbrookského hradu a stal se tam královým žalářníkem, avšak zradil svůj úřad. Král totiž u sebe nosil neustále schovaný velký diamant, který mu kdysi daroval jeho bratr – král francouzský, Mohune tento klenot vyslídil a slíbil, že kdyby mu ho král daroval, přimhouřil by oko nad útěkem Jeho Milosti. Poté, co tento špatný člověk shrábl úplatek, zachová se znovu jako zrádce, v hodinu určenou pro králův útěk přijde se šikem vojáků, přistihne Jeho Výsost, jak prchá oknem, uvalí na něho přísnější vazbu a podává parlamentu zprávu, že královu útěku bylo zabráněno jen díky ostražitosti plukovníka Mohuna. Jak pravdivé však je to, jak říkal pan Glennie, že nemáme závidět hříšným, že nemáme závidět člověku, jenž si vede se špatnými záměry. Na plukovníka Mohuna padlo podezření; byl zbaven správcovství a vrátil se zpátky do svého domova v Měsíční Zátoce. Žil tam v ústraní, opovrhován oběma stranami národa, až do své smrti přibližně v době úspěšného znovunastolení krále Karla Druhého. Ale pokoje nemohl dosáhnout ani po smrti, neboť se říkalo, že onen poklad, který obdržel, aby přivolil ke královu útěku, někde ukryl, a protože si ho netroufal vybrat, vzal to tajemství s sebou do hrobu, a tak musí hrob stále a stále opouštět, aby se ho pokusil znovu získat. Pan Glennie nikdy neříkával, zda tomu příběhu věří, nebo ne, a zdůrazňoval, že zjevení jak dobrých, tak zlých duchů je vylíčeno v Písmě svatém, ale že hřbitov není pravděpodobným místem, na němž by plukovník John Mohune hledal svůj poklad; neboť kdyby byl ten klenot zakopán zde, měl by sto příležitostí vyzvednout ho za svého života. Ať je tomu jakkoli, třebaže jsem byl ve dne statečný jako lev a po pravdě jsem hřbitov často navštěvovával, protože odtud se skýtal nejširší výhled na moře, přece by mne tam v noci nedostala jakákoli odměna. I já jsem zažil něco, co svědčilo o pravdivosti tohoto vyprávění, neboť když jsem té noci, co si má teta zlomila nohu, musel jít do Ringstaveu pro doktora Hawkinse, vydal jsem se stezkou podél pahorkatiny, která se tyčí na jednu míli nad hřbitovem; a odtud jsem zcela určitě zahlédl nějaké světlo pohybující se sem a tam kolem kostela, kde by žádný počestný člověk nemohl být ve dvě hodiny ráno.

KAPITOLA II

ZÁPLAVY

Pak zničeny a poraženy břehy se propadly,

pak biče vodní tříště se rozlétly,

pak všechny mocné vody se vylily

a celý svět pohltilo moře.

Ingelow

Třetího listopadu, několik dní po té návštěvě v Proč ne?, se vítr, který vanul od jihozápadu, začal kolem čtvrté hodiny odpolední zvedat v náhlých silných poryvech. Po celé ráno létaly vrány nízko u země a podle toho jsme poznali, že přijde špatné počasí; a když jsme odcházeli ze školního vyučování, které nám pan Glennie poskytoval v jídelně chudobince, létaly ze střech víchy došků a roztroušené tašky a děti zpívaly:

„Větře, věj, bouři, hřměj,

na břehu loď před rozbřeskem.“

Je to bezbožný rým, který se dochoval z jiných, a horších časů; neboť třebaže neříkám, že by někdy lidé nepovažovali vrak na břehu Měsíční zátoky málem za dar nebes, přece věřím, že nikdo z nás nebyl tak špatný, aby si přál, aby nějaké plavidlo ztroskotalo a my se mohli podílet na kořisti. Ve skutečnosti jsem věděl, že muži z Měsíční Zátoky stokrát riskovali své vlastní životy, aby zachránili ty z námořníků, kteří ztroskotali, jako když na břeh narazil Darius, obchodní loď plující do Východní Indie. Ba dokonce bylo jisté, že se ubohým bezejmenným mrtvolám vyplaveným na břeh dostane křesťanského pohřbu nebo snad jednoho z náhrobních kamenů mistra Ratseyho, uvádějícího pohlaví utonulého a datum jeho smrti, což je možné vidět na hřbitově dodnes.

Naše vesnice leží na pobřeží téměř uprostřed ohybu Měsíční zátoky, velkého zálivu o průměru dvaceti mil a smrtelné pasti pro námořníky plavící se vzhůru Kanálem za jihozápadní vichřice. Neboť za tohoto větru dujícího silně od jihu musí loď jistojistě najet na břeh, jestliže se jí nepodaří obeplout Čenich; a mnohé spolehlivé plavidlo, kterému se kolem onoho výběžku nepodařilo proplout, se v zálivu zmítalo sem a tam po celý den, večer se však dostalo ke břehu. A jakmile jednou bylo na kamenitém pobřeží, mělo s ním moře málo slitování, neboť voda je tam naráz hluboká a vlny se převalují přímo přes oblázky s váhou, které nemohou odolat žádná lodní břevna. Jestli se pak ztroskotavší ubožáci pokoušejí zachránit, je tu smrtící spodní protiproud či zpětný příboj vody, který je strhne za nohy a opět odnese pod burácející vlny. Je to právě ono přelévání oblázků, které můžete za tichých nocí slyšet na míle do vnitrozemí, dokonce v Dorchesteru, dlouho poté, co se vítr, který je způsobil, utišil, a jež nutí lidi převalovat se na lůžkách a děkovat Bohu, že v Měsíční zátoce nebojují s mořem.

Ale tohoto třetího listopadu žádná loď neztroskotala, byl jen takový vítr, jaký jsem dosud nezažil, a od té doby jen jednou. Po celou noc zuřivost bouře vzrůstala a já si myslím, že nikdo v Měsíční Zátoce nešel spát; neboť tašky a sklo praskaly, dveře bouchaly a okenice rachotily tak, že se nedalo usnout, a mimoto jsme se báli, aby se komíny nezřítily a nerozdrtily nás. Nejzuřivěji dul vítr kolem páté ráno a pak někdo běžel nahoru ulicí, vykřikuje o novém nebezpečí – že se moře přelévá přes kamenitý břeh a pravděpodobně to tady vše zaplaví. Některé ženy navrhovaly, abychom okamžitě odešli s nejnutnějším a vyšplhali se na pahorkatinu; ale mistr Ratsey, který spolu s jinými obcházel lidi, aby je uklidnil, nám brzy dokázal, že horní konec vesnice leží tak vysoko, že kdyby se voda měla dostat tam, není nikde psáno, zda by nezaplavila samotnou pahorkatinu. A protože to byl náhlý příval, moře se zcela převalilo přes oblázkové pobřeží – událost, která se nestala po padesát let –, v laguně se nahromadilo tolik vody, že se přelila přes její okraje a zaplavila celé přímořské louky, a dokonce dolní konec ulice. Tak když se rozednilo, byl zaplavený hřbitov, třebaže se rozkládal na stoupajícím svahu, a kostel sám vyčníval jako malý strmý ostrov a voda se přelila přes práh Proč ne?, nicméně Elzevir Block se nehnul z místa a prohlásil, že je mu jedno, zda ho moře spláchne. Ale záplava pominula jako mávnutím kouzelného proutku, neboť vítr se náhle ztišil; voda začala ustupovat, slunce jasně zářilo a před polednem lidé vycházeli na zápraží, aby se na zaplavení podívali a podebatovali si mezi sebou o bouři. Většina říkala, že vítr nikdy tak silný nebyl, ale někteří z těch nejstarších hovořili o jednom vichru v druhém roce vlády královny Anny a tvrdili, že byl stejně zlý, ne-li horší. Ale ať byl horší, nebo ne, pro mne byla tahle bouře dost závažnou událostí a změnila, jak se dozvíte, běh mého života.

Řekl jsem již, že vody vystoupily tak vysoko, že z nich kostel čněl jako ostrov; ale rychle ustoupily zpět a pan Glennie mohl nadcházející neděli ráno sloužit bohoslužby. Do kostela v Měsíční Zátoce chodilo vždycky dost málo lidí; ale ještě méně jich přišlo toho rána, neboť louky mezi vesnicí a hřbitovem byly mokré a rozbahněné vodou. Kolem náhrobků samých byly obmotány stužky chaluh a zvnějšku hřbitovní zdi jich byla nakupena velká hromada, která vydávala nahořkle slaný pach jakoby z vajec alky, který je ve vzduchu vždycky poté, co jihozápadní vichřice roztrouší po pobřeží mořské řasy.

Náš kostel je tak velký jako kterýkoli jiný, který jsem viděl, a uprostřed je podélně rozdělen ozdobnou stěnou na dvě části. Měsíční Zátoka byla možná kdysi hojně osídleným místem, a pak tu pravděpodobně bylo dost lidí, aby zaplnili takový kostel, ale pokud já se pamatuji, nikdy se nekonala pobožnost v té části nazývané kostelní loď. Tahle západní část zela úplně prázdnotou kromě několika starých hrobek a královského erbu královny Anny; také dláždění bylo vlhké a porostlé mechem; tam, kde dovnitř zatékalo, se po bílých stěnách táhly zelené skvrny. Tak byla ta hrstka lidí, která přicházela do kostela, dost ráda, že se dostala na druhou stranu ozdobné stěny do kněžiště, kde byla alespoň dna kostelních lavic překryta prkny a táflování z vyřezávaného dubu bránilo průvanu.

Nuže onoho nedělního rána tam myslím byli, kromě pana Glennieho a Ratseyho a půl tuctu nás chlapců, jen tři čtyři lidé, kteří přešli přes bažinaté louky poseté utopenými rejsky a krtky. Ba ani má teta v kostele nebyla, protože byla postižena migrénou, ale ty, kdož přece přišli, čekalo překvapení, neboť v kostelní lavici seděl osamocen Elzevir Block. Jak lidé vcházeli dovnitř, zírali na něj, neboť nikdo nikdy nepamatoval, že by předtím šel do kostela; někteří, ve vesnici říkali, že je katolík, jíní, že nevěrec. Ať je tomu jakkoli, toho dne tam byl, snad aby projevil přízeň faráři, který napsal verše na Davidův náhrobní kámen. Nikoho si nevšímal ani s nikým nevyměnil pozdravy, jak tomu bylo v kostele v Měsíční Zátoce zvykem, oči měl však upřeny do modlitební knížky, kterou držel v ruce, třebaže kněze sledovat nemohl, protože vůbec neotočil list.

V kostele bylo od zátop tak vlhko, že mistr Ratsey rozdělal oheň v železném koši na žhavé uhlí, který stál vzadu, ale v němž se obyčejně netopilo, dokud skutečně nenastala zima. My, chlapci, jsme seděli tak blízko koše, jak to bylo možné, protože na nás z velkých dlaždic dotíral vlhký chlad, a mimoto jsme byli tak daleko od duchovního a tak dobře zastíněni dubovými opěradly lavic, že jsme si mohli opékat jablko nebo pražit kaštan bez velkého strachu, že budeme přistiženi. Ale onoho rána tu bylo něco jiného, co odvádělo naše myšlenky; neboť před tím, než byla bohoslužba skutečně zahájena, jsme si začali uvědomovat podivný hluk zpod kostela. Poprvé se ozval, právě když pan Glennie končil „Drazí v Kristu“, a před druhým čtením z bible jsme ho zaslechli znovu. Nebyl to silný hluk, ale spíš takový, jaký vydává jedna loď narážející na moři do druhé, jen v něm bylo něco hlubšího a dutějšího. My, chlapci, jsme se podívali jeden po druhém, neboť jsme věděli, co je pod kostelem a že ten zvuk může vycházet jen z hrobky Mohunů. Nikdo z Měsíční Zátoky nikdy neviděl vnitřek oné hrobky; ale Ratseymu vyprávěl jeho otec, který byl před ním kostelníkem, že se hrobka rozprostírá pod polovinou kněžiště a že tam leží víc než dvě desítky Mohunů. Nebyla otevřena přes čtyřicet let, od té doby, co tam byl pochován Gerald Mohune, který zemřel na následky toho, jak se rozzuřil při pitce na weymouthských závodech; vyprávělo se však, že jednoho nedělního odpoledne, před mnoha lety, se z hrobky vydral výkřik tak strašný a nelidský, že farář a věřící vyskočili a prchali z kostela a pobožnost se poté po týdny nekonala.

Vzpomněli jsme si na tyto příběhy a shlukli jsme se úžeji kolem železného koše, neboť jsme byli vyděšeni a nikterak si jisti, zda bychom neměli prásknout do bot a z kostela utéci. Neboť bylo jisté, že v hrobce Mohunů, do níž nevedl žádný vchod kromě kamene s kruhem v podlaze kněžiště, jímž nebylo po čtyřicet let hnuto, se něco děje.

Rozmysleli jsme si to však a ani jsme se nehnuli, třebaže jsem viděl, když jsem povstal a pohlédl přes vršky sedadel, že i jiným mimo nás nebylo volno u srdce; neboť babička Tuckerová, když uslyšela ty zvuky, se tak polekala, že jí brýle spadly dvakrát z nosu do klína, a zdálo se, že mistr Ratsey se pokouší zamaskovat jeden hluk tím, že sám dělá druhý, ať už šoupáním nohama, nebo hlučným pokládáním modlitební knížky. Ale nejvíc mne překvapila skutečnost, že dokonce Elzevir Block, který se nestaral, jak se říkalo, ani o Boha, ani o ďábla, vypadal znepokojeně a pokaždé, když se zvuk ozval, vrhl rychlý pohled na Ratseyho. Seděli jsme tak, dokud pan Glennie nepokročil značně se svým kázáním. Jeho rozprava mne zajímala, třebaže jsem byl pouhý chlapec, neboť přirovnával život k písmenu „Y“, řka, že v životě každého člověka musí přijít okamžik, kdy se cesty dělí jako dvě ramena „Y“, a že si pak každý sám musí vybrat, zda bude sledovat širokou a svažující se stezku nalevo, nebo strmou a úzkou stezku napravo. „Neboť když se podíváte do svých knih,“ řekl, „uvidíte, že písmeno ‚Y‘ není jako mohunovské ‚Y‘, s oběma rameny stejnými, ale rameno nalevo má širší a více se svažující než rameno napravo; staří filozofové z toho vyvozovali, že toto rameno nalevo představuje snadnou cestu dolů, ke zmaru, a rameno napravo úzkou cestu vzhůru, k životu.“ Když jsme to uslyšeli, všichni jsme se vrhli hledat ve svých modlitebních knížkách velké „Y“; a babička Tuckerová, která nerozeznala A od B, dělala velký rozruch, když prohledávala svou knížku, neboť by byla ráda, aby si lidé mysleli, že umí číst. Právě v té chvíli se pak zdola vydral hluk silnější než ty předtím, dutý a skřípavý jako nářek starce trpícího bolestí. Na to vyskočila babička Tuckerová, vykřikujíc v kostele nahlas na pana Glennieho:

„Ó pane, jak zde můžeš setrvávat v kázání, když Moonové vstávají z hrobů?“ a už byla z kostela pryč.

To bylo pro ostatní příliš mnoho a všichni utekli, paní Viningová s křikem: „Probůh, zardousí nás všechny jako Bláznivého Jonese!“

Tak v mžiku nezůstal v kostele nikdo, vyjma jen pana Glennieho se mnou, Ratseym a Elzevirem Blockem. Já jsem neutekl: za prvé jsem se před muži nechtěl ukázat jako zbabělec; za druhé proto, že jsem si myslel, že přijde-li Černovous, napadl by muže spíš než chlapce; a za třetí, kdyby se dostali do křížku, byl Block dost silný, aby dal za vyučenou i nějakému Mohunovi. Pan Glennie pokračoval v kázání, předstíraje, jako by ani neslyšel žádný hluk, ani neviděl lidi opouštět kostel; a když skončil, Elzevir odkráčel, já jsem však zůstal, abych se dověděl, co bude kněz říkat Ratseymu o hluku v hrobce. Kostelník pomohl panu Glenniemu z roucha, a pak vida, že tam stojím a poslouchám, řekl:

„Pán mezi nás seslal padlé anděly, je to strašné, pane Glennie, slyšet, jak se nám mrtví hýbou pod nohama.“

„Nono,“ odpověděl kněz, „prostým lidem jenom jejich vlastní strach činí takové zvuky strašnými. Pokud jde o Černovouse, nejsem oprávněn soudit, zda duchové viníků nemohou někdy odpočívat v pokoji a lidé je pak zhlédnou, jak bloudí; ale pokud jde o tyhle zvuky, ty jsou zřejmě dílem přírody jako hluk vln o pobřeží. Záplavy zaplnily hrobku vodou, a tak rakve, nyní plovoucí, byly strženy nějakými vodními víry, které neznáme, a narážejí jedna na druhou. Pak vzhledem k tomu, že jsou duté, vydávají ony zvuky, které slyšíte, a tady máte vaše padlé anděly. Je to pravda pravdoucí, že se pod námi hýbají mrtví, ale je tomu tak proto, že jim nelze jinak, když je voda nese sem a tam. Styď se, ty chlape jeden Ratseyů, měl bys mít víc rozumu, a ne strašit chlapce hloupou povídačkou o duchách, když pravda sama je dost ošklivá.“

Farářova slova mně zazněla přesvědčivě, a já jsem vůbec nepochyboval, že má pravdu. Tak byla tato záhada vysvětlena, a přesto to byla strašná věc a já jsem se celý klepal při pomyšlení na Mohuny, vydané v rakvích napospas vodě a narážející ve tmě jeden na druhého. Vykreslil jsem si obraz těch mnohých generací, starců a dětí, mužů a dívek, nyní všech obrácených v prach, plovoucích ve své malé schránce z práchnivějícího dřeva; a Černovous sám ve velké rakvi, větší než ty ostatní, drtící ty chatrnější rakve, stejně jako loď na rozbouřeném moři rozdrtí v brázdě mezi dvěma vlnami malý člun, který se k ní pokouší přiblížit. A navíc tu pak byla temnota uvnitř hrobky samé a zatuchlý vzduch a černá hnijící voda téměř až po klenbu, po níž se takové smutné lodi plavily.

Ratsey se tvářil trochu schlíple na to, co pan Glennie řekl, ale pokusil se nasadit bodrou tvář a odpověděl:

„No, pane, já jsem jen prostý člověk a nevím nic o povodních a těchhle vodních vírech a tajemných děních přírody, o kterých mluvíte; já ale, s odpuštěním, považuji za pošetilé brát taková varování, jakých se nám dostává, na lehkou váhu. Vždycky se říkalo: ‚Když Mohunové se pohnou, je to pro Měsíční Zátoku věcí zlou‘; a já jsem slyšel vyprávět svého otce, že naposledy se pohnuli v druhém roce panování královny Anny, kdy silná bouře odnesla lidem střechy nad hlavou. A co se týče strašení dětí, je správné, aby se zbrklí chlapci naučili bojácně se zarazit a nestrkat nos do toho, do čeho jim nic není – jinak by mohli přijít k úhoně.“ Poslední slova dodal tak, že jsem to pocítil jako osten varování, třebaže jsem tehdy nepochopil, co tím míní. Rozhněván odešel s Elzevirem, který na něj čekal venku, a já jsem šel s panem Glenniem a nesl jsem mu domů do vesnice jeho roucho.

Pan Glennie byl vždycky laskavý, vážil si mne a mluvil se mnou jako rovný s rovným, což vyplývalo myslím z toho, že široko daleko nebyl nikdo jeho vzdělání, a tak si stejně rád popovídal s nevědomým chlapcem jako s nevědomým mužem. Když jsme prošli kostelní brankou a kráčeli přes rozblácené louky, zase jsem se ho zeptal, co ví o Černovousovi a jeho ztraceném pokladě.

„Synu můj,“ odpověděl, „podařilo se mi zjistit pouze to, že tento plukovník John Mohune (kterému v žertu říkají Černovous) byl prvním, kdo svými nestřídmostmi ztenčil rodinný majetek, a nechal zpustnout i chudobinec a vypudil z něj chudáky. Byl to zlý člověk, jestli ho pověst neuvěřitelně neostouzí, a kromě nespočetných menších zločinů má na rukou krev věrného sluhy, kterého odstranil, protože se náhodou doneslo k sluchu tohoto muže nějaké nekalé tajemství jeho pána. Pak na sklonku svého života, jsa naplněn strachem a výčitkami svědomí (což se vždycky hříšným smrtelníkům nakonec stává), poslal pro faráře Kindersleyho z Dorchesteru, aby ho vyzpovídal, třebaže byl sám protestant, a chtěl vše napravit tím, že odkázal onen poklad, tak podle získaný od krále Karla – což bylo všechno, co měl k odkázání –, na opravu a podporu chudobince. Tak to také ustanovil ve své poslední vůli, kterou jsem viděl, nepopisuje však ten poklad blíž, než že ho nazývá diamantem, ani neuvádí, kde se měl nalézt. Nepochybně měl v úmyslu získat ho sám, prodat ho a výtěžek potom užít na svůj chvályhodný účel, ale než tak mohl učinit, povolala ho smrt náhle k zúčtování. Lidé proto říkají, že nemá v hrobě pokoje, neučiniv nápravu i tak pozdní, a nikdy pokoje mít nebude, jestli se poklad nenajde a nevynaloží se na chudé.“

Hodně jsem přemýšlel o tom, co pan Glennie vyprávěl, a popadla mne zvědavost, kam mohl Černovous svůj poklad ukrýt a zda bych ho jednoho dne nemohl najít a stát se boháčem. Byl jsem teď, když jsem uvažoval o tom hluku, který jsme slyšeli v kostele, a o tom, jak ho vysvětlil farář Glennie, víc a víc zmaten; neboť jak už jsem řekl, měl ten hluk v sobě cosi hlubokého a dutě znějícího, a jak by ho mohly vydávat rozpadající se rakve? Nejednou jsem viděl Ratseyho při hloubení hrobu a objevující se kusy rakví a někdy zašlá tabulka se jménem dokazovávaly, že pod zemí nebyly tak příliš dlouho, a přece bylo dřevo zcela rozpadlé a shnilé. Připusťme ale, že takové rakve byly v zemi, a tak se mohly snadněji rozpadnout, nicméně když se odkrýval vršek cihlové hrobky starého Guye, aby vedle něj uložili jeho vdovu, nechal mne mistr Ratsey nahlédnout dovnitř, a rakev starého Guye byla zkroucená a samá puklina a vypadala, že by ji pořádná rána rozmetala na kusy. Tady však rakve Mohunů, které tam ležely po generace a musely být ztrouchnivělé na troud, narážely jedna o druhou se zvukem bubnu, jako by byly stále nezetlelé a vzduchotěsné. Pan Glennie musel mít nicméně pravdu; neboť kdyby to nebyly ty rakve, co by bylo způsobovalo ten hluk?

Tak jsem následujícího dne poté, co jsme slyšeli ty zvuky v kostele – bylo pondělí –, vyběhl, jakmile skončilo ranní vyučování, přes louky ke hřbitovu, s úmyslem naslouchat vně kostela, zda se Mohunové dosud hýbají. Říkám vně kostela proto, že jsem věděl, že by mně Ratsey nepůjčil klíč, abych se dostal dovnitř, po tom, co vykládal o chlapcích strkajících nos do věcí, které se jich netýkají; a mimoto nevidím důvod, proč bych se měl prosit o to, odvážit se dovnitř sám, i kdybych klíč měl.

Když jsem doběhl ke kostelu, nemálo zadýchán, poslouchal jsem nejprve na straně vesnici nejblíž, tedy na straně severní; přitiskl jsem ucho ke zdi a pak, třebaže tráva byla vysoká a mokrá, jsem si lehl na zem, tak abych mohl lépe zachytit jakýkoli ozývající se zvuk. Ale neslyšel jsem nic, a tak jsem usoudil, že Mohunové opět došli klidu, uvažoval jsem nicméně o tom, že obejdu kostel a budu poslouchat na jižní či přímořské straně, neboť jejich důstojnosti se k oné straně mohly nakupit a tlačit se k sobě. Obcházel jsem tedy kostel a byl jsem rád, že jsem se dostal z chladného stínu na slunce na jižní straně. Ale zde mne čekalo překvapení, neboť když jsem přicházel k mohutnému opěrnému pilíři, který vyčnívá ze zdi, co jsem neviděl jako dva muže, a ti dva byli Ratsey a Elzevir Block. Přepadl jsem je nečekaně, a hleďme, mistr Ratsey také ležel na zemi s uchem na zdi, zatímco Elzevir seděl zády k vnitřní straně pilíře s dalekohledem v ruce, kouře a vyhlížeje na moře.

Tedy, měl jsem stejné právo být na hřbitově jako Ratsey nebo Elzevir, a přece jsem pocítil náhlý stud, jako bych byl přistižen při něčem špatném, a věděl jsem, že se mně hrne krev do tváří. Nejprve jsem, zamýšlel vzít nohy na ramena a zmizet, ale rozhodl jsem se nedat se na ústup, poněvadž mne uviděli, a tak jsem jim popřál „dobré ráno“. Mistr Ratsey vyskočil hbitě jako kočka; a kdyby nebyl mužem, byl bych si myslel, že se také začervenal, neboť měl tvář velmi rudou, ačkoli to snad bylo tím ležením na zemi. Viděl jsem, že je trochu v úzkých a vyvedený z míry, ačkoli „dobré ráno, Johne,“ se pokusil říci klidným tónem, jako by pro něj bylo běžnou věcí ležet za zimního rána na zemi na hřbitově s uchem na zdi kostela.

„Dobré ráno, Johne,“ řekl, „a copak to děláš v tenhle pěkný den na hřbitově?“

Odpověděl jsem, že si jdu poslechnout, zda se Mohunové ještě pohybují.

„No, to ti říct nemůžu,“ opáčil Ratsey, „protože nehodlám plýtvat myšlenkami na takové zbytečné záležitosti a musím prohlédnout tuhle zeď, zda ji záplavy nepoškodily tak, že potřebuje podezdít; jestli máš tedy čas protoulat dopoledne, dojdi mně do dílny a přines mně fasádnické kladivo, které jsem tam nechal, ať můžu prozkoumat tuhle omítku.“

Věděl jsem, že se na podezdění vymlouvá, neboť zeď je pevná jako skála, ale docela rád jsem ho vzal za slovo a dal se na ústup z místa, kde jsem nebyl vítán. Skutečně jsem se brzy přesvědčil, že mne klamal, neboť muži ani nečekali, až přijdu s kladivem, ale potkal jsem je na první louce, jak se vracejí. Mistr Ratsey se znovu vymluvil, že to kladivo nepotřebuje, protože zjistil, že to spraví jen trocha výplně novou maltou. „Ale jestli máš tolik času, Johne,“ dodal, „můžeš přijít zítra a pomoct mi dát nová veslařská sedadla do Buřňáka, ten je nutně potřebuje.“

Tak jsme se do vesnice vraceli my tři spolu; ale když jsem se jednou zahleděl na Elzevira, zatímco mistr Ratsey se takhle vytáčel, viděl jsem, že mu oči pod hustým obočím jezdí, jako by byl pobaven rozpaky toho druhého.

Když jsme šli příští neděli do kostela, všechno bylo klidné jako obvykle, neobjevil se tam ani Elzevir, ani žádné další zvuky a já jsem nikdy víc neslyšel Mohuny se pohybovat.

KAPITOLA III

OBJEV

Někteří dobrodruzi smělí

hranicemi své nevelké říše pohrdali

a neznámé kraje se nebojí objevovat;

leč na cestě kupředu pohlédnou vzad,

v každém vánku zaslechnou volání

a zmocní se jich plachá radost.

Gray

Zmínil jsem se už o tom, že často, když jsem nebyl ve škole, chodíval jsem přes den na hřbitov, protože vzhledem k tomu, že se rozkládal na mírném svahu, byl odtud nejlepší výhled na moře; a za pěkného dne jste mohli pozorovat francouzské korzáry plížící se podél útesů pod Čenichem a čekající v záloze na loď z Východní Indie nebo na obchodní loď plující vzhůru Kanálem. V Měsíční Zátoce bylo málo chlapců mého věku a žádný, kterého bych chtěl za kamaráda; tak mně nezbývalo než o samotě přemýšlet a to jsem činil z větší části venku, zvlášť proto, že moje teta nerada viděla po domě zahálejícího chlapce se zablácenými botami.

Pár týdnů po tom dnu, kdy jsem překvapil Elzevira a Ratseyho, jsem se opravdu kostelu vyhýbal z obavy, abych se tam s nimi opět nestřetl; ale o něco později jsem tam začal znovu chodit, a nikdy jsem je tam již nespatřil. Nu a mé oblíbené místo, kde jsem na hřbitově sedával, byl plochý vršek vyvýšené kamenné hrobky, která leží na jihovýchod od kostela. Slyšel jsem, že ji pan Glennie nazývá oltářní hrobkou, a svého času to býval pěkný pomník, s girlandami ovoce a květin vytesanými kolem dokola; počasím však tolik utrpěl, že nápis na něm jsem vůbec nebyl schopen přečíst, ani zjistit, kdo je pod ním pochován. Tohle místo jsem si většinou vybíral k sezení nejen proto, že pomník měl plochý a pohodlný vršek, ale protože ho před větrem chránila hustá skupina tisů. Tyhle tisy ho myslím kdysi úplně obklopovaly, ale buď uschly, nebo je na jižní straně vykáceli, takže každý, kdo seděl na vrcholku, byl chráněn před povětřím, a přece se mu skýtala hezká vyhlídka na moře. Na ostatních třech stranách rostly tisy blízko hrobky, a hustě, skrývajíce ji v loubí jako vysoké zadní opěradlo křesla u krbu; a mnohokrát na podzim jsem viděl kamennou desku lepkavě nachovou napadanými měkkými bobulemi a pár jsem jich brával domů tetě, která si na nich ráda po nedělním obědě pochutnávala se sklenkou trnkového džinu. Bezpochyby jiní kromě mne shledali tuto hrobku pohodlným sedátkem s pěkným výhledem; docela sem vedla cestička, vyšlapaná na jižní straně, ačkoli po celou tu dobu, co jsem tam chodíval, jsem tam nikdy nikoho neviděl.

Tak se stalo, že jsem jistého odpoledne začátkem února roku 1758 seděl na této hrobce a vyhlížel na moře. Třebaže to bylo počátkem roku, vzduch byl hebký a vlahý jako za májového dne a bylo tak klidno, že jsem slyšel bubnování turínu, který děda George házel do káry na úbočí kopce skoro půl míle odtud. Od doby těch záplav, o kterých jsem už mluvil, bylo počasí ustálené, ale se silnými větry a pršelo jen málo nebo vůbec ne. Tak tedy, jak zem vysychala po záplavách, začaly se v těžké jílovité půdě, na které stojí Měsíční Zátoka, otevírat trhliny, jaké jsou u nás vidět pouze za vrcholícího léta. Byly tu trhliny podél stezky v přímořských loukách mezi vesnicí a kostelem a trhliny na hřbitově samém a jedna z nich vedla přímo k hrobce.

Bylo jistě po čtvrté hodině odpolední a já jsem se chystal vrátit se na čaj k tetě, když jsem zpod kamene, na kterém jsem seděl, uslyšel dunění a praskání, a když jsem seskočil dolů, viděl jsem, že ta trhlina v zemi se rozšířila ještě dál, právě tam, kde probíhala podél hrobky, a že se vyschlá půda tak sesula a sesedla, že v zemi zela díra o průměru více než jedné stopy. Tahle díra zasahovala pod velký kámen, který tvořil jednu stranu hrobky, a když jsem se spustil na všechny čtyři a podíval se dolů, uvědomil jsem si, že pod pomníkem je větší dutina, do níž ta díra vyúsťuje.

Jsem přesvědčen, že ještě nikdy neexistoval chlapec, který když uviděl díru v zemi nebo jeskyni ve skále, natož podzemní chodbu, nezřízeně nezatoužil vlézt do ní a objevit, kam vede. Nejinak tomu bylo se mnou, a když jsem uviděl, že se zem sesula do díry natolik, aby uvolnila cestu pod kámen, proklouzl jsem nohama napřed, dopadl na hromadu sesuté prsti a shledal jsem, že mohu pod pomníkem samotným stát vzpřímeně.

Domníval jsem se, že pod tímto náhrobkem je hrobka, jejíž deska nepřiléhá a zem jí propadá dovnitř. Ale jakmile si oči přivykly zšeřelému světlu, zjistil jsem, že o nic takového nejde, že však ta díra, do které jsem se proplazil, je pouze ústím nějaké chodby, která se svažovala mírně dolů ve směru ke kostelu. Srdce se mně dychtivostí a překvapením rozbušilo, myslel jsem si totiž, že jsem učinil báječný objev a že tato skrytá cesta povede jistě k něčemu neobyčejnému, snad i k Černovousovu pokladu, neboť od vyprávění pana Glennieho jsem pořád měl před očima vidinu diamantu a bohatství, které mně má přinést. Chodba byla na dva kroky široká, do výše jako vzrostlý muž a proražená půdou, bez cihel nebo jakékoli jiné vyzdívky; a co mě překvapilo nejvíc, bylo to, že nevypadala zpustlá ani zatuchlá, pokrytá plísní a opředená pavučinami, jak by člověk na takovém místě očekával, ale vyhlížela spíš jako hodně užívaný průchod; viděl jsem, že měkká jílovitá zem je rozdupána otisky mnoha bot a poznamenána stopou, jako by po ní byla vlečena nějaká těžká věc.

Tak jsem se vydal chodbou dolů, s rukama před sebou vztaženýma, abych ve tmě do něčeho nenarazil, a tápaje pomalu nohama, abych se vyhnul jámám v zemi. Ale než jsem ušel půl tuctu kroků, zhoustla tma tak, že na mne padl strach; a já, dalek toho, abych šel dál, jsem byl rád, když jsem se zprudka otočil a zahlédl záblesk světla, které pronikalo dírou pod hrobkou. Poté se mne zmocnila hrůza z temnoty, a než jsem si pořádně uvědomil, co dělám, už jsem se dral nahoru zpod náhrobního kamene na trávu hřbitova a podruhé jsem se octl v mírném večerním slunečním světle a na lahodném voňavém vzduchu.

Běžel jsem domů, k tetě, neboť již minula doba svačiny a já mimoto usoudil, že si musím dojít pro svíčku, jestli mám chodbu vůbec někdy prozkoumat; a prozkoumat ji, to jsem se najisto rozhodl, jakkoli silně polekán jsem v tuto chvíli byl. Teta mě sotva kloudně pozdravila, když jsem vešel do kuchyně, protože jsem přišel pozdě a uhřátý. Nikdy moc nemluvila, když byla rozladěna, ale měla svůj způsob, jak nic neříkat, který byl mnohem horší, a na cokoli byla tázána, odpovídala po jisté odmlce pouze ano nebo ne. Jídlo tak proběhlo dost v tichosti, ona totiž dojedla, než jsem přišel, a já jsem pojedl jen trochu, jsa příliš zaměstnán myšlenkou na svůj podivný objev a shledávaje kromě toho čaj vlažný a potravu nevábnou.

Tušíte možná, že o tom, co jsem spatřil, jsem nic neřekl, ale rozhodl jsem se, že seberu svíčku a troudník, jakmile se ke mně teta otočí zády, a vrátím se na hřbitov. Než teta Jane vzdala díky za to, čeho se nám dnes dostalo, slunce zapadlo, a pak řekla, obracejíc se ke mně, chladným a odměřeným hlasem:

„Johne, všimla jsem si, že se často touláš po večerech venku, někdy až do půl osmé nebo do osmi. Nuže, nesluší se, aby mládež byla po soumraku venku, a já si nepřeji, aby mého synovce nazývali tulákem. Stromek se musí ohýbat, dokud je mladý, a právě takovým potulováním se tvůj otec dostal na šikmou plochu, a potom má nebohá sestra vedla takový život, jaký do té doby nikdy, pokud se tvého otce milosrdenstvím Prozřetelnosti nezbavila.“

Teta Jane často takto mluvila o mém otci, na kterého jsem se vůbec nepamatoval, ale já věřil, že to byl čestný muž a dobrý druh, který rád vypomohl, pokud šlo o nějakou pochůzku nebo pašování.

„Tak je to jasné,“ pokračovala, „nepřeji si, abys šel dneska večer zase ven, ani žádný jiný večer ne. Když nastane noc, mají být chlapci v posteli, ale jestli se ti to zdá příliš brzy, můžeš se mnou posedět hodinku v salónu a já ti budu předčítat pojednání doktora Sherlocka, které ti zapudí pošetilé myšlenky a zanechá tě v příhodném rozpoložení pro klidný spánek.“

Tak mě zavedla do salónu, vzala tu knihu z poličky, položila ji na stůl do malého kruhu světla vrhaného svíčkou a začala. Bylo to dost nudné, třebaže jsem taková soužení snášel dříve, a bzučení tetina hlasu by mne bylo uspalo, jako se mu to dařívalo jindy, i na židli s rovným opěradlem, kdybych nebyl tak plný svého objevu a popuzený nad tímto odkladem. Tak tedy po celou tu dobu, co teta četla o duchovních záležitostech a spásné milosti, já měl na mysli diamanty a všechny druhy mamonu, neboť jsem vůbec nepochyboval, že na konci oné tajné chodby naleznu Černovousův poklad. Konečně kázání skončilo a teta knihu zavřela, přejíc mně škrobeně „dobrou noc“‚. Chtěl jsem jí dát obvyklý polibek, ale ona předstírala, že mne neviděla, a odvrátila se; šli jsme tedy nahoru, každý do svého vlastního pokoje, a tetu Jane jsem už nikdy nepolíbil.

Měsíc, jemuž chyběla do úplňku jedna čtvrť, již vyšel a já neměl za měsíčních nocí dovoleno vzít si na cestu do postele svíčku. Ale oné noci jsem žádnou nepotřeboval, neboť jsem si šaty vůbec nesvlékl a rozhodl jsem se počkat, až teta usne, a pak, duchové sem, duchové tam, se vydat zpátky na hřbitov. Tu prohlídku jsem se neodvažoval odložit ani do rána, aby si nějaký náhodný chodec na tu díru neposvítil a tak mne s Černovousovým pokladem nepředešel.

Tak jsem tedy bděl na posteli, pozoroval na vápnem obílené stěně stín sloupku od nebes a postupně, jak měsíc plul dál, zaznamenával jeho pohyb. Konečně, právě když se dotkl obrazu Dobrého pastýře, visícího nad krbovou římsou, jsem uslyšel, jak teta ve svém pokoji chrápe, a to jsem věděl, že jsem volný. Pár minut jsem však počkal, aby se mohla pořádně zabrat do prvního spánku, a pak jsem zul boty a jen v punčochách jsem proklouzl kolem jejího pokoje a dolů po schodišti. Jak té noci vrzaly schody, zábradlí a podesta a s jakým rámusem jsem narážel nohama a tělem do předmětů zcela dobře viditelných, ale špatně odhadnutých ve snaze špatně je neodhadnout. A přesto znamení bezpečí znělo dále, neboť chrápání vůbec nepřestávalo a spící se neprobudila, třebaže tehdy mohlo její procitnutí změnit celý můj život. Tak jsem se v pořádku dostal do kuchyně a tam jsem si dal do kapsy jednu z nejlepších svíček na zimu a troudník, a jak jsem se plížil ven z místnosti, uslyšel jsem najednou hlasitě tikat staré hodiny a vzhlédnuv jsem uviděl lesklou mosaznou ručičku ukazující na ciferníku půl jedenácté.

Venku na ulici jsem se, pokud to šlo, držel ve stínu domů, třebaže bylo všude ticho jako v hrobě; po pravdě si myslím, že když měsíc jasně září, přírodu vždy zaplaví velebný klid, jako by byla zajata údivem nad svou vlastní krásou. Všichni v Měsíční Zátoce tvrdě spali a za žádným oknem nebylo světlo; až když jsem došel naproti Proč ne?, jsem podle rudé záře za záclonami usoudil, že se v dolní místnosti svítí, takže Elzevir ještě spát nešel. Bylo to divné, neboť po mnohé dlouhé večery byla Proč ne? zavírána záhy, a já jsem opatrně přešel ulici, abych zjistil, zda bych mohl rozpoznat, co se tam děje. Ale nebylo mně to dopřáno, neboť okenní tabulky byly silně zamžené; a tohle mě ještě víc překvapilo, protože to dokazovalo, že se uvnitř sešla početná společnost. Navíc jsem zevnitř zaslechl, jak jsem tam stál a poslouchal, mumlání hlubokých hlasů, ne opilců, ale střízlivých mužů mluvících potichu.

Rozdychtění mně nedovolilo dlouho čekat, a já se vydal přes louky ke kostelu, třebaže ne bez skličujících obav, jakmile jsem daleko za sebou nechal poslední dům. U hřbitovní zdi mi něco odvahy ubylo: zdálo se mně nestoudné přijít uloupit Černovousův poklad zrovna na tom místě a v tu hodinu, kterou Černovous miloval; a jak jsem míjel branku, zpola jsem očekával, že na severní straně kostela ze stínu vyskočí vysoká postava, zarostlá a se zlýma očima. Ale nic se nepohlo, jen pod nohama mně chrupala zmrzlá tráva, když jsem se vydal hřbitovem, překračuje hroby a stále se vyhýbaje stínům, k temné skupině tisů na odlehlé straně.

Když jsem obešel tisy, rýsovala se hrobka na jejich pozadí bíle a v nohou hrobky zela díra jako záplata z černého sametu rozprostírající se po zemi, tak temná byla. Na chvíli jsem si pak pomyslel, že Černovous možná číhá na dně jámy, a znejistěl jsem, zda jít dál, nebo se vrátit. Dolehl ke mně šum moře na kamenitém pobřeží – ne vln, neboť záliv byl hladký jako sklo, ale jen příboje o jeho kraj; a protože jsem si chtěl jakkoli omluvit odložení sestupu do chodby, ačkoli jsem se skutečně rozhodl, že ho podniknu, udělal jsem dohodu sám se sebou, že napočítám do dvaceti přílivů vody a při dvacátém se spustím dolů do jámy.

Připlulo jen sedm vlnek, když jsem na počítání zapomněl, neboť tam, přímo vprostřed měsíční stezky přes vodu, kotvil bokem ke břehu lugger. Byl asi na půl míle daleko, ale nebylo mýlky, neboť třebaže měl plachty skasány, stožáry a trup lodi se temně rýsovaly proti měsíčnímu svitu. Tohle byl nový důvod pro odklad, neboť se jistě muselo vzít v potaz, co by tahle loďka asi mohla znamenat a co ji sem přineslo. Na korzárskou loď byla příliš malá, na rybářskou šalupu příliš velká a podle nízkého boku lodi mezi čárou ponoru a palubou to nemohl být člun finančníků; i za noci tak klidné, jako byla tato, bylo zvláštní, že loď spustila kotvu uprostřed zálivu Měsíční zátoky. Pak, zatímco jsem ji pozoroval, jsem na přídi zahlédl modré signální světlo, pouze na chvíli, jako by někdo zapálil prskavku a hodil ji pres palubu, ale podle toho jsem poznal, že jde o loď podloudnickou, a signalizovala buď na pobřeží, nebo jiné lodi na širém moři. Vrátila se mně tím odvaha a já jsem se rozhodl mít tohle signální světlo za znamení k sestupu dolů do jámy, dodávaje si odvahy myšlenkou, že kdyby tam na mne Černovous skutečně čekal, bylo by teď málo platné vzít nahý na ramena, neboť by mne pronásledoval a určitě by dovedl běžet rychleji než já. Potom jsem se rozhlédl kolem a bez váhání šup dolů do jámy, touž cestou, jakou jsem se tam dostal již dříve toho dne. Tak se John Trenchard oné únorové noci octl na hromadě uvolněné spadlé prsti na dně oné jámy, v srdci smíšenu odvahu a zbabělost, ale nad tím vším velkou touhu získat Černovousův diamant.

Vyndal jsem troudník a svíčku a byl jsem opravdu rád, když světlo zaplálo natolik jasně, aby ukázalo, že mně v žádném případě nestál nikdo po boku. Pak tu ale byla ta chodba, a kdo mohl říci, co tam třeba číhá? Neztratil jsem však odvahu a vydal jsem se na tuhle dobrodružnou cestu, kráčeje skutečně velmi pomalu – ale to bylo ze strachu z nástrah – a vzrušován představou obrovského diamantu, který na konci chodby jistě naleznu. Co všechno bych nebyl schopen udělat s takovým bohatstvím? Panu Glenniemu bych koupil koníka, Ratseymu nový člun a tetě Jane hedvábný župan, třebaže je na mne tak přísná jako dnes večer. A tak bych se stal nejmocnějším mužem v Měsíční Zátoce, dokonce bohatším než pan Maskew, a postavil bych si na přímořských loukách kamenný dům s pěkným výhledem na moře a oženil se s Grace Maskewovou a šťastně si žil a rybařil. Kráčel jsem dál chodbou, drže před sebou svíčku tak daleko, jak jen to šlo, a hvízdaje si, abych si dělal společnost; Černovouse ani nikoho jiného jsem však neviděl. Zem byla po celou cestu poznamenána otisky bot a strop byl zčernalý jakoby kouřem pochodní a to ve mně vzbudilo strach, zda ti, kdo tu byli přede mnou, nemohli s diamantem zmizet. Nu, třebaže jsem mluvil o této cestě chodbou dolů, jako by byla míli dlouhá, a ačkoli se mně skutečně tu noc tak dlouhou zdála, přece jsem později shledal, že neměřila více než dvacet yardů. Pak jsem narazil na kamennou zeď, která kdysi cestu ukončovala, ale nyní byla proražena, takže do komory za ní vytvářela zubatý vchod. Tak jsem tam stál na hrubém prahu dveří, zadržuje dech a vztahuje svíčku na délku paže do tmy, abych viděl dříve, než tam vkročím, jaké místo to je. A než světlo stačilo zcela ozářit okolí, věděl jsem, že tato komora není nic jiného než hrobka Mohunů.

Byla to rozlehlá místnost, mnohem větší, myslím, než učebna, ve které nás vyučoval pan Glennie, ale ani zdaleka ne tak vysoká, neboť měřila od podlahy ke stropu sotva nějakých devět stop. Říkám podlaha, třebaže ve skutečnosti tam nebyla žádná podlaha, ale jen jemný vlhký písek; a když jsem na něj vkročil, srdce se mně velmi rozbušilo, neboť jsem si připomněl, na jaké to místo vstupuji a jaké strašné zvuky z něj vycházely onoho nedělního rána před dobou tak nedávnou. Přesvědčil jsem se, že v temných koutech nečíhá nic zlého, alespoň nic, co by bylo vidět, a pak jsem se začal rozhlížet kolem sebe a všímat si toho, co bylo k vidění. Stěny a strop byly kamenné a na jednom konci bylo schodiště, uzavřené nahoře velkým plochým kamenem, týmž kamenem se zapuštěným kruhem, který jsem často vídával v podlaze nahoře v kostele. Všude kolem stěn se táhly kamenné police s přepážkami jako velké knihovny, ale místo knih tam byly rakve Mohunů. Ty nicméně ležely pouze kolem stěn, a uprostřed místnosti bylo něco naprosto odlišného, byly zde totiž nahromaděny desítky a desítky sudů a vinných soudků, od skladištního sudu, do kterého se vešlo třicet galonů, po soudek pro lodní čluny, který pojal jen jeden galon. Ty všechny byly zespodu označeny bílou barvou číslicemi a písmeny, která znalcům nepochybně odhalovala jejich kvality. Tohle byl tedy opravdu objev, a já jsem místo toho, abych na konci chodby popadl malou mosaznou nebo stříbrnou kazetu, kterou stačilo jen otevřít, aby zjevila zářící diamant Černovousův, klopýtal hrobkou Mohunů a došel k závěru, že není ničím jiným než sklepením pánů podloudníků, neboť dobrá lihovina by jistě nebyla nikdy skladována na místě tak nespolehlivém, kdyby za ni bývala kdy zaplacena daň.

Jak jsem procházel kolem hromady sudů, narazil jsem nohou prudce do hrany skladištního sudu, který byl určitě poloprázdný, a ten okamžitě vydal totéž duté dunění (jen slabší), které nás onoho nedělního rána v kostele tak vyděsilo. Tak to byly tedy sudy, a ne rakve, které narážely jedna do druhé; a já jsem byl sám se sebou spokojen, vzpomínaje, jak jsem usoudil, že dřevo rakví by onen dunivý zvuk nemohlo nikdy vydávat.

Zřetelně bylo vidět, že celý ten prostor byl zaplaven: zem byla ještě rozblácená a zelené a potící se stěny nesly dvě stopy od stropu znamení povodně; ležely tam jedna dvě kupky připlavených chaluh, které se nějak dostaly dovnitř, a v rohu prchal malý krab, jenž dosud žil; leč rakve byly poškozeny jen málo. Ležely v řadách na policích, jedna nad druhou, a celkem jich bylo dvacet tři: většina jich byla olověných, a tak plout vůbec nemohly, a z těch dřevěných některé ležely šikmo ve svých výklencích, a jedna dokonce odplavala a zůstala v rohu na zemi dnem vzhůru, když vody opadly.

Nejprve jsem byl zvědav, komu tenhle sklep patří a jak do něj mohlo být v tajnosti dopraveno tolik alkoholu; a jak to přijde, že jsem nikdy nikoho z podloudníků neviděl, třebaže bylo jasné, že jim ten plochý náhrobek sloužil jako vchod do jejich skladiště, jako mně sloužil za sedátko. A pak jsem si vzpomněl, jak se mě Ratsey pokoušel zastrašit vyprávěním o Černovousovi; a jak Elzevir, který se nikdy v kostele neukázal, tam té neděle, kdy se ozýval ten hluk, byl; a jak vypadal celý nesvůj, kdykoli se ten hluk ozval, třebaže byl statečný jako lev; a jak jsem o něj a o Ratseyho zakopl na hřbitově; a jak mistr Ratsey ležel s uchem na zdi; a když jsem si dal všechny tyhle věci dohromady a sečetl je, došel jsem k závěru, že Elzevir a Ratsey vědí o tomhle úkrytu víc než kdokoliv jiný. Tyto úvahy mně dodaly více odvahy, neboť jsem měl za to, že povídačky o Černovousovi procházejícím se a kopajícím mezi hroby pustili mezi lidi, aby to nikoho nevítaného nelákalo na tohle místo. Usoudil jsem, že když jsem oné noci šel pro doktora Hawkinse a zahlédl světlo pohybující se po hřbitově, nebyla to svíčka nebožtíka, ale svítilna pašeráků dopravujících lodní náklad.

Poté, co jsem si dal dvě a dvě dohromady, jsem začal přemítat, jak se dostat k pokladu; a tady jsem byl velmi zklamán, neboť na tomto místě nebyla ani kazeta, ani diamant, ale jen rakve a pašovaná jalovcová. Když jsem tedy neměl žádný lepší plán, pustil jsem se do pátrání, zda bych se nemohl dozvědět něco ze samotných rakví; ale s malým úspěchem, neboť na rakvích olověných jména nebyla a na těch dřevěných, které nesly kovové štítky, byly, jak jsem shledal, latinské nápisy, a tak zrezivělé, že jsem z nich nemohl nic rozluštit.

Kéž bych sem vůbec nechodil, přál jsem si brzy, neboť jsem měl za to, že se diamant vypařil, a být zavřen s tolika mrtvými bylo velice skličující. Dojal mě také pohled na zbytky korouhví a pohřebních štítů i na cáry věnců, které tam jejich blízcí položili před sto lety a které byly nyní celé rozpadlé a zpráchnivělé, některé ještě vodou přilnulé k rakvím a jiné zašlapané do písku na zemi. Tímto zbytečným hledáním jsem strávil nějaký čas a rozhodl jsem se dalšího pátrání zanechat a šlapat si to domů, když tu hodiny na věži odbily půlnoc. Strašidelná hodina jistě nikdy nezazněla na strašidelnějším místě. Vyzvánění z Měsíční Zátoky znala více než polovina hrabství a nejkrásnější jeho částí byl hodinový zvon. Říkalo se, že v dobách minulých (kdy zvony vyzváněly pravděpodobně častěji než nyní) vedl hlas tohoto zvonu bezpečně domů čluny, které se ztratily v mlze; a této noci jeho hlahol, čistý a hluboký, pronikl i do hrobky. Bim bam, odbíjel, bim bam, dvanáct silných úderů, jež otřásaly stěnami, dvanáct zvučných ozvěn, které následovaly, po nich vlnění a rezonance, takže ucho nerozeznalo, kdy odbíjení skončilo.

Snad jsem byl vyděšený výjimečností té hodiny a toho místa a měl jsem sluch citlivější než jindy, ale dříve než chvění zvonu zcela odeznělo, jsem věděl, že se vzduchem šíří nějaký jiný zvuk a že strašné ticho hrobky je prolomeno. Nejprve jsem nemohl říci, co znamená tento nový zvuk ani odkud přichází, chvíli mi připadal jako slabý hluk zblízka, chvíli jako silný hluk v dálce. A pak se přiblížil a stával se jasnějším a já jsem v mžiku poznal, že to je zvuk hovořících hlasů. Nejprve musely být vzdáleny pěkný kus cesty a chvíli, která se mně zdála celým věkem, se nepřibližovaly. Jaká ta chvíle pro mne byla! I teď, po tolika letech, si mohu vybavit úzkost tohoto okamžiku a to, jak jsem tam stál s ušima nastraženýma, s očima navrch hlavy a s lepkavým potem na tváři, čekaje, až hovořící lidé přijdou blíž. Byla to úzkost králíka na konci nory, když se ve tmě lesknou oči fretky a u ústí nory číhá pytlák. Byl jsem chycen do pasti, a mimoto jsem věděl, že podloudníci dovedou zapečetit slídící oči a umlčet breptající jazyky; a vzpomněl jsem si, jak nebohého Bláznivého Jonese našli mrtvého na hřbitově a jak se říkalo, že v noci potkal Černovouse.

To vše mně proběhlo hlavou v pouhém okamžiku, hlasy se však blížily a já jsem zaslechl výš v chodbě temné žuchnutí a věděl jsem, že někdo seskočil ze hřbitova do jámy. Tak jsem se naposledy rozhlédl kolem v zoufalé snaze najít, zda tu není nějaká cesta k úniku; ale kamenné stěny a strop byly dost silné na to, aby mne rozdrtily, a hromada sudů příliš těsně srovnána, aby schovala víc než krysu. Ze dna jámy teď mluvil nějaký muž k jiným na hřbitově, a pak můj zrak jak magnetem upoutala velká dřevěná rakev, která ležela samotná na horní polici, plných šest stop od země. Když jsem onu rakev uviděl, věděl jsem, že mně byl rozsudek smrti odložen, neboť jsem usoudil, že mezi ní a stěnou je dost místa, aby se tam vtěsnala má malá tělesná schránka; a ve chvíli jsem zhasil svíčku, vyškrábal se po policích, napůl se omráčil, udeřiv se hlavou o strop, a vtlačil jsem tělo mezi zeď a rakev. Ležel jsem tam na boku, mezi mnou a mrtvým člověkem jen tenké shnilé prkno, omámen ranou do hlavy a ztěžka dýchaje; mezitím, jak se ti lidé blížili, záře pochodní rudla a třepotala se nahoře po stropě.

KAPITOLA IV

V HROBCE

Smrt z mysli nespouštějme.

Tennyson

třebaže z místa, kde jsem ležel, nebylo z hrobky vidět nic kromě stropu, a já jsem tedy nemohl zahlédnout návštěvníky, slyšel jsem nicméně každé vyřčené slovo, a brzy jsem rozeznal jeden z hlasů jako hlas mistra Ratseyho. Tenhle objev pro mne nebyl překvapením, ale velkou útěchou, protože jsem si pomyslel, že dojde-li k nejhoršímu a oni mě objeví, najdu jednoho přítele, u kterého bych mohl orodovat o život.

„Jaké štěstí,“ říkal hrobník, „že země povolila v noci, když jsme tady byli a objevili to. Já sám jsem byl na hřbitově po poledni a tehdy bylo všechno zakryté a bez prasklin. Bylo by bývalo dost mrzuté, aby ta jáma zela přes den a každý, kdo by šel kolem, by na ni mohl náhodou narazit.“

V hrobce už bylo čtyři nebo pět mužů, a já jsem slyšel, jak další přicházejí chodbou, a z jejich těžkých kroků jsem usoudil, že nesou nějaký náklad. Ozval se také zvuk soudků dopadajících na zem, žbluňkání alkoholu v sudech a pak hluk při jejich přemísťování.

„Já si to myslel už dlouho, že se nám to sesune,“ pokračoval Ratsey, „když se půda tolik vysušuje a když šlapeme po tom kraji, jak odsouváme ten boční kámen, abychom se dostali dovnitř, ale nestalo se nic, co by se nedalo lehce napravit. Pár náhrobních kamenů a pár lopat hlíny zase všechno spraví. Tohle nechte na mně.“

„Dej si při tom pozor,“ připojil se hlas dalšího muže, který jsem neznal, „aby tě někdo neviděl kopat a nevyčmuchal nás.“

„To buď klidný,“ řekl Ratsey; „na tomhle hřbitově jsem kopal příliš často, než aby se kdokoli divil, kdyby mě tu viděl s lopatou.“

Pak rozmluva ustala a sotvakdo promluvil, ozýval se jen lomoz mužů chodících sem a tam a ukládání soudků a dutého bublání kvalitního alkoholu přelévaného z lodních soudků do sudů. Zanedlouho začaly výpary brandy naplňovat ozvduší a stoupat tam, kde jsem ležel já, přehlušujíce plesnivý pach práchnivějícího dřeva a vlhkost zelených stěn. Možná že mně tyto výpary stouply do hlavy a dodaly mně odvahu, ne mně vlastní, ale opravdu jsem ztratil něco z dusícího strachu, který se mě zmocnil, a s větším klidem jsem mohl poslouchat, co se dělo dát.

Přenášení sem a tam posléze ustalo, teď znovu mluvili a někdo řekl:

„Před třemi dny jsem byl v Dorchesteru a slyšel jsem, že prý ti ubožáci, co měli loni v létě tu přestřelku s Kurfiřtem, to mají nahnuté. Příští týden přijde soudce Barentyne na soudní zasedání a ten starý lišák Maskew jel dolů do Tauntonu, aby se k němu dostal první a dostavníkem ho dopravil zpátky; a bude mu tvrdit, že pokud jde o pašování, je rameno spravedlnosti v tomto kraji slabé a je třeba je posílit nějakým prospěšným věšením.“

„Je to krutá dvojice,“ připojil se další, „a my budeme mít na Ridgeské pahorkatině nové šibenice jako naváděcí body. Jakmile si to vyřídím s Maskewem, ostatní můžou táhnout k čertu, a mě tam můžou taky poslat.“

„Kéž by ďábel dal, abych ho potkal samotného jedné temné noci na pahorkatině,“ řekl někdo další, „a pak mu dám přivonět k ústí pistole a znetvořím mu tvář.“

„Ne, tohle neučiníš,“ pronesl hluboký hlas a já jsem tehdy poznal, že je tam také Elzevir; „nikdo nevztáhne na Maskewa ruku kromě mne. A to si piš, mládenče, že až nastane den jeho účtování, budu to já, kdo s ním zúčtuje.“

Já jsem pak na pár chvil nevěnoval mnoho pozornosti tomu, o čem se dál hovořilo, protože mě nesmírně sužoval nedostatek místa a dostal jsem křeč z toho, že jsem tak dlouho ležel na jednom místě. Také hustý kouř ze smolných loučí se vinul po stropě a dolů na mne a vyvolával ve mně svým odporným zápachem a příchutí nevolnost a závrať; a třebaže tu všude panovalo velké šero, viděl jsem, že mám ruce černé od mastných sazí. Konečně jsem se mohl otočit, aniž bych vyvolal příliš velký hluk, a při té změně jsem pocítil velkou úlevu, ale když jsem zaslechl své vlastní jméno, trhl jsem sebou tak, až rakev zaskřípěla.

„Je tu ten chlapec Trenchardů,“ řekl nějaký hlas, o němž jsem si myslel, že patří Parmiterovi, který bydlel na dolním konci vesnice, „je tu ten chlapec Trenchardů, tomu nedůvěřuju; potlouká se pořád po hřbitově a já jsem ho viděl dvacetkrát sedět na téhle hrobce a vyhlížet na moře. Právě tu noc, kdy se vítr při západu slunce ztišil a my s rozevlátými plachtami uvízli na tři míle od břehu a čekali na setmění, abychom vypluli, vzal jsem si dalekohled, abych si pořádně prohlédl obrys pobřeží, a hle, tu na vršku hrobky sedí mladý pan Trenchard. Do tváře jsem mu neviděl, ale poznal jsem ho podle siluety, a obávám se, že ten chlapec tu vysedává, aby nás špehoval a pak to všechno vycinkal Maskewovi.“

„Máš pravdu,“ řekl Greening z Ringstaveu, neboť jsem poznal jeho rozvláčnou mluvu; „a já, když jsem seděl v lese a pozoroval panský dům, abych se ujistil, že je Maskew bezpečně doma, než se pustíme do pašování, jsem také nesčíslněkrát zahlédl toho chlapce, jak se zkroušeným výrazem obchází kolem toho místa a zkoumavě si prohlíží dům, jako by na něm závisel jeho život.“

To, co povídal Greening, byla pravda pravdoucí; neboť za letních večerů jsem se vydával pěšinou, která vedla za zámkem nahoru na Weatherbeech Hill; jednak proto, že procházka sama o sobě skýtala hezkou vyhlídku, jednak pro mne také sladké kouzlo, totiž naději, že uvidím Grace Maskewovou. Často jsem tam sedával, na schůdkách přes plot, kterými pěšina končila a přecházela v pahorkatinu, a pozoroval jsem starý, napůl sešlý dům dole; a někdy jsem zahlédl bíle oblečenou Grace procházející se ve večerním slunci po terase, a někdy jsem při návratu míjel její okno tak blízko, abych jí zamával na pozdrav. A jednou, když měla horečku a doktor Hawkins se přicházel dvakrát denně na ni podívat, jsem neměl na školu ani pomyšlení a seděl jsem na těch schůdkách přes plot po celý boží den, nespouštěje zrak z toho domu s lomenicemi, kde ona ležela nemocná. A pan Glennie mě vůbec neplísnil, že jsem chodil za školu, ani nežaloval tetě Jane, protože – jak jsem si poté domyslel – uhodl příčinu, a i on sám byl jednou mlád. Byla to jen chlapecká láska, já ji však bral vážně; a toho dne, kdy byla blízka smrti, jsem sebral tolik odvahy, že jsem zastavil doktora Hawkinse jedoucího na koni a zeptal se ho, jak se jí daří; a on se sklonil dolů přes sedlo, maje se mnou strpení pro dychtivost, kterou vyčetl z mé tváře, a usmál se a řekl, že se má přítelkyně ke mně zase vrátí. Takže byla úplně pravda, že jsem ten dům sledoval, ale ne jako špeh, a starému Maskewovi bych nebyl donášel zprávy za cokoli, co by mně mohl nabídnout. Pak se mě zastal Ratsey a řekl:

„Tohle je falešná stopa. Ten chlapec je sdostatek hodný a prostý a nesčíslněkrát mně řekl, že hřbitov vyhledává, protože je odtamtud pěkná vyhlídka na moře, a on moře miluje. Když před měsícem byl ten příliv a tuhle hrobku zalila voda tak, že jsme se nemohli dostat dovnitř, přišel jsem s Elzevirem zjistit, jestli je to dole zatopené, nebo jaký vodní vír způsobil, že do sebe soudky navzájem narážely. Jak jsem tak ležel s uchem těsně přilepeným na zeď, kdo se to nenese kolem kostela jako velevážený pan John Trenchard, a nevykračoval si vybraně jako král Agag nebo nešpehoval, ale vydával se na cestu objevů na svou vlastní pěst. Neboť v neděli v kostele, když jsme slyšeli to dunění dole v hrobce, byl náš mladý pán dost vystrašený; ale poté, co farář Glennie vysvětlil – také by měl mít víc rozumu –, že takové zvuky nezpůsobili duchové, ale Mohunové ve svých rakvích, se vzmuží a v pondělí přijde, aby zjistil, zda ještě plavou. Přistihl mě tam tak, jak ležím jako šašek na zemi. Uhodnete možná, že jsem se dost rychle postavil do pozoru, řekl jsem mu však, že si prohlížím základy, abych zjistil, jestli nepotřebují po záplavách podpěru. A tak jsem ho upokojil, protože je to bezelstné dítě, a vystrnadil jsem ho, aby mně přinesl štukatérské kladivo. A chlapec tu nyní, myslím, nebude tak často, aby plašil počestného Parmitera, protože jsem mu nakukal několik pěkných historek o Černovousovi, a on má ze setkání s plukovníkem zdravý strach. Ale já se zaručuju svým životem, že ani on, ani nikdo jiný ve vesnici by po setmění neprošel kolem hřbitovní zdi ani za tisíc liber.“

Slyšel jsem, jak se pro sebe pochechtává, a také ostatní se smáli nahlas, když vyprávěl, jak mně vypálil rybník, ale já jsem si pomyslel, že „kdo se směje naposled, ten se směje nejlíp“, a byl bych se také smál, kdyby tím rakev nezačala skřípat.

A pak promluvil k mému úžasu Elzevir: „Ten mládenec je nebojácný, byl bych rád, kdyby to byl můj syn. Je stejně starý jako David a jednou z něj bude dobrý námořník.“

Slova to byla prostá, mě však potěšila; neboť Elzevir mluvil, jako by je mínil vážně, a já jsem ho musel přes všechnu jeho strohost mít rád; a mimoto jsem s ním soucítil nad ztrátou jeho syna. To, co řekl, mě dojalo tak, že jsem jednu chvíli užuž vyskočil a vykřikl, že tu ležím a že ho mám moc rád, ale pak jsem si to nechal projít hlavou a zůstal jsem potichu.

Přestali s přenášením a já jsem si představoval, jak všichni sedí na dnech soudků nebo se opírají o jejich hromadu; neviděl jsem ale na ně a neustále mne velmi sužoval čmoud pochodní, ačkoli jsem v něm tu a tam zachytil závan tabáku, který dokazoval, že někdo kouřil.

Pan Greening, který měl přes svou rozvleklou mluvu hlas jako zpěvák, spustil:

„Kapitán říká posádce,

my financům uklouzli jsme,“

ale Ratsey ho ostře zarazil: „Dost, dnes večer nám ta slova nejsou po chuti, nýbrž znějí tak falešně, jako by farář Glennie četl Všichni lidé, kteří… a já spustil Přišel jsem.“ Věděl jsem, že míní poslední verš, který se dotýká věšení; ale Greening chtěl v písni pokračovat, dokud mu v tom nezabránili také někteří jiní a on neviděl, že si v tom sešlost nepřeje pokračovat.

„Dělník je hoden mzdy své,“ navázal mistr Ratsey; „tak naraz tenhle malý lodní soudek jalovcové a nech kolovat pořádnou sklenici, aby z nás vypudila půlnoční chlad.“

Sklenku dobrého alkoholu měl moc rád a vždy si to zdůvodňoval stejně, totiž aby vypudil chlad; střídal nicméně pojmy, aby se přizpůsobil ročnímu období, a byla to jednou podzimní, jindy zimní, jarní nebo letní chladna.

Jistě si opatřili sklenice, ačkoli jsem si nemohl vzpomenout, že bych v hrobce nějaké viděl, neboť o chvíli později jejich mluvčí Ratsey promluvil:

„Mládenci, nalijme si teď plné sklenky k přípitku. A ten patří Černovousovi, otci Černovousovi, který střeží náš poklad líp než svůj; neboť nebýt strachu z něho, jenž nás chrání od bystrých nohou a slídících očí, celníci by tu byli na to tata a sklad by byl dvacetkrát vypleněný.“

Tak promluvil, a nejprve se zdálo, že se zarazili všichni ti, kdo neradi brali nadarmo Černovousovo jméno v Černovousově sídle nebo pokoušeli ďábla tím, že si z něj tropili žerty. Ale pak někdo odvážnější zakřičel: „Připíjím Černovousovi,“ a tak se ti bázlivější připojili, a v minutě dvacítka hlasů volala: „Připíjím Černovousovi, připíjím Černovousovi,“ až se to rozléhalo.

Pak Elzevir rozzlobeně vykřikl: „Ticho! Zbláznili jste se, nebo z vás mluví kořalka? jste financi, že se odvažujete řvát a halasit, nebo podloudníci, co mají lugger na širém moři a život ve svých rukou? Děláte dost kraválu, abyste vytáhli lidi z Měsíční Zátoky z postelí.“

„Nono, člověče,“ odsekl nevrle Ratsey, „a i kdyby se vzbudili, přetáhli by si jen přikrývky těsněji přes uši a řekli by si, že to Černovous svolává svou partu bludných Mohunů, aby mu pomohli hledat ztracený poklad.“

Ale přes to přese všechno bylo jasné, že je Block ovládl, neboť se chvíli rozhostilo ticho a pak někdo řekl: „Ano, pan Elzevir má pravdu, pojďme, noc je způli pryč, a my nemáme nic než vesla, abychom lugger dostali do svítání z dohledu.“

Tak se to sezení rozešlo a světlo pochodní sláblo a haslo, dokud se neproměnilo v rudé plápolání na stropě, a zvuk kroků se vytrácel, jak šli chodbou nahoru, dokud hrobka nebyla ponechána mrtvým a mně. Nicméně velmi dlouhou dobu poté, co všichni odešli – zdály se to být hodiny –, jsem slyšel šum vzdálených hlasů a rozeznal jsem, že někdo na konci chodby mluví a snad uvažuje, jak sesuv půdy uvést nejlépe do původního stavu. Zatímco jsem jim naslouchal, jak tak rozmlouvají, neodvažoval jsem se ze svého hradu spustit, aby se do hrobky někdo nevrátil, třebaže jsem byl dost rád, že jsem se mohl posadit a ulevit bolavým zádům a údům. Leč ve strašné temnotě toho místa i ozvěna těchto hlasů se zdála věcí vlídnou a blahoslavenou, a když posléze hlasy zmizely a vše ztichlo, zachvátila mne hmatatelná děsivá samota. Tehdy jsem se rozhodl, že okamžitě zmizím a vrátím se do své měsíčním svitem zalité postele, kterou jsem před hodinami opustil; už jsem neměl ani pomyšlení na další honbu za pokladem a byl jsem skutečně rád, že mně byl dosud ponechán poklad života.

Tak jsem, sedě tam, kde jsem byl, ještě jednou rozsvítil svíčku a pak jsem přelézal přes velkou rakev, která po víc než dvě hodiny byla dělicí příčkou mezi mnou a nebezpečím. Ale dostat se z výklenku ven bylo těžší než se dostat dovnitř; neboť nyní, co jsem si mohl posvítit svíčkou, jsem viděl, že rakev, ač navenek zachovalá, byla prolezlá skrznaskrz červotočem a stěží pevnější než prohnilá skořápka. Proto jsem měl potíže dostat se přes ni; neodvažoval jsem se ani si kleknout, ani si pomoci tím, že se vzepřu rukou, aby mně ruka neprojela dovnitř. A když jsem se dostal v pořádku přes rakev, posadil jsem se na okamžik na onen úzký okraj kamenné police, který vyčnívá před rakví na straně do hrobky, a připravoval jsem se seskočit dolů. A jak se to přihodilo, to nevím, ale najednou jsem ztratil rovnováhu, a jak jsem sklouzl, svíčka mně vyletěla z ruky. Nato jsem se, abych se zachránil, chytil rakve, ale tou ruka načisto projela, a tak jsem dopadl na zem v oblaku prachu a třísek, třímaje pouze věchet chaluh nebo těch zplihlých pohřebních ozdob, kterými bylo tohle místo poseto. Dno hrobky bylo písčité, a tak, ačkoli jsem padal pokrouceně, jsem si kromě otřesu ublížil jen málo; a záhy, jen co jsem se sebral, jsem se dal do škrtání křesacím kamínkem a rozdmýchal jsem plamen, abych našel spadlou svíčku. Po celou dobu jsem však třímal v prstech tu hrst lehké látky; a když plamen opět vzplál, podržel jsem věc proti světlu a viděl jsem, že to není věchet chaluh, ale něco černého a drátovitého. Chvíli jsem nebyl schopen posoudit, co jsem popadl, ale pak jsem sebou trhl, že jsem málem upustil svíčku, a snad i vykřikl, a pustil jsem to, jako by to bylo do ruda rozžhavené železo, neboť jsem poznal, že to je mužský plnovous.

Když jsem to nyní uviděl, pocítil jsem něco jako rdousící strach, jako by mně něčí ruka sevřela srdce; a vyrojilo se ve mně tolik a tak podivných myšlenek, že mně krev rozbušila spánky jako jednou později, co jsem bojoval s mořem a málem se utopil. Jistě, bylo dost zlé držet v ruce vous jakéhokoli mrtvého muže na jakémkoli místě, ale tisíckrát horší na takovém místě jako toto, a uvědomovat si, na čí tváři ten vous vyrůstal. Neboť téměř dřív, než jsem zřetelně uviděl, co to je, jsem věděl, že to je onen černý vous, který dal plukovníkovi Johnu Mohunovi jeho přezdívku, a že ta veliká rakev, za kterou jsem se skryl, byla jeho.

Celou tu dobu jsem tedy ležel bok po boku samotnému Černovousovi, jen pouhá tenká skořápka trouchnivého dřeva mne od něj oddělovala, a teď jsem vrazil ruku do rakve a vyrval mu vous. Mají-li tedy zlí lidé moc zjevovat se po smrti a dál páchat zlo, člověk by měl za to, že nyní se Černovous objeví a vrhne se na mne. Tak se mne tedy zmocnil mdlobný strach a myslím, že kdybych byl býval ženou nebo dívkou, byl bych omdlel; jsa však pouhým chlapcem a nevěda, jak omdlít, udělal jsem to druhé nejlepší, to jest, snažil jsem se dostat co nejdál od toho vousu a hnal se k východu. Sotva jsem však vkročil do chodby, už jsem se zastavil, neboť jsem si připomněl, jak jsem se již jednou téhož večera zachoval jako zbabělec a běžel domů, vyděšen vlastními obavami. Tak jsem se samou hanbou zarazil a mimo jiné jsem si pomyslel, jak jsem na toto místo přišel hledat Černovousův poklad a jak jsem mohl odejít, aniž bych se dozvěděl aspoň, kde Černovous spočívá, kdyby byla náhoda nepřivodila nejprve to, že jsem mu ležel po boku, a potom mně nevložila ruku na jeho vous. A jistě to nemohla být náhoda sama, ale určitě spíš prst Prozřetelnosti, jenž mě vedl k tomu, co jsem si přál najít. Tyto úvahy poněkud oživily mou odvahu a poté, co jsem se několikrát pokusil vrátit, vykročil vpřed, zase postával a chvíli tápal, jsem byl znovu v hrobce, obcházel opatrně kolem hromady sudů a obával se, abych nezahlédl, jak plápolání svíčky dopadá na onen vous. Ležel tady na písku, a když jsem k němu s určitou obezřetností, jako by mohl vyskočit a kousnout mě, přiblížil svíčku, viděl jsem, že je to mohutný hustý černý vous, přes stopu dlouhý, na konečcích však šedivějící, a zespodu měl tenkou tkáň vyschlé kůže držící ho pohromadě, jako příčesek, který teta Jane nosila o nedělích pod čepcem. Tohle jsem viděl, jak přede mnou ležel, neboť jsem se ho nedotkl ani ho nezdvihl, ale jen jsem si ho při svíčce pozorně ze všech stran prohlédl, obíraje se chvíli myšlenkami na onoho muže, jemuž kdysi náležel.

Když jsem se vracel do hrobky, neměl jsem na mysli žádný naprosto jistý záměr; jen nejasnou domněnku, že tohle objevení Černovousovy rakve nějak povede k odhalení jeho pokladu. Ale jak jsem se díval na ten vous a přemítal, začínal jsem docházet k závěru, že mám-li něčeho docílit, musí to být hledáním v rakvi samotné, a čím jasněji jsem to viděl, tím vzrůstal můj odpor k takovému úkolu. Tak jsem se této nepříjemnosti vyhnul, předstíraje, že je nezbytné pečlivě prozkoumat vous, a takto jsem promarnil alespoň deset minut. Ale konečně, vida, že svíčka dohořívá a určitě nevystačí o moc víc než na půl hodiny, a maje za to, že teď už jistě bude skoro svítat, jsem se dal do té odporné práce proslídit rakev. Na horní polici jsem nemusel znovu lézt, když jsem se postavil na tu pod ní, shledal jsem, že mám hlavu a paže v jedné rovině jako předmět, který jsem chtěl prohledat. A mimoto ten úkol nebyl tak náročný, jak jsem si byl myslel, neboť jsem při pádu ulomil horní konec víka a odtrhl celou onu část směřující do hrobky. Nuže, kterýkoli chlapec mého věku a možná také některý muž by byli pořádně vylekáni, než aby se pustili do něčeho takového, jako je prohledávání rakve; a kdyby mně někdo před několika hodinami řekl, že budu mít kdy odvahu tohle udělat za noci v hrobce Mohunů, nebyl bych mu věřil. Nicméně jsem zde byl a stezkou hrůzy jsem šel tak pozvolna, krok za krokem, od minulého večera, že když jsem došel k tomuto poslednímu kroku, nebyl jsem ani zdaleka tak vyděšený, jako když jsem se poprvé pokusil vejít do hrobky. Nebylo to ani poprvé, co jsem stál smrti tváří v tvář; ve skutečnosti jsem měl k takovým výjevům a záležitostem blízko a viděl jsem mrtvoly z Daria a jiných vraků vyplavené na břeh a mimoto jsem pomáhal Ratseymu ukládat do rakve některé nebožtíky, kteří skonali v postelích.

Jak už jsem říkal, rakev byla velmi dlouhá, a protože postranice odpadla, viděl jsem obrys celé kostry, která v ní ležela. Říkám obrys, neboť tělo bylo zahaleno do vlněného nebo flanelového rubáše, takže kosti samy nebylo vidět. Muž, který v něm ležel, byl bezmála obr, protože jak jsem odhadl, měřil celých šest a půl stopy, a jak se mu flanel propadl přes břicho, daly se velmi lehce rozeznat konec prsní kosti, boky, kolena a prsty na nohou. Hlavu měl ovázánu pruhy plátna, které bývalo bílé, ale nyní bylo vlhkem skvrnité a jeho barva se změnila, ale o tom se nebudu dál šířit, a zpod látky podvazující bradu kdysi pronikal vous. Jak jsem se chytil rakve, abych se uchránil pádu, tento pruh pod bradou se odtrhl a spodní čelist tak poklesla na prsa; víc jsem ale jinak neporušil nic a plukovník John Mohune tu odpočíval tak, jak byl před stoletím uložen. Zdvihl jsem onu část víka, která tam zůstala, a natáhl ruku dál, abych zjistil, jestli něco není ukryto na druhé straně těla; ale sotva světlo dopadlo do rakve, srdce se mně rozbušilo a v přívalu štěstí mě opustil všechen strach, neboť jsem spatřil to, co jsem přišel hledat.

Na prsou této tiché a zahalené postavy spočíval medailon zavěšený kolem krku tenkým řetízkem procházejícím plátěnými obvazy. Bělejší část flanelu ukazovala, kam až dosahoval vous, ale medailon a řetízek byly docela zčernalé, třebaže jsem usoudil, že jsou ze stříbra. Tvar medailonu nebyl nepodobný korunové minci, jen třikrát silnější, a jakmile na něj můj zrak padl, nepochyboval jsem vůbec, že uvnitř najdu diamant.

A tehdy se mě zmocnila veliká lítost nad tímto ubohým stínem člověka; protože jsem pomyslil na to, jaký krásný vysoký gentleman kdysi plukovník Mohune byl, a mimoto bezpochyby dobrý voják, než aby promrhal svůj rodový majetek a ke králi se zachoval jako zrádce. A pak jsem uvážil, že to pro ten kousek třpytícího se kamínku, který, jak jsem doufal, leží uvnitř medailonu, prodal svou čest; a přál jsem si, aby mně ten klenot přinesl lepší sudbu, než jaká připadla jemu, nebo aby mě aspoň nevedl stezkami tak klikatými. Leč takové myšlenky nezmařily můj záměr a já jsem se poměrně lehce zmocnil medailonu, když jsem na řetízku našel sponu, a tak ho vytáhl ze záhybů plátna. Předpokládal jsem, že jak medailonem pohnu, uslyším klenot uvnitř chrastit, ale žádný zvuk se neozval a já jsem si pak pomyslil, že se diamant možná vlhkem přilepil ke stěně nebo byl snad zabalený do vlny. Sotva jsem medailon uchopil pořádně do ruky, hned jsem ho otevřel, neboť jsem našel zářez pro palec, čímž se po malém úsilí dala zadní strana, třebaže zrezivělá, otevřít. Dech se mně velmi zrychlil a třásl jsem se tak, že jsem s obtíží udržel nehet palce v zářezu, leč sotva jsem medailon otevřel, tu nadšené očekávání vystřídalo nejhlubší zklamání.

Neboť tu leželo odhalené celé tajemství medailonu, a nebyl tam žádný diamant, ne, ani žádný jiný klenot a vůbec nic kromě malého kousku složeného papíru. Měl jsem tehdy pocit jako člověk, který prohrál všechen svůj majetek a vsází svou poslední korunu – s těžkou myslí, avšak chytající se jako tonoucí stébla naděje, že se štěstí snad obrátí a že touto mincí možná vyhraje zpátky všechny své peníze. Nejinak tomu bylo se mnou, neboť jsem doufal, že na tom papíře jsou možná napsány údaje, kde klenot hledat, a že bych přece snad povstal od stolu jako vítěz. Byla to naděje jen křehká a byla rychle rozmetána; neboť když jsem uhladil přeložená místa a kus papíru rozestřel ve světle svíčky, neviděl jsem nic vyjma několika veršů ze žalmů Davidových. Papír byl žlutý a tam, kde byl stlačen do medailonu, byl pokryt mřížovím ohybů; ale rukopis, třebaže drobný, byl zřetelný a úhledný, a z toho, co tam bylo napsáno, nebylo uvedeno jedno slovo chybně. Bylo to tak krátké, že jsem to mohl přečíst naráz:

Dnů let našich jest let sedmdesáte,

a jestli kdo silnějšího přirození,

osmdesáte let, a co nejzdárnějšího v nich

jest práce a bída; a když to rychle pomine,

tožť ihned zaletíme.

Žalm XC, 12

Ale stopy nohy mé téměř se byly ušinuly, o málo,

že by byli sklouzli krokové moji.

Žalm LXXIII, 2

Aby mne nezachvátili proudové vod,

a neshltila mne hlubina,

aniž nade mnou zavřela prohlubně ústa svá.

Žalm LXIX, 9

Kteříž jdouce přes údolí moruší,

za studnici jej v sobě pokládají,

jež i požehnáním přiodívá déšť.

Žalm LXXXIV, 7

Půlnoční i polední strana, kteréž ty jsi stvořil,

Tábor a Hermou o tvém jménu zpívají.

Žalm LXXXIX, 13*

Tak tohle byl konec velkých nadějí, a já jsem koneckonců neměl opustit hrobku bohatší, než jak jsem do ní vstoupil. Protože ať jsem se na to díval, jak jsem chtěl, v těchto verších jsem neviděl vodítko k žádnému diamantu. Přestože jsem jinak mohl pomýšlet na šifry nebo tajné písmo, když jsem si vzpomněl na to, co říkal pan Glennie, že si Černovous přál svůj špatný život ukončit dobře a že poslal pro faráře, aby ho vyzpovídal, tušil jsem, že mu byla taková zbožná slova zavěšena kolem šíje jako amulet, aby zabránila zlým duchům vstoupit do jeho hrobky. Byl jsem dost zklamaný, ale než jsem odešel, zdvihl jsem ze země vous, třebaže jsem se otřásl, když jsem se ho dotkl, a dal ho zpátky na prsa mrtvého. Dal jsem zpátky také ty části rakve, ke kterým jsem se dostal, ale moc se mně to nevedlo; tak jsem vše nechal, jak to bylo, protože jsem věřil, že ti, kdož sem příště přijdou, si budou myslet, že se dřevo rozpadlo přirozeným rozkladem. Ale medailon jsem si ponechal a pověsil ho kolem krku pod košilí; jak proto, že to sama o sobě byla nezvyklá věc, tak proto, že jsem si pomyslel, že jsou-li ta působivá slova uvnitř natolik silná, aby odpudila zlé duchy od Černovouse, budou také natolik silná, aby Černovouse odvrátila ode mne.

Když jsem tohle udělal, dohořela svíčka tak nízko, že jsem ji dál nemohl udržet v ruce a byl jsem nucen ji přilepit na kousek odlomeného dřeva a nést ji tak před sebou. Z Černovousových spárů jsem však koneckonců neměl uniknout tak snadno; když jsem došel na konec chodby a chystal jsem se vylézt nahoru na hřbitov, zjistil jsem, že jáma je zahrazena a východ tu není.

Teď jsem pochopil, jak to, že jsem podloudníky slyšel mluvit tak dlouho poté, co společnost opustila hrobku; neboť bylo jasné, že Ratsey dodržel dané slovo a upravil sesuv půdy dřív, než oné noci odešli domů. Bral jsem to nejdřív na lehkou váhu, domnívaje se, že bych měl být brzy s to odstranit tuhle novou výplň a dostat se tak ven. Ale když jsem věc prozkoumal bedlivěji, necítil jsem se tak jistý, neboť podloudníci odvedli pořádnou práci: zapustili ze strany jednu velmi těžkou náhrobní desku, k ní nahromadili zem, dokud jámu nezasypali, a pak ji překryli další náhrobní deskou. Obě byly z břidlice a já jsem věděl, odkud pocházejí; neboť takových nepoužívaných a zvětralých desek bylo o severní stranu kostela opřeno víc než tucet a každá z nich byla pořádným břemenem pro čtyři muže. Doufal jsem však, že když půdu pod deskou rozryju, bude možné odsunout kámen stranou; zatímco jsem však uvažoval, jak nejlíp začít, svíčka zaprskala, knot se náhle zakymácel k jedné straně a já zůstal ve tmě.

Takhle bylo mé tísnivé postavení opravdu zlé, neboť jsem neměl co rozsvítit, abych měl světlo, a věděl jsem, že nemá cenu pustit se do hrabání, dokud neuvidím, kde se do něho dát. Navíc to byla temnota onoho černého odstínu, se kterým se nikdy nesetkáte pod širým nebem, ba ani za nejtemnější noci ne, ale která číhá ve skrytých a uzavřených místech a namáhá zrak snažící se jí proniknout. Přesto jsem se nevzdal, rozhodl jsem se však počkat do svítání, které, jak jsem věděl, vbrzku nastane, neboť jsem se domníval, že pak projde spárami nahoře v hrobce dost světla, aby mně ukázalo, jak se pustit do práce. Dokonce jsem ani nebyl moc vystrašený, vždyť můj život byl předtím ohrožen podloudníky, kteří mě měli za špeha, a zlými duchy za vyloupení Černovousovy hrobky, a tak mně připadalo snadné čekat v temnotě hodinu do rána. Posadil jsem se tedy v chodbě na zem, která, i když vlhká, byla alespoň měkká, a unaven tím, co jsem zažil, a nezvyklý postrádat noční odpočinek, jsem okamžitě usnul.

Jak dlouho jsem spal, nemohu říci, neboť jsem neměl nic, podle čeho bych určil čas, ale když jsem se konečně probudil, nacházel jsem se stále v temnotě. Vstal jsem a protáhl údy, ale necítil jsem se jako člověk osvěžený zdravým spánkem, ale chorý a unavený bolestmi v zádech, pažích a nohou, jakoby potlučený a zhmožděný. Řekl jsem, že jsem byl stále v temnotě, nebyla to však čerň minulé noci; a když jsem vzhlédl k vnitřní straně hrobky nad sebou, v jednom rohu jsem zahlédl tu nejslabší čárku světla, která ukazovala, že vyšlo slunce. Neboť tato čárka světla byl sluneční svit pronikající pozvolna spárou ve spojení kamenů; ale stěny hrobky byly spojeny mnohem těsněji, než jak jsem se domníval, a bylo zřejmé, že na tom místě nebude nikdy dost světla, aby mě řídilo při práci. Uvažoval jsem o tom všem, když jsem odpočíval na zemi, neboť jsem se znovu posadil, cítě se příliš unaven, abych stál. Ale jak jsem spočíval zrakem na tom úzkém proužku světla, velmi jsem se polekal, neboť jsem hleděl do jihozápadního rohu hrobky, a přece jsem se díval do slunce. To jsem usoudil z odstínu světla; a třebaže sem nevedl žádný přímý přístup vzduchu a pronikal sem, jak už jsem řekl, pouze zákmit světla, přece jsem s jistotou věděl, že se slunce sklání k západu a dopadá přímo na tenhle kámen.

To bylo překvapení, a pro mne smutné, neboť jsem pochopil, že jsem prospal celý den a že slunce zapadá pro další noc. A přece na tom málo záleželo, neboť ať v noci, nebo ve dne, nebylo tu světlo, které by mně na tom strašném místě pomohlo; třebaže si oči na šero přivykly, nemohl jsem rozeznat nic, co by mně ukázalo, kde pracovat. Tak jsem vyndal troudník, zamýšleje rozdmýchat plamen a alespoň na okamžik se po tom místě rozhlédnout a pak se dát do hrabání rukama. Ale jak jsem ve spánku ležel, stlačil jsem víčko krabičky a troud se mně vysypal do kapsy; a ačkoli jsem ho dost snadno vybral a dal ho znovu do krabičky, přece se do něj v noci vsáklo slané vlhko toho místa a z křemínku odlétala zbytečně jiskra za jiskrou.

A tehdy jsem si poprvé uvědomil nebezpečí, ve kterém jsem se octl; neboť jsem neměl žádnou naději zažehnout světlo, a teď jsem pochyboval, zda bych i za světla dokázal odsunout velkou desku z břidlice. Začal na mne také dotírat velký hlad, protože jsem čtyřiadvacet hodin nic nejedl; ale co horšího, zmocnila se mě palčivá žízeň a hrdlo jsem měl vyprahlé, a nikde nic, čím ho svlažit. Nesměl jsem však promarnit ani chvíli, jestli jsem se měl kdy dostat ven živ, a tak jsem rukama tápal po stěně hrobu, dokud jsem nerozeznal spodní roh desky, a pak jsem se pod ní pustil prsty do hrabání, ale zem, která den předtím vypadala napohled lehká a jílovitá, byla dost ztuhlá a tvrdá, když se do ní člověk dal holýma rukama, a já jsem za hodinu dosáhl sotva toho, že jsem se ještě víc unavil a rozedřel si prsty.

Pak jsem byl nucen si odpočinout, a když jsem si sedl na zem, viděl jsem, že slabě prosvítající proužek světla vybledl a že se sem opět vkrádá hrozná temnota předchozí noci. A já, vysílený hladem, žízní a únavou, jsem nyní neměl odvahu jí čelit; vrhl jsem se tedy na zem, abych neviděl, jak temná je ta tma, a ze samé sklíčenosti sténal. Dlouho jsem takto ležel, ale pak jsem se vztyčil a nahlas jsem vykřikl a ječel jsem, aby mne snad někdo náhodně zaslechl, volal pana Glennieho a Ratseyho, a dokonce Elzevira jménem, aby mne z tohoto hrozného místa vysvobodili. Ale nepřišla žádná odpověď, vyjma ozvěny mého vlastního hlasu, znějící dutě a vzdáleně dole v hrobce. Tak jsem se zoufale vrátil k hradbě půdy pod deskou a škrábal jsem do ní prsty, dokud se mně nezlámaly nehty a nezačala mně téci krev; po celou tu dobu jsem si byl jist jedinou myšlenkou, jež se mi obtáčela jako provaz kolem hlavy, že totiž žádné mé úsilí nemůže ten velký kámen odsunout. A takto míjely hodiny, a já tu o tom nebudu dál vyprávět, neboť vzpomínka na ty chvíle jé dosud strašná, a mimoto by žádná slova nemohla vypovědět o trýzni, kterou jsem tehdy protrpěl; nicméně mně občas přišel na pomoc spánek; neboť i když jsem ryl v zemi, zaskočila mne naprostá únava, a já jsem klesl na zem a usnul.

A hodiny stále míjely, a já jsem posléze poznal podle záblesku světla nahoře v hrobce, že slunce znovu vyšlo, a zmocnila se mě žízeň k zešílení. A pak jsem pomyslel na všechny ty sudy narovnané v hrobce a na tekutinu, kterou obsahovaly; nezadrželo mě, že to je alkohol, neboť bych byl stěží váhal uhasit onu žízeň i roztaveným olovem. Tak jsem tápal dolů chodbou zpátky do hrobky a nedbal jsem ani temnoty, ani Černovouse a jeho družiny, jen abych mohl svlažit rty. Šmátral jsem po sudech, dokud má ruka nenarazila poblíž vrcholku hromady na čep nějakého soudku, a když jsem ho vytáhl, přiložil jsem k otvoru ústa.

Jaká lihovina to byla, nevím, ale nebyla tak silná, abych ji nemohl polykat mocnými doušky a abych neshledal, že je méně palčivá než mé hořící hrdlo. Ale když jsem se otočil, abych se dostal zpátky do chodby, nemohl jsem najít východ a tápal neohrabaně kolem dokola, dokud jsem neměl hlavu v jedné závrati a beze smyslů nepadl na zem.

KAPITOLA V

ZÁCHRANA

Stíny mrtvých, neslyšel jsem vaše hlasy,

jak zdvíhají se v dunícím dechu vichřice?

Byron

Když jsem přišel k sobě, neležel jsem ani v temnotě mohunovské hrobky, ani na písečné zemi, ale v posteli s voňavým čistým povlečením v malé vybílené místnosti, jejímž oknem proudilo jarní sluneční světlo. Ó, požehnaný sluneční svit! Ó, jak já velebil Boha za to světlo! Nejprve jsem si myslel, že jsem ve své vlastní posteli v domě své tety a o hrobce a pašerácích se mně zdálo a mé věznění v hrobce je jen hrůzná noční můra. Hodlal jsem vstát, ale jak jsem se snažil postavit, slabostí a nevolností, kterou jsem nikdy předtím nepoznal, jsem se zvrátil zpátky na polštář. A jak jsem se svezl dolů, pocítil jsem, že se mně něco obtočilo kolem hrdla, a když jsem pozdvihl ruku, zjistil jsem, že to je zčernalý medailon plukovníka Johna Mohuna, a tak jsem poznal, že přinejmenším část tohoto dobrodružství není sen.

Pak se otevřely dveře a mé roztěkané mysli se zdálo, že jsem zase v hrobce, neboť vešel Elzevir Block. Tehdy jsem vztáhl ruce a vykřikl:

„Ach Elzevire, ušetřte mě, ušetřte; já jsem nepřišel špehovat.“

Ale on mně s laskavým výrazem ve tváři položil ruku na rameno a jemně mne tlačil zpátky řka: „Lež klidně, mládenče, nikdo ti tu neublíží, a tohle vypij.“

Nabídl mně misku kouřícího se vývaru, který naplnil místnost vůní pro mne desettisíckrát sladší než každá růže nebo lilie na světě; nedovolil mně ho však vypít jediným douškem, ale přinutil mne ho srkat ze lžíce jako nějaké dítě. Zatímco jsem takto srkal, řekl mně, kde jsem, totiž v podkroví hospody Proč ne?, víc mně však tehdy neprozradil a přikázal mně, abych znovu usnul, že se všechno dozvím později. Tak to trvalo víc než deset dní, než mládí zvítězilo a já byl opět silný; a po celou tu dobu seděl Elzevir Block u mé postele a pečoval o mne něžně jako žena. Tak jsem se kousek po kousku dozvěděl historii toho, jak mě našli.

Pan Glennie se jako první měl k tomu, aby mne hledali, neboť když nadešel druhý den, co jsem nebyl ve škole, pomyslel si, že jsem nemocen, a zašel se k mé tetě zeptat, jak se mi daří, což bylo jeho zvykem, když někdo churavěl. Ale teta Jane mu upjatě odvětila, že ona mu nemůže říci, jak se mně daří.

„Protože si utekl,“ povídá teta, „nevím kam, ale jak si kdo ustele, tak si lehne; a jestliže utekl pro svoje potěšení, pro moje si tam může zůstat. Trápila jsem se s tímhle nadělením hodně dlouho a měla jsem s ním strpení jen kvůli ubohé sestře Martě; ale ten bezbožný mládenec se zvrhává po svém otci a takto se mně odvděčuje.“

S těmihle slovy práskne farářovi dveřmi před nosem a on odchází k Ratseymu, ale tam se nic nedozví, tak usoudí, že jsem utekl na moře a sháním loď v Poolu nebo Weymouthu.

Ale téhož dne přišel za soumraku do Proč ne? Sam Tewkesbury a poprosil o sklenku rumu, protože byl, jak tvrdil, „celej jedno třesení“, a vyprávěl historii o tom, jak šel při návratu z práce kolem hřbitovní zdi a v šeru zaslechl výkřiky a naříkající hlasy a poznal, že to Černovous svolává ztracené Mohuny, aby hledali poklad. Tak třebaže nic neviděl, vzal nohy na ramena a nezastavil se, dokud nestál přede dveřmi hospody. Elzevir pak bez odkladu nechává Sama popíjet v Proč ne? samotného a sám vyráží ulicí, aby se zastavil pro mistra Ratseyho; a oba se vydávají tmou přímo přes přímořské louky.

„Jakmile jsem totiž slyšel Tewkesburyho vyprávět o rozléhajících se výkřicích a naříkání, a že nikdo nikde nebyl,“ říkal Elzevir, „spočítal jsem si, že je v hrobce zavřená nějaká nebohá duše, a že tam volá o pomoc. K tomu mě nepřivedl přirozený důvtip, ale vzpomínka průkaznější a smutnější, jistě jsi slyšel, jak jednoho rána před třinácti lety našli na hřbitově mrtvou tu ztřeštěnou osobu, které jsme říkali Bláznivý Jones. Pohřešovali ho přes týden a já jsem ten týden dvakrát proseděl celou noc na kopci nad hřbitovem a hlídal, abych světlem varoval lugger, že pro pěnivý příboj nemůže přistát u břehu. A za těchto nocí, kdy všude bylo ticho až na dunění mohutného příboje, jsem třikrát nebo víckrát zaslechl přidušený výkřik nesoucí se loukami od hřbitova. Ale kromě toho, že mně na chvíli ztuhla krev v žilách, jsem se tím víc neobíral, neboť kostel byl opředen podivnými historkami; a třebaže jsem těm starým vyprávěnkám o Černovousovi svolávajícím svou družinu nepřikládal velkou váhu, přece jsem si myslel, že se v noci mezi hroby mohou docela dobře dít podivné věci. A tak jsem se ani nepohnul, nehnul jsem ani malíčkem, abych zachránil bližního před utrpením.

Ale když příliv opadl natolik, aby se čluny dostaly ke břehu, a když poté, co jsme odendali stěnu hrobky, mně Greening přidržel lucernu, abych seskočil dolů do chodby, první věcí, na kterou na dně padlo světlo, byla bílá tvář obrácená k nebi. Nezapomněl jsem na to, chlapče, tam totiž ležel Bláznivý Jones, tvář vyhublou a scvrklou a všechen její dětinský výraz vyhaslý. Pokoušeli jsme se vpravit mu do úst trochu brandy, ale on byl ztuhlý a mrtvý a kolena měl přitažená k bradě tak pevně, že jsme ho museli zdvihnout zkrouceného, jak byl, a položili ho hned vedle hřbitovní zdi, aby ho někdo z nás příštího dne našel. Nikdy jsme se nedozvěděli, jak se tam dostal, ale dohadovali jsme se, že se té noci ochomýtal kolem mužů vykládajících náklad a vklouzl dovnitř, když se hlídač otočil zády. Když tedy Sam Tewkesbury mluvil o výkřicích a naříkání a o tom, že nikdo nebyl v dohledu, věděl jsem, o co jde, ale netušil jsem vůbec, kdo tam může být zavřený, protože jsem nevěděl, že ty ses ztratil. Tak jsem běžel za Ratseym, aby mně pomohl odsunout postranní kámen, neboť teď s ním sám nejsem s to pohnout, třebaže kdysi, když jsem byl mladší, jsem to dokázal; a od Ratseyho jsem se dozvěděl, že ses ztratil ty, a ještě než jsme tam dorazili, jsem věděl, koho tam najdeme.“

Zatímco Elzevir mluvil, chvěl jsem se hrůzou, neboť jsem pomyslel, jak se Bláznivý Jones možná skrýval právě za touž rakví, která skrývala mě, a jak jsem jen taktak unikl jeho osudu. A v myšlenkách se mně vybavil onen starý příběh, jak se kdysi během konání bohoslužby vydral z hrobky výkřik tak strašný, že farář a věřící utekli z kostela; a já jsem nyní nepochyboval o tom, že na onom strašném místě byla zavřena další nebohá duše a volala tehdy o pomoc k těm, jimž hrůza nedovolila naslouchat.

„Našli jsme tě tam,“ pokračoval Elzevir, „nataženého na písku a v bezvědomí; a ve tváři jsi měl něco, co mně připomnělo Davida, když ležel stejně natažený ve svém posledním spánku. A tak jsem si tě dal přes rameno a odnesl tě zpátky, a tady jsi v Davidově pokoji a u mne najdeš stravu a přístřeší, jak dlouho o to budeš stát.“

Hodně jsme spolu během dní, kdy jsem sbíral síly, rozmlouvali a já začal mít Elzevira velmi rád, neboť jsem shledal, že jeho přísnost je pouze vnějšková a že nikdy nebylo muže laskavějšího. Myslím si vskutku, že mu prospělo, že jsem byl s ním, neboť cítil, že je tu znovu někdo, kdo ho má rád, a on mně otevřel srdce dokořán jako svému synu Davidovi. Vůbec nikdy mě nežádal, abych mlčel, pokud jde o hrobku a o to, co jsem tam viděl, věda snad, že to není zapotřebí, neboť já bych byl spíš zemřel, než bych to tajemství komukoli odhalil. Jen mistr Ratsey, který mě často chodil navštěvovat, řekl jednoho dne:

„Jenom Elzevir a já, Johne, víme, žes zhlédl vnitřek našeho sklepení s pašovaným zbožím, a to je dobře; kdyby to totiž někteří z pašeráků tušili, našli by si možná nepěkné cestičky, jak tě zbavit veškeré příležitosti ke žvanění. Tak naše tajemství neprozraď, a my neprozradíme tvé, neboť ‚moudrý jest ten, kdo svá ústa krotí‘.“

Udivilo mě, že mistr Ratsey uměl citovat Písmo, jako když bičem mrská, a přesto podváděl celní úřad; ačkoli vpravdě se pašování považovalo v Měsíční Zátoce za malý hřích; a on snad uhodl, o čem přemýšlím, neboť dodal:

„Ne že by se křesťan musel stydět za pašování soudku dobrého pití, neboť se dočteme, že když byl židovský národ vyveden z Egypta, bylo vyvoleným přikázáno, aby své utiskovatele obrali o klenoty stříbrné a klenoty zlaté; a mezi těmito krutými dozorci někteří z těch nejhorších byli jistě výběrčími daní.“

První procházka, kterou jsem podnikl, když jsem zesílil a mohl se postavit na nohy, byla nahoru k tetě Jane, přestože ona se nenamáhala ani tolik, aby se na mne po všechny ty dny poptala. Věděla ovšem, kde jsem, neboť Ratsey jí pověděl, že ležím v Proč ne?, a vysvětlil jí, že mě Elzevir jedné noci nalezl na zemi vyhladovělého a napůl mrtvého, nicméně neřekl kde. Ale teta mne přivítala bezcitnými slovy, která zde netřeba opakovat; snad je nemínila zle, snad mne jen chtěla přivést zpátky na správnou cestu. Nenechala mne překročit práh, přidržujíc rukou pootevřené dveře a říkajíc, že ve svém domě žádné hospodské flákače trpět nebude a že jestli se mně Proč ne? tak líbí, můžu si tam, pokud jí se týká, jít klidně zpátky. Hodlal jsem ji poprosit o odpuštění, že jsem utekl, ale když jsem slyšel taková opovrženíplná slova, pocítil jsem, jak do mne vjel ďábel, a jen jsem se zasmál, třebaže jsem měl v očích hořké slzy. Tak jsem se otočil zády k jedinému domovu, který jsem kdy poznal, a loudal jsem se dolů vesnicí. Cítil jsem se velmi osamělý a nejsem si jist, zda jsem neplakal, než jsem došel znovu do Proč ne?

Elzevir tehdy viděl, jak sklíčeně se tvářím, a zeptal se, co mě trápí, a tak jsem mu vyprávěl, jak mne moje teta vykázala z domu a že se nemám kam uchýlit. Ale zdálo se, že ho to víc potěšilo, než zkormoutilo, a řekl, že teď musím zůstat bydlet u něho, neboť má dost pro oba; a poněvadž ho náhoda přivedla k tomu, že mně zachránil život, budu mu místo Davida synem. Tak jsem s ním šel hospodařit do Proč ne? a moje teta mně poslala vak se šaty a byla by převedla na Elzevira důchod, který otec nechal na mé vychování, ale Elzevir řekl, že to není nutné a že si z toho nic nevezme.

KAPITOLA VI

ÚTOK

Je koneckonců jisté,

nejvznešeněji že odvětí

dokonalé ticho na povyk některých.

Tennyson

Několikrát jsem uvedl jméno pana Maskewa; a protože o něm budu vyprávět další věci později, mohu zde také uvést, co to bylo za člověka. Byl jen středního vzrůstu, nepřesahoval myslím pět stop čtyři palce, a aby svou výšku co nejlépe předvedl, zakláněl hlavu daleko dozadu a trochu pyšně si vykračoval. Měl vyzáblou tvář s ostrým nosem, který vypadal, jako by vás chtěl klovnout, a s šedýma očima, které by byly schopny provrtat mlýnský kámen, kdyby na jeho druhé straně ležela guinea. Jeho vlasy – nenosil totiž paruku – bývaly ryšavé, ačkoli teď byly prošedivělé; a v Měsíční Zátoce připisovali jejich barvu tomu, že byl Skot, neboť jsme si mysleli, že všichni Skotové jsou rudovlasí. Povoláním byl právník, a nashromáždiv v Edinburghu peníze, odešel na jih až do Měsíční Zátoky, aby se, jak se říkalo, zbavil vzpomínek na své ničemné skutky. Bylo to asi čtyři roky, co koupil pozemky mohunského panství, které se rozpadalo a bylo po generaci kus po kusu rozprodáváno; a na jeho půdě stál panský dům, nebo to, co z něj zůstalo. O panském domě jsem se zmiňoval už dříve. Byla to rozlehlá jednoposchoďová budova s vyčnívajícím štítem a vchodem uprostřed a na každém jejím konci vybíhala křížem křídla s lomenicemi. Maskewovi žili v jednom z těchto křídel a to byla jediná obyvatelná část domu; neboť co se zbytku týče, chybělo v oknech sklo a na některých místech se propadly střechy. Pan Maskew neučinil žádný pokus upravit dům nebo pozemky, a větev velkého cedru, kterou ve čtyřicátém devátém strhly sněhy, dosud zatarasovala cestu. Do domu se vcházelo průčelím uprostřed, ale než se člověk dostal do obývaného křídla, musel se provléci nejednou zborcenou chodbou; trávníky na terase vpředu pak náležely drůbeži, prasatům a veverkám. To, že Maskew nechal věci takhle být, nezpůsobil nedostatek peněz, neboť lidé říkali, že je dost bohatý, jenže je chamtivého založení; a snad to také bylo nedostatkem ženské společnosti, že tak málo myslel na úhlednost a pořádek. Jeho žena totiž zemřela; a třebaže měl dceru, ta byla mladá a neměla ještě tolik vlivu, aby přiměla svého otce udělat věci, do kterých se mu nechtělo.

Dokud nepřišel Maskew, nežil v panském domě po generaci nikdo, proto děti z vesnice užívaly terasy jako hřiště a v lesích trhaly petrklíče; a muži si mysleli, že mají právo chytit si do oka králíka nebo při lovu zastřelit bažanta. Ale nový majitel tohle všechno změnil, nalíčil v křovinách pasti a samočinné ručnice a přibil na stromy ve výši očí tabule hlásající, že bude žalovat kohokoli, kdo na jeho pozemek vkročí. Brzy si tak udělal nepřátele a zanedlouho si proti sobě všechny poštval. Leč on dával přednost nepřátelství svých sousedů před jejich dobrou vůlí a přičinil se, aby jim to ještě ztrpčil tím, že se nechal jmenovat smírčím soudcem a prohlásil, že učiní přítrž podloudnictví. Nikdo po Měsíční Zátoce totiž nesouhlasil s potravní daní; farmáři milovali sklenku šnapsu, který nebyl nikdy proclený, a jejich ženy kus jemné krajky z Francie. Ale pak se přihodila ta věc s Kurfiřtem a pobřežním dvojstěžníkem, se smrtí Davida Blocka; poté se říkalo, že není bezpečné, aby se Maskew volně pohyboval, a že ho jednoho krásného dne najdou na pahorkatině mrtvého; ale on tomu nevěnoval pozornost a choval se, jako by byl býval spíš placeným výběrčím potravní daně než soudcem.

Když jsem býval malým chlapcem, byly panské lesy mým potěšením a mnohé slunečné odpoledne jsem proseděl na rohu terasy, shlížeje přes vesnici a žvýkaje rudá jablka ze zpustlé ovocné zahrady. A třebaže tohle bylo teď zakázáno, panský dům pro mne přece stále měl půvab sladší než jablka nebo chytání ptáků, a tím byla Grace Maskewová. Byla jedináčkem a v době, o které mluvím, asi mého věku nebo o něco starší. Znal jsem ji, protože chodila každý den do starého chudobince, aby ji vyučoval důstojný pan Glennie, který učil také mne. Na svůj věk byla vysoká a štíhlá, s útlou tváří a záplavou zlatohnědých vlasů, které kolem ní povlávaly ve větru nebo když běžela. Šaty měla oprané a záplatované a vyrudlé a z jejích paží a nohou ukazovaly víc, než jak to kdy měla švadlena v úmyslu, neboť to byla dospívající dívka a neměla nikoho, kdo by se jí o šatstvo staral. Všichni si s ní rádi hráli a při hře na šukanou si ji vybírali nejdříve a uměla předběhnout většinu z nás, chlapců. Tak tedy třebaže jsme všichni nenáviděli jejího otce a měli pro něj mezi sebou mnoho hanlivých jmen, přece jsme pro něj nikdy neužili ošklivou přezdívku ani posměšný výraz, když byla nablízku ona, protože jsme ji měli velmi rádi.

Pan Glennie učívával půl tuctu chlapců a stejně tolik děvčat, a abyste viděli, co za člověka Maskew byl, budu vám vyprávět, co se jednoho dne událo mezi ním a farářem. Pan Glennie nás vyučoval v chudobinci; třebaže tu totiž nebyli žádní almužníci a budovy samotné zchátraly, přece byla dosud udržována malá síň, ve které obyvatelé chudobince kdysi jedli, a sloužila nám jako školní třída. Byla to dlouhá a prostorná místnost, kolem dokola s vysokým táflováním, na jednom konci s vyřezávanou dubovou zástěnou a na druhém se širokým oknem. Středem jídelny se táhl velmi masivní stůl, vyleštěný používáním a dotemna začerněný inkoustem, na každé straně s lavicemi, na kterých jsme seděli; a pod oknem na konci místnosti stála vysoká katedra pro pana Glennieho. Takhle jsme jednoho rána seděli s břidlicovými tabulkami a mluvnicemi před sebou, když tu se dveře v zástěně otevřou a vstoupí pan Maskew.

O verších, které složil pan Glennie na hrob Davida Blocka, jsem vám už vyprávěl; a když záplavy opadly, vztyčil Ratsey náhrobní kámen, s tou básní na něm vytesanou. Ale protože Maskew nechodil do kostela, po týdny ten kámen vůbec nespatřil, až na něj jednoho rána, procházeje se po hřbitově, narazil a poznal, že verše pocházejí od pana Glennieho. Proto přišel toho dne do školy, aby si to s farářem vyřídil; a třebaže jsme tehdy tolik nevěděli, dohadovali jsme se nicméně z Maskewovy přítomnosti, že se něco chystá, a z jeho tváře jsme mohli vyčíst, že je velmi rozzuřený. Přestože jsme Maskewa nenáviděli, byli jsme dost rádi, že ho tam vidíme, a doufali jsme v něco nezvyklého, co by změnilo jednotvárnost vyučování, a větřili jsme ve vzduchu rozruch. Jenom Grace byla trochu nesvá strachy, že její otec řekne cosi nemístného, a skláněla hlavu, až jí prameny vlasů padaly přes knihu, já jsem však jimi viděl, jak se červená. Maskew se vhrne dovnitř, a když se kolem sebe rozzuřeně rozhlédne, zamíří přímo ke stolu, za nímž na vzdáleném konci místnosti sedí náš učitel.

Pan Glennie, jsa krátkozraký, chvíli nerozeznal, kdo to je; ale jak se návštěvník přiblížil, zdvořile povstal, aby ho pozdravil.

„Přeji vám dobrý den, pane Maskewe,“ povídá, podávaje mu ruku.

Ale Maskew skrývá své ruce za zády a vybuchne: „Vy ke mně svou ruku nevztahujte, abych vám na ni neplivl. To je podobné tomu vašemu ukňouranému svatouškování, psát žalmy těm pašeráckým rošťákům a pokoušet se svými soudy zastrašovat počestné lidi.“

Pan Glennie zpočátku nepochopil, kam ten druhý míří, a poté, co porozuměl, velmi pobledl; ale prohlásil, že jako duchovní nikdy neopomine kárat – ať z kazatelny, nebo na náhrobním kameni – ty, o nichž má za to, že pochybili.

Maskew se pak velmi rozvášní a vysype ze sebe mnoho sprostých a nestoudných slov, tvrdí, že pan Glennie je ve spolku s podloudníky a tyje z jejich zločinů; že ta báseň je hanopis a že ho on, Maskew, bude žalovat pro nactiutrhání.

Poté uchopil Grace za paži a přikázal jí, aby si vzala klobouk a pelerínu a šla s ním. „Neboť nedopustím,“ povídá, „aby tě nadále učil jakýsi pokrytecký zpěvák žalmů, který tvého otce nazývá vrahem.“ A po celou tu dobu se dál přibližoval k panu Glenniemu, dokud nestáli velmi blízko jeden druhému.

Byl mezi nimi velký rozdíl; jeden byl malý a zuřící, s rudou tváří obrácenou vzhůru; druhý byl vysoký a natahoval krk dolů, byl špatně oděný, špatně živený a bledý. Maskew měl v levé ruce košík, se kterým chodil na nákup, neboť si nakupoval sám a měl rád ryby, jelikož byly levnější než maso. Právě toho dne se handrkoval s rybářkami a vracel se zpátky s aprovizací, když zavítal do naší školy.

Panu Glenniemu pak řekl: „Nuže, důstojný pane faráři, zákon vložil do vašich pošetilých rukou vládu nad tímto hřbitovem a vaším posláním je učinit přítrž tomu, aby uvnitř jeho zdí byly vztyčovány nápisy neslušné, a pokud vztyčený byly, aby byly bez prodlení odstraněný. Dávám vám týdenní lhůtu, a jestli ten kámen od zítřka za týden nezmizí, vylomím ho a za hřbitovní zdí ho rozbiju napadrť.“

Pan Glennie mu odpověděl tichým hlasem, ale zcela zřetelně, takže jsme to z našich míst slyšeli: „Já nemohu ten kámen ani sám vyvrátit, ani zadržet vás, abyste ho vylomil vy, jestli vám o to tolik jde; ale uděláte-li tuhle věc a popleníte hřbitov, je tu Někdo mocnější než my oba, na koho nesmíme zapomínat.“

Později jsem pochopil, že míní Všemohoucího, ale tehdy jsem se domníval, že mluví o Elzevirovi; a snad se toho dohadoval i pan Maskew, neboť se rozzuřil ještě víc, vrazil ruku do košíku, vylovil odtamtud velkého platejse, kterého tam měl, a v mžiku jím mrštil do tváře pana Glennieho se slovy: „Tak tu máš za své chování, ty sprostý faráři, neboť já si nechci špinit pěst s tvou úlisnou tlamou.“

Když jsem tohle viděl, hnulo mně to žlučí, neboť pan Glennie byl měkký jako vosk a nikdy by nebyl vztáhl ruku, aby se bránil ráně, i kdyby byl silný jako Goliáš. Proto jsem se na Maskewa chtěl vrhnout, a jelikož jsem byl na svůj věk statný mládenec, byl bych ho složil na zem snadno jako dítě; ale jak jsem povstal ze svého místa, uviděl jsem, že za ruku drží Grace, a tak jsem na chvíli zaváhal, a než jsem se vzpamatoval, byl pryč, a já jsem zahlédl růžek Graceiny peleríny mihnout se ve dveřích zástěny.

Mít platejse v obličeji, to je přinejmenším odporná věc, a tenhle platejs byl větší než ostatní, neboť Maskew si dával pozor, aby za své peníze dostal co nejvíc, platejs tedy dopadl na tvář pana Glennieho s hlasitým plesknutím a pak s dalším plesknutím spadl na podlahu. Při tom jsme se my všichni zasmáli, jako všechny děti, a pan Glennie nás nezarazil, ale vrátil se zpátky ke své katedře a velmi tiše za ni usedl; a mě brzy mrzelo, že jsem se smál, neboť vypadal zasmušile, s tváří od písku a velkou červenou skvrnou po jedné straně, a mimoto ho škrábla ploutev a po tváři mu stékala kapička krve. O pár minut později ohlásil tenký hlas hodin v chudobinci dvanáct, a pan Glennie odkráčel bez svého obvyklého „dobrý den, děti,“ a na zaprášené podlaze před jeho katedrou zůstal ležet platejs.

Připadalo mně ostudné, aby ryba tak pěkná přišla nazmar, a tak jsem ji sebral a zastrčil do svého stolku a poslal Freda Buřta, aby vzal matčin rožeň, že si rybu upečeme ve třídě na ohni. Zatímco odešel, já jsem si vyběhl hrát na dvůr, a nebyl jsem tam ani pět minut, když se Maskew bez Grace vrací zpátky přes naše hřiště a vchází do třídy. V zástěně na konci místnosti byla štěrbina, na niž jsme za jasných dní přikládávali prsty, aby je prosvítilo slunce a krev se ukázala růžově; tak jsem vklouzl dovnitř a přitiskl oko k otvoru, protože jsem chtěl vědět, co Maskew hodlá udělat. Měl s sebou svůj košík a já jsem záhy pochopil, že se vrátil pro toho platejse, protože neměl srdce vzdát se tak pěkného kousku ryby.

Ale ať se díval kam chtěl, nemohl ho najít, neprohledal totiž můj stolek a musel odejít s kyselým obličejem, ale já s Fredem jsme si platejse připravili a shledali ho velmi chutným, přestože způsobil panu Glenniemu tolik bolesti.

Grace už poté nikdy do školy nepřišla, jednak že jí otec řekl, že nesmí, jednak že se sama styděla vrátit po tom, co Maskew udělal panu Glenniemu. A právě tehdy jsem se oddal toulání panskými lesy. Neměl jsem strach z pastí na lidi, neboť jsem o jejich místě věděl, jakmile je tam položili; a často jsem zahlédl Grace, a někdy se našla příležitost, abych s ní promluvil. Tak míjel čas a já žil s Elzevirem v Proč ne?, chodil jsem dál do školy, odpoledne jsem však trávil rybařením nebo tím, že jsem Elzevirovi pomáhal na zahradě nebo na člunech. Jakmile jsem se s ním dobře poznal, prosil jsem ho, aby mě nechal pomáhat při pašování, ale on odmítl, řka, že jsem ještě příliš mladý a že nesmím dojít nějaké úhony. Později však, ustupuje mé neodbytnosti, souhlasil; a já jsem nejednu temnou noc strávil ve vyloďovacích člunech, které zbavovaly lugger břemene, a třebaže jsem se nemohl nikdy přimět, abych znovu vstoupil do hrobky Mohunů, přece jsem stával před ústím do chodby jako stráž. A po celou tu dobu jsem měl kolem krku medailon plukovníka Johna Mohuna a zpočátku jsem ho nosil přímo na těle, ale když jsem shledal, že černí kůži, dal jsem ho mezi košili a kazajku. A tam se jeho čerň nošením ztrácela a vespod prosvítala trocha kovu a já jsem se posléze dal ve volných chvílích do jeho leštění, dokud nebyl docela bílý a lesklý jako ryzí stříbro, a stříbrný také byl. Elzevir tento medailon zahlédl, jak mě ukládal do postele, když jsem se poprvé dostal do Proč ne?, a já jsem mu poté řekl, odkud ho mám; třebaže jsme však ten medailon za večera nejednou vyndávali, nemohli jsme přijít na žádný jeho skrytý smysl. Ve skutečnosti jsme se sotva pokoušeli na něj přijít, soudíce, že je to určitě nějaký posvěcený amulet, který má odehnat od Černovousova těla zlé duchy.

KAPITOLA VII

DRAŽBA

Což bude-li můj dům sužován krysou

a já dám rád deset tisíc dukátů,

aby ji otrávili.

Shakespeare

ednoho březnového večera, kdy se dny rychle dloužily, přišel posel z Dorchesteru a přinesl tištěné vyhlášky, jež měly být vyvěšeny na okenicích Proč ne? a na kostelních dveřích a v nichž se pravilo, že do týdne navštíví Měsíční Zátoku královský správce vévodství Cornwallu. Tenhle královský správce byl důležitou osobou a jeho návštěvy figurovaly v historii vesnice jako události. Jednou za pět let vykonal inspekční obhlídku či cestu po celém panství, reviduje všechen královský majetek a sjednávaje nové pronájmy. Jeho návštěvy v Měsíční Zátoce byly obvykle dost krátké, vzhledem k tomu, že Mohunové vlastnili všechnu půdu a jediným majetkem vévodství tam bylo Proč ne? a jedinou povinností královského správce obnovit onen pětiletý pronájem, jímž se Blockové stávali majiteli hospody po generace z otce na syna. Ale vzdor tomu nebylo to řízení prováděno bez ceremonie, neboť se odehrávalo slavnostní divadlo o přenechání pronájmu hospody tomu, kdo nabídne nejvíc, ačkoli všichni byli dobře srozuměni s tím, že nikdo kromě Elzevira neučiní nabídku.

Tak jsem stoupal jednoho rána, o týden později, na horní konec vesnice, abych vyhlížel poštovský kočár královského správce, a kolem jedenácté jsem ho viděl sjíždět dolů z kopce, se čtyřmi koni a dvěma postilióny. Za chvíli projel kolem mne a já jsem zahlédl, že v něm jsou dva muži – písař sedící zády ke koním a na sedadle naproti malý muž v paruce, kterého jsem měl za královského správce. Běžel jsem pak dolů k tetinu domu, neboť mě Elzevir požádal, abych ji poprosil o jednu z jejích nejlepších zimních svíček, z důvodu, který záhy objasním. Od toho dne, co mne zavrhla, jsem tetu Jane neviděl, vyjma v kostele, ale nebyla o nic upjatější než obvykle a svíčku mně dala dost ochotně. „Tady máš,“ řekla, „vezmi si ji, a kéž do tvého temného srdce vnese světlo a zjeví ti, jak hříšnou věcí je opustit své vlastní přátele a příbuzné a jít přebývat do krčmy.“

Užuž jsem jí chtěl říci, že to byli přátelé a příbuzní, kdo opustili mne, a ne já je, a že co se týče toho bydlení v krčmě, bylo lepší bydlet tam než vůbec nikde, jak tomu chtěla ona, když mne vyhnala z domu; ale neudělal jsem to a jen jsem jí poděkoval za tu svíčku, a byl jsem pryč.

Když jsem došel k hospodě, stál tam přede dveřmi poštovský kočár, koně právě odváděli, aby jim dali obroku, a kolem postávala malá skupinka vesničanů; neboť třebaže byla dražba Proč ne? sama o sobě obehranou záležitostí s jasným koncem, návštěva královského správce vyvolala přece vždycky nějaký projev zájmu. Bylo tu pár dětí s nosy přitisknutými na okna hostinského pokoje a uvnitř se pan královský správce a pan písař zdatně činili s obědem. Pan královský správce, kterým byl ten malý muž v paruce, jak jsem se dohadoval, seděl v čele stolu a pan písař na jeho konci a na židlích měli položené své klobouky a cestovní pláště a svazky listin převázané zeleným kalounem. Můžete si být jisti, že pro ně Elzevir přichystal dobrý oběd, s teplým koláčem plněným králičím masem, studeným plátem kančího masa a kusem blue vinny – plísňového sýra –, který pan královský správce hojně pojídal, ale jehož by se jeho písař nedotkl, tvrdě, že by se stejnou radostí žvýkal mýdlo. Stála tu také láhev araratského mléka a džbánek světlého piva, neboť jsme se obávali předložit jim francouzská vína, aby se nepodivovali, jak jsme k nim přišli.

Elzevir vzal svíčku, dal ji do mosazného svícnu vprostřed stolu a trochu mě vyplísnil, že jsem se zpozdil. Pan písař pak vyndá z kapsy malé pravítko, odměřuje od horního konce svíčky jeden palec, v tomto bodě vráží do tuku vázankovou jehlici s onyxovou hlavičkou, kterou mu Elzevir zapůjčil, a zapaluje knot. Počínali si tak proto, že v Měsíční Zátoce bylo zvyklostí, že když se v dražbě nabízel buď pozemek, nebo pronájem, zapíchl se do svíčky špendlík, a dokud nevypadl, mohl kdokoli učinit výhodnější nabídku, ale když plamen dohořel ke špendlíku a ten vypadl, připadl pak pozemek nebo pronájem tomu poslednímu, kdo nabízel nejvíc. Jakmile oběd skončil a bylo sklizeno ze stolu, vytahuje pan písař svitek listin a předčítá právní popis Proč ne? – nazýval ji Erbem Mohunů –, znamenitého obytného domu neboli držby nyní užívané jako krčma, a zmiňuje se o výhodných ohrazených pastvinách či pozemcích pastvinné půdy rozkládajících se vzadu za ní, zvaných mohunský pacht a obnášejících víceméně kolem šestnácti akrů. Potom vyzve přítomné, aby učinili nabídku nájemného na takový výhodný majetek k pětiletému propachtování, a protože jediná přítomná společnost jsme byli Elzevir a já, nabídka je brzy vyřčena; neboť Elzevir nabízí nájemné 12 liber ročně, což byla vždycky cena Proč ne? Písař o tom učiní záznam; ale transakce tím ještě není ukončena, neboť musíme počkat, dokud jehlice nevypadne ze svíčky, dřív než se smlouva s konečnou platností sepíše. Muži tedy začali kouřit, aby jim utekl čas, protože než svíčka uhoří, nemohlo trvat víc než deset minut, a pan správce říkal nad sklenkou araratského mléka: „je to pozoruhodný a jemný ročník jalovcové, který tu, pane Blocku, vedete,“ když vešel pan Maskew.

Blesk z čistého nebe by mne nebyl ohromil tolik jako to, že se tu zjevil, a Elzevirova tvář potemněla jako noc; ale královský správce a písař nedali najevo žádné překvapení, protože neznali vztahy, které panovaly mezi osobami v naší vesnici, a domnívali se, že je přirozené, když se někdo přijde podívat na to, jak vypadne jehlice, a na konec starobylého zvyku. Po pravdě se zdálo, že Maskew královského správce zná, neboť se s ním přátelsky pozdravil, a pak se hodlal posadit za stůl, aniž si povšiml Elzevira nebo mne. Ale právě když se začínal usazovat, Block vykřikl: „V mém domě nejste vítaným návštěvníkem a já bych vám nejradši viděl záda, ale sedět u tohohle stolu, to nebudete.“ Věděl jsem, co tím míní; neboť na tenhle stůl uložili Davidovo tělo. Při těchto slovech Elzevir udeřil do stolní desky tak prudce, až královský správce povyskočil a jehlice div nevypadla ze svíčky.

„Oho, pánové,“ říká pan královský správce udiven, „nehádejme se zde, tím spíše, když tento ctihodný gentleman je smírčí soudce a tak trochu můj přítel.“ Nicméně Maskew si nesedl, ale postavil se vedle židle královského správce, a nezrudl jako před panem Glenniem, ale zbledl; a mumlal, že postojí stejně rád, jako posedí, a že brzy bude řada na Blockovi, aby požádal o místo k sezení jeho.

Divil jsem se, co asi sem Maskewa přivedlo, když královský správce, který byl celý nesvůj, řekl:

„Pojďte, pane písaři, ta jehlice se udrží sotva další minutu; zopakujte, co bylo zapsáno, neboť musím tento pronájem předat a vydat se do Bridportu, kde čeká práce.“

Písař tedy monotónním hlasem předčítal, že majetek vévodství cornwallského, zvaný Erb Mohunů, hospoda neboli krčma, se vší přilehlou půdou, držbami a náležitostmi, nalézající se ve farnosti sv. Šebestiána v Měsíční Zátoce, byv nabídnut k pronájmu na pět let, bude ponechán Elzeviru Blockovi za nájemné 12 liber per annum4*, ledaže někdo nabídne vyšší nájemné, dříve než jehlice vypadne ze svíčky.

Nebyl tu nikdo jiný, kdo by učinil další nabídku, a královský správce se obrátil k Elzevirovi: „Řekněte jim, ať vyvedou koně, jehlice bude venku každou chvíli, a ušetří se tím čas.“ Elzevir to tedy přikázal a potom jsme my všichni stáli kolem v tichosti, čekajíce, až jehlice vypadne. Bylo patrno, že tuk vyhořel dolů k znaménku, nebo téměř pod ně; ale právě tam, kde špendlík vězel, byla malá hrudka tvrdšího loje, která se držela skvěle a odmítla se rozpustit. Královský správce pod stolem netrpělivě dupl, jako by doufal, že jehlici takhle vytřese, a pak ze sebe Maskew vypravil slabým suchým hlasem slova:

„Já za tu hospodu nabízím 13 liber na rok.“

Tohle nás tak velmi zaskočilo, že jsme se všichni rozhlédli, jako bychom hledali nějakého dalšího mluvčího, který by tu byl, vůbec se nedomnívajíce, že by to mohl být Maskew. Věřím, že Elzevir byl prvním, kdo to plné pochopil, že to je on, Maskew, a aniž zavadil pohledem o královského správce nebo Maskewa, s lokty na stole, tváří v dlaních a pohledem upřeným směrem k moři pronesl pevným hlasem: „Já nabízím 20 liber.“

Stěží mu ta slova splynula ze rtů, když ho Maskew přetrumfl 21 librami, a tak bylo méně než v minutě nájemné Proč ne? zdvojnásobeno. Královský správce se pak podíval z jednoho na druhého, nevěda, jak tomu má všemu rozumět, ani zda je to komedie, či vážná záležitost, a řekl:

„Milí pánové, já vás varuji, abyste nežertovali; nemám času nazbyt, abych ho marnil ve vyvádění aprílem, a ten, kdo činí nabídky žertem, jim bude muset doopravdy dostát.“

Alespoň jeden z mužů, které měl před sebou, to však myslel sdostatek vážně, a hlas, kterým Elzevir řekl 30 liber, byl stále pevný. Maskew zvolal 31 liber a 41 liber a Elzevir 40 a 50 liber, a já jsem pak pohlédl na svíčku a viděl jsem, že hlavička jehlice už není vodorovně, že trochu poklesla – velmi málo. Písař se probral ze své netečnosti a skřípajícím brkem si dělal poznámky o nabídkách, královský správce se mračil, jako by byl uveden do rozpaků a myslel si, že jeho do rozpaků nemá nikdo právo uvádět. Pokud jde o mne, nemohl jsem v klidu posedět, ale vstal jsem, abych tak mohl lépe snášet to napětí; neboť jsem nyní pochopil, že se Maskew rozhodl Elzevira vyhnat a že Elzevir bojuje o svůj domov. O svůj domov, a neudělal z něj snad také můj domov – a měli jsme se oba stát vyhnanci, abychom ukojili nenávist tohohle podlého skrčka?

Padly nějaké další nabídky a já jsem si pak uvědomil, že Maskew říká 91 liber, a viděl jsem, že se hlavička jehlice snižuje; pevná hrudka loje ve svíčce tety Jane se tavila. Královský správce vyjel: „Zbláznili jste se, pánové? A vy, pane Blocku, si šetřte dech a uspořte si peníze, a jestli se tenhle ctihodný gentleman musí stát hostinským za každou cenu, ať u všech čertů má to místo, a tobě já dám Mořskou pannu v Bridportu, s útulnou hostinskou místností a s obratem desetinásobným, než je tady.“

Zdálo se, že Elzevir neslyší, co správce říká, a vyvolal jen 100 liber, s tváří stále obrácenou k moři a se stejnou pevností v hlase. Maskew se pak pokusil o skok a šel na 120 liber, a Elzevir ho přebil 130 a 140 librami, 150, 160, 170 následovalo rychle za sebou. Dech se mně tak zrychlil, že se mě téměř zmocnila závrať a já musel zatnout pěsti, abych si uvědomil, kde jsem a co se vlastně děje. Také oba přisazující dýchali ztěžka; Elzevir zdvihl hlavu z dlaní a oči všech se upíraly na jehlici. Hrudka loje se teď ztenčila; dalo se těžko říci, proč jehlice nevypadává. Maskew ztěžka vydechl 170 liber a Elzevir řekl 190 liber, a tehdy se jehlice zakymácela, a já si pomyslel, že je Proč ne? zachráněna, třebaže za cenu zruinování. Ne, jehlice nevypadla, ve svíčce byla tenká vrstva, která ji na sekundu zadržela za špičku, jen na jednu sekundu. Elzevirovi se s tou zachycenou jehlicí zarazil v hrdle hlas, kterým byl připraven nabídnout víc, než co Maskew řekne, a Maskew vydechl 200 liber, než jehlice cinkla o podstavec mosazného svícnu.

Písař zapomněl na přítomnost svého pána a s bouchnutím zaklapl své desky: „Blahopřeji vám, pane,“ říká Maskewovi docela drze, „za 200 liber ročně jste se stal hostinským v nejméně vynášející pivnici ve vévodství.“

Královský správce nevěnoval žádnou pozornost tomu, co učinil jeho podřízený, sejmul si však paruku a osušil si hlavu. „Nu, ať visím,“ řekl; a tak byla Proč ne? ztracena.

Právě když byla učiněna poslední nabídka, Elzevir napůl povstal ze židle, a já jsem chvíli očekával, že ho uvidím skočit jako divoké zvíře po Maskewovi; ale Elzevir neřekl nic a znovu se posadil s týmž netečným výrazem v tváři. A snad bylo skutečně dobře, že si to rozmyslel, neboť Maskew vjel rukou do záňadří, jakmile se ten druhý zdvihl; a třebaže ji opět vytáhl, když Elzevir dosedl zpátky do židle, přesto se mu vesta vpředu trochu vyboulila, a já, dívaje se ze strany, jsem zahlédl stříbrně kovanou rukojeť pistole, přitisknutou dole na jeho bílou košili. Královský správce byl myslím nazlobený, že se dal pohnout k takovým silným slovům; neboť se okamžitě pokusil nasadit tak lhostejný výraz, jak jen to bylo možné, řka přísným tónem: „Nuže, pánové, zdá se, že jde o nějakou osobní záležitost, kterou se nebudu pokoušet odhalit. Dvě stě liber více nebo méně je pro vévodství tolik co bleší štípnutí; a jestliže si vy, pane,“ otočil se k Maskewovi, „budete později přát změnit své rozhodnutí a vzdát se té výhodné koupě, nebudu vám stát v cestě. Každopádně se domnívám, že bude dost času zpečetit smlouvu, až ji pošlu z Londýna.“

Věděl jsem, že těmi slovy naráží na odklad, poněvadž si přeje prokázat Elzevirovi dobrou službu; neboť jeho písař měl už vyhotovenou smlouvu po ruce a bylo třeba jen doplnit jméno a nájemné, aby byla uzavřena a podepsána. Maskew však říká: „Ne, obchod je obchod, pane královský správce, a pošta do končin tak vzdálených od hlavního města, jako jsou tyto, je nespolehlivá; proto vám budu zavázán, jestli mně vyhotovíte smlouvu teď a ustanovíte mě vlastníkem od prvního května.“

„Tak tedy budiž,“ řekl královský správce trochu nevrle, „ale neobviňujte mne z uzavírání výhodných obchodů; neboť vévodství, jehož služebníkem jsem,“ a smekl klobouk, „není žádná pijavice. Doplňte čísla, pane Scruttone, a jdeme.“

Tak pan Scrutton, neboť tak se pan písař jmenoval, škrábe chvíli brkem po archu pergamenu, aby doplnil částku, a pak nadrápe své jméno Maskew a pan královský správce naškrábe své a pan písař znovu zaškrábe, aby jako svědek potvrdil totožnost pana královského správce, a pan královský správce pak vyndává ze svých cestovních vaků malé šagrénové pouzdro a z pouzdra vyjímá pečetní vosk a cestovní pečeť vévodství.

Nejlepší zimní svíčka mé tety hořela stále v denním světle, neboť nikoho vůbec nenapadlo, aby ji zhasil; a pan královský správce nad ní taví vosk, dokud do loje nepadne kapka pečetního vosku a neutvoří po jedné straně svíčky stružku, a potom pergamen pod horkým voskem zadoutná, a konečně na něj přijde pečeť.

„Podepsáno, zpečetěno a předáno,“ říká pan písař, svinuje arch a podává ho Maskewovi, a Maskew ho přebírá a zastrkuje ho vpředu pod vestu do záňadří, docela blízko té pistole, jejíž stříbrnou rukojeť jsem předtím viděl.

Poštovský kočár stál přede dveřmi, koně na kočičích hlavách hrabali kopyty a postroje zvonily. Pan písař vynášel cestovní vaky, pan královský správce se však na okamžik zastavil, jak si přehazoval cestovní plášť přes ramena, aby promluvil k Elzevirovi: „Nono, člověče, nepřipouštěj si to tak. Budeš mít Mořskou pannu za dvacet liber ročně, a to pro tebe bude desetkrát výnosnější než tohle bezútěšné místo, a můžeš svého syna posílat do školy v Brysonu. Tam z něj udělají učence, protože to je šikovný mládenec,“ a poklepal mně na rameno a obdařil mne milým pohledem, jak mne míjel.

„Děkuji vaší důstojnosti,“ odpověděl Elzevir, „za všechnu vaši dobrotu; ale když opustím tohle místo, znovu už tábor v žádné hospodě nerozbiju.“

Zdálo se, že pan královský správce je popuzen, vida, že si Elzevir jeho nabídky váží tak málo, a opustil místnost s upjatým: „Pak vám přeji dobrý den.“

Maskew vyklouzl před ním, a dětské nosy zmizely z okenních tabulek, když ten mocný muž z vévodství scházel dolů po schodech. Postávala tu malá skupinka, aby přihlížela odjezdu, ale rychle se rozplynula; a dříve než dozněl klapot podkov, rozšířila se vesnicí zpráva, že Maskew vyhnal Elzevira z Proč ne?

Elzevir seděl u stolu s hlavou v dlaních dlouhou dobu poté, co všichni odešli, a já byl také zticha, jak proto, že mně bylo samotnému líto, že nás měli vyhnat na ulici, tak proto, že jsem chtěl Elzevirovi dokázat, jak s ním v jeho nesnázích soucítím. Ale mladí se neumějí plně vžít do bolestí starších, jakkoli silně si to mohou přát, a mě za nějakou dobu ticho omrzelo. Šeřilo se a svíčka, která se tak skvěle držela během dražby a pečetění smlouvy, dohořívala v hrdle svícnu. O chvíli později světlo trochu zaplápolalo, vzplanulo, zesláblo a zaprskalo, knot pak zakolísal a plamen náhle zhasl, ponechávaje nás v mrazivé šedi březnového večera, kradoucího se z koutů místnosti. Nemohl jsem už dál to skličující ovzduší snášet, proto jsem přikládal na oheň, dokud se světlo rudohnědě neroztančilo na cínových nádobách a porcelánu na příborníku. „Nu tak, pane Blocku,“ pravil jsem, „do prvního máje máme dost času na přemýšlení, co budeme dělat, tak si dejme šálek čaje a já si s vámi potom zahraju lurč.“ Leč Elzevir setrvával dál ve své sklíčenosti a stále nic neříkal; a třebaže jsem ho v lurči chtěl nechat vyhrát, aby se tím snad potěšil, náhoda tomu chtěla, že jsem toho večera nemohl prohrát, ať jsem dělal co jsem dělal. Jak ho štěstí opouštělo, vzrůstala jeho skleslost, až konečně zavřel s klapnutím desku, řka, narážeje na ono motto, které se vinulo podél jejího rohu: „Život je jako hazardní hra, a nikdo určitě neměl horší hody nebo z nich nezískal tak málo jako já.“

KAPITOLA VIII

VYLODĚNÍ

V hodině půlnoční kéž lampa má

z věže nějaké osamělé je viděna.

Milton

Když Maskew procházel onoho odpoledne nahoru vesnicí, dostalo se mu zlých pohledů od mužů a jedovatých poznámek od žen, neboť všichni věděli, co způsobil, a on se po mnoho dní po dražbě bál vystrčit hlavu z domu. Avšak Damen z Ringstaveu a někteří jiní pašeráci, kteří si vzali za úkol nespustit ho z očí, tvrdili, že byl vpodvečer dvakrát ve Weymouthu a rozmlouval tam s panem Luckhamem od akcízu a s kapitánem Henningem, který tehdy velel kavaleristům v táboře v Notheu. A postupně se rozšířilo, ale jak, to nevím, že přesvědčil celníky, aby tvrdě udeřili na pašeráky, a že by měl být v pohotovosti silný ozbrojený sbor, aby dopadl vykládače při činu, až se příště pokusí vyložit náklad. Proč by se měl Maskew tak namáhat, aby pomohl celnímu úřadu, to nemohu říci, a ani to nikdo nikdy zaručeně nevypátral; ale někteří lidé tvrdili, že je to z pouhé svévole a z přání ublížit svým sousedům; a jiní, že věděl, jak příhodné je tohle místo k pašování, a že chtěl nejprve před celníky sehrát skvělou ukázku horlivosti a poté dostat celý podloudnický obchod do svých rukou. Myslím si ale, ať tomu bylo jakkoli, že byl určitě ve spolku s celníky, a nejednou jsem ho zahlédl na terase panského domu s dalekohledem v ruce a dohadoval jsem se, že pase na širém moři po luggeru. Zprávu o tom, které noci se bude náklad vykládat, dostávali pašeráci na pevnině většinou od spolehlivých lidí a pak dopoledne nebo odpoledne připlul lugger právě tak blízko k pevnině, aby se dal rozeznat dalekohledem, a potom opět kotvil mimo dohled až do soumraku. Noci vybírané na takovou práci byly bezměsíčné, ale pokud to šlo klidně, stačilo, aby bylo dost větru, aby napjal plachty; často bylo možné rozeznat lugger z kamenitého pobřeží, někdy bylo ale nutné signalizovat světlem, ačkoli toho se užívalo co nejméně. Věděl jsem však, že trvalo-li dlouhé období bouřlivého počasí a musel-li se náklad vyložit za každou cenu, čluny přistávaly i za jasného měsíčního světla a podstupovaly to riziko, neboť se říkalo, že kolem nás jsou celníci ukolébáni do hlubšího spánku než kdekoli jinde po celém Kanálu.

Toto vyprávění o Maskewově činnosti se nutně dostalo k Elzevirovi a on se po několik dní domníval, že bude lepší nic nepodnikat, ačkoli na druhé straně čekal náklad, který bylo nutné bez odkladu vylodit. Ale jednoho večera, když vyhrál v lurči a byl ve sdílné náladě, položil na stůl pohár na vrhání kostek a svěřil se mně řka:

„Od lodníků přišla hláška, že musíme převzít náklad, protože oni už to v St. Malu nemohou dál nechávat. Když ten ďábel z panského domu tak slídí kolem, neodvažuji se ten podnik uskutečnit na břehu Měsíční zátoky, natož ukrývat lihoviny v hrobce; tak jsem vzkázal na Bonaventuru, aby zítra odpoledne strčili nos sem do zálivu tak, aby je Maskew dobře viděl, a pak zase vypluli na moře, jako to udělali stokrát předtím. Ale místo aby čekali na širém moři, vyplují vzhůru Kanálem k malému proužku oblázků pod Hoar Headem, Šedivou hlavou.“ Přikývl jsem na důkaz, že to místo znám, a on pokračoval: „Tohle místo se užívalo k přeložení nákladu na břeh za starých dobrých časů, než jsme vykopali chodbu do hrobky; a je tam vytěžený lom, kterému se říká Pyegrove’s Pit, Pyegroveova jáma, ne příliš daleko po pahorkatině a přerostlý ostružiním, kde lze ukrýt stovku soudků. Tak budeme zítra ráno v pět se soumary pod Hoar Headem. Rád bych, kdyby to mohlo být časněji, v téhle době totiž vychází slunce, ale dřív nenastane příliv.“

V této chvíli jsem pocítil na ramenou chladný dotyk, jako by sem vnikl svěží vzduch zvenčí, a mimoto se mi zdálo, že jsem pocítil závan slaných chaluh z pláže. Rozhlédl jsem se tedy kolem, abych se přesvědčil, zda nejsou pootevřené dveře nebo okno. Okno doléhalo a navíc bylo opatřeno okenicí, ale na dveře se nedalo dohlédnout pro dřevěnou zástěnu, která je oddělovala od hostinské místnosti, aby bránila průvanu. Leč nad zástěnou jsem viděl právě horní roh dveří a usoudil jsem, že jsme je nedovřeli. Tak jsem vstal, abych je zavřel, neboť noci byly chladné; ale když jsem obcházel zástěnu, shledal jsem, že jsou zavřené, a přece bych mohl přísahat, že jsem zahlédl, jak se klika vrací zpátky, když jsem se k nim blížil. Vyrazil jsem vpřed a v mžiku jsem dveře rozrazil a octl se na ulici. Ale noc byla bezměsíčná a černá a já jsem neviděl ani neslyšel nic kromě mírného šplouchání vln z kamenitého břehu Měsíční zátoky za solnými lukami.

Když jsem se vrátil, Elzevir se na mě znepokojeně podíval:

„Co je to s tebou, chlapče?“ otázal se.

„Měl jsem za to, že jsem u dveří někoho zaslechl,“ odpověděl jsem; „necítil jste ten studený závan, jako by bylo otevřeno?“

„Je to tím, že noc je studená, jaro začíná velmi chladně; zastrč závoru a posaď se zase,“ a hodil do ohně rázně nové poleno, které vyslalo oblak jisker prskajících vzhůru komínem i do místnosti.

„Já si myslím, Elzevire,“ řekl jsem, „že někdo poslouchal za dveřmi a jiní mohou být po domě, tak než se zase posadíme, vezměme svíčku a projděme místnosti, abychom se ujistili, že nás nikdo nešpehuje.“

Elzevir se zasmál a pravil: „To jenom vítr otevřel ty dveře,“ ale že si mohu dělat, co se mi zlíbí. Tak jsem rozsvítil další svíčku a chystal jsem se, že se dám do obhlídky, ale on zvolal: „Ne, nepůjdeš sám,“ a tak jsme spolu prošli celý dům a nenašli jsme než šramotící myš.

Když jsme se vrátili zpátky do hostinského pokoje, smál se mi tím víc.

„Tohle chladno zchladilo tvou odvahu a dostal jsi strach z toho číhajícího darebáka z panského domu; nalej jednu sklenku araratského mléka mně a jednu sobě a pojďme do postele.“

Odnaučil jsem se už mít strach z dobré lihoviny, a zatímco jsme seděli a usrkávali ji, Elzevir pokračoval:

„Zbývá ještě čtrnáct dní, a pak budeme muset ty a já zvednout kotvy. Je to kruté vidět, jak se za mými zády zavírají dveře tohoto domu, kde jsme já a můj rod žili po století nebo déle, ale já to jistě uvidím. Nebuďme tím však příliš sklíčení, ale pokusme se vytěžit něco i z toho nejhoršího hodu.“

Byl jsem rád, že ho slyším mluvit takhle rozhodněji, neboť jsem viděl, jak bolestné pro něj bylo v těchto posledních dnech pomyšlení, že musí opustit Proč ne?, a jak z toho byl často mrzutý a sklíčený.

„Hospodu si už nevezmeme,“ řekl; „mockrát se mně to hnusilo a unavovalo mě to, a nestojím teď o to, být svědkem, jak muži zneužívají dobrého pití a motají si své hloupé palice, aby mi naplnili tobolku. A já jsem si, chlapče, dal něco stranou v městě Dorchesteru, co nám poskytne chleba k jídlu a pivo k pití, i budou-li nám v kostkách padat stále dvojky. Ale musíme si najít střechu nad hlavou, když bude Proč ne? zavřena, a nejlepší bude, když opustíme tuhle naši Měsíční Zátoku na dobu jednoho roku, dokud si Maskew sám pod sebou nepodřízne větev. Tak až bude zítra večer po všem, vyjdeme si podél útesu do Worthu a podíváme se tam na domek, o kterém se zmiňoval Damen, vzadu s ovocným sadem obehnaným zdí, vpředu se živým plotem z fuchsií – je to poblíž hospody U humra a je odtamtud hezká vyhlídka na moře; a jestli budeme bydlet tam, necháme chvíli hrobku hrobkou, a dokud se vše nevrátí do starých kolejí, budeme jako skladiště používat tuhle Pyegroveovu jámu.“

Neodpověděl jsem mu, protože jsem byl myšlenkami jinde, a on vypil jedním douškem svůj nápoj a řekl: „Jsi unavený; tak půjdeme do postele, neboť zítra v noci toho mnoho nenaspíme.“

Byla pravda, že jsem byl unavený, a přesto jsem nemohl usnout, ale přehazoval jsem se a obracel na lůžku, protože jsem přemýšlel o mnoha věcech a trápilo mě, že máme opustit Měsíční Zátoku. Nicméně můj žal byl sobecký; neboť jsem málo myslel na Elzevira a na bolest, kterou mu musí způsobovat odchod z Proč ne?; leč nebyl to ani smutek z toho, že opustím Měsíční Zátoku, který mne tak sužoval, třebaže to bylo jediné místo, které jsem kdy poznal, a tehdy se mně zdálo – stejně jako nyní – jediným koutkem na zemi, kde se dá žít; ale opravdu mne trápilo a sžíralo to, že odcházím od Grace Maskewové. Neboť od té doby, co nechodila do školy, jsem ji měl ještě raději, a protože ji teď bylo nesnadné zahlédnout, o to víc jsem se snažil, abych toho dosáhl, a někdy jsem ji potkal v panských lesích, a když byl Maskew pryč, procházel jsem se s ní nejednou na Weatherbeech Hillu. Tak mezi námi vykvetla dětská láska a museli jsme si slíbit jeden druhému věrnost, nevědouce, co mohou taková pošetilá slova znamenat. A já jsem se s Grace dělil o všechna svá tajemství, nevyjímaje ani záležitosti kolem pašování zboží a hrobky Mohunů a Černovousova medailonu, neboť jsem věděl, že to stejně jako já neprozradí a že z ní její otec mučením nikdy nic nedostane. A co víc – měla ložnici v tom křídle panského domu s lomenicí a výhledem přímo na moře; a když se jedné jasné noci vracel náš člun pozdě z rybolovu, zahlédl jsem tam hořet svíčku, a příštího dne jsem jí o tom vyprávěl. A ona mi pak řekla, že bude za zimních nocí dávat za okenní tabulky svíčku, aby tam hořela a vedla čluny na moři. A dělala to tak, a i jiní kromě mne to zpozorovali a využívali toho; říkali tomu „Maskewova sirka“ a tvrdili, že to po celou noc vysedává sudí zabraný do účetních knih a sčítá své jmění.

Jak jsem tak ležel oné noci vzhůru a trápil se a trápil myšlenkami na ni, rozhodl jsem se posléze vydat se příštího rána nahoru do panských lesů a počkat si na Grace, abych jí sdělil, co se děje a že odcházíme pryč do Worthu.

Příštího dne, 16. dubna – dne, na nějž jsem měl důvod vzpomínat po celý život –, jsem se u pana Glennieho ulil a v deset dopoledne jsem se už nacházel v lesích.

Na svahu nad panským domem byl malý důlek, v létě se zelenající lopuchy, v zimě naplněný suchým listím – právě tak velký, aby v něm bylo místo pro člověka ležícího na břiše, ale hluboký jen tak, že jsem mohl vyhlížet přes jeho okraj a sledovat dům, aniž bych byl viděn. Tam jsem onoho dne odešel a lehl jsem si do suchého listí, abych vyčkával Grace.

Ráno bylo dost jasné. Chladna předchozí noci ustoupila slunečnímu svitu, který se zdál teplý jako v létě, a přece v sobě měl hebkou svěžest jara. Třebaže jsem viděl oblaka bílého prachu lemující silnici, která se šplhala Ridgeskou pahorkatinou, v lese se sotva pohnul vánek a stromy se zelenaly pupeny, leč neměly listoví zabraňující slunečním paprskům ozařovat půdu pod nimi, která planula žlutými pryskyřičníky. Ležel jsem tam tak po dlouhou, předlouhou dobu; a aby mně čas ubíhal rychleji, vyňal jsem ze záňadří stříbrný medailon, a když jsem ho otevřel, pročítal jsem si znovu ten pergamen, který jsem si předtím četl kolem dokola a doopravdy jsem ho znal nazpaměť.

„Dnů našich let jest let sedmdesáte,“ a to ostatní.

Kdykoli jsem se dotkl medailonu, zabíhaly mé myšlenky k pokladu Mohunů; a bylo přirozené, že tomu tak bylo, neboť medailon mně připomněl mou první cestu do hrobky; a já jsem se smál sám sobě, vzpomínaje si, jak jsem byl hloupý, když jsem doufal, že to místo najdu zasypané diamanty a objevím tam zlato ležící nakupené v hromadách. A takhle jsem posté dospěl k tomu, že jsem mučil svůj mozek, aby došel k poznání, kde by diamant mohl být ukrytý, a posléze jsem usoudil, že musí být schovaný na hřbitově, a to vzhledem k vyprávění o Černovousovi, kterého viděli za bouřlivých nocí, jak vykopává svůj poklad. Ale potom jsem si uvědomil, že to se vší pravděpodobností byli podloudníci, které lidé viděli s lopatami, když prokopávali chodbu od náhrobku do hrobky, a protože pracovali v noci, měli je za duchy. A zatímco jsem se obíral takovými myšlenkami, dveře v domě pode mnou se otevřely a Grace s kapucí na hlavě a košíčkem na luční kvítí v ruce vyšla ven.

Vyčkával jsem, abych zjistil, kterou cestou půjde; a jakmile se dala stezkou, která vede nahoru k Weatherbeechi, vydal jsem se porostem uschlého křoví, abych se s ní setkal, neboť jsme se domluvili, že tou cestou nepůjde, jen bude-li Maskew pryč. Tak jsme se tam sešli a strávili na kopci hodinu, nebudu zde však rozvádět, co jsme si říkali, protože to převážně byly pošetilosti. Grace hodně mluvila o dražbě a o tom, že Elzevir

opouští Proč ne?, a třebaže neřekla proti svému otci křivé slovo, dala mi najevo, jakou bolest jí svým činem způsobil. Ale nejvíc ji rozesmutnilo, že odcházíme z Měsíční Zátoky, a z jejího bolu vyplývaly takové důkazy náklonnosti, až mě skoro blažilo, že vidím její zármutek. A od ní jsem se dozvěděl, že Maskew, byv náhle minulé noci odvolán, je skutečně mimo dům. Tvrdil, že večer je tak pěkný (a to mne překvapilo, protože jsem si vzpomněl, jak temný a chladný se zdál nám), že prostě musí jít na procházku zámeckým parkem; ale kolem deváté se vrátil a řekl jí, že mu doručili náhlou zprávu týkající se obchodu, a ten ho okamžitě na místě odvolává do Weymouthu. Tak si osedlal klisnu a vyrazil a přikázal Grace, aby ho dvě následující noci nečekala.

Nevím, čím to bylo, ale nad tím, co říkala o Maskewovi, jsem se zamyslel a ztichl jsem, a ona se také musela vrátit domů, aby ji stará služka, která jim vedla dům, nepřisnila, že byla dlouho pryč, a tak jsme se rozloučili. Vracel jsem se potom lesy a dolů vesnickou ulicí, ale jak jsem míjel svůj starý domov, viděl jsem tetu Jane stojící na zápraží. Popřál jsem jí dobrého dne a chtěl jsem běžet dál do Proč ne?, protože už bylo dost pozdě, ale ona mě k sobě zavolala, zdála se v mírnějším rozpoložení a řekla, že pro mě něco doma má. Nechala mě tam tedy stát, zatímco pro to odešla, a pak se vrátila a do ruky mně vstrčila malou modlitební knížku, kterou jsem ve dnech minulých často vídal v salónu, se slovy: „Tady máš modlitební knihu, kterou jsem ti hodlala poslat s tvým šatstvem. Patřila tvé nebohé matce a já se modlím za to, kéž by jednoho dne byla tobě balzámem tak vzácným, jakým kdysi byla té bohabojné ženě.“ Pak mi popřála „dobrý den“ a já jsem strčil do kapsy malou knížku v červené kůži, která mně později prokázala skutečně vzácnou službu, i když ne tím způsobem, který mínila ona, a upaloval jsem ulicí k Proč ne?

Téhož večera jsme s Elzevirem odešli z Proč ne?, prošli jsme vzhůru vesnicí, zlezli jsme pahorkatinu a se západem slunce jsme byli u srázu. Vyrazili jsme dřív, než jsme stanovili předcházejícího večera, protože Elzevirovi se onoho rána doneslo, že proud zvaný Gulder přinese Bonaventuru ke břehu ve tři místo v pět. S tím Gulderem je to zvláštní a ani námořníci se na něj nemohou pořádně spolehnout; na dorsetském pobřeží nastává totiž příliv čtyřikrát denně, dvakrát normálním přílivem a dvakrát Gulderem, a protože ten posledně jmenovaný je nespolehlivý, co se doby týče, udělá čáru přes rozpočet mnohému odhadu plavby po moři.

Bylo kolem sedmé hodiny, když jsme stanuli na vrcholku kopce, a leželo před námi dobrých patnáct mil, než se dostaneme k Hoar Headu. Soumrak nás zastihl, než jsme šli půl hodiny; leč když se snesla noc, nebyla tak temná jako předchozího večera, nýbrž měla tmavý odstín modři, a žár dne nezmizel se sluncem, ale vzduch jím byl stále teplý a lahodný. Plahočili jsme se v tichosti dál a byli jsme dost rádi, když jsme podle roztroušených bílých kamenů podél stezky poznali, že se blížíme k útesu; muži z ochranné čety totiž označují všechny pěšiny na útesu obílenými kameny, takže člověk může za tmavé noci bez nebezpečí najít cestu. Ještě pár chvil a dosáhli jsme širokého kusu volného trávníku, v němž jsem poznal vrcholek Hoar Headu.

Hoar Head je nejvyšší z onoho řetězu útesů, který se rozprostírá dvacet mil mezi Weymouthem a St. Alban’s Headem a ční více než 80 sáhů nad mořem. Přímořskou stranu tvoří mohutný křídový ohyb, který ale nespadá přímo do moře, neboť ho ve třech čtvrtinách směrem dolů přerušuje spodní výčnělek či plošina nazývaná terasou pod hlavním útesem.

Právě k tomuto výčnělku jsme měli namířeno; a třebaže jsme stáli přímo nad ním, věděl jsem, že musíme ujít víc než míli, než se dostaneme dolů na něj. Tak jsme zase pokračovali v cestě a našli jsme jezdeckou stezku, která se stáčela dolů příkrým svahem v obrysu útesu; a já jsem se podíval na nebe, když jsme dosáhli dolního výčnělku, a podle hvězd jsem odhadl – noc byla totiž jasná –, že je po půlnoci. Znal jsem to místo, protože jsem tu jednou byl na ostružinách; ostružiní totiž rostlo ze všech těchhle míst nejbujněji na terase pod hlavním útesem, chráněné ze všech stran kromě jižní a otevřené slunci.

Nebyli jsme sami, neboť jsem rozeznal dvě desítky mužů, některé postávající ve skupinách, některé odpočívající na zemi, a temné obrysy soumarů, kteří se v šeru zdáli větší. Hluboké hlasy zamumlaly pár slov na pozdrav a pak všechno utichlo, takže jste mohli slyšet, jak popásající se koně se pokoušejí spást něco z trávníku. Nebyl to první náklad, při jehož vykládání jsem pomáhal, a většinu mužů jsem znal, ale nedal jsem se s nimi do řeči, protože jsem byl unavený a toužil jsem po odpočinku, dokud mě nebudou potřebovat. Tak jsem sebou hodil na trávník, ale dlouho jsem tam neležel, když jsem zahlédl, jak se ke mně někdo blíží ostružiním, a pak se ozval mistr Ratsey: „No, tak ty a Elzevir, Jacku, opouštíte Měsíční Zátoku. Já sám bych se taky rád postěhoval, kdo by ale pak těm starým lidičkám poskytl jejich poslední službu, protože pak by se nikdo nepostaral o ty, kteří jsou na pravdě boží.“

Napůl jsem spal a věnoval jsem malou pozornost tomu, co říkal, odrážeje ho slovy: „Tohle vás nemusí držet, mistře, najdou se jiní, kteří nastoupí na vaše místo.“ Nicméně on mně přece nedal pokoj, ale pokračoval v rozmluvě pro potěšení slyšet svůj vlastní hlas.

„Nu, dítě, ty nevíš, co říkáš. Možná se najdou lidé, aby vykopali hrob a snad aby ho zasypali, ale kdo bude házet prsť, když farář Glennie pronáší ‚popel popelu‘, to chce fůru zkušeností, aby zabubnovala jemně na víko rakve.“

Cítil jsem, jak mně spánek tíží víčka, a hodlal jsem ho poprosit, aby mě nechal odpočinout, když tu zdola zazněl hvizd, a v tu chvíli byli všichni na nohou. Muži, kteří vedli koně, přistoupili k ohlávkám soumarů a tak jsme scházeli dolů k pobřeží, tichá postupující skupina smíšená z mužů a koní; a než jsme sešli k úpatí, slyšeli jsme, jak se příď prvního člunu brousí o břeh a jak oblázky chrupají pod nohama námořníků. Pak se všichni pustili do vykládání a scéna to byla dost nezvyklá, jednak tím klubkem mužů míhajícím se lucernami a jednak tou pěnivou tříští moře, vybíhajícího tak daleko, až se nám někdy přelévalo přes boty; a po celou tu dobu znělo francouzské a holandské brebentění, neboť většina mužů z Bonaventury byli cizinci. Ale dál to nebudu rozvádět; neboť je koneckonců jedno vykládání jako druhé a soudky přijdou na břeh skoro stejným způsobem, ať se z nich má zaplatit potravní daň, či ne.

Než čluny z luggeru vypluly opět na moře, byly jistě tři hodiny, a tou dobou se koně prohýbali pod nákladem a mimoto měla většina mužů nést jeden dva soudky. Elzevir, který nás vedl, dal pak povel, a my jsme se vydali na pochod z kamenitého břehu vzhůru k terase pod hlavním útesem. Cesta zpátky nám trvala déle než obvykle, neboť lodní náklad byl těžký; a třebaže nic nenasvědčovalo východu slunce, přece byla noc šedší, a ne tak modrá jako dřív.

Dosáhli jsme terasy pod hlavním útesem a postupovali jsme přes ni, abychom se pustili po jezdecké stezce a stočili se tak stranou po svahu, když tu jsem zahlédl, jak se něco pohybuje za jedním keřem ostružin, které to místo obrůstají. Vnímal jsem pouze kmitnutí pohybu a nebyl jsem s to říci, zda je to člověk nebo zvíře či pták právě vyplašený za keři. Ale jiní to viděli také; ozvalo se pár výkřiků, půl tuctu mužů shodilo soudky a dalo se do pronásledování.

Všechny oči se obrátily k jezdecké stezce a v mžiku byli honci i stíhaný v dohledu. Honícími psy byli Damen a Garret a několik jiných a štvanou zvěří byl postarší muž, který poskakoval a hnal se kupředu rychleji, než bych si byl pomyslel, že by někdo jiný než mladík mohl běžet; ale on tehdy věděl, co za muže je mu v patách a že to je běh o život. Neboť třebaže trvalo jen mžik, než je všechny pohltila noc, přece to bylo dost dlouho, abych poznal, že ten muž není nikdo jiný než Maskew, a já věděl, že má života nakrátku.

Pravda, toho muže jsem nenáviděl a sám jsem si jeho přičiněním něco vytrpěl, mimoto jsem byl svědkem toho, jak přivodil mnohé bolestné utrpení jiným; ale tehdy jsem si z celého srdce přál, aby unikl, a měl jsem děsivý strach z toho, co mělo přijít. Přesto však jsem po celou tu dobu věděl, že je únik nemožný; neboť třebaže Maskew běžel ze všech sil, cesta byla strmá a kamenitá a jemu byly v patách některé z nejrychlejších nohou na tomto pobřeží. Všichni jsme se zastavili jako jeden muž, jako bychom se nechtěli hnout ani o krok kupředu, dokud neuvidíme výsledek honu; a já jsem byl dost blízko, abych pohlédl Elzevirovi do tváře, ale neviděl jsem tam ani vášeň, ani krvelačnost, pouze klidné rozhodnutí, jako by se muselo stát něco, co právem očekával.

Nemuseli jsme čekat dlouho, neboť jsme velmi brzy uslyšeli sesuv kamení a dupot nohou blížících se dolů po stezce, a ze tmy se vynořila skupina mužů, držících ve svém středu Maskewa. Rychle jím postrkovali, dva ho drželi za paže a třetí vzadu za límec košile. Ten pohled ve mně vyvolal mdlou nevolnost, jako po silné dávce tabáku, neboť to bylo poprvé, co jsem viděl člověka polapeného muži a bytost bližního týranou. Maskew ztratil čepici a řídké vlasy se mu nad čelem zcuchaly, kabát mu strhli, takže stál jen ve vestě; byl bledý a zoufale lapal po dechu, ať z ostrého běhu, nebo ze zuřivosti či strachu, nebo z toho všeho dohromady.

Když se objevili, vybuchla vřava hlasů všeho schopných mužů, kterým padl do spárů jejich nejúpornější nepřítel; a někteří křičeli: „Utlučte ho!“, „Zastřelte ho!“, „Pověste ho!“, zatímco jiní byli pro to, svrhnout ho z útesu. Pak někdo uviděl pod okrajem jeho vesty tutéž pistoli se stříbrnou rukojetí, která ležela tak nedávno vedle smlouvy v Proč ne?, a vytáhnuv ji hodil ji do trávy Elzevirovi k nohám.

Elzevirův hluboký hlas však srovnal jejich spory:

„Mládenci, pamatujete si, jak jsem řekl, že až tomuhle muži nadejde den zúčtování, budu to já, kdo s ním bude účtovat. Není snad správné, aby na něj nikdo kromě mne nevkládal ruku, neboť se mnou je spojen pečetí krve mého syna? Tak ho nechte být, svažte mu ale ruce a nohy a nechte mě tu s ním a jděte si po svých: času nemáme nazbyt, neboť světla rychle přibývá.“

Ozvalo se trochu reptavého šumotu, ale Elzevirova vůle nad nimi zvítězila tady, stejně jako to dokázala v hrobce; a muži ustoupili tím snáz, protože každý z nich ve svém srdci věděl, že Maskewa už nikdy neuvidí živého. Tak všichni během deseti minut odcházeli vzhůru jezdeckou stezkou, koně a muži, všichni s výjimkou tří; neboť na zeleném ostružinami posetém pažitu terasy pod hlavním útesem jsme zůstali Maskew, Elzevir a já, a u Elzevirových nohou ležela pistole.

KAPITOLA IX

SOUD

Ať si to dobojují, příteli. Událostí už příliš pokročily,

a Bůh ten pár rozsoudit musí: je na nás,

abychom je ponechali.

Browning

ykročil jsem jakoby za ostatními, nechtěje vidět, co bych vidět musel, kdybych zůstal, a věda, že není v mých silách odvrátit Elzevira od jeho záměru. Ale on mě zavolal nazpět a přikázal mně počkat s ním, neboť bych mohl být co nevidět užitečný. Tak jsem čekal, ale byl jsem pouze s to kreslit si příšernou představu, při čem bych mohl být nápomocný, a obával jsem se nejhoršího.

Maskew seděl na pažitu s rukama pevně spoutanýma za zády a se svázanýma nohama. Rameny ho opřeli o velký balvan zvětralého kamene, který se zpolovice nořil do trávníku a zpolovice z něj vyčníval. Seděl tam s očima upřenýma do země a dýchal s menší námahou, než když ho prvně přivedli, ale byl stále velmi bledý. Elzevir stál s lucernou v ruce, dívaje se na Maskewa upřeným pohledem. Slyšeli jsme, jak podkovy koní nesoucích těžký náklad klapají vzhůru stezkou, dokud karavana nezahnula za ohyb a všude se nerozhostilo ticho.

To ticho prolomil Maskew: „Rozvaž mě, ty ničemo, a nech mě odejít. Já jsem smírčí soudce hrabství, a jestli to neuděláš, dám tě pověsit na vršku tohohle útesu.“

Byla to slova dost odvážná, leč mně se zdála pouhým špatným hereckým výkonem a vybavila mně vzpomínku, jak mne, když jsem byl malý klučina, přiměl jednou pan Glennie přednést před představenými Drydenovo vylíčení bitvy, a jak jsem ze sebe stěží dokázal vypravit ty krvavé hrozby pro plachost a slzy na krajíčku. Nejinak tomu bylo s Maskewovými slovy; s velkými potížemi sbíral dech, aby je pronesl, a pronášel je slabým hlasem, který v sobě neměl žádný osten vzteku nebo vášně.

Pak k němu promluvil Elzevir, ne neurvale, leč rozhodně; a přece zadumaně, jako soudce, který odsuzuje vězně:

„Ty se mnou o šibenicích nemluv, protože ty už nebudeš ani věšet, ani věšení přihlížet. Před měsícem jsi seděl pod mou střechou a pozoroval jsi, jak plamen svíčky prohořívá dolů, až jehlice vypadla, a to ti dalo právo vyhnat mě z mého starého domova. A teď, tohohle rána, budeš ten plamen sledovat zase, a já ti jeden palec svíčky přidám, a až jehlice vypadne, přiložím ti tuhle tvou vlastní pistoli k hlavě a zabiju tě s váháním tak malým, jako bych zabil lasičku nebo jinou škodnou.“

Otevřel potom skleněný kryt lucerny, vytáhl ze svého šátku na krk touž jehlici s onyxovou hlavičkou, kterou použil v Proč ne?, a zabodl ji do loje na necelý palec od vršku a lucernu položil před Maskewa.

Pokud jde o mne, vyděsila mne ta slova tak, že to nelze vypovědět, a mě se zmocnila prudkou změnou pocitů závrať; zatímco před několika minutami jsem – vzhledem k situaci – měl za to, že pro Maskewa není nic dost zlého, teď jsem své smýšlení změnil a přál jsem si, aby vyvázl životem, a s hrůzou jsem se díval na Elzevira.

Stále se jasnilo, ale ještě bez té růžové svěžesti východu slunce; jen hvězdy pobledly a tmavá modř noci ustoupila kouřové šedi. Světla bylo dost, aby bylo vidět všechno kolem, ale nevracelo náležité barevné odstíny. Tak jsem viděl útesy a zem, keře a kameny a moře, a vše mělo perleťově šedou barvu, nebo bylo spíš bezbarvé; ale nejbezvýraznější a nejšedivější z toho všeho byla Maskewova tvář. Vlasy se mu zcuchaly a jeho hlava vypadala plešatější, než když ji měl pěkně upravenou; také tvář měl hluboce rozbrázděnou a pod očima kruhy. Nadto ošklivě upadl při pokusu o útěk a jednu tvář měl zablácenou a stékala mu po ní kapička krve tam, kde se poranil o kámen. Skýtal dost smutnou podívanou, a když jsem se na něj zadíval, vzpomněl jsem si na ten den ve třídě, kdy právě tenhle muž udeřil faráře, a na to, jak trpělivě to náš učitel, rovněž s kapkou krve prýštící mu z tváře, snášel. Maskew měl po dlouhou dobu oči upřené do země, ale posléze je zdvihl a zadíval se na mne prázdným, leč slitování hledajícím pohledem. Až do tohoto okamžiku jsem v jeho rysech nikdy nezahlédl podobu Grace, ani jeho v jejích; a přece jak na mne tenkrát zíral, zrcadlilo se něco z ní v jeho tváři, dokonce tolik zbité, takže se zdálo, jako by se na mne dívala jeho očima ona. A tím mně ho bylo víc líto a posléze jsem pocítil, že nemohu být svědkem toho, jak ho zabíjejí.

Když Elzevir zarazil jehlici do svíčky, vůbec skleněný kryt znovu nezavřel, a třebaže nefoukal vítr, vanul od moře ráno lehký vánek, který vnikl do lucerny a stočil plamen stranou. A tak se svíčka řinula po jedné straně dolů, dokud nad jehlicí nezbyl než kousek loje; a třebaže se plamen s rostoucím ranním světlem stával napohled bledý a bledší, přesto hořel po celou tu dobu jasně. Tak konečně zůstalo, jak jsem usoudil, jen čtvrt hodiny, než by měla jehlice vypadnout, a já viděl, že to Maskew ví stejně dobře jako já, neboť měl zrak upřený na lucernu.

Posléze promluvil znovu, ale odvážná slova byla tatam a slabý hlas ještě zeslábl. Upustil od hrozeb a žalostně prosil o život „Ušetřte mě,“ říkal, „ušetřte mě, pane Blocku; mám jedinou dceru, mladičké děvče, které nemá kromě mne nikoho, kdo by je ochraňoval. Oloupil byste mladé děvče o její jedinou oporu a nechal ji napospas světu? Dopustil byste, aby mne našli mrtvého na útesu a přinesli jí zpátky zkrvavenou mrtvolu?“

Elzevir tehdy odpověděl: „A neměl jsem já jediného syna a nepřinesli mně ho zpátky jako zkrvavenou mrtvolu? Čí pistole to byla, co mu vypálila do tváře a vzala mu život? Nevíte? Byla to ta samá, co vystřelí do vaší tváře. Smiřte se tedy s Bohem, jak můžete, neboť na to máte málo času.“

S těmito slovy sebral pistoli ze země, kde ležela, otočil se k Maskewovi zády a procházel se pomalu mezi skupinami ostružin sem a tam.

Třebaže se zdálo, že Maskewova slova o jeho dceři jen přiživila Elzevirovu zlost tím, že ho přivedla ke vzpomínce na Davida, mé srdce hluboce zasáhla; a jestliže se mně předtím zdálo strašlivé být svědkem vraždy bližního, zdálo se mně to nyní desettisíckrát strašlivější. A když jsem pomyslel na Grace a na to, co by pro ni takový skutek znamenal, srdce se mi tak prudce rozbušilo, že jsem nemohl než vyskočit a běžet za Elzevirem, abych mu to vymluvil a řekl mu, že tohle se stát nesmí.

Elzevir se stále procházel mezi keři, když jsem ho našel, a nechal mě povídat své, dokud mně nedošel dech, a měl se mnou strpení, i když jsem mluvil rychle a můj jazyk předbíhal mé myšlenky.

„Máš dobré srdce, chlapče,“ řekl, „a proto tě mám rád. A jestli v tvém srdci nejpřednější místo zaujímám já, nemohu se zlobit, najdeš-li tam i trochu místa pro naše nepřátele. Kéž bych mohl tvou duši upokojit a udělat vše, oč mě žádáš. V prvním přívalu hněvu, když ho přistihli, jak nám ukládá o životy, mi připadalo nepatrnou maličkostí vzít mu jeho podlý život. Ale to ranní povětří mě zchladilo a není mi po chuti zastřelit toho krčícího se psa se svázanýma rukama a nohama, ani kdyby byl zavraždil dvacet mých synů. Přemýšlel jsem, zda je nějaký způsob, jak mu ušetřit život a poskytnout mu touhle hodinovou agónií lekci, na kterou do smrti nezapomene. Neboť takoví zbabělci se smrti hrozí a v jedné hodině zemřou stokrát. Ale není jiné cesty: jeho život leží na vážkách proti životům všech našich mužů, ano i proti tvému životu. Ponechali ho v mých rukou, dobře vědouce, že bych s ním měl zúčtovat já; a já s nimi mám teď jednat nečestně a zase ho pustit, aby je všechny dal pověsit? To nejde.“

Já jsem nicméně vytrvale prosil o Maskewův život, visel jsem Elzevirovi na paži a využíval každého argumentu, jaký mě napadl, abych zmírnil jeho záměr; ale on mě odstrčil; a třebaže jsem viděl, jak nerad to dělá, nabyl jsem strašného přesvědčení, že on není člověkem, který by se dal od svého rozhodnutí odradit, a že je dovede až do konce.

Vrátili jsme se spolu z ostružiní na kousek pažitu a Maskew seděl tam, kde jsme ho nechali, zády opřen o kámen. Zatímco jsme byli pryč, podařilo se mu jen nějak vykroutit z kapsičky hodinky, a ty teď ležely vedle něj na trávníku, spojeny s ním černou hedvábnou stužkou. Byly obráceny ciferníkem nahoru, a jak jsem je míjel, zahlédl jsem, že hodinová ručička ukazuje k páté.

Východ slunce se přiblížil na dosah; neboť třebaže nám útes uzavíral výhled na východ, západ nad Portlandem celý hořel v jednom žáru měděnou červení a zlatem, a svíčka dohořívala. Hlavička jehlice se skláněla, třebaže velmi nepatrně, právě tak, jak jsem to viděl před měsícem, a já jsem věděl, že rozhodující čin se blíží.

Maskew to věděl také, neboť vznášel svou poslední prosbu, užívaje slov tak vášnivých, že je teď nelze vylíčit, a kroutě sebou, jako by si chtěl uvolnit ruce zpoza zad a vztáhnout je ve snažné prosbě. Nabízel peníze, tisíc, pět tisíc, deset tisíc, abychom ho propustili na svobodu; vrátí zpátky Proč ne?, odejde z Měsíční Zátoky; a po celou tu dobu mu po zbrázděné tváři stékal pot a posléze se mu hlas dusil ve vzlycích, neboť se rozplakal ve zbabělém strachu o život.

Byl by mohl mluvit k hluchému, pokud jde o to, jak pohnul svého soudce; a Elzevirovou odpovědí bylo, že natáhl kohoutek pistole a nasypal na pánvičku střelný prach.

Já jsem si tehdy zacpal prsty uši a zavřel jsem oči, abych ani neviděl, ani neslyšel, co bude následovat, ale v mžiku jsem si to rozmyslel a oči znovu otevřel, neboť jsem došel k velkému rozhodnutí, že tomuhle skutku děj se co děj zabráním.

Maskew vydával děsivý zvuk mezi úpěním a přiškrceným pláčem; zdálo se téměř, jako by se domníval, že kromě mne a Elzevira jsou tu s ním i jiní, a on na ně volal o pomoc. Slunce vyšlo a jeho první paprsky zaplály na jednom okně daleko na západě na vrcholu Portlandského ostrova, a pak to uvnitř lucerny cinklo a jehlice vypadla.

Elzevir se zadíval Maskewovi přímo do tváře a pozdvihl pistoli; ale než měl čas zamířit, vrhl jsem se na něj jako divoká kočka, skočil jsem mu po pravé paži a křičel jsem, aby přestal. Byl to nerovný boj mládence, třebaže vzrostlého a statného, proti jednomu z nejsilnějších mužů, ale rozhořčení posílilo mé paže a jeho byly slabé, protože pochyboval, zda je v právu. Takže mu to dalo jistou práci mne setřást, a během zápasu vystřelila pistole do vzduchu.

Pak jsem ho pustil a chvíli se potácel, vyčerpán tím zápasem, ale zároveň spokojen, protože jsem viděl, jaké uklidnění přinesl Maskewovi i odklad tak krátký. Neboť při výstřelu pistole jako by mu maska hrůzy spadla z tváře a zůstavila mu znovu jeho staré vzezření; a pak jsem spatřil, že obrací oči vzhůru k vrcholu útesu, a domníval jsem se, že vzhlíží s vděčností k nebesům.

Ale teď se stalo něco nového; domníval jsem se totiž, než dozněly ostrým ranním vzduchem ozvěny onoho výstřelu z pistole, že slyším hluk vzdáleného pokřiku, a rozhlédl jsem se kolem, abych zjistil, odkud by mohl pocházet. Elzevir se také ohlížel kolem sebe a zapomněl mne pokárat, že jsem ho přiměl minout cíl, Maskewova tvář však zůstala nadále otočena nahoru k útesu. Hlasy se pak přiblížily a ozýval se hluk, jako by muži pokřikovali jeden na druhého a stahovali se z různých míst. Hlasy přicházely z vrcholu útesu a tam také Maskew upínal dál svůj zrak. A ve chvíli dvě desítky mužů stály na okraji útesu vysoko nad našimi hlavami. Obloha za jejich zády byla fialově zardělá nejprudším světlem rodícího se dne a oni se na ní rýsovali ostře ohraničení a tmaví jako stínový obrázek mé matky, který visíval vedle krbového komína v salóně. Byli to vojáci a já jsem poznal vysoké čepice třináctého sboru a viděl jsem, jak vycházející slunce rozsévá svými paprsky záblesky kolem jejich postav a odráží se od hlavní jejich mušket.

Teď jsem to všechno pochopil; byla to branná jízda, která tu číhala v úkrytu. Elzevir to také pochopil a potom se najednou odevšad ozývaly výkřiky,

„Jménem krále, vzdejte se; jste našimi zajatci!“ volá hlas jedné z těch černých siluet vysoko na vrcholu útesu.

„Jsme ztraceni,“ křičí Elzevir; „je to branná jízda; ale jestli máme zemřít, půjde tenhle zrádce před námi,“ a vyráží k Maskewovi, aby mu roztříštil lebku pistolí.

„Střílejte, střílejte, k čertu,“ ječí Maskew, „nebo je po mně.“

Podél černé rady siluet vyšlehl záblesk výstřelu, s praskáním téměř podobným blízkému rachotu hromu, a pak zahvízdaly kulky po trávníku. A než se k němu Elzevir mohl dostat, Maskew se složil se zasténáním a malou červenou dírkou uprostřed čela na pažit.

„Utíkej ke stěně útesu,“ křičel na mě Elzevir; „drž se těsně u ní, to tě nemůžou zasáhnout,“ a sám vyrazil ke křídové stěně. Ale já jsem padl na kolena jako býček, který dostal ránu řeznickou sekerou, a levou nohou mně projela palčivá bolest. Elzevir se ohlédl. „Co, tebe taky trefili?“ s těmi slovy se rozběhl a zdvihl mě jako dítě. A pak ještě jeden záblesk, a fí, fí v trávníku, ale tentokrát střely nenajdou terč, a my ležíme těsně u útesu, bez dechu, ale v bezpečí.

KAPITOLA X

ÚTĚK

…jak děsivé

a závratné, spočinout okem tak hluboko!

…Víc už tam neshlédnu

ze strachu, že by mne pojala závrať.

Shakespeare

ílá křída byla valem mezi námi a nepřítelem; a třebaže jeden nebo dva vojáci vystřelili z mušket, pokoušejíce se dostat nás z boku, nemohli svou kořist ani zahlédnout, a bylo to jen střílení pánubohu do oken. Byli jsme v bezpečí. Ale na jak krátkou dobu! V bezpečí právě na tak dlouho, dokud se vojákům neuráčí sejít dolů, aby nás zajali, v bezpečí s vypálenou pistolí v ruce a se zastřeleným mužem ležícím u našich nohou.

Elzevir promluvil první: „Můžeš se postavit, Johne? Nemáš přeraženou kost?“

„Postavit se nemůžu,“ odpověděl jsem; „něco se mi s nohou stalo a cítím, že mi krev teče do boty.“

Klekl si a sroloval mi dolů punčochu; ale třebaže mně jen sebeméně pohnul nohou, působilo mně to ostrou bolest, neboť po prvotní strnulosti po průstřelu se mně do nohy vracel cit.

„Přerazili ti kost, i když to krvácí málo,“ usoudil Elzevir. „Tady nemáme čas to srovnat, ale já ti to obvážu šátkem, a zatímco ti to budu obvazovat, poslouchej, jak jsme na tom, a pak rozhodni, co budeme dělat.“

Přikývl jsem, kousaje se silně do rtů, abych skryl bolest, kterou mně způsoboval, a on pokračoval: „Máme čtvrt hodiny, než se ozbrojený sbor může dostat dolů k nám. Ale přijít, to oni přijdou, a můžeš posoudit, jakou máme naději zachránit si svobodu nebo život s tou zdechlinou ležící před námi“ – a trhnutím palce ukázal na Maskewa. „Jsem však rád, že to nebyla moje ruka, co ho poslala účtovat, a tak tě neobviňuji, že jsem kvůli tobě vyplýtval náboj do vzduchu. Tak jedna věc, kterou můžeme udělat, je čekat zde, dokud nepřijdou, a než mě odstřelí, můžu to já několika z nich spočítat; ale ty se nemůžeš s přeraženou nohou bránit a oni tě zajmou živého, a pak tě čeká tanec ve vzduchu v dorchesterském vězení.“

Udělalo se mně mdlo bolestí a krutě mě sklíčilo pomyšlení, že pravděpodobně brzy dojdu konce tak špatného; tak jsem jen povzdechl a velmi jsem si přál, aby Maskew nebyl mrtev a já neměl přeraženou nohu, ale byl zase v Proč ne?, nebo i poslouchal jedno z kázání doktora Sherlocka v tetině salónu.

Elzevir na mne shlédl, když jsem si povzdechl, a nejspíš, vida, že jsem zkormoucený, pokusil se mně vylíčit zlou situaci z té lepší stránky. „Promiň, chlapče,“ řekl mi, „jestli jsem mluvil příliš drsně. Je tu ještě jedna cesta, kterou můžeme zkusit; a kdybys měl obě nohy zdravé, zkusil bych ji, jenže teď je to bezmála šílenství. Ale jestli se nebojíš, přece bych se o ni pokusil. Právě na konci tohohle plochého výčnělku, na opačné straně, než odkud se spouští dolů jezdecká stezka, ale ani ne stovku yardů odtud, kde stojíme, stoupá vzhůru útesem ovčí stezka. Začíná tam, kde terasa pod hlavním útesem přechází opět v křídovou stěnu, a šplhá vzhůru k vrcholu příkrými srázy a ostrými ohyby. Ovčáci jí říkají Klikatina, a dokonce i ovce na ní ztrácejí rovnováhu; a slyšel jsem jenom o jednom člověku, který ji zlezl, a tím byl podloudník Jordan před půl stoletím, když mu byli financi v patách. Ale ten, kdo se o to pokusí, vsází vše na odvahu a hbitost, a raněné ptáče jako ty by se nemělo odvážit takového letu. Jestli budeš nicméně svolný pověsit svůj život na vlásek, kus cesty tě ponesu; a kde nebude místo na to, abych tě nesl, budeš muset dolů na všechny čtyři a budeš se musit plazit.“

Byla to naděje dost zoufalá, ale byla stejné vítaná jako okénko modři v hrozivě zatažené obloze. „Ano, drahý pane Elzevire,“ řekl jsem, „rychle tam pojďme; a jestli spadneme, bude daleko lepší zemřít dole na skálách než tady čekat, aby nás odvlekli do vězení.“ A s těmito slovy jsem se pokusil vstát, domnívaje se, že bych se mohl belhat i s tou přeraženou nohou. Ale nemělo to cenu a já jsem se se zasténáním sesul k zemi. Tehdy mě Elzevir popadl, vzal mě do náruče, takže mně hlava vykukovala přes jeho rameno, a zamířil na Klikatinu. A jak jsme se tak plížili těsně podél stěny útesu, zahlédl jsem mezi ostružiním Maskewa ležícího s tváří obrácenou k jitřnímu nebi. A uprostřed čela měl malou červenou dírku a pramínek krve, který z ní prýštil, vytékal na pažit.

Byl to pohled, který by otřásl každým mužem, a já bych z toho snad byl omdlel, ale nebyl na to čas, neboť jsme došli na konec terasy pod hlavním útesem a Elzevir mě na chvíli položil na zem, než se dal do svého úkolu. A byl to úkol, který by mohl odradit ty nejodvážnější, a když jsem pohlédl vzhůru na Klikatinu, zdálo se mi, že je lepší zůstat tam, kde jsme, a padnout do rukou branné jízdě než vykročit na tu strašnou cestu a zřítit se dolů na skaliska. Neboť Klikatina byla zpočátku dost schůdná cesta z křídy, ale po několika krocích se zúžila, až byla jen bílou nití na šedobílé stěně útesu, a pak se stáčela ostře zpět, křížíc stěnu útesu sto stop přímo nad našimi hlavami. A potom jsem ucítil hnusný zápach, a když jsem se rozhlédl kolem, uviděl jsem na dosah ruky ležet nafouklou mrtvolu hnijící ovce.

„Fuj,“ pronesl Elzevir, „to ubohé zvíře sklouzlo.“

To bylo dost špatné znamení, a já jsem mu to řekl a naléhavě prosil, aby se vydal sám vzhůru Klikatinou a mě aby nechal, kde jsem, neboť s chlapcem budou mít slitování.

„Tak a dost!“ zvolal; „opouští tě odvaha, ale teď je příliš pozdě měnit plány. Máme patnáct minut, abychom buď zvítězili, nebo prohráli, a jestli v té době dosáhneme vrcholu útesu, budeme mít náskok hodinu nebo i víc, neboť tak dlouho jim bude trvat, než prohledají terasu pod horním útesem. A Maskew je taky trochu pozdrží, protože se muže tak dobrého budou pokoušet přivést k životu. Ale jestli se zřítíme dolů, pak se zřítíme spolu a vypálíme jim rybník. Tak zavři oči a měj je pevně zavřené, dokud ti nepřikážu, abys je otevřel.“ S těmito slovy mě znovu pozdvihl a já jsem pevně zavřel oči, káraje se za svou bázlivost a nezmiňuje se mu o tom, jak moc mě noha bolí.

Za chvíli jsem z Elzevirových kroků poznal, že jsme opustili trávník a vyšli na křídu. Tedy nevěřím, že by mimo něj bylo v Anglii půl tuctu mužů, kteří by se tou stezkou odvážili vzhůru, i sami a bez břemene, a žádný člověk na celém světě by to nepodnikl s urostlým chlapcem v náručí. Elzevir to však přece udělal bez okolků a bez jediného slova; pouze kráčel velmi pomalu a já jsem cítil, jak tápe nohou před sebou, aby se ubezpečil, že došlapuje najisto.

Neříkal jsem mu nic, nechtěje ho odvádět od jeho strašného úkolu, a dech jsem zadržoval, jak jsem jen mohl, abych mu v náručí spočíval klidněji. Šli jsme takhle po nějakou dobu, která se zdála bez konce, a přece to byla ve skutečnosti, minuta nebo dvě; a já jsem cítil víc a víc, jak vítr, který jsme na terase pod hlavním útesem sotva pocítili, vane na stěně útesu ostřeji a chladněji. A stezka se stávala strmější a strmější a Elzevir kráčel čím dál tím pomaleji, až posléze řekl:

„Johne, já se teď zastavím; ale ty neotvírej oči, dokud tě nepoložím na zem a nepřikážu ti to.“

Udělal jsem to, jak mně přikázal, a on mě opatrně položil na zem, postavil mě na všechny čtyři na stezce a znovu promluvil:

„Stezka je tady příliš úzká, abych tě mohl nést, a tenhle ohyb musíš oblézt po čtyřech. Ale dávej pozor, abys držel ruku, kterou máš na vnější straně, k té, co je na vnitřní, a váhou těla směřuj k útesu, neboť na námořnický taneček tu místo není. A oči měj upřeny na křídovou stěnu, nedívej se ani dolů, ani na moře.“

Bylo dobře, že mně řekl, co mám udělat, a dobře, že jsem to udělal; neboť když jsem otevřel oči, a to aniž bych odvrátil zrak od stěny útesu, viděl jsem, že římsa je o málo víc než stopu široká a že sebenepatrnější odklonění by mne svrhlo dolů na skaliska. Plazil jsem se tedy dál, ale trvalo mi moc dlouho urazit těch deset yardů, abych se dostal za první ohyb stezky, a čas byl pro nás tak drahocenný; noha mně totiž ztěžkla, a jak jsem ji vlekl, pociťoval jsem prudkou bolest, ačkoli jsem se to před Elzevirem pokoušel nedat najevo. A on, zapomínaje, jak trpím, na mne vykřikl: „Přidej do kroku, chlapče, jestli můžeš, čas běží.“ Nuže, lidská povaha je tak křehká, že třebaže pro mne Elzevir udělal víc, než kdy kdokoli učinil, aby zachránil život druhého člověka, a byl tou jedinou oporou, kterou jsem na světě měl, zapomněl teď na mou bolest a přikázal mně zrychlit, a proto ve mně vzrostla zlost a já jsem mu téměř opáčil zlostným slovem, ale rozmyslel jsem si to a nevyřkl ho.

Elzevir mně pak přikázal, abych se zastavil, neboť cesta se rozšířila a on že mě znovu ponese. Ale tu jsme narazili na další překážku, stezka totiž byla stále tak úzká a stěna útesu tak blízko, že mě nemohl zdvihnout do náručí. Položil jsem se tedy na břicho a on mne překročil – musel mně přitom šlápnout na záda – a pak si klekl na stezku a já jsem na něj vzadu vylezl, objímaje ho rukama kolem krku; a tak mě nesl „na koni“. Znovu jsem pevně zavřel oči a takto jsme se posouvali vpřed po další dobu, stále stoupajíce a ovíváni větrem stále čerstvějším. Konečně Elzevir prohlásil, že máme dorazit k poslednímu ohybu stezky a že mne musí ještě jednou sundat dolů. Tak se znovu spustil na kolena a ruce a já jsem sklouzl za něj na římsu. Byli jsme teď oba na všech čtyřech; Elzevir první a já za ním. Ale jak jsem se tak plazil, na chvíli jsem polevil v pozornosti a můj zrak zbloudil od stěny útesu a já se podíval dolů. A hluboko pod sebou jsem uviděl modré moře, třpytící se jako oslnivé zrcadlo, a racky kroužící kolem strmé křídové stěny, a pak jsem si vzpomněl na onu nafouklou zdechlinu ovce, která se zřítila snad právě z tohoto místa, a v mžiku jsem pocítil odpornou mdlobu a zatočila se mně hlava a já věděl, že se mě zmocnila závrať a že určitě spadnu.

Tehdy jsem zavolal na Elzevira a on, protože uhodl, co se mně přihodilo, zakřičel, abych se otočil na bok a břichem se přitiskl k útesu. A jak to dokázal v místě tak úzkém, to nevím, ale otočil se a také si lehl, ruku mně přitlačil pevně na záda a tiskl mě blíže ke skále. Přišlo to právě včas, neboť kdyby mne nebyl pevně držel, byl bych se vrhl dolů z čirého zoufalství, abych se zbavil té příšerné nevolnosti.

„Nech oči zavřené, Johne,“ řekl, „a počítej mi nahlas, ať vím, že jsi neomdlel.“ Tak jsem hlásil: „Jedna, dva, tři,“ a zatímco jsem pokračoval v počítání, slyšel jsem, jak si Elzevir, ač se jeho slova zdála tichá a vzdálená, pro sebe shrnuje: „Jistě nám trvalo deset minut, než jsme se sem dostali, a v dalších pěti budou na terase pod hlavním útesem; a jestli kdy dosáhneme vrcholu, kdo ví, zda tam nepostavili hlídku! Ne, ne, hlídku tam nenechali, protože ani živá duše o Klikatině neví; a i kdyby věděli, nevěřili by, že bychom to tudy zkusili. Zbývá jen padesát yardů, a máme vyhráno, a to dítě teď přepadne ten prokletý záchvat závratě, a on spadne a já s ním, nebo nás zahlédnou zdola a odstřelí nás jako alkouny sedící na stěně útesu.“

Tak si mluvil pro sebe a já bych po celou tu dobu dal celý svět za to, abych se vzmužil a lezl dál; a přece jsem nemohl kvůli tomu smrtelnému potivému strachu, který se mě zmocnil. Tak jsem tedy ležel dál s tváří k útesu a Elzevir mě stále přitlačoval do zad; a nejvíc mě vyděsilo, že tu neexistovalo vůbec nic, čeho by se ruka zachytila, neboť kdyby tam býval byl kousek provázku, nebo i natažená bavlněná nit, aby dodávaly zdání opory, myslím, že bych to byl mohl dokázat; ale nad touhle nejužší cestou se táhla jen stěna útesu, strmá a bílá, a nikde ani skulina, kam by se dal vstrčit prst. Vítr vál ve svěžích poryvech, a třebaže jsem neotevřel oči, věděl jsem, že povívá drobnými trsy ohnuté trávy, a žalující křik racků jako by mě vyzýval, abych skoncoval se strachem a bolestí a s přeraženou nohou a vrhl se ze skaliska dolů.

Pak Elzevir promluvil. „Johne,“ řekl mi, „není doba na to, aby ses choval jako ženská; ještě chvilku, a jsme ztraceni. Vzmuž se, upři oči na útes, a vpřed.“

Leč já jsem nemohl a odpověděl mu: „Nemůžu, nemůžu; jestli otevřu oči nebo hnu rukou nebo nohou, zřítím se dolů na skaliska.“

Elzevir mě chviličku nechal být a pak řekl: „No, hnout, to se musíš, a je lepší riskovat, že spadneš teď, než docela určitě spadnout později, a s další kulkou v těle.“ A s tím přesunul ruku z mých zad a pevně mě chytil za límec kazajky, začal lézt pozpátku a vlekl mne za sebou.

Nu, a já byl tak bez sebe strachy, že bych se nepohnul o palec, obávaje se, že bych spadl dolů, kdybych otevřel oči. A Elzevir nemohl pozpátku vzhůru tou pěšinou táhnout bezmocnou hromádku, třebaže byl tak silný. Tak toho nechal a se zasténáním mě pustil, a v oné chvíli se vzneslo dole z terasy pod hlavním útesem hlučení hlasů a volání.

„Hrome, už jsou dole,“ zvolal Elzevir, „a našli Maskewovo tělo; to je konec; ještě chvíli, a uvidí nás.“

Ale podivná je moc vůle nad tělem a síla strachu většího ovládnout strach menší, protože jak jsem zaslechl tyhle hlasy zdola, v mžiku ze mne spadly všechny obavy, že se zřítím dolů, a já mohl otevřít oči beze stopy po závrati. Tak jsem začal opět lézt kupředu po rukou a kolenou. A Elzevir vida mne, si na chvíli myslel, že jsem zešílel a sunu se přes útes; ale pak pochopil, jak se věci mají, a sám se posouval pozpátku přede mnou, pronášeje tichým hlasem: „Statečný chlapec! Jen oblez tenhle ohyb, a zas tě ponesu. Ještě padesát yardů, a zmateme těm ďáblům stopu!“

Pak jsme znovu uslyšeli hlasy, ale z větší dálky, a ne tak hlasitě; a já jsem věděl, že naši pronásledovatelé opustili terasu pod hlavním útesem a stočili se dolů na pobřeží v domnění, že se skrýváme u moře.

Pět minut poté stanul Elzevir na vrcholu útesu, se mnou na zádech.

„Něco jsme dokázali vytěžit i z tohohle hodu kostek,“ prohlásil, „a na hodinu jsme v bezpečí, i když jsem si myslel, že nás ta tvoje závrať uvrhne do zkázy.“

Položil mě pak opatrně na pučící trávník a sám se položil na záda, rozhodil paže na každou stranu a zhluboka dýchal, aby se zotavil z úkolu, který právě vykonal.

Den teprve začínal a hluboko pod námi se rozprostírala vlnící se plocha Kanálu se stříbrošedým oparem nočních mlh, které se dosud nezdvihly nad širé moře. Pahorkatá, vlnící se linie útesů, všechny výčnělky, zářezy, zálivy a prohlubně směřovaly k jihu, až končily velkým kolmým útesem St. Alban’s Head deset mil odtud. Stěna útesu zářila bíle, moře u břehu žlutohnědě, ale dál tou nejčiřejší modří, a napříč vedla přímka sluneční stezky, lesknoucí se a zářící jako hřbet makrely.

Úleva z toho, že jsem zase jednou na pevné zemi, a rozradostnění z úniku z bezprostředního nebezpečí mne zbavily bolesti a daly mi zapomenout, že mám přeraženou nohu. Tak jsem chvíli ležel a vyhříval se na slunci; a vítr, který mě před pár chvílemi hrozil svanout z té úzké římsy, mně teď připadal jako nejjemnější vánek, svěží dechem laskavého moře. Ale bylo to jen na chvíli, neboť trýzeň se vrátila a rychle narůstala a já se ponořil do ponurého přemýšlení o tísnivém postavení, do kterého jsme se dostali. Jak se proti nám všechno v těchto posledních dnech spiklo! Byla tu za prvé ztráta Proč ne?, a to bylo dost špatné; za druhé nás finančníci měli za pašeráky a snad za vrahy; za třetí a poslední tu byla moje přeražená noha, která tak znesnadňovala útěk. Ale nejvíc ze všeho se mně před očima vybavovala šedá tvář obrácená k rannímu slunci a já přemýšlel o tom všem, co znamenala pro Grace, a byl bych dal svůj vlastní život, abych přivolal na tento svět jednoho z našich nejhorších nepřátel.

Pak se Elzevir posadil, protáhl se jako probouzející se spáč a řekl: „Musíme se zvednout. Ještě se nevrátí nějakou dobu, a až se vrátí, nenapadne je hledat nás tak blízko kolem; ale to nemůžeme riskovat a musíme se odtud dostat. Tahle tvoje noha nám sváže ruce na týdny a my musíme najít nějaké místo, kde se můžeme ukrýt a pečovat o ni. Nu, takovou skrýš znám v Purbecku, říká se jí Josefova šachta a tam se musíme dát; ale zabere nám to celý den, než se tam dostaneme, je to odtud totiž sedm mil, a já jsem starší, než jsem býval, a ty jsi na nošení příliš těžké dítě.“

Tu šachtu, o které mluvil, jsem neznal, ale byl jsem rád, že slyším o nějakém místě, jakkoli vzdáleném, kde bych mohl v klidu ležet a ulevit své bolesti. Elzevir mne tedy vzal znovu do náruče a vyrazili jsme přes pole.

Není třeba, abych vyprávěl o té únavné cestě, a ve skutečnosti bych nemohl, i kdybych chtěl; bolest mně totiž vystřelovala do hlavy a naplnila mne takovou otupující trýzní, že jsem nevnímal nic kromě toho, když mně nějaký prudký pohyb způsobil ostřejší bodnutí bolesti a přiměl mne vykřiknout. Zpočátku kráčel Elzevir rázně, ale jak dne přibývalo, zpomaloval a byl rád, když mě nejednou položil na zem a odpočíval, až mě posléze mohl unést jen sto yardů v jednom kuse. Bylo po poledni, neboť slunce stálo za nadhlavníkem, a na tu roční dobu velmi horko, když se tvář krajiny začala měnit; a místo nízkého pažitu volné pahorkatiny, postříkaného malinkatými bílými šnečími ulitami, byla zem poseta plochými kameny a rozdělena na orná pole. Octli jsme se na dost holém, větrem ošlehaném místě, vyhlížejícím, jako by se vůbec nevyplatilo ho zorat, a místo živých plotů tu byly bezútěšně vypadající zídky vystavěné z kamene bez malty. Za jednou z těchto zídek, místy pobořenou, ale držící pohromadě pnoucím se břečťanem a tu a tam zpevněnou ostružinovým keřem, mě Elzevir konečně sundal dolů a řekl: „Jsem vyčerpaný a dál už tě neunesu, i když teď už nemusíme jít daleko. Prošli jsme kolem Purbeck Gates, Purbecké brány, a tyhle zídky nás skryjí před slídivýma očima, jestli bude někdo náhodou procházet pahorkatinou. A pokud jde o vojáky, není pravděpodobné, že by sem přišli tak brzy, a jestli přijdou, tak to se nedá nic dělat; únavou a slunečním žárem mám totiž z nohou olovo. Před dvaceti lety by pro mě takový úkol byl hračkou, ale teď je to jiné a já se musím trochu prospat a odpočinout si, dokud nebude chladněji. Tak si tu sedni, zády se opři o zídku, a takhle se můžeš dívat tím provaleným místem a sledovat obě cesty. Jestli uvidíš jakýkoli pohyb, vzbuď mě. – Kéž bych tak měl náprstek prachu, abych přinutil tuhle píšťalku zapískat,“ a znovu vyňal ze záňadří Maskewovu pistoli se stříbrnou rukojetí a s láskou se jí dotýkal. „Mám já to ale smůlu, nosit střelné zbraně po třicet let, a nechat je doma v takovéhle šlamastyce.“ S těmito slovy sebou hodil na zem, tam, kde byl u paty zídky úzký stín, a v mžiku jsem podle hlubokého oddechování poznal, že usnul.

Vítr byl velmi čerstvý a silně vál od západu; a nyní, když jsem byl na závětrné straně zídky, jsem začal pociťovat, že se mne zmocňuje ona únava, jež přemáhá člověka, kterého hodinu nebo dvě ošlehával vítr a který se konečně dostal do závětří. Navíc, třebaže jsem nebyl unavený těžkou dřinou jako Elzevir, strávil jsem noc beze spánku a mimoto jsem cítil, jak mě oslabení z bolesti ukolébává do dřímoty. Než uplynula čtvrthodina, musel jsem se velmi přemáhat, abych neusnul, neboť jsem jednou věděl, že jsem byl určen jako hlídka. Pak jsem pátral po něčem, na co bych upnul myšlenky, a když jsem pohlédl na tu stranu zídky, kde se rozprostíral pažit, začal jsem počítat krtiny, kterých tam kolem bylo rozeseto spousta. A když jsem s tím skončil a napočítal třicet malých hromádek suché a sypké hnědé země, které ležely rozházeny po zeleném trávníku, obrátil jsem zrak k ornému poli na druhé straně a uviděl na palec vysoká stébla obilí vyrážejícího mezi kamením. Pak jsem začal počítat stébla, pociťuje radost, že jsem objevil k počítání něco, co se nevyčerpá do třiceti, ale půjde do miliónů a miliónů a miliónů; a než jsem v počítání tak velkolepém došel k deseti, tvrdě jsem usnul.

Ostrý zvuk mne probudil s trhnutím, které způsobilo, že mně nohou projela bolest, a třebaže jsem nic neviděl, věděl jsem, že velmi blízko nás padl výstřel. Chystal jsem se vzbudit Elzevira, ale ten byl už vzhůru a položil si prst na rty, aby mně naznačil, že mám být zticha. Pak se několik kroků plížil podél zídky tam, kde ji přes vršek přerůstal keř břečťanu, dost velký, aby se mohl dívat skrz jeho listoví, aniž byl spatřen. Spustil se zase dolů s výrazem úlevy a řekl: „To jen jakýsi mládenec plaší hákovnicí havrany; a my se nehneme, pokud se nedá tímhle směrem.“

O chvíli později řekl: „Ten chlapec má namířeno rovnou k zídce; musíme se mu ukázat,“ a zatímco to říkal, ozval se rachot padajících kamenů odtud, kde chlapec zčásti přelézal a zčásti strhával zídku naskládaných kamenů, a tak se tedy Elzevir vztyčil. Chlapec se vylekal a tvářil se, jako by chtěl utéci, ale Elzevir ho zdvořilým hlasem pozdravil a on se zastavil a na pozdrav mu odpověděl.

„Co tu děláš, synu?“ zeptal se Block.

„Plaším farmáři Toppovi havrany,“ zněla odpověď.

„Nemáš prach na jeden náboj, který bys mohl postrádat?“ řekl mu Elzevir ukazuje svou pistoli. „Chci na večeři dostat v hlodaši králíka, a ztratil jsem prachovnici. Nezahlédl jsi snad nějakou prachovnici, když jsi procházel brázdami?“

Elzevir mně šeptem přikázal, abych ležel klidně, aby chlapec nepostřehl, že mám přeraženou nohu; a chlapec odpověděl:

„Ne, žádnou prachovnici jsem neviděl; ale nešel jsem se vší pravděpodobností toutéž cestou jako vy, protože mě sem poslali z Lowermoigne; a co se prachu týče, zůstalo mi jen málo, a musím si ho šetřit na havrany, nebo dostanu za trest výprask.“

„Heleď,“ řekl Elzevir, „dej mi trochu prachu, a tady máš půlkorunu.“ A vyndal minci z kapsy a ukázal mu ji.

Chlapci zazářily oči – mně by zazářily také nad mincí tak cennou – a vytáhl z kapsy odřenou prachovnici z kravské kůže. „Dej mi prachovnici a to ostatní,“ říká Elzevir, „a budeš mít korunu,“ a ukázal mu větší minci.

Neztráceli čas slovy: Elzevir měl v kapse prachovnici a chlapec zkoušel zuby korunu.

„Jaké náboje máš?“ zeptal se Elzevir.

„Co! Ztratil jste snad také váček s náboji?“ zeptal se chlapec. A v jeho hlase se ozvalo překvapení.

„Ne, ale ty náboje, co mám, jsou příliš malé; jestli máš brok nebo dva, vzal bych si je.“

„Mám tucet husích broků č. 2,“ chlapec na to; „ale musíte za ně zaplatit šilink. Můj pán říká, že je nemám vůbec používat, leda když uvidím letět labuť nebo káně nebo něco vhodného do kuchyně: za trest dostanu důkladný výprask, a být bit má cenu jednoho šilinku.“

„Jestli budeš bit, buď bit za něco víc,“ říká Elzevir pokušitel. „Dej mi mušketu, kterou neseš, a vezmi si guineu.“

„Ne, já nevím,“ říká chlapec; „v Lowermoigne kolují podivné řeči o tom, jak se dnes ráno střetla branná jízda s podloudníky a že padly výstřely a nějaký celník dostal příliš velkou dávku olova – možná husích broků č. 2. Pašeráci z toho vyvázli, ale říká se, že už začalo stíhání zločince na pokřik5* a že odměna na hlavu bude stanovena na dvacet liber. Tak když vám prodám brokovnici, udělám možná chybu a poštvu na sebe právě tak vládu jako svého pána.“

Překvapení v jeho hlase se změnilo v podezření, neboť zatímco mluvil, povšiml jsem si, že jeho zrak padl na mou nohu, třebaže jsem se ji snažil ukrýt ve stínu; a že uviděl botu se zaschlou krví a kapesník obvázaný kolem mé nohy. „To je právě ten důvod,“ tvrdí Elzevir, „proč tu mušketu chci. Tihle pašeráci se tu volně potulují a pistole je nanic, aby takové bezbožné darebáky zastavila na opuštěném návrší. No tak dej sem, ty nepotřebuješ zbraň, aby tě chránila; chlapci oni neublíží.“

Držel guineu mezi ukazováčkem a palcem a zář zlata byla příliš silná, aby chlapec odolal. Tak jsme získali mizernou mušketu s křesacím zámkem, náboje a prach a chlapec hvízdaje si odkráčel přes oranici, ruku v kapse a guineu a korunu v dlani.

Jeho hvízdání znělo dost nevinně, já jsem nicméně chlapci nedůvěřoval, protože jsem zachytil jeho pohled, když se díval na mou zakrvácenou nohu; a tak jsem to řekl Elzevirovi, ale ten se jen smál, řka, že ten chlapec je prosťáček a neuškodí nám. Ale z místa, kde jsem seděl, jsem mohl vykukovat ostružiním v zející trhlině v zídce a dívat se, aniž bych byl spatřen – a můj mladý pán si to dost bezstarostně vykračoval a pískal si jako nějaký ptáček tak dlouho, dokud Elzevirovi vykukovala hlava nad zídkou; ale když si Elzevir sedl, chlapec se opatrně rozhlédl na všechny strany, a vida, že ho dál nikdo nepozoruje, přestal s pískáním a vyrazil tak rychle, co mu nohy stačily. Tehdy jsem pochopil, že poznal, kdo jsme, a odběhl, aby upozornil ty, kdo nás stíhají; ale než Elzevir vyskočil znovu na nohy, byl chlapec z dohledu za srázem kopce.

„Tak dál,“ řekl Block; „už nám zbývá ujít jen malou vzdálenost a horko už pominulo. Museli jsme spát víc než tři hodiny, neboť ty jsi, Johne, jen ubohý hlídač. Když stráž zaspí, nepřítel zvítězí. A pokud se tebe týká, branná jízda nás mohla oba dostat jako sovy za denního světla.“

S těmito slovy si mne vyzdvihl na záda a vyrazil rázným dlouhým krokem, drže se, jak jen to bylo možné, pod srázem kopce a v krytu zídek. Spali jsme déle, než jsme si mysleli, neboť slunce se rychle schylovalo k západu, a třebaže mě odpočinek osvěžil, noha mně ztuhla, a když jsme znovu vyšli, bolela tím víc, jak se mně klátila. Elzevir kráčel stále rázně, přes těžké břemeno, které nesl, a za necelou půlhodinu jsem věděl, přestože jsem tam nikdy dřív nebyl, že jsme v kraji starých mramorových lomů vzadu za Anvil Pointem.

Ačkoli jsem o těch lomech věděl málo, a určitě jsem byl ve stavu velmi neutěšeném, abych si v tom okamžiku povšiml čehokoli, přece jsem se o nich později dověděl hodně. Z takových lomů pochází onen černý purbecký mramor, který vídáme ve starých kostelích v našem kraji, a jak mně bylo řečeno, i v jiných částech Anglie. A způsob, jak založit lom na mramor, spočívá v tom, že hloubíte tunel svažující se velmi příkře do země, jako by se studna trochu naklonila, dokud nedosáhnete hloubky padesáti, sedmdesáti nebo možná sta stop. Ze dna této šachty se potom rozbíhají úzké chodby nebo tunely, většinou šest stop vysoké, ale někdy jenom tři nebo čtyři, a v těch se těží mramor. Tyto lomy vybudovali lidé před staletími, někteří tvrdí, že samotní Římané; a třebaže tyhle vzadu za Anvil Pointem se přestaly užívat, dřív než lidská paměť sahá, stále ještě se pracuje v lomech v jiných částech Purbecku.

Opustili jsme kamenitá orná pole a tvář krajiny byla zase pokryta nejhustším pažitem, který se právě odíval do jasnější zeleně jara. Tento trávník nebyl rovný, ale zvlněný, neboť pod ním ležely kupy bezcenného kamene a mramoru před dávnými časy vytěženého z lomů. Z větší části je pokrývalo zelené roucho, třebaže někde zůstala malá skvrnka odlomeného valounu, jenž vykukoval ven na vršku takové kupy. Byla tu spousta sesutých zídek a nízkých štítů, které tu zůstaly z domků starých lamačů; trávou pokryté brázdy vyznačovaly malé prohlubně zahrádek a tu a tam rostl ubohý keř angreštu nebo zakrnělá švestka či jabloň se všemi větvemi skloněnými k východu vichřicemi vanoucími vzhůru Kanálem. Pokud jde o samy šachty lomu, ty byly také kolem ústí pokryty zeleným trávníkem a jimi dolů vedlo úzké schodiště z příkře vytesaných schodů, po straně se skluzavkou z mastku, po níž se kdysi dřevěnými rumpály nahoru vyvlékaly mramorové bloky. Teď po těchto schodech nesestupovala dolů ani noha, neboť se říkalo nejen to, že dna šachet jsou zamořena otravnými plyny, ale lidé tvrdili, že dole v úzkých chodbách číhají zlí duchové a démoni. Jeden člověk, který by měl takové věci znát, mně vyprávěl, že když svatý Aldhelm poprvé přišel do Purbecku, vehnal pod klatbou hluboko do těchto chodeb staré pohanské bohy, ale že nejhorší z celé té sebranky byl jistý démon jménem Mandrive, který střežil ten nejlepší černý mramor. A proto se takový mramor mohl užívat jen v kostelích nebo na hrobky, neboť Mandrive by měl moc uškrtit člověka, který ten mramor tesal, kdyby nebyl zasvěcen tomuto svatému účelu.

Bylo to vedle jedné z těchto starých šachet, kde mě Elzevir konečně položil na zem. Světlo dopadalo velmi šikmo a odhalovalo všechny drobné nerovnosti trávníku; a pažit se plazil přes okraje prohlubně a každá puklina a štěrbina ve schodech a skluzavce se zelenala kapradím. Zelené kapradiny halily stěny jámy a rudohnědé ostružiní přerůstalo schody, až se všechno ztratilo v šeru na dně jámy.

Elzevir jednou dvakrát zhluboka vdechl chladný večerní vzduch, jako člověk, který prošel těžkou zkouškou.

„Tady tohle je Josefova šachta,“ řekl, „a tady se musíme schovat, dokud se ti noha zase nezahojí. Jen se dostat v pořádku dolů, a můžeme se vysmát branné jízdě, stíhání zločince na pokřik i samotné královské koruně. Všechny lomy prohledat nemohou a není pravděpodobné, že by prohledávali kterýkoli z nich, přinejlepším jsou to totiž zbabělci a přikládají velkou váhu historkám o Mandriveovi. Ano, a takové historky jsou dost pravdivé, neboť na dně většiny šachet číhají jako ďáblové plyny, aby zaškrtily kohokoli, kdo se spustí dolů. A jestli se opravdu dostanou dolů k téhle Josefově šachtě, máme ještě devatenáct šancí z dvaceti, že nenajdou cestu chodbami. Ale jestli nakonec sejdou dolů a najdou si cestu, pak je tu tahle pistole a zrezlá mušketa; a než objeví, kde se skrýváme, můžeme vehnat do úzkých četu vojáků a prodat své životy tak draho, že ztratí zájem o to, aby je dostali.“

Posečkali jsme pár chvil a pak mě vzal do náručí a začal sestupovat po schodech, pozpátku, jako se sestupuje průvlakem na lodi. Slunce se ztrácelo v bohaté hradbě mraků, právě když jsme začali scházet dolů, a já jsem si nemohl nevzpomenout, jak jsem je nad poklidnou Měsíční Zátokou viděl zapadat před pouhými čtyřiadvaceti hodinami; a jak daleko jsme nyní a jak dlouho to bude trvat, než znovu uvidím onu drahou vísku a Grace.

Schody se dosud ostře rýsovaly a byly málo ošlapané, Elzevir si však dával velký pozor na nohy, aby neuklouzl po kapradí nebo meších, kterými byly porostlé. Když jsme dorazili k ostružiní, postavil se mu zády, a třebaže jsem slyšel, jak mu trní trhá kazajku, odstrčil je svými širokými rameny stranou a chránil mou klátící se nohu, aby se jí nezachytilo. Tak jsme sestoupili bez zaklopýtnutí na dno jámy.

Když jsme se tam dostali, byla všude tma, ale Elzevir vkročil do úzkého otvoru po pravé ruce a šel dál, jako by znal cestu. Já jsem neviděl nic, ale cítil jsem, že procházíme nekonečnými chodbami vytesanými v pevné skále, ve většině míst dostatečně vysokými, aby se v nich dalo kráčet vzpřímeně, ale někdy tak nízkými, že Elzevira donutily sehnout se a nést mě ve velice stísněné pozici. Jen dvakrát mě na křižovatce chodeb položil na zem, když vyndával troudník a rozžehoval sirku; ale konečně temnota řídla a já viděl, že jsme ve velké jeskyni nebo prostoře, do které přicházelo nějakým otvorem z odlehlého konce světlo. V téže chvíli jsem ucítil chladnější závan a ve vzduchu slanou vůni, která mně napověděla, že jsme velmi blízko moře.

KAPITOLA XI

MOŘSKÁ JESKYNĚ

Chmurnou osamělost, černý stín,

ty vrhala tato sklepení visutá;

a hudba vln podivná

o tyto duté jeskyně bila.

Wither.

Elzevir mne položil v jednom rohu, kde bylo na zemi trochu sypkého suchého jemného písku, který předtím pravděpodobně jiní užívali jako místo k odpočinku. „Musíš si tu poležet měsíc dva, chlapče,“ řekl, „je to mizerná postel, ale poznal jsem už i horší, a jestli budu moct, přinesu zítra trochu slámy, abych ti ji vylepšil.“

Celý den jsem nic nejedl, Elzevir také ne, přesto jsem však žádný hlad necítil, jen závrať a palčivou žízeň podobnou té, která se mě zmocnila, když jsem byl zavřený v hrobce Mohunů. Proto když jsem zaslechl pleskání a šplouchání vody dopadající ze stropu do malé tůňky v zemi, zaznělo mně to jako opravdová hudba. Elzevir udělal z mé čepice pohárek a dal mně zhluboka napít vody, která byla ledově studená a lahodnější než kterékoli pašované francouzské víno.

A poté nevím téměř nic o tom, co se dálo po víc než deset dní, protože se mě zmocnila horečka a blouznil jsem, jak jsem se dozvěděl později, a stěží jsem se dal udržet, abych nevyskočil a nestrhal si obvazy, kterými mně Elzevir nohu ovázal. A on mne po celou tu dobu ošetřoval tak pozorně, jako by kterákoli matka ošetřovala své dítě, a z jeskyně vůbec neodcházel, leda když byl nucen shánět potravu. Ale když horečka pominula, byl jsem strašně pohublý, jak jsem mohl posoudit podle rukou a paží, a bezmocnější než nemluvně; po celý den jsem polehával, moc nepřemýšlel ani se ničím nesužoval, jen pojídal, co mně bylo předloženo, a čerpal tichou radost z vědomí, že se mně síla postupně vrací. Elzevir našel na Peveril Pointu vyvrženou omlácenou námořnickou truhlu a z její postranice vyrobil dlahy, aby mně zpevnil nohu – na obvazy používaje svou vlastní košili. Několik náručí slámy také učinilo lůžko z písku měkčím a pohodlnějším a v jednom rohu jeskyně byla hranička vyplaveného dřeva a železňák na vaření. Všechny tyhle věci získal Elzevir kořistěním po nocích, dával si však velký pozor, aby ho nikdo neviděl, a bral pouze to, co se nebude moc postrádat a o čem lidé nebudou moc přemýšlet; brzy však našel cestu, jak dát Ratseymu vědět, kde jsme, a hrobník se o nás potom staral. Dokonce ani mezi pašeráky nikdo nevěděl, co se s námi stalo, vyjma Ratseyho; a ten nikdy nescházel dolů do lomu, nechával však to, co přinesl, v jednom z pobořených domků půl míle od šachty. A po celou tu dobu probíhalo přísné pátrání po nás a finančníci pročesávali na koních kraj; neboť třebaže muži z branné jízdy nejprve vynesli Maskewovo mrtvé tělo a usoudili, že jsme se jistě zřítili z útesu, protože po nás nezůstala ani stopa, poté přišel chlapec ze statku s historkou, jak zčistajasna narazil na muže skrývající se pod zídkou a jak měl jeden zakrvácenou nohu a nohavici a jak ten druhý na něj skočil a po lítém boji mu z rukou vykroutil pušku na havrany patřící jeho pánovi, z kapsy mu ukradl růžek na prach a jako zajíc s nimi vyrazil směrem ke Corfu. A pokud jde o Maskewa, někteří vojáci říkali, že ho zastřelil Elzevir, a jiní, že zemřel nešťastnou náhodou zbloudilou kulkou jednoho ze svých vlastních lidí stojících na vrcholku útesu; ale přesto vyhlásili odměnu 50 liber na Elzevirovu hlavu a 20 liber na mou, takže jsme měli důvod se ukrývat. Jistě to byl Maskew, kdo té noci poslouchal za dveřmi, když mně Elzevir povídal, kdy se bude náklad vykládat; neboť branná jízda dostala rozkaz, aby byla na Hoar Headu ve čtyři ráno. Byli by tak zadrželi celou partu, nebýt toho, že Gulder začal proudit dřív a že se vojáci zdrželi popíjením U humra.

To vše se dozvěděl Elzevir od Ratseyho a vyprávěl mi to, abychom si ukrátili dlouhou chvíli, ačkoli po pravdě řečeno, slyšel jsem to nerad, neboť není nic příjemného zjistit, že na vaši hlavu je vypsána odměna pouhých 20 liber. A co jsem nejvíc chtěl vědět, totiž jak žije Grace a jak přijala tu zlou zprávu o smrti svého otce, to jsem se nedozvěděl. Elzevir mně nic neřekl a já se styděl zeptat.

Když jsem teď byl zcela při smyslech a byl jsem schopen vnímat podstatu věcí, zjistil jsem, že místo, kde ležím, je jeskyně nějakých osm yardů do čtverce a tři do výšky, jejíž rovně stesané stěny dokazovaly, že se tu kdysi těžil kámen. Na jedné straně byla chodba, kterou jsme sem přišli, a na druhé ústilo něco na způsob dveří, které vedly na kamenný výčnělek osm sáhů nad místem, kam až nejvýš dosahovala vysoká voda. Jeskyně byla totiž vytesána právě uvnitř té mohutné stěny útesu, která leží mezi St. Alban’s Headem a Swanagem. Ale útesy tady se liší od těch na druhé straně Headu, protože nejsou ani tak vysoké jako Hoar Head, ani z křídy, ale z větší části se tyčí nad hladinou pouze sto nebo sto padesát stop a ukazují směrem k moři krutou tvář z pevné skály. A třebaže se nevypínají tak vysoko nad vodou, táhnou se hluboko pod ni; takže přímo u útesu je hloubka padesát sáhů a mnohá dobře stavěná loď najela díky špatnému odhadu za mlhy nebo za smolně černé noci naplno na tuto pochmurnou stěnu a došla záhuby, loď a posádka s ní, aniž živá duše zaslechla jejich volání. Leč třebaže ta skála vypadá tvrdá jako ocel, stálé omývání vln ji zespodu vymlelo a i při nejslabším vzdouvání moře se ozývá z těchto hlubin plných jeskyň tlumené a vzdálené dunění; a když vítr zčerstva zavane, udeří každá vlna do útesu jako úder hromu, až se dokonce i ta oživená skála rozechvěje.

A právě na římsu oné kamenné stěny vyúsťovala naše jeskyně a Elzevir mě tam někdy za pěkného dne vynášel, takže jsem se mohl slunit a sledovat celý ten vlnící se Kanál, aniž bych já sám byl viděn. Tenhle výčnělek byl totiž vytesán na způsob balkónu, takže když byl lom v činnosti, mohli kámen kladkostrojem spouštět do člunů čekajících dole a nahoru snad vytahovali jeden nebo dva soudky k vyrovnání rovnováhy, jak se dalo soudit podle podpěr ještě rezavějících ve skále.

Takhle vypadal ten balkón; a pokud jde o vnitřek jeskyně, byla to velká dutá prostora, s bílou zemí tvořenou napadaným kamenitým prachem, odedávna tvrdě udusaným, až by si člověk myslel, že je to malta; a byla suchá, bez těch potících se vlhkých ploch, které tak často vídáme na takových místech – pouze v jednom rohu stékal dolů pramen vyvěrající ze stropu, skapávající po hrotitých krápnících a prýštící do malé jamky v podlaze. Tato nádrž byla vydlabána s jasným záměrem, měla žlab pro odtok přebytečné vody do moře a kolem ní a na vlhkém kousku stropu rostl záhonek kapradí a jiných popínavých rostlin.

Týdny plynuly, a už tu byla půlka května, kdy ani noci nebyly již chladné, jak slunci přibývalo na síle. A s teplejšími dny vzrůstala také má síla, třebaže jsem se ještě neodvažoval postavit, a noha mě přestala bolet, kromě několika občasných ostrých záchvatů bolesti, o nichž Elzevir tvrdil, že jsou způsobeny srůstáním kosti. A v takových případech mně na to místo přikládal obklad vyrobený z trávy; jednou se vydal skoro až do Chaldronu, aby naškubal šťovík na utišující směs.

Nu, a třebaže mnohokrát odešel a vrátil se živý a zdravý, přece jsem byl vždycky nesvůj, když byl pryč, aby nepadl do nějaké léčky a aby se pak nikdy nevrátil. Netrápilo mne ani tak pomyšlení na to, co by se stalo se mnou, kdyby ho chytili, ale jen starost o něj; neboť jsem dospěl k tomu, že jsem se ve všem spoléhal na tohoto přísného a šedivého obra a miloval ho jako otce. Tak když byl pryč, věnoval jsem se čtení, abych zahnal takové myšlenky; ale shledal jsem, že nemám z čeho vybírat, měl jsem totiž jenom tetinu červenou modlitební knížku, kterou jsem si strčil do záňadří toho odpoledne, co jsem opustil Měsíční Zátoku, a Černovousův medailon. Ten medailon mně totiž neustále visel kolem krku; a já jsem z něj často vyjímal pergamen a pročítal ho; ne že bych ho nyní neuměl zpaměti, ale protože se mně zdálo, že jeho čtení mi přivádí myšlenky na Grace, neboť naposledy jsem ho četl, když jsem se s ní setkal v panských lesích.

Elzevir a já jsme často probírali, co bychom měli udělat, až budu mít nohu zase v pořádku, a došli jsme k závěru, že se na Bonaventuře přeplavíme do St. Mala a tam se schováme, dokud pátrání po nás neutichne. Neboť třebaže byli Francouzi a Angličané na válečné noze, byli jedna ruka, pokud šlo o podloudnictví, a lodníci by nás nenechali umřít hladem a žízní a starali by se o nás rádi a tak dlouho, jak bychom potřebovali. Ale není třeba, abych to dál rozváděl, protože to byl plán, který další události zvrátily.

Nicméně byl to právě tento úkol, totiž dohodnout s muži z Bonaventury dobu, kdy nás převezou na druhou stranu, za kterým se vydal Elzevir toho dne, o němž teď budu hovořit. Měl jít do Poolu a z naší jeskyně odešel odpoledne, protože považoval za bezpečné držet se za denního světla podél okraje útesu a krajinu přeběhnout, až nastane soumrak. Z jihozápadu vál po celé dopoledne silný vítr a poté, co Elzevir odešel, vzrostl ve vichřici. Noha mně nyní zesílila tak, že jsem mohl s pomocí silného trnkového klacku, který mně Elzevir uřízl, přejít jeskyni; a tak jsem si to odpoledne vyšel na římsu, abych pozoroval dmoucí se moře. Posadil jsem se tam zády opřený o vyčnívající skálu na takovém místě, že jsem viděl Kanálem vzhůru, a přece byl chráněn před dujícím větrem. Nebe bylo zamračené a táhlá hradba skaliska vypadala šedá s oranžovohnědými skvrnami a tmavším pruhem chaluh naspodu jako outor na lodním trupu, neboť příliv teprve začínal. Bylo zaraženo, zčásti mlhou, zčásti vodní tříští hnanou větrem, a já jsem přes to mžení viděl vlny s bílými hřebeny, zvedající se nad Peveril Pointem; zatímco podél celé stěny útesu se na římsách mačkali ptáci a seděli schouleni ve sněhobílých řadách, neboť znali tu činu, kterou chystaly přírodní živly.

Byla to melancholická scéna a vyvolala melancholii v mém srdci; a při západu slunce se vítr stočil o stupeň nebo dva k jihu a hnal moře víc proti útesu, takže vodní tříšť začala přelétat i přes mou římsu a zahnala mne zpátky do jeskyně. Noc se snesla mnohem dříve než obvykle a zanedlouho jsem na svém lůžku ze slámy ležel v naprosté temnotě. Vítr se stočil ještě jižněji a vyl otvorem v jeskyni; sluje pode mnou duněly a hřměly; a čas od času udeřila obrovská vlna o skálu takovým nárazem, až se jeskyně otřásla, a chviličku poté se snesla, šumějíc venku na římse, mohutná vodní tříšť, kterou náraz zdvihl.

Zmínil jsem se, že jsem pociťoval melancholii, ale následovalo něco horšího, neboť ve mně vzrůstala bázeň a strach z té divoké noci a osamělosti a tmy. Na mysl mně přišly všechny možné ošklivé historky a moc jsem myslel na ty neblahé pohanské bohy, které svatý Aldhelm vypověděl do těchto podzemních sklepení, a na Mandrivea, který se ve tmě vrhal na lidi a škrtil je. A pak mně představivost provedla ještě jeden hanebný kousek, a mně se zdálo, že v jeskyni na zemi vidím ležet muže se znetvořenou bílou tváří obrácenou vzhůru, s červenou dírkou uprostřed čela; a posléze jsem temnotu nemohl dál snášet, postavil jsem se na svou zchromenou nohu a tápal jsem kolem, dokud jsem nenašel svíčku, neboť jsme měli dvě tři v zásobě. S velkými nesnázemi jsem ji rozsvítil a postavil do kouta jeskyně a pak jsem se posadil těsně k ní, abych ji zaštítil kazajkou. Ale ať jsem dělal co jsem dělal, vítr dul zpoza rohu v nárazech a ohýbal plamen svíčky ke straně a způsobil, že svíčka stékala po jedné straně, jako stékala jiná svíčka onoho černého dne v Proč ne? A tak se mně myšlenky honily kolem, až jsem zase uviděl Maskewovu tvář, jak nabývá výrazu zlého triumfu, když jehlice při dražbě vypadla, a pak znovu jeho tvář smrtelně zbledla a na čele bylo znamení po kulce.

Na tomhle místě jistě přebývali zlí duchové, kteří tolik sváděli mé myšlenky na scestí, a pak jsem si vzpomněl na onen medailon na krku, který lidé kdysi pověsili kolem Černovousovy šíje, aby od jeho hrobu zapudili zlé duchy. Jestli je to mohlo zahnat od Černovouse, třeba by se nyní i kolem mne nesrocovali a zmizeli by? A s tím pomyšlením jsem vyndal pergamen, rozložil ho u plápolajícího světla svíčky, a ačkoli jsem znal všechno slovo od slova, odříkával jsem to znovu, a nahlas. Bylo úlevou slyšet lidský hlas, i když byl pouze můj, a já jsem začal slova vykřikovat, i tak jsem však měl velkou potíž je pro zuření bouře zaslechnout:

„Dnů let našich jest sedmdesáte, a jestli kdo silnějšího přirození, osmdesáte let, a co nejzdárnějšího v nich pomine, tožť ihned zaletíme.“

„Ale nohy mé téměř…“

Při „téměř“ jsem přestal, protože mne k tomu přinutilo náhlé prudké zabušení krve v žilách a leknutí, které mne málem sklátilo, neboť jsem v chodbě, která vedla k jeskyni, zaslechl šátravý zvuk, jako by někdo ve tmě klopýtl o uvolněný kámen. Tehdy jsem to nevěděl, ale od té doby jsem poznal, že tam, kde se rozléhá silný hluk, jako řvaní vodopádu, klapot mlýna nebo jako zde zuření a hlučení bouře, ozve-li se nějaký jiný zvuk, byť by byl i tak slabý jako zapípání ptáka, udeří nad tím všeobecným hřmotem zřetelně o sluch. A tak tomu bylo té noci, neboť já jsem ten klopýtající krok vnímal, i když vichřice dula nejsilněji, a seděl jsem, bez hnutí a bez dechu, dychtiv naslouchat, a pak se vichřice na okamžik utišila a já slyšel pomalý zvuk kroků, jako by si někdo v temnotě hledal cestu chodbou. Věděl jsem, že to není Elzevir, neboť se za prvé ještě celé hodiny nemohl vrátit z Poolu a za druhé si vždycky určitým způsobem pískal, aby dal najevo, že to přichází on, a mimoto zvolal heslo; leč nebyl-li to Elzevir, kdo by to mohl být? Zhasil jsem světlo, neboť jsem nechtěl být terčem nějakého neznámého střelce pálícího na mne ze tmy; a pak jsem si vzpomněl na vyzáblého škrtiče, který se na tmavých místech vrhal na lidi; Mandrive to však nemohl být, neboť ten by jistě znal své vlastní chodby lépe, než aby v nich potmě zakopával. Pravděpodobnější bylo, že to je jeden z našich pronásledovatelů, který nás vyčenichal a snad doufá, že za noci tak hrozné si to bude moci ověřit, aniž bychom si ho všimli. Kdykoli Elzevir vycházel ven za kořistí, bral si s sebou onu pistoli se stříbrnou rukojetí, která kdysi patřila Maskewovi, mně však ponechával tu starou pušku na havrany. Měli jsme teď spoustu prachu a nábojů, protože nás Ratsey zásobil obojím, a Elzevir mně přikázal, abych mušketu nechával nabitou, a kdyby někdo přišel do jeskyně, abych ji podle svého vlastního uvážení buď použil, nebo ne; ale dal mně radu, že je lepší zemřít v boji než se houpat v Dorchesteru, neboť tak bychom s největší určitostí dopadli, kdyby nás zajali. Navíc jsme se dohodli na hesle, které znělo „Zdar Bonaventuře“, takže jsem mohl zavčas vyzvat kohokoli, koho jsem slyšel přicházet, a kdyby mně tímto heslem neodpověděl, mohl jsem poznat, že to není Elzevir.

Teď jsem tedy sáhl po pušce, která ležela vedle mne na zemi, a vyškrábal jsem se na nohy, zdvihaje ve tmě víčko a hmataje prsty v pánvičce, abych se ujistil, že je plná prachu. Bouře se dosud znovu nerozpoutala a já jsem slyšel, jak kroky postupují, třebaže s nejistou pomalostí, a jednou se mně po pořádném zakopnutí zdálo, že slyším zamumlanou kletbu, jako by někdo narazil nohou o kámen.

Pak jsem do tmy hlasitě zavolal: „Kdo tam?“ což se vrátilo ozvěnou o kamenné stropy. Kroky se zastavily, ale odpověď nepřicházela. „Kdo tam?“ opakoval jsem. „Odpověz, nebo střelím!“

„Zdar Bonaventuře,“ ozvalo se z temnoty, a já jsem věděl, že je všechno v pořádku. „Čert tě vem, ty horkokrevný nedorostlý skrčku, poslal bys na svého nejlepšího přítele prach a kule, které ti, pošetilec, vlastní rukou dal,“ a tehdy jsem uhodl, že to je mistr Ratsey, a rozpoznal jsem jeho hlas. „Dost brzo bych se ozval, že jsem to já, kdybych věděl, že jsem tak blízko tvého doupěte; ale plazit se tmou krtčími chodbičkami a za noci, jako je tahle, to je nad lidské síly. A že jsem ze sebe nemohl vypravit dřív ten blábol o Bonaventuře, to bylo tím, že jsem se vsadil se svou holení, že prorazí kámen, a o sázku jsem přišel a o dech taky. A když se mi dech vrátil, je dost dobře možné, že mě do své pasti vlákala kletba, což je pro mne, hrobníka a tak říkajíc člena nižšího duchovenstva církve anglikánské, dost smutné.“

Zatímco jsem odložil pušku a činil se, aby se svíčka zase rozhořela, vkročil Ratsey do jeskyně. Měl na hlavě námořnický klobouk a voda z něj jen kapala, ale zdálo se, že je rád, že mě vidí, a potřásl mně rukou. Já jsem ho také rád uvítal, neboť zahnal tu děsivou osamělost, a jeho příchod byl jakoby kouskem mého starého příjemného života, který ležel tak daleko, a zdálo se, že mne přibližuje na dosah těch, kteří jsou mně nejdražší.

KAPITOLA XII

POHŘEB

Jak lže v právech svých co v právech muže!

Smrt učinila vše, co činit může.

Browning

Chvíli jsme postáli, držíce jeden druhého za ruku; pak Ratsey promluvil: „Johne, tyhle dva měsíce tě proměnily z chlapce v muže. Byl jsi dítě, když jsem se onoho rána, jak jsme stoupali Hoar Headem se soumary, ohlédl a podíval se zpátky na tebe a Elzevira a na Maskewa ležícího na zemi. Byla to smutná záležitost a rozbila tu nejlepší partu, která se kdy věnovala pašování, a navíc dohnala tebe a Elzevira k tomu, že se skrýváte v jeskyních a doupatech v zemi. Měls toho rána jít s námi, a ne se tam pozdržet.“

Měl docela pravdu, alespoň mně se to tehdy pravdou zdálo, neboť jsem se cítil velmi sklíčený; ale řekl jsem mu jen: „Ne, mistře Ratsey, tam, kde dlí pan Block, musím dlít také já, a kam půjde on, tam ho budu já následovat.“

Pak jsem se posadil na lůžko v koutě, protože jsem cítil, že mě začíná pobolívat noha; a bouře, která se na pár minut utišila, se znovu rozpoutala tím zuřivěji a divočejší nárazy větru a přepršky vodní tříště a deště se hnaly od moře do jeskyně. Stěží jsem se posadil, když dovnitř vnikl vyjící proud vzduchu, naplňující i náš koutek chladem a vlhkým vzduchem, který uhasil skomírající plamen svíčky.

„Bůh s námi, to je ale noc!“ zvolal Ratsey.

„Bůh s těmi ubohými dušemi na moři,“ řekl jsem já.

„Amen,“ říká on, „a kéž by mi každé amen, které jsem pronášel, šlo tak od srdce. U břehu Měsíční zátoky bude mít moře téhle noci dost vody na to, aby na břeh vyzdvihlo škuner a vymrštilo ho do polí. Byl bych stejně rád v hrobce Mohunů jako na tomhle strašidelném místě, a ještě raději, jestli je pravdivá jen polovina těch historek, co se vyprávějí o přízracích, které tu člověk může potkat. Zapalme proboha oheň, zahlédl jsem zásobu vyplaveného dříví, než ta zatracená svíčka zhasla.“

Trvalo to nějakou chvíli, než se oheň rozhořel, a i poté, co plamen pořádně vzplál, nám poryv větru vháněl každou chvilku kouř do očí nebo vysílal spršku jisker tančících po jeskyni. Ale pozvolna se polena rozžhavila doběla a sálalo z nich teplo tak příjemné, že bylo člověku samo o sobě útěchou a odškodněním za strádání.

„Ach!“ vyrazil Ratsey, „byl jsem zkřehlý mokrem a chladem a tenhle stáčející se vítr mě málem zabil. Oheň, to je požehnaná věc,“ a rozepnul si kormidelnický kabát, „a jestli kdy, tak teď potřebný. Je mi těžko na duši, mládenče, na tohle místo mám totiž podivné vzpomínky; vybavuju si, jak před čtyřiceti lety (když jsem byl takový chlapec jako ty) nocovala parta starého pašeráka Jordana, a já mezi nimi, právě v téhle jeskyni za jiné takovéhle noci. Tehdy jsem byl v branži nový, asi jako ty, a nemohl jsem pro hlučení moře a větru usnout. A v časných hodinách podzimního rána, protože jsem ležel právě zde, kde teď ležíme, jsem zaslechl pres bouři takové bědující naříkání, ano, a takové ječení žen, že mně to zmrazilo krev v žilách a dosud jsem na ně nezapomněl. A tak jsem vzbudil partu, která celá hluboce spala spánkem ostřílených podloudníků, ale třebaže jsme věděli, že pod námi ve vřící záplavě bojují naši bližní o své životy, nemohli jsme pohnout ani prstem, abychom je zachránili, neboť pro déšť a vodní tříšť jsme neviděli nic, a teprve příštího rána jsme se dozvěděli, že právě dole ztroskotala Florida, se všemi dušemi na palubě. Ano, život je zvláštní, a ty a Block jste se teď dostali do zvláštní úžiny, a právě to jsem ti přišel říct. Tady se podívej.“ A z kapsy vyndal obdélník potištěného papíru.

Whitehall 15. května 1758

Georgius Rex

Poněvadž bylo králi poníženě vylíčeno, jak v pátek v noci minulého 16. dubna THOMAS MASKEW, smírčí soudce, byl nanejvýš krutě zavražděn na Hoar Headu, opuštěném místě ve farnosti Chaldronské, v hrabství dorsetském, jistým ELZEVIREM BLOCKEM a jistým JOHNEM TRENCHARDEM, oběma z farnosti Měsíční Zátoky ve výše uvedeném hrabství, ráčí Jeho Veličenstvo, pro rychlejší odhalení a vydání těchto osob spravedlnosti, přislíbit své nejmilostivější ODPUŠTĚNÍ kterékoli z osob, jíž se tato věc týká, vyjma osob, které skutečně řečenou vraždu spáchaly; a jako další výhodu ODMĚNU PADESÁTI LIBER kterékoli osobě, jež poskytne INFORMACE, které povedou k ZATČENÍ řečeného ELZEVIRA BLOCKA, a ODMĚNU DVACETI LIBER každé osobě, jež poskytne takové INFORMACE, které povedou k ZATČENÍ řečeného JOHNA TRENCHARDA. Takové informace buďtež dány MNĚ nebo SPRÁVCI VĚZNICE JEHO VELIČENSTVA v Dorchesteru.

Holdernesse

„Tuhle – to je to oznámení,“ řekl, „a je to náramně parádní kousek, nicméně bych si přál, aby v něm hráli jiní herci. Nu, v Měsíční Zátoce není nikdo, kdo by znal místo, kde se skrýváte, a také žádný muž ani žena by ho neprozradili, i kdyby to desetkrát věděli. Ale padesát liber za Elzevira a dvacet za prázdnou dýni, jako je ta tvoje, to je pěkně kulatá suma, a v těhle krajích jsou ničemové dost prašiví na to, aby se je pokusili získat. A někteří přivedli celníky na mou stopu povídáním, že já vím, kde se ukrýváte, a že vám nosím jídlo a pití. A tak se teď nemůžu hnout ven, dokonce ani v neděli do kostela, aby se mně v patách nekradl nějaký pobuda a nesledoval, kam jdu. A proto jsem zvolil takovou noc, jako je tahle, abych přišel sem, protože vím, že ti darebáci mají rádi suchou kůži, ale vůbec jsem nepomyslel, že vítr bude takhle foukat. Přicházím Blockovi říct, že je nebezpečné, abych se tak často objevoval v Purbecku, a že se dál neodvažuju nosit vám potravu a to ostatní, aby vás ti ohaři v lidské podobě nevyčenichali. Nohu máš zase zdravou, a nejlepší by bylo odjet, pokud můžete, a na druhé straně vás přivítají Éperon d’Or a Chauvelais.“

Vyprávěl jsem mu, jak se právě této noci vypravil Elzevir do Poolu, aby se dohodl s Bonaventurou, kdy by měla přijet a odvézt nás; a zdálo se, že to Ratseyho potěšilo. Chtěl jsem se od něj dozvědět spoustu věcí, hlavně co dělá Grace, ale pociťoval jsem ostych a neodvažoval jsem se zeptat. Ratsey chvíli neříkal nic, zdál se skleslý a hrbil se nad ohněm. Seděli jsme tedy v rohu schouleni u sálajících polen, rudé světlo plápolalo po stropě jeskyně a odhalovalo rýhy v Ratseyho tváři; a z jeho sušících se šatů stoupala pára. Vichřice dula stejně divoce jako předtím, ale příliv opadl a do jeskyně nezalétávalo tolik vodní tříště. Pak Ratsey znovu promluvil:

„Je mi dnes moc těžko u srdce, Johne, když si pomyslím, jak je konec všem těm dobrým starým časům a že se pan Block nemůže nikdy vrátit do Měsíční Zátoky. Byla to ta nejznamenitější parta pašeráků, co se kdy sešla, nevyjímaje partu kapitána Jordana, a teď se to všechno musí rozpadnout; kvůli tomuhle zmatku s Maskewem se totiž to místo stalo pro nás příliš horké, abychom se na něm udrželi, a mnoho vody uplyne, než se v Měsíční zátoce bude zase vykládat pašované zboží. Ale jak dostat ten alkohol z hrobky Mohunů, to nevím; a to mně připomíná, že mám po kapsách něco pro Elzevira a pro tebe,“ a s těmito slovy vytáhl zpod každé klopy velkou, proutím opletenou láhev. Jednu si přiložil ke rtům, nahýbaje ji a pije dlouze a zhluboka, a pak ji s povzdechem uspokojení podal mně. „Ach, ta má správnou chuť. Tady vezmi, dítě, a zahřej si srdce; je to pravé mléko z Araratu, a poslední, které ochutnáš na téhle straně Kanálu.“

Já jsem se pak také napil, ne málo, protože ta lahodná lihovina mně nebyla neznámá, třebaže tomu bylo jen tak málo měsíců, co jsem ji poprvé ochutnal v Proč ne?, a ve chvíli mě šimrala v konečcích prstů. Brzy se mě zmocnil vítaný pocit tepla a pohody a naše postavení se mně nezdálo tak zoufalé, a dokonce ani noc tak divoká. Také Ratsey nasadil veselejší tvář a vrásky v jeho tváři se nerýsovaly tak hluboce; zlatý, jiskřivý vliv té láhve mu rozvázal jazyk a on teď začal vyprávět o tom, co jsem nejvíc chtěl slyšet.

„No ano, smutně se to všechno rozpadlo, a to nemůžu říct, co se stane se starou Proč ne? Nikdo nepřekročil přes její práh od té doby, co jste odešli, přišli jen lidé z vévodství a zapečetili dveře s tím, že překročí zákon ten, kdo je vylomí. A dokonce ani tihle muži zákona nevěděli, na čí straně stojí právo, neboť Maskew nikdy nezaplatil nájem a zemřel dřív, než převzal vlastnictví; a lhůta pana Blocka dávno vypršela a on se nyní skrývá a je psanec.

Ale nejvíc je mně líto toho Maskewova děvčete, které pohublo a pobledlo jako nějaká lilie. Když totiž vojáci nesli zpátky Maskewovo tělo, muži stáli mezi dveřmi svých domů a proklínali tu tělesnou schránku a některé rybářky na ni plivaly; a stará matka Veitchová, která mu vedla dům, přísahala, že jí nikdy nezaplatil ani penny mzdy a že ona se bojí setrvat pod jednou střechou s mrtvolou člověka tak zlého. Tak odešla z panského domu, ponechávajíc v něm ono ubohé dítě samotné s mrtvým otcem; a byli i takoví, kteří říkali, že to všechno je trest; a vyvolávali si v duchu vzpomínku, jak byl kdysi Elzevir sám ponechán se svým mrtvým synem v Proč ne? Ale ve vesnici nebylo jediného člověka, který by pochyboval, že to Block poslal Maskewa k zúčtování, a ani já jsem o tom nepochyboval, dokud nevyšlo najevo, že byl zabit zbloudilou střelou vypálenou brannou jízdou z útesu. A když té jeho dívence přinesli do panského domu ty papíry o stíhání zločince na pokřik, aby je jako nejbližší příbuzná podepsala, ona k nim své jméno nepřipojila, tvrdíc, že Block proti jejímu otci nikdy ruku nevztáhl, když se potkali v Měsíční Zátoce nebo na cestě, a že ona nikdy neuvěří, že by Block byl člověkem, který by nechal tak dlouho svou zlobu spát a pak by chladnokrevně zaútočil na nepřítele. A co se týče tebe, poznala tě jako spravedlivého mládence, který by sám takové věci nespáchal, tím méně by přihlížel, jak je páchají jiní.“

To, co Ratsey říkal, znělo mým uším sladčeji než jakákoli hudba, a já jsem se cítil lepším člověkem, jako by se musel cítit každý, o kom poctivá žena mluví dobře, a věděl jsem, že musím žít čestně, abych si takovou chválu zasloužil. Tehdy jsem se rozhodl, že děj se co děj zajdu do Měsíční Zátoky, než uprchneme z Anglie, a navštívím Grace, abych jí mohl vyložit všechno, co se zběhlo kolem smrti jejího otce, kromě toho, že Elzevir sám měl v úmyslu Maskewa zastřelit. Nemělo totiž žádný význam jí to říkat, když ona sama prohlásila, že by Elzevir na něco takového nemohl ani pomyslet, a mimoto, co vím, neměl v úmyslu ho zastřelit, ale jen vystrašit. Třebaže jsem si tohle nechal projít hlavou, nezmínil jsem se o tom mistru Ratseymu, a on pokračoval:

„Nu a já, když jsem viděl, že kromě té ubohé dívky tu není nikdo, kdo by dohlédl na to, aby Maskewa uložili pod zem, jsem se toho musel nutně chopit sám; stloukl jsem mu pořádnou rakev a vykopal hrob tak pohodlný jako pro lorda, s tou výjimkou, že lordi vždycky mají ke svému poslednímu spánku hrobky. Pak jsem si vzal od matky Nuttingové káru na ryby, abych tělo odvezl dolů, v Měsíční Zátoce totiž nebylo živé duše, která by pomohla s rakví; tak jsme se pustili dolů ulicí, já vedl poníka s vypoulenýma šedýma očima a za námi rakev na vozíku. Nevyprovázel ho žádný truchlící kromě jeho dcery a ta na sobě neměla kousek černého, neboť jí nezbyl čas sehnat si smutek; a přece žádný nepotřebovala, protože měla žal dost jasně vepsaný ve tváři.

Když jsme dorazili na hřbitov, shromáždil se tu dav, muži, ženy a děti, nejen z Měsíční Zátoky, ale z Ringstaveu a Monkbury. Nepřišli, aby truchlili, ale aby se vysmívali, aby dali najevo, jak moc ho nenáviděli, a mnohé z dětí si přichystaly hrnce a pánve na halasnou muziku. Farář Glennie čekal v kostele, a čekal tam a čekal, neboť kára se nemohla dostat bránou, a my neměli žádné nosiče, kteří by rakev pozdvihli. Tehdy jsem se rozhlédl kolem, abych zjistil, zda tu není někdo, kdo by mně ji pomohl zvednout, ale když jsem se pokusil zachytit pohled nějakého muže, podíval se stranou, a co jsem mohl zahlédnout, byly jen trpké, podmračené tváře žen. A po celou tu dobu stálo to děvče u vozíku, s pohledem upřeným do země. Na hlavě měla malý šátek, z něhož jí vlasy padaly na ramena, a tvář měla strašně bílou, s očima zarudlýma a oteklýma pláčem. Ale když pochopila, že celý ten dav je tu jen proto, aby se jejímu otci posmíval, a že tu není ani jeden muž, který by pohnul rukou, aby ho nesl, položila hlavu na rakev, a skrývajíc tvář v dlaních, hořce se rozvzlykala.“

Ratsey se na chvíli odmlčel a znovu se zhluboka napil z láhve; a pokud jde o mě, já jsem stále nic neříkal, protože jsem v krku měl veliký knedlík a uvažoval jsem o tom, jak nenávist a vášeň mají sílu změnit lidi ve zvířata.

„Jsem tvrdý chlap,“ pokračoval Ratsey, „ale přitom mám měkké srdce, a když jsem ji viděl plakat, odběhl jsem do kostela, abych řekl faráři, jak se věci mají, a poprosil ho, aby šel ven a zkusil, jestli bychom my dva nebyli s to rakev zdvihnout. Tak on vyšel ven, tak jak právě byl, v komži a s biblí v ruce. Ale když muži pochopili, proč přišel, a podívali se na tu ztepilou půvabnou dívku, skloněnou nad rakví svého otce, srdce se v nich pohla, a nejprve vykročil s nesmělým výrazem Tom Tewkesbury, potom Garrett a pak čtyři jiní. Teď jsme tedy měli šest silných nosičů a jen ženy se tvářily tvrdě a podmračeně, a stejně neřekly ani slovo, a žádný chlapec nezatloukl na svou pánev.

Pan Glennie potom, vida, že ho není třeba jako nosiče, se stal zase farářem a začal ‚Já jsem vzkříšení a život‘. Je to nádherný text, Johne, a přestože jsem ho slyšel stokrát dokola, nikdy nezněl líbezněji než onoho dne. Bylo totiž krásné odpoledne a vítr se ztišil, slunce zářilo a moře bylo klidné a modré, nad vším se vznášel klid, který jako by říkal: ‚Odpočívej v pokoji.‘ A nenastalo snad u nás jaro a nepromlouvala snad celá země o vzkříšení, zpívající ptáci, stromy a květiny probouzející se ze zimního spánku a na každém hrobě žluté petrklíče? Jistě je malicherné hnát naše nepřátelství až za hrob, a snad ani on nebyl tak zlý, jak jsme se domnívali, ale možná sám sebe ošálil myšlenkou, že činí dobře, když stíhá podloudnictví. Nevím, čím to bylo, ale něco podobného mě napadlo, a ty druhé snad taky, protože jsme ho spustili do země bez pošklebku nebo slova ze strany kohokoli, kdo tu stál. V kostele ani venku nebylo slyšet ani hlásek, kromě předčítání pana Glennieho a mých amen a tu a tam vzlyku toho ubohého dítěte. Ale když bylo po všem a rakev byla v pořádku spuštěna do země, vykročila Grace k Tomovi Tewkesburymu a řekla mu celá uslzená: ‚Děkuji vám, pane, za vaši dobrotu,‘ a podala mu ruku. Tak on jí ji podal také, dívaje se stranou, a po něm těch pět dalších nosičů; a ona pak odešla sama a nikdo se nehnul, dokud neminula hřbitovní bránu, a nechali ji projít jako královnu.“

„A také že královnou je,“ řekl jsem já, protože jsem nebyl schopen držet jazyk na uzdě samou pýchou, slyše, jak se zachovala, a také proto, že ke mně se vždycky chovala laskavě. „Je královnou, a nadto je krásnější než kterákoli královna.“

Ratsey na mne vrhl tázavý pohled a já jsem ve světle ohně zahlédl na jeho tváři nepatrný úsměv. „Ano, hezká je dost,“ pronesl, jako by sám pro sebe nahlas přemýšlel, „ale bledá a pohublá. Snad by se za tebe provdala – kdybys ty byl muž a ona žena, a ne chlapec a děvče; kdyby nebyla bohatá, a ty chudý a psanec; a kdyby tě chtěla.“

Trápilo mě poslouchat jeho škádlení a obírat se v duchu tím, jak jsem prozradil své tajemství, tak jsem mu neodpověděl, a seděli jsme chvíli u žhavého popela beze slov, zatímco vítr profukoval jeskyní jako lodním komínem.

Ratsey promluvil první. „Podej mi tu láhev, Johne, slyším, jak se nahoru k útesu nesou hlasy těch ubohých duší z Floridy.“

S těmito slovy si dal další pořádný lok a přihodil na oheň poleno, až se kolem rozlétly jiskry jako v kovárně a plamen, který skomíral, se opět probudil a rozhořel se z toho slaného dřeva bíle, modře a zeleně. Teď, když se světlo roztančilo a zaplápolalo, jsem zahlédl kus pergamenu ležícího Ratseymu u nohou; a nebylo to nic jiného než ta listina z Černovousova medailonu, kterou jsem si pročítal, když jsem ponejprv zaslechl kroky v chodbě, a kterou jsem upustil ve strachu před nepřátelskými vetřelci. Ratsey ho také zahlédl a vztáhl ruku, aby ho zvedl. Byl bych ho ukryl, kdybych mohl, protože jsem se Ratseymu nikdy nesvěřil s tím, jak jsem vyloupil Černovousovu rakev, a nechtěl jsem, aby se mě vyptával, jak jsem se k té listině dostal. Ale bylo by jen podnítilo jeho zvědavost, pokusit se ho zadržet, když ji sbíral a tak jsem neřekl nic, když ji bral do rukou.

„Co to je, synu?“ zeptal se.

„To jsou jen verše z bible,“ odpověděl jsem mu, „které jsem před časem dostal. Prý to působí jako kouzlo proti duchům zla, a já jsem si je pročítal, abych zapudil opuštěnost tohohle místa, když jste přišel a vylekal mě tak, že jsem je upustil.“

Bál jsem se, aby se nezeptal, odkud je mám, ale to on neudělal, snad se domníval, že mně je dala teta. Žár plamenů pergamen trochu zvlnil a on ho rozprostřel na koleně, nakláněje jej do světla ohně.

„Napsáno je to pěkně,“ usoudil, „a ty verše jsou dost dobré, ale ten, kdo je sestavoval, nevěděl nic o tom, jak zapudit zlé duchy, protože tohle by nevyhnalo ani blechu z kožichu černé kočky. Já sám bych to udělal desetkrát líp, protože mi nechybí trocha pochopení pro takové věci,“ a vážně pokýval hlavou; „a třebaže jsem nikdy nenarazil na nikoho z onoho světa, nedostali by mě nepřipraveného, kdyby se měli objevit. Strávil jsem totiž půlku života na hřbitově nebo v kostele, a vyskytovat se na takových místech a nemít přitom žádné zaklínadlo pro případ setkání s nekalými návštěvníky, by bylo nepředložeností stejně tak jako nést po opuštěné cestě peníze bez pistole. Tak jednoho dne, poté co farář Glennie kázal z Habakuka o tom, jak ‚vidina se objeví v určený čas a na jeho konci bude mluvit, a ne lhát: třebaže otálí, počkej na ni, protože přijde jistě a nebude otálet‘, jsem s ním o těchto záležitostech promluvil a obdržel jsem od něj tři čtyři texty, kterých se strašidla bojí víc než popálené dítě ohně. Jednoho dne tě je všechny naučím, ale teď si poslechni tohle latinské, co jsem se naučil zpaměti: ‚Abite a me in ignem eternum qui paratus est diabolo et angelis eius.‘ To znamená ‚Odstup ode mne do věčného ohně připraveného pro ďábla a jeho anděly‘, ale v latině to má aspoň dvakrát takovou moc. Tak se to po mně nauč zpaměti a klidně to užívej, jestli si budeš myslet, že nablízku jsou přítomny zlé síly, a v tak osamělých místech, jako je tahle jeskyně.“

Vyhověl jsem mu a udělal jsem, co si přál, a udělal jsem to tím raději, že jsem doufal, že tak odvrátím jeho myšlenky od pergamenu; ale jakmile jsem to zaříkání uměl nazpaměť, Ratsey se vrátil k pergamenu se slovy: „Ten kněz, který to dával dohromady, za moc nestál; kromě toho, že vybral nevhodné verše, neuměl je ani správně očíslovat. Podívej se tady: ‚Dnů let našich jest let sedmdesáte, a jest-li kdo silnějšího přirození, osmdesáte let, a co nejzdárnějšího v nich jest práce a bída; a když to rychle pomine, tožť ihned zaletíme,‘ a on píše žalm XC 12. Nuže, onen žalm jsem předříkával s farářem po třicet let nad každým nebožtíkem, kterého jsme ukládali k odpočinku do hřbitovní prsti, a vím, že tenhle verš je verš pro duchovního a přichází jako desátý, a on ho přesto označuje jako dvanáctý. Škoda že tu nemám modlitební knihu, abych svá slova mohl doložit.“

Skončil a hodil mně pergamen pohrdlivě zpátky; já jsem ho ale složil a vstrčil do kapsy a po celou tu dobu jsem se obíral podivnou myšlenkou, na kterou mě přivedla jeho poslední slova. Ani jsem se mu nezmínil, že u sebe mám tetinu modlitební knížku, protože jsem chtěl, až odejde, sám podrobněji zjistit, zda má pravdu.

„Musím jít,“ řekl konečně, „třebaže nerad odcházím od tohohle ohně a dobrého pití. Rád bych počkal, dokud se Elzevir nevrátí, a ještě raději bych počkal, dokud se tahle vichřice neztiší, ale nejde to: noci jsou krátké a já musím být před východem slunce z Purbecku. Tak Blockovi pověz, co jsem ti říkal, že se ty a on musíte postěhovat, a podej mně tu láhev, mám jít totiž domů patnáct mil proti větru a musím si od těla držet tahle půlnoční chladna.“

Znovu se napil a pak se postavil, oklepávaje se jako pes; prošel dvakrát třikrát rázně jeskyní, aby se ujistil – jak jsem se domníval –, že mu araratské mléko nepopletlo krok. Pak mně srdečně potřásl rukou a zmizel v hlubokém stínu ústí chodby.

Vítr vál bouřlivěji než předtím a mezi jednotlivými poryvy docházelo ke ztišení. Stál jsem u otvoru do chodby a poslouchal, dokud ozvěna Ratseyových kroků neodumřela, a pak jsem se vrátil do svého koutku, přihodil dříví na oheň a zapálil svíčku. Poté jsem znovu vyndal pergamen a tetinu červenou modlitební knížku a posadil jsem se, abych je prostudoval. Nejprve jsem v knížce vyhledal onen text o „dnech našich“, a zjistil jsem, že to bylo skutečně v devadesátém žalmu, ale desátém verši, právě jak říkal Ratsey, a ne v dvanáctém, jak stálo napsáno na pergamenu. A pak jsem si vzal druhý text, a zde byl žalm opět uveden správně, ale verš to byl šestý, a ne druhý, jak tvrdil můj autor. S ostatními třemi to bylo právě tak – číslo žalmu bylo správně, ale číslo verše chybně. Tak tohle byl objev, protože všechno bylo pečlivě přepsáno, úpravně a bez kaňky, a přece s chybou v každém verši.

Ale jestli to druhé číslo neoznačovalo verš, co jiného by mělo znamenat? Sotva jsem si tu otázku položil, už jsem měl odpověď a věděl jsem, že to určitě bude pořadí slova vybraného v každém textu, aby odhalilo skrytý smysl.

Zachvátila mě horečnatost a vzrušení tak velké, jako když jsem našel medailon v hrobce Mohunů, a já jsem se mohl chvatem a ochromením stěží dopočítat dvanácti. Číslo připadlo na „osmdesáte“ v prvním textu, „stopy“ v druhém, „hlubina“ ve třetím, „studnice“ ve čtvrtém, „půlnoční strana“ v pátém.

Osmdesát – stopy – hlubina – studnice – půlnoční strana.

Tak se tedy luštila ta šifra, a jak jednoduchý klíč! A přece jsem na něj po celou tu dobu nepřišel, a nepřišel bych na něj nikdy, nebýt hrobníka Ratseyho a jeho verše při pohřbu. Od Černovouse to byl vychytralý plán, ale jiní lidé byli právě tak chytří jako on, a celý jeho poklad nám ležel u nohou. Pochechtával jsem se nad tím, mna si ruce, a znovu jsem to pročítal:

Osmdesát – stopy – hlubina – studnice – půlnoční strana.

Bylo to celé tak jednoduché. Jak to, že jsem to neodhalil dřív? To bude něco, až řeknu Elzevirovi po jeho návratu, že jsem nalezl klíč k šifře a tajemství odhalil. Neprozradím mu to všechno najednou, ale potrápím ho a přiměju ho hádat, a posléze mu všechno řeknu a okamžitě se pustíme do práce, abychom se stali boháči. A pak jsem ještě jednou pomyslel na Grace a na to, že se teď budu smát naposled já všemu tomu škádlení mistra Ratseyho, jak je ona bohatá a já chudý!

Znovu jsem ta slova pročítal, a nějak se mně zdála tentokrát trochu méně jasná, a já jsem se pohroužil do přemýšlení, co přesně řeknu Elzevirovi a co bychom měli začít podnikat, abychom ten poklad našli. Byl ukrytý v nějaké studnici – to bylo dost jasné, ale ve které? – a co znamenala ta půlnoční strana? Byla to severní studnice nebo na sever od studnice – nebo to bylo osmdesát stop severně od hluboké studnice? Civěl jsem na ty verše, jako by inkoust změnil barvu a zjevoval nějaký jiný význam, a pak se zdálo, jako by se přes listinu snesla rouška, a význam mně uklouzl a já jsem mu rozuměl právě tak málo jako dosud. Osmdesát – stopy – hlubina – studnice – půlnoční strana: a jásající radost pozvolna ustupovala zmatku a duševní úzkosti, a já jsem v poryvech větru zaslechl samotného Černovouse, jak se směje a tropí si ze mne blázny pro to, že jsem se domníval, že jsem objevil jeho poklad. Pořád jsem tu listinu četl znovu a znovu, prováděje se slovy kouzla a obraceje je, aby mně odhalila nový význam.

„Osmdesát stop hluboko v severní studnici“ – „osmdesát stop ve studnici k severu“ – „osmdesát stop severně od hluboké studnice“ – tak mně ta slova vířila hlavou, až mě to unavilo a hlava se mně roztočila a já znenadání usnul.

Když jsem se probudil, byl bílý den a vítr se ztišil, i když jsem stále slyšel zdola dunění příboje o skalní stěnu. Oheň dosud hořel a u něj seděl Elzevir a vařil něco v hrnci. Vypadal svěže a plný síly, spíš jako člověk, který vstal po dlouhém nočním spánku než jako ten, kdo strávil hodiny v temnotě v boji s vichřicí a musel pak ještě držet hlídku, protože stráž, namouvěru, usnula.

Ozval se, jakmile uviděl, že jsem vzhůru, smál se a tázal se: „Jaká byla noc, strážce? To je podruhé, co jsem tě přistihl, jak tlučeš špačky, a spal jsi tak hluboce, že by tě mohlo vzbudit jen chladné ústí pistole na čele.“

Byl jsem tak plný toho, co se stalo, že jsem se mu ani neomluvil, ale začal jsem mu bez prodlení vyprávět, co se přihodilo; a jak jsem tím, že jsem se chytil Ratseyho narážky, odhalil, jak jsem se domníval, tajný smysl těchto veršů. Elzevir mě trpělivě vyslechl, projevuje ke konci více zájmu, a pak uchopil pergamen do ruky, pečlivě ho pročetl a ověřoval si chyby v číslování pomocí červené modlitební knížky.

„Jsem přesvědčen, že máš pravdu,“ prohlásil posléze; „proč by totiž mělo být všechno číslování chybné, kdyby v tom nebyl skryt nějaký úskok? Kdyby byly uvedeny špatně jedna dvě číslice, tak bych si řekl, že to nějaký kněz chybně opsal; neboť kněží, to je marnotratný pronárod, a stejně klidně napíšou věc správně jako špatně; ale když je tam všechno špatně, tak to není náhodou.

Takže má-li něco za lubem, podívejme se, co to je. Nejprve říká, že je něco ukryté ve studni. Ale ve které? A hloubka osmdesát stop, kterou uvádí, je větší než hloubka kterékoli studně poblíž Měsíční Zátoky.“

Užuž mně uklouzlo, že to určitě bude studna v panském domě, ale než mně ta slova splynula ze rtů, vzpomněl jsem si, že tam vůbec žádnou studnu nemají, neboť vodu do domu přivádí stružka potůčku, který vyvěrá v lesích nad domem, zurčí dolů z kamene na kámen, protéká panskými zahradami a ústí dole do zátoky.

„A mě teď napadá,“ pokračoval Elzevir, „že je pravděpodobnější, že ta studna, o které se zmiňuje, se vůbec nenachází v těchhle končinách. Protože, podívej, tenhle Černovous, to byl marnotratník, který promrhal všechno, co měl, a docela jistě by byl promrhal taky ten klenot, jen na něj moct vztáhnout ruku. A přece se říká, že to neudělal, proto si myslím, že ho jistě bezpečně uschoval na nějakém místě, kam se k němu později nemohl dostat. Protože kdyby to bylo bývalo poblíž Měsíční Zátoky, byl by si ho stokrát vyzvedl. Ale ty sis často vyprávěl o Černovousovi a jeho konci s farářem Glenniem; tak neboj se a mluv, mládenče, a poslechněme si všechno, co o téhle historii víš. Možná nám to pomůže, abychom se dostali k nějakému závěru.“

Vyprávěl jsem tedy všechno, co pan Glennie vyprávěl mně, jak onen plukovník John Mohune, kterému se říká Černovous, byl od mládí prostopášník, a jak promrhal všechny své statky v zhýralém životě. A poslední kapkou bylo, že se změnil z roajalisty na povstalce6* a byl pověřen, aby střežil krále na hradě v Carisbrooku. A tady se snížil k úplatku a od svého královského vězně přijal skvostný diamant z koruny, aby ho nechal uprchnout; pak, s klenotem v kapse, se stal znovu zrádcem a přivedl vojáky do komnaty, v níž král prchaje vězel mezi mřížemi v okně. Ale potom nikdo Černovousovi nevěřil a on tak ztratil své postavení a vrátil se zpátky do Měsíční Zátoky, na svá léta zlomený člověk. Tady plesnivěl po zbytek života, ale když se blížil ke svému konci, naplnil ho strach a on poslal pro duchovního, aby mu poskytl útěchu. A bylo to na farářovu naléhavou prosbu, že učinil poslední vůli a v závěti odkázal diamant, jenž byl jedinou věcí, kterou po sobě zanechal, mohunskému chudobinci v Měsíční Zátoce. Byly to právě ty domy, které okradl a nechal zpustnout, a nikdy neměly z jeho závěti žádný užitek, neboť když závěť otevřeli, byl odkaz jednoznačný, ale ani slovo o tom, kde se klenot nachází. Někteří tvrdili, že to všechno bylo výsměchem a Černovous ten klenot nikdy neměl; jiní, že měl klenot v ruce, když umíral, ale že někdo, kdo mu stál nablízku, ho odcizil. Ale většina se domnívala a šířila dál to podání, že jsa povolán náhle, zemřel dřív, než mohl odhalit skrýš klenotu; a že v posledním smrtelném zápasu ze všech sil bojoval, aby ze sebe vydal slovo, jako by si chtěl ulehčit vyznáním nějakého tajemství.

To všechno jsem vyprávěl Elzevirovi a on mně bedlivě naslouchal, jako by část z toho dosud neslyšel. Když jsem se zmínil o tom, že byl Černovous v Carisbrooku, trhl sebou, jako by chtěl promluvit, ale nepromluvil, čekaje, dokud své vyprávění neskončím. A pak vybuchl: „Johne, ten diamant je dosud v Carisbrooku. Divím se, proč jsem si na ten Carisbrooke nevzpomněl dřív, než jsi o tom začal mluvit; a tam může mít těch osmdesát stop, a dvakrát třikrát osmdesát, když bude chtít, a nikdo mu v tom nezabrání. Je to Carisbrooke. O té studni jsem slýchával od dětství a jednou jsem ji jako chlapec viděl. Je vyhloubená v hradním vězení a sahá víc než padesát sáhů do útrob křídového podkladu. Je tak hluboká, že žádný člověk nemůže vědra vytáhnout nahoru rumpálem, ale musí tam mít osla ve šlapacím kole, který je vytahuje. Nu, proč by si tenhle plukovník Mohune, kterému říkáme Černovous, měl vybrat vůbec nějakou studnu, aby v ní ukryl klenot, to nemůžu říct; ale je-li dáno, že si nějakou studnu, vybral, je skoro jisté, že si vybral carisbrookskou. Je to známé místo a já jsem slyšel, že lidé přijíždějí až z Londýna, aby si prohlédli hrad a tuhle studnu.“

Mluvil rychle a s větším zápalem, než jaký jsem předtím u něj poznal, a já jsem cítil, že má pravdu. Zdálo se skutečně dost přirozeným, že měl-li Černovous ukrýt ten diamant v nějaké studni, bude to právě ve studni toho hradu, kde ho tak podle získal.

„Když se zmiňuje o studnici na severu,“ pokračoval Elzevir, „zřejmě míní, že se má vzít kompas a sever označit střelkou a osmdesát stop pod oním bodem bude ve stěně studny ležet poklad. Včera jsem s muži Bonaventury dohodl, že zakotví pod touhle římsou od zítřka za týden, jestli bude moře klidné, a odplují s námi se začínajícím přílivem. Jejich hodinou je půlnoc, a já jsem udal dobu po osmi dnech, aby se ti noha za ten týden ještě posílila. Myslel jsem si, že vyrazíme do St. Mala a že tě nechám v Éperon d’Or u starého Chauvelaise, kde by ses mohl naučit brebentit francouzsky, než pominou tyhle zlé časy. Ale jestli ses teď pustil do toho, abys vyčenichal tenhle poklad, a jestli míníš strkat hlavu do oprátky, pak tedy já nejsem tak starý, abych se taky nemohl chovat jako blázen, a necháme St. Malo St. Malem a pustíme se do Carisbrooku. Ten hrad já znám; není ani na dvě míle od Newportu a v Newportu se můžeme usadit v Polnici, což je hospoda oddaná podloudnictví. Královský soudní příkaz bude jen pokulhávat po ostrovech v Kanálu a po Wightu, a jestli si oblékneme nějaké jiné řemeslnické oblečení než tohle, shledáme možná, že Newport je stejně bezpečný jako St. Malo.“

To bylo právě to, co jsem chtěl, a tak jsme se hned a na místě dohodli, že se necháme Bonaventurou vylodit na ostrově Wight místo v St. Malu. Od chvíle, kdy člověk poprvé vkročil nohou na tuto zemi, vyprávění o ukrytém pokladu mělo určitě vševládnoucí moc, aby mu rozproudilo krev, a moji to rozproudilo prudce. I o Elzevirovi jsem se domníval, že ho to chytilo u srdce, třebaže to nedával najevo; a tak jsme se ve svém jeskynním vězení rozohnili a těch osm dní se dost únavně vleklo. Nebyl to však ztracený čas, neboť mně noha každým dnem sílila; a jako vlk, kterého jsem jednou viděl v kleci na dorchesterském trhu, jsem trávil hodiny pochodováním kolem jeskyně, abych zabil čas a zpevnil si krok. Ratsey nás už nenavštívil, ale přesto, co prohlásil, se s Elzevirem nejednou setkal a z Dorchesteru mu opatřil peníze a mnoho dalších věcí, které Elzevir potřeboval. Po jednom setkání s Ratseym se Elzevir vrátil, nesa v jedné ruce dlouhý bič a v druhé ranec, který obsahoval šaty, abychom se na nový výstup přestrojili. Pro něj tam byla formanská kazajka, bílá a prošitá výšivkou, taková, jakou nosí vozkové ze statků na pahorkatině, a menší pro mne, a k tomu odpovídající klobouky a kožené kamaše. Ozkoušeli jsme si to a pro celý širý svět jsme byli vozka a vozkův pomocník; a já jsem se dlouho smál, když jsem viděl Elzevira, jak se učí práskat bičem a křičet: „Hyjé!“, jak vozkové křičívají na koně. A přestože byl tak vážný, také se mu na tváři objevil úsměv a pak mně ukázal, jak skroutit vích slámy z postele, abych si ho mohl ovázat dole kolem kamaší. Elzevir si oholil vousy, a přesto neztratil nic ze svého vzhledu; neboť jeho čelist a ostře řezaná brada byly pevné a silné. A pokud jde o mne, svařili jsme mladé ořechové listy a větvičky a „opálili“ mně tím ruce a tvář do rudohněda, takže jsem vypadal jako úplně jiný mládenec.

KAPITOLA XIII

SCHŮZKA

Žádná lidská bytost neporušila klid svým odchodem

či příchodem,

žádná tvář nevyhlížela z okna zavřeného či otevřeného,

ze žádného komína se nekouřilo,

nic tu nepřipomínalo domov od okraje střechy po sklep.

Hood

tak dny míjely, až nadešla doba, kdy scházely jen dvě další noci do chvíle, než jsme měli opustit jeskyni. Řekl jsem právě, že nás odklad rozohnil, protože jsme byli netrpěliví, abychom ten poklad získali; ale bylo tu něco jiného, co mě trápilo a činilo den za dnem neklidnějším. Rozhodl jsem se totiž, že navštívím Grace, než opustím tyto končiny, a přece jsem nevěděl, jak to říci Elzevirovi. Ale tohoto večera, vida, jak se čas krátí, jsem pochopil, že musím buď promluvit, nebo se svého záměru vzdát, a tak jsem promluvil.

Seděli jsme jako mořští ptáci na římse před naší jeskyní, dívali se k St. Alban’s Headu a sledovali poslední zář zapadajícího slunce. Kanálem se začaly plížit večerní mlhy a Elzevirovi se otřásla ramena. „Začíná se dělat chladno,“ řekl a povstal, aby se vrátil do jeskyně. Tehdy jsem si pomyslil, že přišla moje chvíle, a řekl jsem mu, následuje ho dovnitř:

„Drahý pane Elzevire, staral jste se po celou tu dobu o mě a pečoval o mě laskavěji, než by každý otec mohl pečovat o vlastního syna; a právě vám vděčím za svůj život a za to, že se mně noha zase uzdravila. Přesto téhle noci nemám klidu a prosím vás, abyste mi dovolil zlézt šachtu a vyjít ven. Jsou tomu přes dva měsíce, co jsem v jeskyni, a nemám před očima nic než kamenné stěny, a chtěl bych se zase jednou projít po pahorkatině.“

„Neříkej, že jsem ti já zachránil život,“ přerušil mne Elzevir, „byl jsem to já, kdo vystavil tvůj život v nebezpečí; a nebýt mě, mohl sis zrovna teď hovět v posteli v Měsíční Zátoce, namísto aby ses skrýval v komnatách těchhle skal. Tak se o tom nezmiňuj, ale jestli máš v úmyslu jít se na hodinu provětrat na pahorkatinu, nevidím v tom nic špatného. Tyhle rozmarné nápady posednou lidi, když se pozdravují po nemoci, a já dnes v noci musím zajít k tomu pobořenému domku, o kterém jsem ti vyprávěl, abych si vzal kapesní kompas, který tam měl dát mistr Ratsey. Můžeš jít se mnou a nalokáš se na pahorkatině nočního vzduchu.“

Souhlasil snáz, než jsem očekával, tak jsem kul železo, dokud bylo žhavé, řka:

„Nikoli, pane, dovolte mně zajít ještě trochu dál. Víte, že jsem se v Měsíční Zátoce narodil a že jsem tam po celý život vyrůstal a miluji v ní každý strom a potok i každý její kámen. A já jsem se rozhodl, že ji spatřím ještě jednou, než tyhle končiny nadobro opustíme. Tak mně dejte svolení, abych mohl projít pahorkatinou a podíval se ještě jednou do Měsíční Zátoky, v tomhle přestrojení za pohůnka budu docela v bezpečí a zítra v noci se k vám vrátím zpátky.“

Chvíli se na mě mlčky díval, a po celou tu dobu jsem měl pocit, že mě prokoukl, a přece že se nezlobí. Já jsem ale zrudl a sklopil oči k zemi a Elzevir pak začal mluvit:

„Chlapče, poznal jsem, že muži riskují životy pro mnoho věcí: pro zlato a lásku a nenávist; ale žádný by si nikdy nehrál se smrtí, aby mohl vidět nějaký strom nebo potok či kamení. A když muži tvrdí, že milují nějaké město, můžeš si být jistý, že to není to místo, které milují, ale někdo, kdo tam žije; nebo tam milovali někoho dřív, a chtěli by proto ten kout vidět znovu, aby si vyvolali vzpomínku. Když takhle mluvíš o Měsíční Zátoce, můžu si domyslet, že tam máš někoho, koho navštívíš, nebo doufáš, že ho navštívíš. Tvá teta to být nemůže, protože se nemáte rádi; a mimoto nikdy žádný muž neriskoval svůj život, aby dal sbohem nějaké tetě. Tak přede mnou nic neskrývej, Johne, ale řekni mi to otevřeně, a já posoudím, zda ten druhý poklad, který hledáš, je zlato dost ryzí, aby se na misku vah proti němu vložil tvůj život.“

Já jsem mu potom řekl všechno, neskrývaje před ním nic, pokoušeje se ho však přesvědčit, že návštěvou Měsíční Zátoky mně hrozí malé nebezpečí, neboť v šatech vozky mě nikdo nepozná a znalost místa mně dovolí použít živý plot nebo zídku či strom jako úkryt; a konečně, kdyby mne zpozorovali, měl jsem teď nohu zdravou, a bylo málo těch, kdo by mě porazili, kdyby si se mnou měřili síly v běhu pahorkatinou. Tak jsem mluvil dál, ani ne tak s nadějí, že ho přemluvím, jako spíš abych neustále něco říkal; neboť jsem se neodvažoval zdvihnout zrak a bál jsem se, že se mně od něj dostane nějakého zlostného slova, až přestanu. Ale posléze jsem řekl všechno, co jsem mohl, a přestal jsem, protože jsem neměl více co říci. Nicméně Elzevir nevybuchl, jak jsem se domníval, ale rozhostilo se ticho; a já jsem po chvíli vzhlédl a viděl podle jeho tváře, že je myšlenkami jinde. Když promluvil, nezněl mu v hlase hněv, ale pouze něco smutného. „Jsi pošetilý mládenec,“ řekl. „Ale já byl také kdysi mladý a kráčel jsem po cestách příliš temných, než abych usiloval vrhnout stín na cesty jiných nebo se pokoušel zchladit mladou krev. Teď už neseš na svém vlastním životě stín, a byl jsem to já, kdo ho tam pomáhal uvrhnout, tak si ze života vezmi to jasné, dokud můžeš, a jdi si. A pokud jde o tu dívku, poznal jsem ji jako pohledné děvče, a dobrosrdečné, a často jsem se divil, jak to, že měla za otce jeho. Teď jsem rád, že nemám na svých rukách jeho krev; a byl bych si je tehdy vůbec nemínil potřísnit, přes všechno zlo, které mně způsobil, nebýt toho, že na jeho životě závisely životy kdekoho. Tak se upokoj, odejdi a podívej se na tyhlety potoky a stromy a kameny, o kterých ses zmiňoval. Jestli tě však na pahorkatině zastřelí nebo tě odvlečou do vězení, nedávej vinu mně, ale své vlastní pošetilosti. Doprovodím tě dnes v noci k Purbeck Gates a pak se vrátím a budu čekat. A jestli se zítra do půlnoci nevrátíš, budu mít za to, že ses stal obětí nějaké léčky, a půjdu tě hledat.“

Uchopil jsem ho za ruku a děkoval jsem mu, jak jen jsem mohl, že mne nechal jít, a pak jsem si oblékl halenu a do kapes si dal něco chleba a masa, protože cestou pravděpodobně seženu máloco k jídlu. Když jsme odcházeli z jeskyně, byla tma, neboť u nás je soumrak krátký a hranice mezi dnem a nocí ostřejší než v severnějších krajích. Elzevir mě vzal za ruku a prováděl mě temnými orty a říkal mi, kde se mám sklonit a kdy byla cesta nerovná. Takhle jsme se dostali na dno šachty a já, vzhlížeje vzhůru kapradím a ostružiním, jsem nad hlavou viděl temnou modř oblohy a velkou hvězdu shlížející dolů právě na nás. Vyšplhali jsme se po schodech, s mastkovou skluzavkou po straně, a pak jsme rázně vykročili přes jarní pažit mezi kopečky zarostlých hromádek kamene z lomu a zříceninami opuštěných domků.

Bohatá rosa mně promáčela boty, než jsme ušli půl míle, a třebaže nesvítil měsíc, obloha byla velmi jasná a já jsem viděl, jak se závoje pavučin rozprostírají stříbrobíle po trávě. Ani jeden z nás nepromluvil, zčásti proto, že bylo bezpečnější nemluvit, neboť za klidné noci se hlas nese daleko pahorkatinou, a zčásti myslím proto, že nás oba okouzlila krása hvězdného nebe, naplňujíc naše srdce myšlenkami příliš vznešenými, než aby je vyjádřila slova. Brzy jsme dorazili ke zřícenému domku, o kterém mluvil Elzevir, a v tom, co kdysi bylo pecí, našel bez velkého hledání kompas, jak to Ratsey slíbil. Pak jsme se znovu vydali přes kopce, sami jsme nemluvili, ani v žádném okně jsme neviděli světlo a ani jsme nezaslechli psa, který by ticho porušil, až jsme dosáhli té podivné soutěsky, které se říká Gates of Purbeck. Vede tudy cesta vytvořená přírodou a zařezávající se do nejvyššího hřebenu pahorku, se stěnami tak ostrými, jako by je vytesala lidská ruka, a tou cestou po věky procházelo těch pár lidí, cestujících tímhle opuštěným místem, pastýři a námořníci, vojáci a celníci. A třebaže tou cestou, jak mám za to, neprojely po staletí žádné vozy, přece byly v křídovém dnu vyjety koleje tak široké a hluboké, jako by jí v dávných dobách jezdily povozy obrů.

Zde se tedy Elzevir zastavil, a vytáhnuv ze záňadří onu pistoli se stříbrnou rukojetí, o které jsem se už zmiňoval, vstrčil mně ji do ruky. „Tu máš, dítě, vezmi si ji,“ řekl mi, „ale nestřílej z ní, dokud nebudeš opravdu v úzkých, a jestli pak budeš muset střílet, miř nízko, trochu zanáší.“ Vzal jsem si ji a pevně mu stiskl ruku, a tak jsme se rozloučili, on se vracel zpátky do Purbecku, já vyrazil podél vrcholu hřebenu na zadní straně Hoar Headu. Bylo jistě ke třetí, když jsem se dostal k mohutné, trávou porostlé mohyle nazývané Culliford Tree, Cullifordův strom, která označuje místo odpočinku nějakého starého válečníka z minula. Na vršku roste skupina stromů, které se zařezávaly do kontury oblohy, a já jsem si tam na chvilku sedl, abych si odpočinul. Ale ne nadlouho, neboť když jsem se ohlédl k Purbecku, viděl jsem nízko nad mořským horizontem za St. Alban’s Headem slabý náznak svítání, a to mne popohánělo vpřed, protože jsem věděl, že mám před sebou ještě plných deset mil cesty.

Tak jsem putoval dál a brzy jsem narazil na první známku toho, že jsou nablízku lidé, totiž na stádo jehňat krmících se na letním úhoru řepou. Slunce se teď už dost vynořilo a ruměnilo všechno růžovou září, v níž se ovce a bulvy řepy, kterou se živily, zdály proti hnědé zemi bílé. Dosud jsem však nezahlédl žádného pastýře, ba ani psa ne, a kolem sedmé jsem v pořádku stanul na Weatherbeech Hillu, který shlížel dolů na Měsíční zátoku.

Mně u nohou ležely panské lesy a starý dům a o něco níž byla cesta a roztroušené domky a ještě dál Proč ne? a hladká zátoka a za tou otevřené moře. Nemohu vylíčit, jak smutný, leč sladký byl ten pohled: připadal mně jako fata morgána na poušti, o níž jsem slýchával – tak krásný, ale pro mě nikdy znovu nedosažitelný. Bylo klidno a modrý kouř ranních ohňů živených dřevem stoupal rovně vzhůru, jen z Proč ne? nebo panského domu ne. Slunce už připalovalo a já jsem se hned začal spouštět dolů z vrcholku kopce, zarývaje se patami do dohněda spáleného trávníku a drže se, jak jen to šlo, mezi oškubanými hlodašovými keři. Brzy jsem se octl v lese a zamířil rovnou k tomu malému údolíčku a tam jsem zalehl, zahrabaný do divoké reveně a lopuchů, nicméně tak, že jsem přes okraj svahu viděl na vchod do panského domu.

Pak jsem uvažoval, co mám udělat nebo jak to zaonačit, abych promluvil s Grace; a usoudil jsem, že nejprve hodinu dvě počkám a uvidím, jestli půjde ven, a potom, jestli nepůjde, sejdu drze dolů a zaklepu na dveře. Nezdálo se mně to nijak nebezpečné, neboť podle toho, co říkal Ratsey, bylo pravděpodobné, že tu s ní v domě nikdo není, a i kdyby tam byl, pak jen nějaká stařena, které bych mohl v přestrojení připadat jako někdo přespolní, a mohl bych se jí zeptat na cestu k některému domu ve vesnici. Tak jsem klidně ležel a žmoulal kousek chleba a slyšel, jak hodiny na kostelní věži odbíjejí osm a poté devět, ale neviděl jsem, že by se něco v domě pohnulo. Les celý ožil zpěvem ptáků a voláním kukačky a doupňáka. Temněly tu skvrny zeleného stínu a světlaly se skvrny zlatého slunečního světla, ve kterých třpytivě bíle zářily listy kosatců a lesknoucí se modré moře popínavého břečťanu se plazilo celým lesem. Odbilo deset, a jak vzrůstal žár, přestávali ptáci zpívat a bzučení včel sílilo a já jsem posléze vstal, oklepal se, uhladil si halenu a otočiv se vydal jsem se na cestu, která vedla k domu.

Třebaže jsem měl dokonalé přestrojení, obával jsem se, že při chůzi působím jako pohůnek nepřesvědčivě, a nevěděl jsem, co s rukama, protože jsem neměl tušemi, jak jsou pohůnkové zvyklí je držet. Tak jsem obešel dům a zabušil na dveře, zatímco uvnitř hrudi mně bilo srdce tak hlasitě, jako kdy bušilo to klepadlo venku. Zvuk proletěl domem a vrátil se zpátky chodbami, a všude bylo ticho jako dřív. Chvíli jsem čekal a chystal se, že zaklepu znovu, a pomyslel jsem si, že možná není nikdo doma, ale pak jsem zaslechl lehký krok blížící se chodbou, neodvažoval jsem se však podívat špehýrkou, abych viděl, kdo to přichází, i když jsem to udělat mohl, ale držel jsem se těsně u dveří.

Závora povolila a dívčí hlas se otázal: „Kdo je tam?“ a já jsem poskočil radostí, když jsem ten hlas uslyšel, protože jsem bez pochyb poznal, že patří Grace, a měl jsem sto chutí zakřičet své jméno. Ale pak jsem si připomněl, že mimo ni může být někdo v domě a že musím zůstat nepoznán. Navíc jsou v tom našem světě tak promíšeny smích a slzy a lehkovážné věci s vážnými, že jsem přesvědčen, že i v téhle vážné situaci mě tajně těšilo, že si z Grace mohu vystřelit a vyzkoušet ji, zda mě v tomhle novém oblečení odhalí, nebo ne. Tak jsem promluvil naší libozvučnou dorsetskou mluvou, tak jak se jí hovoří v údolí, řka: „Ubohý chlapec, co zabloudil.“

Ona pak otevřela jedno křídlo dveří a ptala se mě, kam mám namířeno, dívajíc se na mne tak, jak se člověk dívá na cizího a neví, kdo to je.

Odpověděl jsem, že jsem chlapec ze statku a že jsem přišel z Purbecku a hledám hospodu Proč ne?, kterou vede nějaký pan Block. Trochu sebou trhla, když to uslyšela, a znovu si mne prohlédla, nicméně neodhalila nic a řekla:

„Milý chlapče, jestli se mnou vyjdeš na tuhle terasu, můžu ti hospodu Proč ne? ukázat, ale poslední dva měsíce nebo déle je zavřená a pan Block je pryč.“

S těmito slovy se obrátila k terase a já ji následoval, ale když jsme byli z doslechu ode dveří, promluvil jsem svým hlasem, rychle a tlumeně:

„Grace, to jsem já, John Trenchard, a přišel jsem ti říct sbohem, než odejdu z těchhle končin, a mám toho moc na srdci, co by sis přála slyšet. Je někdo kromě tebe v domě?“

V takovou chvíli by mnohé dívky, které si vytrpěly to co ona a byly takhle zaskočeny, byly zajisté vykřikly nebo snad omdlely, ale ona neudělala ani jedno, jen se trochu začervenala a řekla, také rychle a tlumeně: „Pojďme dovnitř, jsem sama.“

Tak jsme se vrátili a poté, co jsme zavřeli dveře na závoru, jsme se vzali za obě ruce a stáli si tváří v tvář v chodbě, pohlížejíce jeden druhému do očí. Byl jsem unaven dlouhou cestou a bezesnou nocí, ale tak naplněn radostí, že ji zase vidím, že se mně zatočila hlava a všechno mně připadalo jako sladký sen. Grace mně pak stiskla obě ruce a já věděl, že to je skutečnost, a chystal jsem se, že ji na důkaz lásky políbím; ale ona snad uhodla, co hodlám udělat, a pustila mně ruce a trošku odstoupila, jako aby si mne lépe prohlédla, a řekla: „Johne, za ty dva měsíce se z tebe stal muž.“ A tak jsem ji nepolíbil.

A jestli bylo pravda, že já jsem se stal mužem, ještě pravdivější bylo to, že ona dospěla v ženu a byla stejně vysoká jako já. A ta nedávná utrpení ji připravila o něco z ničím nezkalených a dovádivých dívčích let a ponechala jí způsoby usedlejší a rozvážnější. Byla oblečena v černém a sukně nosila delší a vlasy měla vzadu vyčesané; a snad to bylo těmi jejími smutečními šaty, že vypadala bledá a útlá, jak se zmiňoval Ratsey. Tak jsme na sebe navzájem hleděli, a ona nemohla než se usmát, když viděla mou formanskou halenu; a pokud šlo o mé snědé tváře a ruce, myslela si, že jsem se skrýval někde na jihu, dokud jsem jí nepověděl o té ořechové šťávě.

Řekla mně, než jsme si začali povídat, že bude lepší, sedneme-li si v zahradě, neboť by mohla přijít jedna žena, která jí pomáhá s úklidem, a každopádně to bylo bezpečnější, neboť jsem v případě potřeby mohl zadem utéci. Vedla mne tedy chodbou a přes obytnou část domu a minuli jsme několik místností a jeden salónek, vroubený policemi se starými knihami. Žaluzie byly stažené, ale vpouštěly dovnitř dost světla, aby bylo vidět žíněné křeslo s vysokým opěradlem, které stálo u stolu. Před ním ležel na stole otevřený svazek a brýle s obroučkami z rohoviny, které jsem často vídal na Maskewově nose; poznal jsem tak, že to je Maskewova studovna a že s ničím nebylo hnuto od té doby, co tu posledně seděl. Dokonce i teď jsem se zachvěl, když jsem si pomyslel, v čím domě se nacházím, a napůl jsem očekával, že ten starý soudce vkročí dovnitř a odvleče mě do vězení; ale pak jsem si vzpomněl, jak začalo všechno mé trápení a jak jsem ho naposled viděl s tváří obrácenou k rannímu slunci.

Takhle jsme se dostali do zahrady, kde jsem předtím nikdy nebyl. Byl to velký čtverec ohraničený cihlovou zdí dvanáct či patnáct stop vysokou, dost velký na to, aby patřil k nějakému paláci, ale špatně udržovaný a divoce zarostlý. Mohl bych dlouho vyprávět o tom kusu půdy; o tom, jak tam květiny a ovocné stromy, zelenina, koření a léčivé byliny rostly stejně bujně a jedno přes druhé. Růžové cihlové zdi pohlcovaly každý sluneční paprsek, který na ně dopadl, a toho rána z nich sálalo tiché dusné horko a jahodové záhony vydávaly teplý dech, neboť jahody tehdy dozrávaly. Byl jsem docela rád, že jsem se dostal ze slunce, když mě Grace vedla cestičkou mezi kmeny mišpulí a kdoulí, jejichž větve se proplétaly a vytvářely alej, k cihlové besídce. Tato besídka stála v rohu u jižní zdi a u ní dva staré fíkovníky, jejichž vrcholky lze zahlédnout zvenčí. Jsou proslulé tím, že jsou nejvyšší a nesou nejranější úrodu z celé téhle končiny, a Grace mně ukázala, jak bych mohl vyšplhat po větvích a přelézt zeď, kdyby hrozilo nebezpečí.

Seděli jsme v besídce a já jsem jí vyprávěl všechno, co se seběhlo kolem smrti jejího otce, jen jsem zamlčel, že Elzevir sám měl v úmyslu ten čin vykonat; protože nemělo smysl jí o tom vykládat, a mimoto, pokud vím, ho Elzevir nemínil zastřelit, ale jen vystrašit.

Rozplakala se znovu, zatímco jsem mluvil, pak si ale osušila slzy a trvala na tom, že se mně podívá na nohu, aby viděla ránu po kulce, a zda se mně vše řádně zahojilo.

Pak jsem jí vyprávěl o skrytém smyslu, který odhalila slova mistra Ratseyho v textech napsaných na pergamenu. Medailon jsem jí ukázal už předtím, ale teď jsme ho znovu vyndali; a ona pročítala listinu kolem dokola, zatímco já jsem jí vysvětloval, jak ta slova do sebe zapadají, a sdělil jí, že odcházím proto, abych ten diamant dostal a vrátil se jako nejbohatší muž v kraji.

Grace pak pravila: „Ach Johne! Neupínej se na ten diamant tolik. Jestli je pravda, co se říká, byl nekale získán a nese s sebou zlo. Ani sám tenhle bezbožník se neodvážil utratit ho pro sebe, ale zamýšlel ho darovat chudým; tak jestli ho opravdu kdy najdeš, nenechávej si ho pro sebe, ale přines Černovousově duši pokoj tím, že s ním uděláš to, co zamýšlel on, jinak ti ten kámen přinese prokletí.“

Jen jsem se zasmál tomu, co říkala, maje to za dívčí vrtoch, a nezmínil jsem se jí, proč jsem tak moc toužil být bohatý – totiž abych se s ní jednoho dne mohl oženit. Pak, poněvadž jsem zdlouha vykládal o svých vlastních záležitostech tak sobecky, jako to muži vždycky dělávají, jsem si pomyslel, že bych se měl poptat na ní a na to, co hodlá dělat dál. Řekla mně, že minulý měsíc navštívili Měsíční Zátoku právníci a nutili ji, aby z tohoto místa odešla, že ji svěří do péče nějaké dámy v Londýně, protože jak tvrdili, její otec zemřel bez závěti, a tak musí být dána pod ochranu kancléřského soudu. Ale ona je prosila, aby ji nechali být, protože by nemohla nikdy žít kdekoli jinde než v Měsíční Zátoce, a že jí plně vyhovuje jak ovzduší, tak příhodnost toho místa. Oni tedy odešli s tím, že musí dostat direktivy od soudu, aby se přesvědčili, zda tu může zůstat, nebo ne, a tak tu dosud byla. To mne rozesmutnilo, neboť o kancléřském soudu jsem věděl pouze to, že na cokoli vložil ruku, tam deset let tráva nerostla, čehož důkazem jsou mlýny kancléřského soudu v Cernu nebo přístaviště kancléřského soudu ve Warehamu; a jistě by nedalo moc práce zničit panský dům, neboť ten už ze tří čtvrtin rozpadlý byl.

Takto jsme rozmlouvali a ona si poté nasadila kartounový čepec a nasbírala mně misku jahod, trvajíc na tom, že mně natrhá ty nejlepší, třebaže slunce pražilo zprostředka oblohy, a z domu mně přinesla chléb a maso. Pak svinula šál, aby mně udělala polštář, a přikázala mně, abych si lehl na sedátko, které se táhlo kolem besídky, a prospal se, neboť jsem jí řekl, že jsem šel po celou noc a že s nadcházející půlnocí musím být zpátky v jeskyni. Grace se vrátila do domu a já jsem spal tím nejsladším a nejklidnějším spánkem, který jsem kdy poznal, neboť jsem byl velmi unaven, a jak jsem usínal, hřálo mě pomyšlení, že jsem viděl Grace a že ke mně byla tak laskavá.

Když jsem se probudil, seděla vedle mne a pletla nějakou ruční práci. Žár trochu polevil a Grace mně řekla, že podle slunečních hodin je po páté; a tak jsem věděl, že už musím jít. Přiměla mne, abych si vzal balíček potravin a láhev mléka, a jak mně ji dávala do kapsy, narazila láhev na rukojeť Maskewovy pistole, kterou jsem měl v záňadří. „Co to tam máš?“ zeptala se; ale já jí neodpověděl, obávaje se, že bych přivolal trpké vzpomínky.

Opět jsme stáli ruku v ruce, tak jako ráno, a Grace pravila: „Johne, budeš se plavit po moři a možná že připluješ do Měsíční zátoky. I když jsi tu dávno nebyl, nechávala jsem každou noc hořet svíčku v okně jako dřív. Jestli se tedy dostaneš kterékoli noci k pobřeží, uvidíš to světlo a budeš vědět, že Grace na tebe nezapomněla. A jestli ho neuvidíš, pak věz, že jsem buď zemřela, nebo odešla, neboť já na tebe budu myslet každou noc, dokud se zase nevrátíš.“ Neměl jsem co říci, srdce jsem měl totiž tak plné jejích sladkých slov a bolesti z rozloučení, že jsem ji k sobě jen pevněji přivinul a políbil ji; a tentokrát se neodtáhla a polibek opětovala.

Pak jsem se vyšplhal po fíkovníku, domnívaje se, že je bezpečnější dostat se tak přes zeď než se vracet před dům, a jak jsem seděl na zdi, chystaje se seskočit na druhou stranu, otočil jsem se k ní a řekl jí sbohem.

„Sbohem,“ zvolala; „a měj se na pozoru, jestli vztáhneš ruku na ten poklad; byl nabyt nepoctivě a přinese s sebou prokletí.“

„Sbohem, sbohem,“ opakoval jsem a seskočil na měkkou, listím pokrytou půdu lesa.

KAPITOLA XIV

STUDNICE

Neboť ti, kterých si nelze vážit, ne,

se rychle sbíhají kol objeveného kamene.

Scott

Do půlnoci zbývala ještě půlhodina, když jsem se octl v šachtě mramorového lomu, a než jsem se vůbec dotkl nohou schodů, abych sestoupil dolů, zaslechl jsem Elzevirův hlas, dožadující se z temnoty pode mnou hesla. Opáčil jsem „Zdar Bonaventuře,“ a tak jsem se zase vrátil domů, abych se naposledy vyspal v naší jeskyni.

Nadcházející noc byla k útěku velmi příhodná. Nastal náhlý příliv s měsícem v úplňku a od břehu vanul lehký vánek, který moře pod útesem nerozvlnil. Před západem slunce jsme zahlédli Bonaventuru křižovat Kanálem a poté, co se snesla tma, zakotvila nedaleko od nás a vzala nás do svého člunu. Na její palubě bylo několik mužů, které jsem znal, a ti nás vlídně přivítali a jednali s námi se zvláštní pozorností. Byl jsem opravdu rád, že jsem zase mezi nimi, a přece jsem pocítil záchvěv prudké bolesti nad tím, že opouštíme naše milé dorsetské pobřeží a tu starou jeskyni, která mně po dva měsíce byla místem uzdravení a domovem.

Vítr nás hnal vzhůru Kanálem a za svítání nás v Cowesu vysadili na břeh. Tak jsme se vydali do Newportu a dorazili tam předtím, než mnozí procitli. Ti, které jsme potkali na ulici, nám nevěnovali pozornost, ale považovali nás bezpochyby za nějakého vozku a jeho pohůnka, kteří přivezli z venkova obilí k southamptonskému poštovnímu parníku a měli si záhy odvést své spřežení zase domů. Tenhle Newport, to je dost malé místo, a my jsme brzy našli Polnici; ale Elzevir hrál vozku tak dobře, že ho hostinský nepoznal, třebaže se předtím znali. Tak se spolu trochu oťukávali.

„Měl byste pro prostého venkovana a jeho chlapce byt a stravu?“ ptá se Elzevir.

„Nikoli, to nemám,“ odpovídá hostinský, prohlíží si ho od hlavy až k patě a není mu po chuti ubytovat cizince, kteří by se tu mohli porozhlédnout a dostat se třeba na stopu podloudníkům. „Letní trhy jsou za dveřmi a mám už obsazeno. Nemůžu vystěhovat své hosty, ale doporučil bych vám, abyste to zkusili u Pšeničného snopu, to je slušný podnik, a nemají tak plno jako tady.“

„Ano, je tu rušno, a dělají to tyhle trhy, které přinášejí věcem zdar.“ A když to Elzevir říkal, položil na poslední slovo trochu důraz.

Muž na něj pohlédl pozorněji a zeptal se: „Čemuže přinášejí zdar?“ jako by nedoslýchal.

„Zdar Bonaventuře,“ zněla odpověď, a pak hostinský popadl Elzevira za ruku, silně jí potřásl a řekl: „No ne, vy jste pan Block, já vás tohle ráno čekal, ale vůbec jsem vás nepoznal.“ Smál se, když si nás znovu prohlížel, a Elzevir se také zasmál. Potom nás hostinský zavedl dovnitř. „A tohle je kdo?“ zeptal se pak, dívaje se na mne.

„Tohle je to mládě, co se právě vylízalo a co dostalo před dvěma měsíci kulku do nohy v té přestřelce pod Hoar Headem; a má větší cenu, než na jakou vypadá, protože na jeho hlavu vypsali dvacet zlatých guineí – tak o chocholku tak vzácnou pečujte,“ odpověděl mu Elzevir.

Měli jsme nejlepší ubytování a nejvybranější jídlo a pití po celou dobu, po kterou jsme se zdržovali v Polnici, a po celý ten čas hostinský Elzevira hostil, jako by byl nějaký princ. A taky princem mezi podloudníky byl, jak jsem dlouho poté odhalil, a všichni ho považovali za kapitána všech pašeráků mezi Startem a Solentem. Nejprve si od nás hostinský nechtěl vzít žádné peníze, tvrdě, že je naším dlužníkem a že mu pan Block v minulosti zprostředkoval nejednu výhodnou koupi, ale Elzevir dostal z Dorchesteru zlaťáky, než jsme odešli z jeskyně, a donutil ho, aby přijal odměnu. Já jsem byl dost rád, že v noci ležím v čistých, voňavých přikrývkách místo na hromádce písku a že zase jednou sedím s vidličkou a nožem v ruce před vrchovatě naplněným talířem. Došli jsme k závěru, že bude nejlepší, když se budu ukazovat co možná nejméně, a tak jsem byl svolný, že budu trávit čas v pokoji v zadní části domu, zatímco Elzevir vycházel ven, aby zjistil, jak bychom se mohli dostat do hradu Carisbrooku. Neměl jsem ani dlouhou chvíli, protože jsem v Polnici objevil nějaké starší knihy, mezi nimi některé podle mého vkusu, zvlášť Historii Corfeského hradu, kde se líčilo, jak ze zřícenin hradu vedla tajná chodba do některého starého mramorového lomu, a snad přímo do toho, který nám poskytl úkryt.

Elzevir býval venku většinu dne, takže jsem ho viděl jenom při snídani a večeři. V Carisbrooku byl několikrát a sdělil mně, že hrad užívají jako vězení pro válečné zajatce a že je teď plný francouzských vězňů. Setkal se s několika vězeňskými klíčníky nebo žalářníky, popíjel s nimi po tamních krčmách a vydával se za vozku, který setrvává v Newportu, dokud loď čekající na příhodný vítr nepřiveze brusy z Lyme Regisu. Takhle mohl posléze vejít do hradu a prohlédnout si studnu a několik dní strávil tím, že se pokoušel vymyslet plán, jak bychom se mohli dostat ke studni, aniž bychom do celého svého záměru zasvětili muže, který ji spravoval; ale v tomhle neuspěl.

Vzadu za Polnicí je proužek zahrady, která se svažuje k malému potůčku, a jednoho večera, když jsem se tam po setmění šel nadýchat čerstvého vzduchu, se Elzevir vrátil a řekl, že nadešel čas, abychom podrobili Černovousovu šifru zkoušce.

„Vyzkoušel jsem všechny cesty,“ říkal, „abych zjistil, jestli bychom to mohli provést tajně; ale nedá se to udělat bez spoluúčasti muže, který studnu spravuje, a není to jednoduché ani s jeho pomocí. Je to člověk, kterému nevěřím, ale nezbylo mi než mu říct, že ve studni je ukrytý poklad, ale neřekl jsem mu, kde a jak se k němu dostat. Slíbil, že nás nechá studnu prohledat a jako svůj podíl si vezme jednu třetinu z toho, co najdeme, neřekl jsem mu totiž, že ty a já jsme domluveni, ale jen to, že je jeden chlapec, který zná klíč k tomu tajemství a dělá si nárok na stejnou třetinu jako my dva. Zítra musíme záhy vstát a být u hradních bran kolem šesté, aby nás vpustil dovnitř. A ty už nebudeš vozkou, ale zednickým pomocníkem, a já zedníkem, mám totiž v hospodě zednické obleky, štětky, zednické lžíce a kbelík s vápnem a půjdeme do Carisbrooku omítnout opadané místo ve stěně studny.“

Elzevir tenhle plán pečlivě promyslel, a když jsme příštího rána odcházeli z Polnice, vypadali jsme ve svých zastříkaných šatech jako zedníci lépe než kdy jako formani. Já jsem nesl vědro a štětku a Elzevir štukatérské kladivo a přes ruku kolo silného provazu. Ráno bylo deštivé a po celou noc pršelo. Na obloze se nepohnul ani mráček, vítr nevál a z šedého závoje nad námi, který všechno překrýval, padaly těžké kapky kolmo dolů. Když jsme prvně vyšli ven, ovanulo nás chladné povětří, ale plahočení strmou cestou nám brzy připomnělo, že je červenec, a když jsme stanuli u brány Carisbrookského hradu, bylo nám velmi horko a byli jsme celí promoklí. Po stranách hradu se tyčí dvě věže a po kamenném mostě přetínajícím hradní příkop se dojde k mohutné vstupní bráně; a když jsem to uviděl, vzpomněl jsem si, že právě tady si plukovník Mohune nechal zaplatit za svou nepoctivost, a pomyslel jsem si, kolikrát procházel těmihle bránami. Elzevir zaklepal jako někdo, kdo na to má právo, a zřejmě jsme byli očekáváni, neboť branka v masivních dveřích se okamžitě otevřela. Muž, který nás vpustil dovnitř, byl vysoký a silný, ale měl otylou tvář a byl příliš naplácaný na to, aby měl velkou sílu, třebaže mu nebylo myslím víc než třicet let. Usmál se na Elzevira a pozdravil dost zdvořile, pokývnuv také mně, ale mně se nelíbily jeho mastné černé vlasy a vychytralé oči, které neklidně uhýbaly, když se s nimi něčí pohled střetl.

„Dobré ráno, mistře studnaři,“ pozdravil Elzevira. „Přinesl jste nám s sebou ošklivé počasí a kape z vás mokro; nedáte si doušek piva, než se pustíte do práce?“

Elzevir mu zdvořile poděkoval, napít že by se nechtěl, tak se ten muž vydal před námi a my jsme ho následovali. Prošli jsme hlavním nádvořím čí vnějším dvorem, kde byla půda velmi rozblácená deštěm, a na druhé straně dvora jsme stanuli přede dveřmi, od nichž vedly schody do rozlehlé síně. Domnívám se, že tato stavba byla kdysi hodovní síní, neboť se nad jejím průčelím velmi zřetelně vinul nápis: Uvedl mne do své hodovní síně a jeho zástavou nade mnou byla láska.

Měl jsem čas si to přečíst, zatímco žalářník odmykal dveře jedním z toho těžkého svazku klíčů, který nosil za opaskem. Ale když jsme vstoupili, jaké zklamání! – neboť teď se tu nekonaly žádné hostiny, nebyly tu žádné zástavy, žádná láska, ale celé to místo bylo zpustošené a udělali z něj kasárna francouzských vězňů. Vzduch tu byl velmi těžký, jako tam, kde lidé spí po celou noc, a okna byla silně zarosena. Většina vězňů ještě spala a ležela natažena kolem stěn na slamnících, ale někteří už posedávali a vyráběli z rybích kostí modely lodí nebo stavěli uvnitř lahví kříže, což námořníci ve volném čase moc rádi dělají. Když jsme procházeli, věnovali nám málo pozornosti, třebaže ospalé stráže, které se opíraly o své muškety, kývly na našeho průvodce, a tak jsme tedy v pořádku prošli onou páchnoucí vybílenou místností. Na druhém konci jsme ji opustili, po třech schodech jsme vyšli opět na volný vzduch, přešli jsme jiný malý dvůr a tak jsme se dostali ke čtvercovému kamennému stavení s vysokou střechou jako u velikého holubníku, který lze spatřit na starých humnech.

Tady vytáhl náš průvodce další klíč, a zatímco odemykal dveře, pošeptal mně Elzevir: „To je ta studnice,“ a mně se prudce rozbušilo srdce, když jsem si pomyslel, že jsme tak blízko svého cíle.

Bylo to stavení, jehož zdi nedosahovaly až po střechu, a první, čeho jsem si povšiml, bylo ono šlapací kolo, o kterém mluvil Elzevir. Bylo to velké nekryté dřevěné kolo, v průměru deset nebo dvanáct stop, a velmi podobné mlýnskému kolu, jen prostor mezi loukotěmi byl zabedněn naplocho, měl však přibité stupně, aby se osel o ně mohl zapřít. To trpělivé zvíře leželo volně ustájeno v rohu stavení, a jakmile jsme přišli, vstalo a protáhlo se, protože vědělo, že má začít jeho každodenní práce.

„Byl tu dlouho předtím, než jsem sem přišel,“ řekl žalářník, „a zná to tady tak dobře, že sám od sebe vleze do kola a sám od sebe se dá do práce.“ Vedle kola bylo ústí studny, temný kulatý otvor s nízkým zábradlím kolem, zdvíhajícím se na dvě stopy od země.

Tak blízko jsme byli svému cíli! Leč byli jsme mu vůbec blízko? Jak jsme věděli, že Mohune zamýšlel popsat těmi slovy místo, kde diamant ukryl? Ta slova mohla znamenat tucet jiných věcí. A jestli mluvila o diamantu, jak jsme mohli vědět, že tahle studna je ta pravá? Mimo ní existovala stovka studní. Přepadly mne tyhle myšlenky, otřásajíce mou nadějí, a já jsem poklesl na duchu, snad to bylo tím mlhavým podmračeným ránem a tím deštěm nebo skrovnou snídaní – neboť jsem poznal, jak moc se nálada lidí mění jídlem a počasím; ale jedno bylo jisté, že když jsme teď stáli tak blízko svého cíle, jen po něm vztáhnout ruku, zamlouvala se mně ta naše záležitost čím dál tím méně.

Jakmile jsme vešli dovnitř, žalářník dveře zevnitř zamkl, a když nechal klíč dopadnout zpátky a ten zařinčel mezi ostatními klíči na opasku, připadalo mně, že nás má v pasti jako své vězně. Pokusil jsem se zachytit jeho pohled, abych viděl, zda vyjadřuje zlo, nebo dobro, ale nepodařilo se mně to, neboť měl svou vychytralou tvář otočenou vždycky někam jinam; a pak mě napadlo, že byl-li poklad skutečně spojen se zlem, tento hrubý černovlasý muž, který se nedovedl podívat člověku přímo do očí, se měl stát poslem zkázy, uvalujícím na nás ono prokletí.

Ale jestliže já byl ochromený a bál jsem se, Elzevir neměl žádné obavy. Sundal kotouč provazu z paže a rozmotával ho. „Konec tohohle provazu spustíme do studny,“ prohlásil, „já jsem na něm po osmdesáti stopách udělal uzel. Tenhle mládenec si myslí, že poklad je ve stěně studny osmdesát stop pod námi, takže když bude uzel na okraji studny, poznáme, že máme tu správnou hloubku.“

Já se znovu pokusil zachytit, jaký výraz ve tváři má žalářník, když uslyšel, kde poklad leží, ale nepodařilo se mně to, tak jsem se pustil do obhlídky studny.

Z nápravy kola vyčnívala přes studnu hřídel a na hřídeli byl buben na navíjení lana. Byla tam nějaká spojka nebo zarážka, kterou bylo lze podle přání buď zajistit, nebo uvolnit, aby se buben otáčel se šlapacím kolem, či ho nechat točit se volně, a nožní brzda, aby se vědro spouštělo rychle nebo pomalu nebo se zastavilo úplně.

„Do vědra vlezu já,“ prohlásil Elzevir, obraceje se ke mně, „a tenhle dobrý muž mě pomocí brzdy spustí opatrně dolů, dokud nedosáhnu konce provazu. Pak zavolám, a vy pak upevníte kolo a dáte mně čas k hledání.“

Tohle jsem nečekal, domníval jsem se, že se spustím dolů já; a třebaže se mně dost málo zamlouvalo sestoupit do studny, přece jsem teď nějak vycítil, že bych to udělal raději, než aby pan Elzevir byl dole v té díře a já zůstal nahoře sám zamčený s tím podlým chlapíkem.

Tak jsem řekl: „Ne, pane, to nejde; je na mně, abych tam šel, protože jsem menší a vážím míň než vy; a vy zůstanete tady a pomůžete tomu pánovi, aby mě spustil dolů.“

Elzevir se pokusil několika slovy změnit můj úmysl, ale brzy ustoupil, neboť si uvědomil, že to je určitě lepší plán, a zamýšlel jít sám pouze proto, že pochyboval, zda budu mít odvahu to udělat. Ale žalářník projevil nad tou změnou velké rozladění a usiloval, aby plán zůstal, tak jak je, a aby se dolů do studně spustil Elzevir. Věci, které se jednou dohodnou, řekl, mají zůstat dohodnuty; on není člověkem, který je pro změny; tohle je úkol pro muže, a ne dětská hra; chlapec nebude mít takový postřeh a může to místo přehlédnout. Upnul jsem zrak na Elzevira, abych mu dal na srozuměnou, co si myslím, a slova pana žalářníka sklouzla po Elzevirových uších hladce jako voda z husy. Pak se ten muž se zlýma očima pokusil zapůsobit na můj strach, tvrdě, že studna je hluboká a vědro malé a že dostanu závrať a přepadnu dolů. Neříkám, že tyhle předpovědi na mě neměly žádný účinek, ale já jsem se rozhodl, že ať je to jakkoli zlé spustit se dolů, přece je horší nechat pana Elzevira uvězněného ve studni a zůstat nahoře. Tak žalářník konečně pochopil, že je to, jako by hrách na stěnu házel, a pustil se do práce.

Vynořila se však přece jedna obava, neboť jsem pomyslel na to, co jsem slyšel o šachtách v lomech v Purbecku, jak se muži spustili dolů na obhlídku a tam se jich zmocnila náhlá závrať a oni se už nedožili toho, aby vypověděli, co spatřili; a tak jsem se zeptal pana Elzevira: „Jste si jistý, že je studna čistá a dole se nehromadí žádné smrtící plyny?“

„Můžeš si být jistý, že než jsem tě nechal mluvit o tom, že se spustíš dolů, jsem věděl, že ta studna je čistá,“ odpověděl. „Včera jsme totiž spustili nad hladinu svíčku a její plamen hořel jasně a bez zachvění; a kde nezhasne svíčka, tam nezhasne ani lidský život. Ale máš pravdu; tyhle plyny se mění ze dne na den, a my to zkusíme znovu. Tak přineste svíčku, pane žalářníku.“

Žalářník přinesl svíčku upevněnou na dřevěném trojúhelníku, jak byl zvyklý předvádět to návštěvníkům, kteří si přišli studnu prohlédnout, a spustil ji dolů na provázku. Až do té chvíle jsem si neuvědomil, jaký úkol před sebou mám, teprve když jsem sledoval – dívaje se přes zábradlí a dávaje si pozor, abych neztratil rovnováhu, protože zábradlí bylo nízké a zem kolem něj zelená a kluzká od vyšplíchané vody –, jak se svíčka noří do té propastné hlubiny a z jasného plamene se mění v malou blikající hvězdičku a pak v pouhý světelný bod. Konečně spočinula na hladině a tam, kde dřevěný rám rozčeřil vlnky, se zatřpytilo. Chviličku jsme tu zář pozorovali a pak žalářník vytáhl svíčku nad hladinu a hodil dolů kámen, jeden z několika, které tam měl pro onen účel připravené. Tenhle kámen narazil v půli cesty na zeď a pak se odrážel od zdi ke zdi, buráceje a otáčeje se, dokud s dunivým třeskem nenarazil na hladinu; a tu se dole z pramene vzneslo úpění a sténání jako ony děsivé zvuky vzdouvajícího se moře, které jsem za osamělých nocí slýchával v mořských dutinách pod naším úkrytem v Purbecku. Tehdy se na mne žalářník poprvé podíval a jeho oči měly zlý výraz, jako by říkal: „Nu, takhle to bude znít, až ty spadneš z toho svého hradu.“ Ale nemělo smysl mě strašit, já jsem se totiž rozhodl.

Ve chvíli vytáhli svíčku nahoru a dali mně ji do ruky, a já jsem do vědra zavěšeného nad studnou hodil štukatérské kladivo a pak jsem tam vlezl sám. Žalářník stál u brzdové páky a Elzevir se naklonil přes zábradlí, aby uklidnil lano. „Jsi si jistý, chlapče, že to dokážeš?“ řekl Elzevir mluvě potichu a položil mně jemně ruku na rameno. „Jistý rozumem a srdcem? Mým diamantem jsi ty, a já bych raději přišel o všechny jiné diamanty na světě, než aby se tobě mělo cokoli přihodit. Tak jestli jsi na vážkách, nech jít mě, nebo tam vůbec nechoďme.“

„Nejsem vůbec na vážkách,“ odpověděl jsem mu, pohnut jeho něhou a tiskna mu ruku. „Hlavu mám čistou a nemám teď zlomenou nohu, která by mě nechala na holičkách.“ Uhodl jsem totiž, že myslí na Hoar Head a na to, jak se mě na Klikatině zmocnila závrať.

KAPITOLA XV

STUDNA

Hrob otevírá se a smrt zdivočelá se blíží.

Shakespeare

Přestože se mě žalářník pokoušel zastrašit, že je vědro malé, bylo prostorné a já jsem se v něm mohl přikrčit tak nízko, abych nepociťoval nebezpečí, že přepadnu. Navíc pro mě takový odvážný podnik nebyl zcela nový, neboť mě kdysi spouštěli z Gad Cliffu v koši, abych sebral dvě vejce sokola stěhovavého; nicméně cítil jsem se přece nesvůj a bál se, když se vědro začalo nořit do té děsivé hlubiny a vzduch se stával chladnějším, jak jsem klesal dolů. Spouštěli mě dost opatrně, takže jsem měl možnost zjistit, jak zbudovali stěny studně, a došel jsem k závěru, že je z větší části proražena masivní křídou; ale tu a tam, kde křída nebyla nebo se uvolnila, zpevňovali stěny cihlami, záplatujíce jimi stěny hned na té, hned na oné straně a jindy kolem dokola. Světlo, které bylo toho deštivého dne kalné i na povrchu, se ve studni postupně vytrácelo, až bylo všechno kromě mé svíčky temné jako noc a já jsem vysoko nad hlavou viděl ústí studny, bílé a oblé jako matný úplněk.

Po celou tu dobu jsem upíral zrak na Elzevirův provaz, který visel dolů po stěně studny, a když jsem zpozoroval, že se provaz blíží ke konci, zavolal jsem na muže nahoře, aby mě zastavili, a oni dopravili vědro téměř na úroveň konce provazu, takže jsem věděl, že jsem asi osmdesát stop hluboko. Pak jsem se zvedl, postavil se ve vědru a držel se provazu a začal jsem se rozhlížet kolem, nevěda po celou tu dobu, co hledám, ale domnívaje se, že zahlédnu ve zdi otvor nebo snad samotný diamant zářící nějakou skulinou. Ale ničeho jsem si nepovšiml, a můj úkol mně ještě víc ztěžovalo to, že zde byly zdi obloženy dokola malými plochými cihlami a ty vypadaly všechny stejné. Prozkoumával jsem tyhle cihly tak zblízka, jak to šlo, a bral jsem jednu řadu po druhé, dívaje se nejprve na severní stranu, kde visel provaz, a poté se otáčeje ve vědru, až jsem měl strach, že dostanu závrať, ale bezvýsledně. Shora u studně zahlédli mou svíčku pohybující se kolem dokola a bezpochyby věděli, jak se věci mají, ale pan žalářník začal být netrpělivý a zakřičel dolů: „Co to děláš? Nic jsi nenašel? Žádný poklad nevidíš?“

„Ne,“ zakřičel jsem nahoru, „nevidím nic,“ a pak: „Jste si jist, pane Blocku, že jste tou svou olovnicí naměřil poctivých osmdesát stop?“

Slyšel jsem, jak ti dva nahoře spolu rozmlouvají, ale nerozuměl jsem, co říkají, pro dunění a ozvěnu ve studni, až Elzevir znovu zavolal: „Prý zvýšili dláždění, musíš to zkusit níž.“

Potom se vědro pomalu začalo spouštět níž a já jsem se v něm znovu přikrčil, protože jsem se nechtěl přespříliš dívat do té bezedné propasti dole. A po celou tu dobu sílilo úpění a sténání vodních vírů na dně studny, jako by duchové, kteří klenot střežili, pospolu bědovali, že se někdo dostal k němu tak blízko; a nad tím vším jsem jasně slyšel Gracein hlas, sladký a důstojný: „Měj se na pozoru, měj se na pozoru, jestli vztáhneš ruku na ten poklad; byl nabyt nepoctivě a přinese s sebou prokletí!“

Ale já jsem vykročil touto cestou a musím jí dojít do konce, takže když se vědro zastavilo o nějakých šest stop níž, začal jsem opět horlivě prozkoumávat stěny. Byly stále vyloženy tenkými cihlami, a když jsem je prohlížel vrstvu po vrstvě jako předtím, nespatřil jsem zprvu nic, ale jak jsem sjížděl očima dolů, zarazil jsem se u znaménka vyškrábaného na cihle nedaleko od visícího provazu.

Tedy, jakkoli zběžně může člověk prolétnout knihu, přece se mu zrak zarazí na místě, kde je na stránce vytištěno jeho jméno nebo jméno podobné; stejně tak jestli vzpomenou jiní jeho jméno mezi řečí, byť ho zašeptali sebetišeji, jeho sluch ho zachytí. Právě tak tomu bylo s tímhle znamením, neboť třebaže bylo velmi nenápadné, takže ani jeden z tisíce, jak jsem se domníval, by si ho vůbec nevšiml, přece se na něm mé oči zastavily a upoutalo náhle mou pozornost, neboť jsem pudově poznal, že to má něco společného se mnou a s tím, co hledám.

Stěny téhle studny nejsou mokré, zelené nebo studeně vlhké jako stěny některých jiných studní, které jsou plné vlhka a škodlivých výparů, ale jsou suché a čisté, neboť se říká, že dole jsou skryté přítoky a odtoky, které způsobují neustále pohyb vody. Takže tyhle cihly byly také suché a čisté a toto znamení tak zřetelné, jako by bylo pořízeno včera, ačkoli ze všeho vyplývalo, že sem bylo zaneseno před velmi dlouhou dobou. Ta značka nebyla hluboce a pravidelně vyryta, ale nahrubo vyškrábána – věděl jsem, že chlapci takhle škrábou svá jména nebo iniciály či data na alabastrových sochách ležících na hřbitově, v Měsíční Zátoce. A také zde bylo vytesáno písmeno z abecedy, prosté „Y“, a snad pro nikoho, kdo se nenarodil v Měsíční Zátoce, by neznamenalo nic víc; ale pro mne to byl vidlicový kříž nebo černé „Y“ Mohunů, v jehož stínu jsme všichni vyrůstali. Tak jakmile jsem je uviděl, věděl jsem, že jsem blízko tomu, co hledám, a že sem plukovník John Mohune vtiskl před stoletím svůj znak, buď svou vlastní rukou, nebo rukou svého sloužícího; a pak jsem si vzpomněl na vyprávění pana Glennieho, že plukovník Mohune měl vždy velmi nečisté svědomí kvůli sluhovi, kterého se zbavil, a já jsem měl pocit, že tomu teď trochu víc rozumím.

Srdce se mně rychle rozbušilo, jako by se rozbušilo mnohým jiným, když se blížilo splnění nějakého velikého přání, ať zákonného, nebo nezákonného, a já jsem se pokusil dostat se k cihle. Ale třebaže jsem se přidržoval provazu levou rukou, pravičkou jsem mohl dosáhnout jen tak daleko, abych se cihly dotkl, a to bylo všechno, co jsem mohl udělat, a tak jsem vzhůru studnou zavolal, že mě musejí posunout blíž ke straně. Porozuměli, o co mi šlo, a kolem lana ve studni připevnili smyčku a tak je přitáhli ke straně a zajistili je, dokud nedám vědět, aby je znovu uvolnili: Takhle jsem se dostal těsně ke stěně studny, a když jsem se ve vědru postavil, měl jsem označenou cihlu téměř na úrovni tváře. Nic nenasvědčovalo tomu, že by s touhle cihlou bylo hnuto, ani nezněla dutě, když jsem na ni poklepal, ačkoli když jsem se podíval blíž na spáry, zdálo se mně, jako by v rozích bylo víc malty než u těch ostatních. Ale já jsem vůbec nepochyboval, že to, co hledáme, nalezneme pod ní, a tak jsem se pustil okamžitě do práce; upevnil jsem dřevěný rám se svíčkou v oku řetězu a vytloukal maltovou výplň štukatérským kladivem.

Když mě ti nahoře měli nejprve přitáhnout k jedné straně a pak uviděli, že jsem se pustil do práce na stěně studny, bezpochyby uhádli, jak se věci mají, a sotva jsem začal tlouci, už jsem znovu uslyšel žalářníkův hlas, ostrý a chtivý: „Co tam děláš? Našel jsi něco?“ Dohřálo mě, že si na mě tenhle chamtivý chlapík pořád pokřikuje, zatímco Elzevir se spokojil s tím, že byl potichu, tak jsem zakřičel nahoru, že jsem nenašel nic a že se v pravý čas dozví, co dělám.

Brzy jsem maltu ze spár odstranil a uvolnil cihlu tak, abych ji vypáčil tím, že jsem hranu kladiva vsunul do spáry. Vyloupl jsem ji a položil do vědra, abych ji, pokud to bude nutné, prozkoumal, zda v ní není nějaká dutina, v níž by se dalo něco ukrýt; ale neměl jsem vůbec příležitost, abych se na ni znovu podíval, protože tam, za cihlou, byl ve zdi malý otvor a v tom otvoru to, co jsem hledal. Vrazil jsem prsty do stěny tak rychle, že to nelze popsat, a vytáhl jsem malý pergamenový váček, docela podobný vysušeným jikrám vyvrženým na břeh, kterým děti říkají pastýřské tobolky. Nu a pastýřské tobolky jsou křehké a při dotyku praskají a já věděl, že dovnitř některé se někdy dostane oblázek a rachotí tam jako hrášek v bubínku; a tenhle malý váček, který jsem vytáhl, byl také vyschlý a praskal a bylo v něm něco velikosti malého oblázku, co rachotilo uvnitř. Jenže já jsem dobře věděl, že tohle není oblázek, a pustil jsem se do toho, abych ho dostal ven. Ale třebaže ten malý váček byl vysušený a proschlý, nedal se tak lehce protrhnout a já jsem posléze odtrhl jeho růžek hranou kladiva proti stěně vědra. Pak jsem váčkem opatrně zatřásl a tu z něj na mou dlaň vypadl čirý krystal velký jako vlašský ořech. Nikdy v životě jsem neviděl diamant, ani velký, ani malý, přece bych však byl nepochyboval – i kdybych nevěděl, že Černovous nějaký diamant ukryl, a kdybychom sem byli nepřišli podle předem promyšleného plánu ho najít –, že to, co mám v ruce, diamant je, a to diamant neporovnatelné velikosti a nádhery. Byl vybroušen do mnoha plošek, a třebaže ve studni bylo světla málo nebo žádné, kromě mé svíčky, zdálo se, že v tomhle kameni je světlo tisíce ohňů, které vzplály, jak jsem jím otáčel v prstech, jiskříce červeně a zeleně a modře. Nejprve jsem nemohl pomyslet na nic jiného, ani na to, jak se tam diamant dostal, ani jak se stalo, že jsem ho našel, ale myslel jsem pouze na něj, na diamant, a na to, že Elzevir a já můžeme s takovou kořistí žít navždy šťastně a ze mne že se stane boháč a budu se moci vrátit do Měsíční Zátoky. Tak jsem se schoulil na dno vědra, naplněný pouze takovýmihle myšlenkami, a znovu a znovu jsem diamantem otáčel, podivuje se neustále víc a víc, když jsem pozoroval ohnivý svit, který z něj vyzařoval. Byl jsem takřka oslněn jeho třpytem a možnostmi bohatství, které skýtal, a snad jsem si přál ponechat si ho pro sebe co nejdéle; takže jsem si vůbec nevzpomněl na ty dva, kteří na mne čekají u ústí studny, až mne náhle do přítomnosti vrátil hrubý hlas žalářníka, volající jako předtím:

„Co to tam děláš? Našel jsi něco?“

„Ano,“ zavolal jsem nahoru, „ten poklad jsem našel; můžete mě vytáhnout.“ Jen mně ta slova splynula ze rtů, a už se vědro pohnulo a já jsem stoupal mnohem rychleji, než jsem se spouštěl dolů. Leč při té krátké cestě mě napadly jiné myšlenky a já jsem znovu slyšel Gracein hlas, sladký a vážný: „Měj se na pozoru, měj se na pozoru, jestli vztáhneš ruku na ten poklad; byl nabyt nepoctivě a přinese s sebou prokletí.“ V téže chvíli jsem si připomněl, co mne přivedlo k odhalení tohoto klenotu – za prvé příběhy pana Glennieho, za druhé nález medailonu a za třetí to, že mně Ratsey naznačil, že ta listina je šifra, a tak jsem došel k místu úkrytu bez odchýlení nebo klopýtnutí; a zdálo se mně, že bych ho nemohl dosáhnout tak bez překážek, nebýt ruky, která by mne vedla, ale kdo mohl říci, zda je dobrá, nebo zlá?

Když jsem se blížil nahoru, slyšel jsem, jak žalářník pobízel osla v kole k ostřejšímu klusu, aby se vědro zdvihalo rychleji, ale právě než má hlava dosáhla úrovně země, spustil brzdu a nechal mě tam, kde jsem byl. Byl jsem rád, že zase vidím světlo a Elzevirovu tvář laskavě na mne shlížející, ale byl jsem mrzutý, že mne tak náhle zastavil, právě když jsem doufal, že stanu nohou na terra firma7*.

Žalářník mne zastavil, puzen svou chamtivou chtivostí dostat ten klenot dřív, a teď natahoval krk přes nízké zábradlí a vztahoval ke mně ruku volaje: „Kde máš ten poklad? Kde ho máš? Dej mi ten poklad!“

Držel jsem diamant mezi ukazováčkem a palcem pravé ruky a mával jsem jím, aby ho Elzevir viděl. Byl bych ho mohl vložit do žalářníkovy dlaně, kdybych natáhl ruku, a právě jsem to chtěl udělat, když jsem onoho dne podruhé zachytil jeho pohled, a něco v něm mě přimělo se zarazit. Jeho tvář měla výraz, který ve mně vyvolal vzpomínku na jeden podzimní večer, když jsem seděl v tetině salónu a četl jsem knihu s názvem Tisíc a jedna noc; na to, jak v příběhu O kouzelné lampě stojí zlý Aladinův strýc nahoře na schodech, když se chlapec vrací z podzemní jeskyně, a jak ho nechce pustit ven, jestli se dřív nevzdá svého pokladu. Ale Aladin odmítl vydat svou lampu, dokud nebude bezpečně stát na zemi, protože uhodl, že jestli to udělá, zavře ho jeho strýc v jeskyni a nechá ho tam zemřít; a výraz žalářníkových očí mě přiměl, abych mu odmítl klenot předat, dokud se nedostanu v pořádku ven ze studny, neboť se mne zmocnil hrozný strach, že jakmile mně ho vezme, má v úmyslu nechat mě spadnout dolů a utopit se.

Tak když ke mně vztáhl ruku a řekl: „Dej mi ten poklad,“ já mu odpověděl: „Tak mě tedy vytáhněte, ve vědru vám ho ukazovat nemůžu.“

„Ne, mládenče,“ řekl, snaže se mne oklamat, „bezpečnější bude, když mi ho dáš a budeš mít obě ruce volné, abys měl oporu, až polezeš ven, tyhle kameny jsou vlhké a kluzké a mohlo by se stát, že bys uklouzl a spadl zpátky do studny, nemít volnou ruku, kterou by ses zachytil.“

Ale já jsem se oklamat nedal a znovu jsem rozhodně prohlásil: „Ne, nejdřív mě musíte vytáhnout.“

On se pak zamračil a vykřikl hněvivým hlasem: „Povídám, dej mi ten poklad, nebo uvidíš!“, ale Elzevir ho nenechal, aby se mnou mluvil takovýmhle způsobem, a rázně na něj vyjel: „Nechte chlapce vylézt, má jistou nohu a neuklouzne. Je to jeho poklad, a on si s ním naloží, jak se mu zlíbí: jenom s tím, že tobě připadne jedna třetina, až ho prodáme.“

Žalářník pak na to: „Není to jeho poklad – ne, váš také ne, ale je můj, protože je z mé studně a já jsem vám dovolil, abyste ho našli. Vám z něho dám poloviční podíl, ale co se týká tohohle chlapce, co ten s tím má co dělat? Dáme mu zlatou guineu a to bude bohatá odměna za jeho námahu.“

„Tak dost,“ vykřikl Elzevir, „dost už těch šíleností; tenhle chlapec svůj podíl dostane, jinak budu chtít vědět proč ne.“

„Ano, dovíte se proč,“ odpovídá žalářník, „je to proto, že vaše jméno je Block a na vaši hlavu vypsali odměnu 50 liber a na hlavu tohohle chlapce 20 liber. Mysleli jste si, že mě obelstíte, ale obelstili jste sami sebe; a tady vás mám v pasti, a ani jeden z vás neodejde z tohohle místa jinak než se svázanýma rukama a směr šibenice – ledaže budu mít ten klenot bezpečně v tobolce.“

Na to jsem já bleskurychle vsunul diamant zpátky do malého pergamenového váčku a obojí ukryl v kapse svých krátkých kalhot, rozhodnut o něj bojovat, než ho vydám. A když jsem opět vzhlédl vzhůru, spatřil jsem žalářníkovu ruku na rukojeti pistole a vykřikl jsem: „Pozor, pozor! Chystá se na vás!“ Ale než mně ta slova vylétla z úst, žalářník zbraň vytáhl a mířil přímo na Elzevira. „Vzdejte se,“ křičí, „nebo vás zastřelím a těch 50 liber je mých,“ a střílí, aniž dal čas na odpověď. Elzevir stál na opačné straně studny a zdálo se, že ho ten druhý na takovou vzdálenost nemůže minout; ale jak jsem při záblesku výstřelu přimhouřil oči, ucítil jsem, že kulka narazila do železného řetězu, kterého jsem se držel, a já věděl, že Elzevir je v pořádku.

Žalářník to viděl také a odhodiv pistoli vyrazil kolem studny a vrhl se Elzevirovi po krku, dřív než se přesvědčil, zda ho zasáhl či ne. Už jsem se zmiňoval o tom, že žalářník byl vysoký silný muž a z těch dvou o dvacet let mladší; když tak vyrazil po Elzevirovi, pomyslel si bezpochyby, že ho lehce srazí k zemi a spoutá a pak se vrhne na mne. Ale to se přepočítal, neboť třebaže byl Elzevir tím menším a starším, byl neuvěřitelně silný a tvrdý jako prosolený řemen. Pak se jeden pustil do druhého a začal lítý boj; protože Elzevir věděl, že bojuje o život, a myslím si, že se žalářník dovtípil, že on má v sázce totéž.

Jakmile jsem viděl, k čemu se schyluje a že vědro je bezpečně zajištěno, chytil jsem se řetězu do studny a vylezl jsem po něm, vyšvihl jsem se nahoru na zábradlí ve snaze pomoci Elzevirovi a umlčet žalářníka a spoutat ho, abychom mohli utéci. Ale než jsem zcela stál na pevné zemi, viděl jsem, že mé pomoci není příliš třeba, neboť žalářníkovi docházely síly a v tváři se mu objevil výraz úzkosti a zoufalého překvapení, když shledal, že muž, o němž se domníval, že ho lehce přemůže, je silný jako obr. Potáceli se sem a tam a žalářníkovo sevření ochabovalo, neboť měl svaly namožené a unavené; ale Elzevir ho držel pevně jako ve svěráku a já jsem z jeho pohledu a držení těla pochopil, že se soustřeďuje, aby svého nepřítele srazil.

Uhodl jsem, že použije Comptonova hodu, neboť třebaže jsem Elzevira nikdy neviděl, jak ho používá, byl přece zamlada proslulý jako zápasník, a Comptonův hod byl jeho nejjistějším hmatem. Nebudu tu vysvětlovat, jakým způsobem se provádí, ale ti, kdo ho viděli použít, budou vědět, že to je hmat smrtelný a že ten, kdo sebou tímhle způsobem nechá uhodit třeba jen na trávu, je týž den zřídka schopný zápasit další kolo. Nicméně užít tento hmat není jednoduché, a snad by ho Elzevir nemohl vůbec nasadit, kdyby v tom okamžiku ten druhý nebyl vztáhl ruku a nepokusil se jí chňapnout mu po krku. Ale jediný způsob, jak se onomu hmatu vyhnout, a ve skutečnosti většině ostatních, je ponechat obě ruce přitisknuté k tělu, a ve chvíli, kdy Elzevir ucítil na svých zádech ruku, žalářníka si nadhodil a nasadil mu Comptonův hod. Nevím, zda byl Elzevir tak vyčerpaný lítým bojem, že do toho hodu nevložil největší sílu, nebo zda to bylo tím, že ten druhý byl velmi statný a mohutný muž, s nímž bylo potřeba víc udeřit; ale stalo se, že namísto aby se žalářník rovnou složil, jak měl (neboť v tom je ta pravá záludnost toho pádu), byl nucen zavrávorat krok nebo dva pozpátku, pokoušeje se znovu získat oporu, než přepadl dozadu.

A právě pár těchhle vrávoravých kroků způsobilo jeho zkázu, neboť posledním z nich se dostal na kameny těsně u ústí studny, které byly neustálým rozléváním vody vlhké a kluzké. Potom se překotil dozadu a celou svou váhou padal pozpátku.

Jakmile jsem viděl, jak blízko k ústí studny se dostal, vykřikl jsem a vyrazil ho zachránit; ale Elzevir to zahlédl dřív než já a vyskočiv kupředu zachytil ho za opasek právě tehdy, když se kácel dozadu. Zábradlí bylo velmi nízké, a jak se žalářník zapotácel, zachytil se tam pod koleny a tak si podtrhl nohy do ústí studny. Vyrazil trpký výkřik a tvář se mu zkřivila křečí, když pochopil, kam se to dostal, a právě v té chvíli ho Elzevir chytil za opasek. Chvíli jsem si myslel, že je zachráněn, vida Elzevira, jak se zaklání hluboko dozadu, s patami pevně opřenými o zábradlí, aby vydržel ten tah. Pak opasek praskl u spony a Elzevir se válel na zemi. Ten druhý se ale překulil do studny.

Dorazil jsem k zábradlí, právě když padal hlavou napřed do té černé propasti. Následovala chvíle ticha a potom děsivý zvuk, jako když se o dlažbu rozbíjí kokosový ořech – neboť jednou jsme v Měsíční zátoce měli spoustu kokosových ořechů, když na pobřeží narazil Bataviánec –, potom hluboký, ozvěnou se vracející náraz, jak se žalářník znovu a znovu odrážel od zdi ke zdi, a nakonec toho všeho žuchnutí a dunivé šplouchnutí, když narazil dole na hladinu. Čirou hrůzou jsem zadržel dech a naslouchal, zda nevykřikne, třebaže sám jsem v hloubi duše věděl, že po tom prvním příšerném úderu už nikdy nevykřikne; ale mimo naříkající hlasy vodních vírů, které jsem slyšel předtím, se ze studny žádný zvuk nebo hlas neozval.

Elzevir se vrhl k vědru. „Ty se postav k brzdě,“ řekl mně; „spusť mě rychle dolů do studně.“ Zatáhl jsem za páku brzdy a spouštěl ho tak rychle, jak jen jsem si troufal, dokud jsem neslyšel, jak se vědro dotklo dole hladiny, a pak jsem stál a naslouchal. Všude bylo ticho, a přece jsem sebou náhle trhl a nemohl než se ohlédnout přes rameno, protože jsem měl pocit, jako bych v místnosti nebyl sám; a třebaže jsem nikoho neviděl, přece se mně vybavila vidina vysokého muže s černým plnovousem a s měděnou tváří, pronásledujícího jiného muže kolem dokola ústí studny. Jakmile dostal pronásledovatel do rukou pronásledovaného, vytratili se oba z mých představ; mně se ale myslí znovu mihl příběh pana Glennieho, jak svědomí plukovníka Mohuna nedošlo nikdy klidu kvůli sluhovi, kterého odstranil, a teď jsem se domýšlel, že ten žalářník není prvním člověkem, kterého viděly tyto stěny padat střemhlav studnou.

Elzevir byl ve studni tak dlouho, že jsem se už začal obávat, aby se něco nepřihodilo jemu, když tu na mne zavolal, abych ho vytáhl nahoru. Tak jsem zajistil spojku a popohnal osla k chůzi v šlapacím kole; a ten trpělivý dříč začal šlapat stále dokola, nestaraje se, zda to, co vytahuje, je vědro s vodou, nebo živý člověk či člověk mrtvý, zatímco já jsem shlížel dolů přes zábradlí ochromen napětím spatřit, zda bude Elzevir sám, nebo zda bude mít někoho s sebou. Ale když bylo vědro v dohledu, byl v něm pouze Elzevir, tak jsem pochopil, že žalářník vůbec nevyplul na hladinu, a po pravdě byla malá naděje, že by po tom prvním úderu vyplout mohl. Elzevir mlčel, dokud jsem nepromluvil já: „Hoďme za ním ten klenot dolů do studny, pane Blocku; bylo ho nepoctivě nabyto a přinese s sebou prokletí.“

Elzevir chvíli váhal, zatímco já zpola doufal, zpola se strachoval, že hodlá udělat, oč jsem ho požádal, ale on pak řekl:

„Ne, ne; ty se nehodíš k tomu, abys opatroval věc tak vzácnou. Dej ji mně. Ten poklad je tvůj a já se z něho nedotknu nikdy ani penny; ale hodit ho dolů do studny, to ho nehodíš; tenhle muž totiž kvůli němu přišel o život a my jsme dávali své životy všanc – ano, a třeba o ně kvůli němu také přijdeme.“

Tak jsem mu tedy ten klenot dal.

KAPITOLA XVI

KLENOT

Vše zlatem není, co třpytí se.

Shakespeare

a zemi ležel žalářníkův opasek se zavěšenými klíči a pouty, právě tak, jak v onom osudném okamžiku praskl a spadl. Elzevir ho zdvihl a zkoušel klíče, dokud nenašel ten správný, a odemkl dveře.

„Je třeba odemknout ještě další zámky, než se dostaneme ven,“ řekl jsem.

„To ano,“ odpověděl, „ale kdyby nás uviděli s těmi klíči, stálo by nás to život, tak abychom je radši poslali dolů za jejich pánem.“

Elzevir mně dal opasek, klíče a pouta a já je hodil do temnoty vody na dně studny. Pak jsme sebrali kbelík a kladívko, štětku a provazy a tomu nenáviděnému místu ukázali záda. Než jsme došli ke dveřím hodovní síně, museli jsme jít přes nevelký dvůr. Dveře byly zamčeny, ale my jsme klepali, dokud nám stráž neotevřela. Poznala nás jako štukatéry, kteří tady prošli před hodinou, a jen se zeptala: „Kde je Ephraim?“, čímž mínili žalářníka. „Zůstal vzadu u studny,“ odvětil Elzevir, a tak jsme prošli síní, kde si vězňové připravovali snídani z toho, co dům dal, a kde se linula libá vůně vaření a rozléhalo hlasité švitoření francouzštiny.

U vnější brány jsme museli projít kolem další stráže, ale ti nám otevřeli bez řečí, proklínajíce polohlasně Ephraima, že se ani nenamáhal pustit svoje vlastní lidi ven. Pak za námi zapadla branka té velké brány, a my jsme byli zase venku, jakmile jsme byli z dohledu, zrychlili jsme krok, a protože se počasí velmi zlepšilo a vanul svěží vánek, vrátili jsme se do Polnice v deset hodin dopoledne.

Ani jeden z nás myslím nepromluvil za té cesty slovo, a třebaže Elzevir diamant dosud neviděl, vůbec se nenamáhal vyndat ho z malého pergamenového váčku, ve kterém stále ležel ukryt v jeho kapse. Leč i když jsem nemluvil, přemýšlel jsem, a mé myšlenky byly dost smutné. Neboť jsme podruhé utíkali, abychom si zachránili životy, a i když jsme nenesli zcela vinu na krvi potřísňující naše ruce, přece na nich krev určitě ulpívala. Pro mne byl tenhle útěk velmi hořký, protože scéna smrti, jíž jsem byl toho rána svědkem, jako by mě ještě více vzdálila mému starému šťastnému životu a stála jako další strašlivá překážka mezi mnou a Grace. V rodinné bibli, ležící na stole tetina salónu, byl obrázek Kaina, který jsem si často za deštivých nedělních odpolední se strachem prohlížel. Zobrazoval Kaina kráčejícího uprostřed nekonečné pouště, se svými syny a jejich ženami kráčejícími za ním a s jejich malými dětmi, které nesli zavěšené v nosítkách. Těla však se vlnila rychlým houpavým pohybem, jako by museli jít stále co nejrychleji a nikdy si neodpočinuli a z věčného putování a neklidu jim tváře ztvrdly a pohubly. Ale nejvyhublejší, nejznepokojenější a nejtvrdší tvář byla Kainova a uprostřed čela mu zel temný bod, který mu udělal Bůh, aby zjevil, že se ho nesmí nikdo dotknout, protože je prvním vrahem a je navždy proklet.

Tenhle výjev na mne vždycky působil děsivě, třebaže jsem si nemohl pomoci a musel jsem se na něj dívat, a Kaina mně bylo opravdu líto, přestože byl tak hříšný, protože se mně zdálo velmi krutým muset bloudit po celý život křížem krážem po světě a nikdy nemoci nalézt příbytek. A přece mě nyní potkala táž věc, neboť jsme tu stáli s krví dvou mužů na svých rukou, poutníci po povrchu země, kteří se nikdy neopováží vrátit domů; a jestli jsem Kainovo znamení na svém čele dosud nenesl, měl jsem pocit, že se tam každou chvíli může objevit.

Když jsme dorazili do Polnice, šel jsem nahoru a hodil sebou na postel, abych se pokusil trochu si odpočinout a přemýšlet si, ale Elzevir se zavřel s hostinským a já jsem slyšel, jak v místnosti pode mnou vedou horlivý rozhovor. Elzevir přišel za chvíli nahoru a sdělil mi, že s hospodským probrali, jak bychom se odsud mohli nejlépe dostat, a že mu oznámil, že musíme zmizet okamžitě, ale ponechal ho v domnění, že to místo toužíme opustit proto, že někteří celníci zvětřili místo našeho pobytu. Našemu hostiteli neřekl nic o žalářníkovi, neboť si přál, aby o té záležitosti vědělo pokud možno co nejméně osob, ale nepochyboval, že bychom měli na každý pád svůj odchod z ostrova urychlit, protože jakmile začnou žalářníka postrádat, vyhlásí určitě pátrání po těch štukatérech, se kterými ho viděli naposledy.

Nicméně alespoň v téhle věci stála Štěstěna na naší straně, neboť v Cowesu teď kotvila holandská loď, která přivezla náklad jalovcové na druhou stranu ostrova a do Scheveningen se vracela naložená vlnou, a ta byla připravena vyplout oné noci. Náš hostinský dobře znal holandského kapitána, protože mu často dával vydělávat, a tak nám mohl dát doporučující dopis, který by nám zajistil přeplavení do Nizozemí. Takže odpoledne jsme byli na cestě; z Newportu do Cowesu jsme se vydali v novém přestrojení, neboť jsme opět změnili ošacení a tentokrát si oblékli prostý modrý námořnický oblek.

Po dešti se znovu objevily mraky a odpoledne bylo deštivé a horší než ráno, takže se nebudu víc rozpisovat o další cestě, únavné a tiché. Ke coweskému přístavišti jsme dorazili v osm večer a shledali, že loď je připravena vyplout a čeká jen, až nastane příliv. Její jméno znělo Gouden Droom a byla trochu větší než Bonaventura, měla však menší posádku a nebyla zdaleka tak dobře vybavena. Elzevir vyměnil pár slov s kapitánem a předal mu dopis hostinského, a poté nám dovolili vstoupit na palubu, ale nebavili se s námi. Usoudili jsme, že bude nejlepší, když jim půjdeme z cesty, tak jsme šli dolů; a když jsme zjistili, že loď je až po palubu naložena žoky vlny, a že je jich dokonce plná i kajuta, hodili jsme sebou na ně, abychom si odpočinuli. Byl jsem tak unavený a ospalý, že se mně oči zavřely skoro dřív, než jsem dolehl, a vůbec jsem je neotevřel, dokud příští ráno značně nepokročilo.

Nebudu líčit naši cestu ani to, jak jsme v pořádku dopluli do Scheveningen, protože to má s tímhle příběhem málo společného. Elzevir určil, že poplujeme do Holandska, nejen proto, že loď tam měla namířeno, neboť bychom bezpochyby zanedlouho přišli na jiné lodě, které by nás odvezly kamkoli, ale také proto, že se v Newportu dozvěděl, že Haag je považován mezi trhy na diamanty za první na světě. Tohle mně sdělil potom, co jsme se v pořádku ubytovali v malé krčmě ve městě, do které často zavítali námořníci, ale ti lepší, jako důstojníci obchodního loďstva nebo kapitáni malých plavidel. Zde jsme zůstali několik dní, zatímco Elzevir pátral, jak jen to šlo, aniž by vzbudil podezření, kteří jsou nejlepší obchodníci se vzácnými kameny a kteří mohou zaplatit slušnou částku za cenný klenot. Štěstí nám přálo také v tom, že Elzevir uměl holandsky – ve skutečnosti ne valně, ale dost dobře na to, aby se dohovořil a aby porozuměl jiným. Když jsem se ho zeptal, kde se tomu naučil, řekl mně, že z matčiny strany pochází z holandské krve a že takhle přišel ke svému jménu Elzevir; a že kdysi mluvil holandsky tak lehce jako anglicky, ale protože jeho matka zemřela, ještě když byl chlapec, ztratil tím na plynulosti.

Jak míjely dny, vzpomínka na to strašné ráno v Carisbrooku slábla a moje mysl se stávala veselejší či vyrovnanější. Elzevir mně diamant vrátil a já ho mnohokrát vyndával, jak ve dne, tak v noci, a pokaždé se mně zdál mnohem oslnivější a nádhernější než minule. Často jsem za nocí, když se celý dům uložil k odpočinku, zamykával dveře pokoje a seděl při svíčce hořící na stole a otáčel diamantem v prstech. Jak už jsem se zmínil, byl tak velký jako holubí vejce nebo vlašský ořech, jemně vybroušený a po celé ploše s fasetami, dokonalý a bez kazu, bez škrábnutí nebo poskvrnky, a přestože byl tak průzračný a čirý, vyzařovaly z jeho hloubi takové záblesky a jiskry červeně, modře a zeleně, že se člověk musel divit, odkud se takové barevné odstíny mohou brát. Takže zatímco jsem seděl a pozoroval ho, vyprávíval jsem Elzevirovi příběhy z Tisíce a jedné noci o obdivuhodných klenotech, ačkoli jsem byl přesvědčen, že žádný z kamenů, které orli přinesli z údolí Diamantů, ani kterýkoli ze samotné kalífovy koruny nemohl předčit tenhle náš drahokam.

Můžete být ujištěni, že jsme v takových chvílích hodně probírali cenu, kterou by nám měli za ten kámen nabídnout, a kolik za něj pravděpodobně dostaneme, ale nemohli jsme se nikdy shodnout, nemajíce s takovými věcmi zkušenosti. Byl jsem si jen jist, že má určitě hodnotu tisíců liber, a tak jsem seděl a mnul si ruce, říkaje si, že přestože je život jako hazardní hra a vrhy našich kostek byly dosud dost špatné, přece jsme z nich konečně něco vytěžili. Ale s námi dvěma se současně stala zvláštní změna a zdálo se, že se naše úlohy převrátily. Zatímco před několika dny jsem to byl já, kdo si přál se diamantu zbavit, cítě se v oné hrozné studnici u konce sil a maje tíhu na duši, a Elzevir byl tím, kdo mne od toho zradil, zdálo se nyní, že on mu přikládá malou váhu a mně že je vším. Zřídka stál o to, aby se na klenot podíval, a jednoho večera, když jsem mu ho vychvaloval, se ozval:

„Neupínej se na ten kámen tolik. Patří tobě a na tobě je, jak s ním naložíš. Jednoho penny se nedotknu z toho, co za něj snad dostaneme. Nicméně kdybych byl tebou a získal za něj tak velký majetek a jednoho dne se vrátil do Měsíční Zátoky, neutratil bych to všechno pro sebe, ale dal bych část stranou, abych znovu postavil chudobinec, jako to prý měl v úmyslu učinit Černovous.“

Nevěděl jsem, co ho vedlo k tomu, že takhle mluvil, a nebyl jsem ochoten ani v duchu souhlasit s tím, co radil; neboť s tímhle drahokamem před sebou, zářivým a tím třpytivějším, že ležel na hrubém stole z fošen, jsem byl schopen pomýšlet na bohatství, které nám měl přinést, a na to, jak se jednoho dne určitě vrátím do Měsíční Zátoky a ožením se s Grace. Nedal jsem tedy Elzevirovi vůbec odpověď, vzal jsem však diamant a uložil ho zpátky do stříbrného medailonu, který mně stále visel kolem krku, neboť to byl ten nejbezpečnější úkryt, na který jsme mohli přijít.

Několik dní jsme strávili pochůzkami po městě a vyptáváním a zjistili jsme, že většina obchodníků s diamanty sídlí jeden vedle druhého v jisté malé uličce, jejíž jméno mně vypadlo z paměti, a že nejbohatší a nejznámější z nich je jistý Krispijn Aldobrand. Původem byl Žid, ale po celý svůj život žil v Haagu, a kromě toho, že kupoval a prodával některé z nejušlechtilejších kamenů, říkalo se o něm, že se nevyptává a nedělá si hlavu s tím, odkud kameny pocházejí, jen jsou-li kvalitní. Tak jsme si tedy po dlouhém rozmýšlení a po mnoha obměnách toho, co jsme měli v úmyslu, nakonec vybrali tohohle Aldobranda a dohodli se, že se s ním v naší záležitosti spojíme.

Pro svůj odvážný podnik jsme si vybrali jeden večer pozdního léta a do Aldobrandova domu jsme přišli asi hodinu před západem slunce. Vzpomínám si na to místo dobře, třebaže jsem ho už příliš dlouho neviděl a pravděpodobně ho znovu nikdy neuvidím. Byl to nízký jednopatrový dům, trochu zastrčený z ulice, vpředu s jakýmsi tyčkovým plotem a travnatým kouskem půdy a s vydlážděnou pěšinou vedoucí ke dveřím. Jeho obílené průčelí mělo zelené okenice, u nichž rostly magnólie s lesklými listy. Tihle klenotníci neměli žádné obchody, třebaže do okna v přízemí někdy vystavili jediný náhrdelník nebo náramek, ale hlásili se ke svému obchodu vývěsními štíty. Takže nad Aldobrandovými dveřmi se tyčila tabule hlásající, že kupuje a prodává klenoty a půjčuje peníze v zástavu na diamanty a jiné cennosti.

Dveře nám otevřel robustní sloužící, a když uslyšel, že jsme přišli v záležitosti prodeje klenotu, nechal nás v hale či síni s kamennou podlahou, zatímco stoupal vzhůru po schodech, aby se zeptal, zda nás jeho pán přijme. O několik minut později zavrzaly schody a Aldobrand sám scházel dolů. Byl to malý seschlý mužík se žlutou pletí a hlubokými vráskami, ne méně než sedmdesát let starý; všiml jsem si, že nosí boty z leštěné kůže, se stříbrnou přezkou a zvýšenými podpatky, aby vypadal větší. Rozhovor s námi zahájil z podesty, nesešel dolů do haly, ale naklonil se přes zábradlí:

„Nuže, mí synové, co byste rádi? Slyšel jsem, že máte na prodej nějaký klenot, ale jistě je vám známo, že nic podřadného nevykupuji! Jestli to je měsíční kámen nebo kočičí oko či nějaké diamanty velké jako špendlíková hlavička, tak to si nechte na brože pro své milé, neboť Aldobrand takovéhle tretky nevykupuje.“

Měl tenký a ječivý hlas a promlouval k nám v naší mateřštině, protože podle našich tváří bezpochyby uhodl, že jsme Angličané. Bylo pravda, že tím jazykem vládl dost špatně, nicméně já jsem byl rád, že jím mluví, neboť jsem rozuměl tomu, co říká.

„Žádné takovéhle tretky,“ řekl znovu, opakuje svá poslední slova, a Elzevir odpověděl: „Račte dovolit, vaše důstojnosti, jsme námořníci ze zámoří a tenhle chlapec má diamant, který by chtěl prodat.“

Drahokam jsem měl připravený v ruce, a když ten stařec podrážděně vyjekl: „Tak potom sem s ním, uvidíme, uvidíme“, jsem mu ho podal. Natáhl se dolů přes zábradlí a vzal si ho; vztahoval dlaň sklesle, jako by šlo o nějaký obyčejný nicotný kámen, který by mohl spadnout a ztratit se. Popudilo mě, že takto náš poklad nedocenil, i když ho předtím nikdy nespatřil, a tak jsem mu ho spustil do dlaně, jako by byl velký jako dýně. V hale bylo šero, protože ji osvětlovala jen luneta nade dveřmi, a tak jsem moc dobře neviděl; nicméně když se Aldobrand sehnul dolů, měl svou hlavu blízko mé a já bych mohl přísahat, že se jeho tvář proměnila, když ve své ruce pocítil tu velikost kamene, a její výraz přecházel od netrpělivosti a pohrdání k údivu a potěšení. Vzal klenot rychle z dlaně a podržel ho mezi ukazovákem a palcem, a když znovu promluvil, změnil se jeho hlas stejně jako jeho tvář a ztratil téměř všechnu povýšenou netrpělivost.

„Na tomhle tmavém místě není dost světla – pojďte za mnou,“ a otočil se a kráčel rychle nahoru, drže kámen v ruce; a my mu těsně v patách, plni starosti, abychom ho neztratili z očí teď, když má náš diamant, přesto prese všechno, že to byl muž tak bohatý a věhlasný.

Takto jsme se dostali na další podestu a tady on zprudka otevřel dveře místnosti, jejíž výhled vedl na západ a do níž oknem proudila přímá záplava světla zapadajícího slunce. Přechod ze šera schodiště do tohoto prudkého žáru byl tak náhlý, že jsem nemohl na okamžik nic rozpoznat, když jsem se však otočil k oknu zády, viděl jsem po chvíli, že celá místnost je obložená lakovaným dřevem, s postelí umístěnou k jedné stěně a kolem ostatních s policemi, na nichž stojí mnoho malých pokladen a okovaných truhlic. Klenotník seděl u stolu tváří ke slunci, držel diamant proti světlu a zblízka na něj zíral, takže jsem viděl každé hnutí jeho tváře. Vrátil se mu do ní tvrdý a zchytralý výraz a on se ke mně náhle otočil a zprudka se mě zeptal: „Jak se jmenuješ, chlapče? A odkud jsi?“

Nebyl jsem zvyklý vystupovat pod falešnými jmény a on na mne udeřil neočekávaně, takže jsem nutně vyhrkl: „Jmenuji se John Trenchard, pane, a pocházím z Měsíční Zátoky v Dorsetu.“

O chvíli později bych si radši ukousl jazyk za to, že jsem toho tolik prozradil, a viděl jsem, jak se Elzevir na mne kaboní, aby mne přiměl držet jazyk za zuby. Ale tehdy už bylo příliš pozdě, neboť obchodník zapisoval mou odpověď do pergamenové účetní knihy. A třebaže by se většině lidí zdálo pouhou maličkostí, že si takto poznamenal mé jméno a rodiště, a nás to v té chvíli mrzelo jen proto, že jsme nechtěli, aby vůbec vešlo ve známost, odkud pocházíme, přece bylo v řízeních Prozřetelnosti rozhodnuto, že tato poznámka v knize pana Aldobranda má v budoucnu změnit průběh mého života.

„Z Měsíční Zátoky v Dorsetu,“ opakoval si pro sebe, ukončiv zápis mé odpovědi. „A jak se John Trenchard dostal k tomuhle?“ a poklepal na diamant, jak ležel na stole před ním.

Tehdy rychle zasáhl Elzevir, bezpochyby se obávaje, abych se nedal pohnout a neřekl víc: „Ne, pane, my jsme nepřišli, abychom si hráli na otázky a odpovědi, ale jen abychom se dozvěděli, zda vaše důstojnost tenhle diamant koupí, a za jakou cenu. Nemáme čas na vykládání dlouhých historií, a tak musí stačit jen to, že jsme angličtí námořníci a že jsme toho kamenu nabyli poctivě.“ A prsty si pohrával diamantem na stole, jako by se obával, že by mu mohl utéci.

„Ne tak zhurta, ne tak zhurta,“ řekl stařec; „všech kamenů bylo nabyto poctivě; ale kdybyste mně prozradili, odkud máte tenhle, mohli byste mě ušetřit několika zdlouhavých zkoušek, a snažně vás nyní prosím o omluvu, že je provedu.“

V táflování otevřel skříň s přihrádkami a vyndal z ní malé váhy, několik křišťálů, černý kámen a láhev plnou zelené tekutiny. Pak se znovu posadil, jemně vzal diamant z Elzevirových prstů, které se s ním nerady loučily, a začal se činit s váhami, vyvažuje diamant pečlivě tu křišťálem, tu nějakými malými mosaznými závažími. Zády jsem stál k zapadajícímu slunci, pozoruje, jak červené světlo dopadá na tohoto starce, jak vážil diamant, třel ho o černý kámen nebo na něj nechal dopadnout kapku tekutiny, a tak jsem viděl, jak mu údiv a vzrušení mizejí z tváře a zůstává jen bezcitná prohnanost.

Sledoval jsem ho, jak se činí, až jsem dál nevydržel tomu přihlížet, cítě prudké horečnaté napětí, co asi řekne, a srdce mně tlouklo tak rychle, že jsem stěží mohl v klidu postát. Což nebyl na dosah rozhodující okamžik, kdy jsme se měli z těchto seschlých rtů dozvědět cenu klenotu, zda stál za to, abychom pro něj riskovali své životy, a byla-li stavba našich nadějí vybudována na pevném základu nebo na sypkém písku? Tak jsem se k tomu obchodníku s diamanty obrátil zády a díval se z okna, čekaje po celou tu dobu, abych zachytil nejnepatrnější slůvko, které by mu mohlo splynout ze rtů.

Tehdy a také při jiných příležitostech jsem shledal, že v takových chvílích, třebaže je mysl zcela zaměstnána jednou, vše ovládající myšlenkou, přece oči vnímají, ač podvědomě, všechno, co se před nimi rozprostírá, takže si zpětně můžeme vyvolat tvář nebo krajinu, které jsme si v té chvíli vůbec nepovšimli. Tak tomu bylo toho večera se mnou, neboť třebaže jsem nemyslil na nic než na klenot, přece jsem vedl v patrnosti všechno, co jsem z okna viděl, a ta vzpomínka mně později přinesla užitek. Okno bylo ve francouzském stylu, sahalo až k podlaze a otvíralo se jako dvoukřídlové dveře. Vedlo na malý balkón a nyní bylo otevřené (protože bylo stále ještě velmi teplo) a dole na zdi měli vyvázanou hrušeň, která balkón zpoloviny skrývala loubím svého zeleného listoví. Když bylo potřeba, mohlo být okno dobře zajištěno, protože mělo z vnitřní strany dřevěné žaluzie a zvenku na zdi masivní okenice okované železem, a navíc tu byly pevné závory a západky, z nichž vedly nějaké dráty, o jejichž účelu jsem nic nevěděl. Pod balkónem se prostíral čtvercový kousek zahrady obehnaný cihlovou zdí a velmi úhledně a rádně udržovaný. Kolem zdí rostly topolovky a pestrobarevné máky a mnoho jiných keřů a květin. Obzvlášť jedna zaujala můj zrak, vysoký, rákosovitý druh květiny kvetoucí rudými květy, kterou jsem nikdy předtím neviděl a která se mně skutečně zdála něčím neobvyklým, protože rostla uprostřed malého kousku půdy a měla celý ten záhonek téměř pro sebe.

Díval jsem se na tu květinu, aniž bych si to uvědomoval, avšak po celou tu dobu jsem uvažoval, zda pan Aldobrand řekne, že diamant má cenu deseti tisíc liber nebo padesáti či sta tisíc, a rychle jsem se otočil, když jsem ho zaslechl promluvit. „Synové moji, a ty zvlášť, synu Johne,“ řekl a obrátil se ke mně, „tenhle drahokam, který jste mně přinesli, není vůbec drahokam, ale sklo – nebo imitace, jak to nazýváme. Ne že by to nebyla dobrá imitace, a možná nejlepší, jakou jsem viděl, tak jsem na něm musel provést zkoušky, abych se ujistil. Ale před náročnými lučebnickými zkouškami žádný padělek neobstojí; za prvé je příliš lehký na váhu a za druhé, když jsem ho třel tímto basanem neboli černým kamenem, nezanechává žádnou bílou stopu, což jakýkoli diamant musí. Ale za třetí a za poslední jsem ho vyzkoušel hermetickou zkouškou a ponořil ho do této převzácné tekutiny; a ta zůstala průzračně zelená a čistá, ne kalně oranžová, jakou ji činí diamant.“

Jak mluvil, místnost se roztočila a já jsem pocítil nevolnost a sevřelo se mně srdce, což se stává při náhlé ztrátě dlouho hýčkané naděje. Takže jsme dali v sázku svoje životy pro padělek, pro kousek skla. I po smrti si z nás Černovous tropil jen žerty, a z bohatých mužů jsme se stali nejubožejšími psanci. A všechny ostatní oslnivé představy, které jsme si na této bezcenné věci vystavěli, se najednou zřítily jako domeček z karet. Teď neexistovaly žádné peníze, se kterými bychom se vrátili do Měsíční Zátoky bohatí, žádné peníze, kterými bychom zakryli minulé přestupky, žádné peníze, abych se oženil s Grace; a když jsem si to uvědomil, vydral se mně vzdech, a kdyby mne Elzevir nezachytil, byl bych upadl, protože se mně podlomila kolena.

„Ne, synu Johne,“ vyjekl ten stařec, vida, jak jsem byl ztrápen, „nepřipouštěj si to tak, neboť třebaže je to imitace, netvrdím, že je bezcenná. Je to nejhezčí práce, jakou jsem vůbec kdy viděl, a já ti za ni nabízím deset stříbrných korun; což je pro plavčíka pěkná suma, a víc, než by ti všichni jiní kupci v tomto městě za ni nabídli.“

„Dost, tak dost,“ rozkřikl se Elzevir a já jsem v jeho hlase slyšel hořkost a zklamání, jakkoli silně se je pokoušel potlačit; „nepřišli jsme se prosit o stříbrné koruny, tak si je nechte v tobolce. A čert ať vezme tenhle zářící padělek; a dobře že se ho zbavíme; na té věci spočívá kletba!“ A s těmito slovy se zmocnil kamenu, a jak byl rozzuřen, vyhodil ho z okna.

Tohle v mžiku vymrštilo kupce diamantů. „Vy blázne, vy prokletý blázne!“ zaječel, „přišel jste sem, abyste mne urážel? A když vám řeknu, že ta věc má hodnotu deseti stříbrných korun, hodíte ji pánubohu do oken?“

Vyrazil jsem kupředu, zčásti s úmyslem, že zadržím Elzevirovu paži; ale bylo příliš pozdě – kámen letěl vzduchem, na okamžik odrazil nízké paprsky zapadajícího slunce a pak zapadl mezi květiny. Neviděl jsem, jak dopadl, nicméně sledoval jsem očima dráhu, po které měl padat, a domníval jsem se, že jsem zahlédl záblesk tam, kde se dotkl země. Na okamžik se pouze zakmitl či zajiskřil právě u stonku té rákosovité rostliny s rudými květy, a pak se už nedalo nic rozpoznat; ale když jsem otočil tvář, viděl jsem, že také starcova malá očka se tím směrem obrátila, a snad ten záblesk zahlédl stejně jako já.

„Těch vašich deset korun si strčte za klobouk!“ řekl Elzevir. „Pojďme, chlapče.“ A popadl mě za paži a vystrkal mě z pokoje a dolů po schodech.

„Jen si jděte, a kletba na vás,“ proklíná nás pan Aldobrand, ne tak zvýšeným hlasem, jako když křičel naposled, ale svým obyklým pisklavým tónem; a pak opakoval: „a kletba na vás,“ právě jako výstřel na rozloučenou, když jsme procházeli dveřmi.

Na schodišti jsme minuli další čekající muže, ale ti s námi neprohodili slovo, a tak jsme vyšli na ulici.

Šli jsme spolu nějakou dobu beze slova a pak Elzevir pronesl: „Hlavu vzhůru, chlapče, hlavu vzhůru. Ty sám jsi říkal, že se bojíš, že na té věci lpí nějaké prokletí, tak teď je ta věc pryč, a možná je dobře, že jsme se jí zbavili.“

Nicméně já jsem nemohl říci nic, protože jsem byl natolik zklamaný zjištěním, že ten diamant je padělek, a trpce sklíčený ztrátou všech našich nadějí. Bylo to všechno moc hezké, myslet si, že na kameni lpí nějaké prokletí, a předstírat po celou dobu, co jsme ho měli, že se ho hodláme zbavit, ale teď, co jsme ho neměli, jsem pochopil, že jsem se s ním vůbec nikdy nechtěl rozloučit a že bych se vystavil jakémukoliv prokletí, abych ho zase získal zpátky. Když jsme se vrátili, čekala nás na stole večeře, ale já neměl na jídlo ani pomyšlení a seděl jsem trudnomyslně, zatímco Elzevir jedl, ale také ne moc. Zatímco jsem seděl a dumal o tom, co se stalo, napadla mě nová myšlenka a já vyskočil a vzkřikl: „Elzevire, jsme my to blázni! Ten kámen není padělek, ale pravý diamant!“

Elzevir odložil vidličku a nůž a podíval se na mne, neříkaje nic a čekaje, až mu povím víc; a přece nejevil tak velké překvapení, jak jsem očekával. Připomněl jsem mu pak, jak byla tvář starého kupce plná údivu a okouzlení, když kámen poprvé uviděl, což bylo důkazem, že si tehdy myslel, že je pravý, a jak potom, ačkoli přiměl hlas k pronášení učených dlouhých slov, aby nás obalamutil, byl natolik pohotový, aby vyskočil a hlasitě zaječel, když Elzevir zahodil kámen do zahrady. Mluvil jsem rychle a slovy, která jsem k němu pronášel, jsem přesvědčoval sebe, takže když jsem se zarazil, protože se mně nedostával dech, byl jsem zcela přesvědčen, že ten kámen je skutečně diamant a že nás Aldobrand podvedl.

Elzevira to přesto nevyvedlo z míry a řekl jen:

„Je to dost možné, že to, co říkáš, Je pravda, ale co bys chtěl, abychom podnikli? Kámen je pryč.“

„Ano,“ odpověděl jsem; „ale já jsem viděl, kam dopadl, a to místo poznám; vraťme se teď ihned zpátky a seberme ho.“

„Nemyslíš, že Aldobrand to místo zahlédl také?“ zeptal se Elzevir; a já jsem se pak rozpomněl, jak otočiv se zpátky do pokoje poté, co jsem viděl dopadnout kámen, zahlédl jsem oči toho kupce hledící týmž směrem, a jak potom Aldobrand mluvil mírněji a bez toho hořkého křiku, který vydával, když Elzevir vyhodil klenot oknem.

„Nevím,“ řekl jsem nerozhodně; „vraťme se tam zpátky a zjistíme to. Dopadl právě ke stvolu červené květiny, které jsem si dobře povšiml. Cože!“ dodal jsem, vida, že stále váhá a ustupuje, „vy pochybujete? Nemáme tam pro něj zajít?“

Ještě chvíli se zdržel odpovědi a pak promluvil pomalu, jako by vážil svá slova. „To ti nemůžu říct. Jsem přesvědčen, že všechno, co říkáš, je pravda a že ten kámen je pravý. Nu, zpola jsem byl stejného mínění, když jsem ho zahazoval, a přece nemůžu posoudit, zda není lepší, že ho nemáme. To ty ses první zmínil o jakémsi prokletí toho klenotu, a já jsem se tomu smál, jako by to byla dětinská povídačka. Ale teď nevím, neboť štěstí nás opustilo od té doby, co jsme se tomu pokladu dostali na stopu; ano, Johne, opustilo nás, a to důkladně; takhle jsme tedy dopadli, uprchlíci z domova a psanci s krví na svých rukou. Ne že bych se krve hrozil, neboť jsem se postavil v čestném boji tváří v tvář mužům, a nikdy jsem neměl pocit, že by smrtelná rána v takovém boji uštědřená zatížila mou duši; ale tihle dva muži došli k divnému konci, a přece jsem tomu nemohl zabránit. Je pravda, že po celý svůj život jsem byl oddán podloudnictví, ale nikdy nikdo neviděl, že bych se dopustil podlého skutku; a teď mi není po chuti, že by mě oni muži měli zvát zločincem, a ještě méně mně po chuti je, že by zločincem měli nazývat taky tebe. Možná že přeci jenom nějaká kletba na tom kameni spočívá a vede do záhuby ty, kteří se ho dotknou. Tvrdit to nemůžu, protože přes tyhle věci nejsem jako nějaký farář Glennie, ale Černovous si možná ve zlém rozmaru pojistil tenhle poklad tak, že bude prokletím pro kohokoli, kdo ho užije jen pro sebe. Co vlastně s tou věcí chceme? Já peníze pro případ nouze mám; můžeme klidně zůstat na téhle straně Kanálu, ty se tu vyučíš počestnému řemeslu, a až zlé časy pominou, vrátíme se zpátky do Měsíční Zátoky. Tak nech ten klenot klenotem, Johne; nenecháme ten klenot klenotem?“

Mluvil přesvědčivě, a nejpřesvědčivěji ke konci, vzal mne přitom za ruku a zadíval se mně zpříma do tváře. Já jsem mu ale pohled nemohl opětovat a uhnul jsem očima, neboť jsem si postavil hlavu a nepřiměl bych se zapomenout na diamant. Leč po celou tu dobu jsem si myslel, že to, co říká, je pravda, a vzpomněl jsem si na ono kázání, které měl pan Glennie a v němž říkal, že život je jako písmeno „Y“ a že každému nadejde čas, kdy se dva směry dělí, a tam že si musí vybrat, zda si zvolí cestu širokou a šikmou, nebo stezku příkrou a úzkou. Nyní jsem tušil, že jsem si před dávnou dobou vybral cestu širokou, a teď mi nezbývá, než abych po ní kráčel dál dolů při hledání toho prokletého pokladu, a přece jsem nemohl přenést přes srdce, abych se všeho vzdal, a namlouval jsem si, že by bylo dětinské bláznovství zahodit bez rozmyslu kámen tak pěkný. Tak místo abych dopřál sluchu radě člověka o tolik staršího, než jsem já, začal jsem pracovat na tom, abych ho přemluvil a přesvědčil, že kdybychom ten diamant opět získali a podařilo se nám ho někdy prodat, že bychom ty peníze věnovali na vystavění mohunovského chudobince, ač jsem ve svém nitru dobře věděl, že jsem nikdy neměl nic takového v úmyslu. Tak tedy nakonec v Elzevirovi, který byl nejneústupnějším člověkem a nikdy se nepoddával, zvítězila velká láska ke mně a v tomto případě ustoupil.

Bylo deset hodin, než jsme se spolu vydali na cestu, abychom se znovu vrátili k Aldobrandovi, s úmyslem přelézt zahradní zeď a dostat ten kámen. Kráčel jsem dost rychle a po celou dobu jsem mluvil páté přes deváté, abych přehlušil své vlastní zlé tušení, Elzevir se však loudal trochu pozadu a nic neříkal, neboť se hluboce příčilo jeho přesvědčení, že vůbec šel. Ale jak jsme se přibližovali tomu místu, přestal jsem s tlacháním, a tak jsme v tichosti pokračovali dál, každý se obírajíce vlastními myšlenkami. Nešli jsme před Aldobrandův dům, ale z hlavní třídy jsme zahnuli do postranní uličky, protože jsme předpokládali, že se potáhne podél zahradní zdi. I na ulicích bylo málo lidí, ale v téhle úzké uličce nebyla ani živá duše, na kterou bychom narazili, jak jsme se plížili ve stínu vysokých zdí. Nespletli jsme se, neboť brzy jsme dorazili ke zdi, o níž jsme usoudili, že je to vnější strana Aldobrandovy zahrady.

Tady jsme se na chvíli zarazili a jsem přesvědčen, že Elzevir hodlal vznést poslední protest, ale já mu nedal příležitost, neboť jsem ve zdi objevil místo, kde se uvolnilo několik cihel, a pustil se do přelézání. Pro nás bylo dost snadné přehoupnout se přes zeď a v mžiku jsme oba seskočili na záhon měkké prsti na druhé straně. Prodrali jsme se několika angreštovými keři, které se nám zachycovaly o šaty, a když jsme rozpoznali obrys domu, vydali jsme se tím směrem, až jsme po pár krocích stáli na pelouse neboli trávníku, který jsem před třemi hodinami pozoroval z balkónu. Poznal jsem záhyby cestiček a vzory záhonů; řadu topolovek tyčících se podél zdí a máky vydechující do noci mdlou, sytou vůni. Nad celou zahradou se rozprostíralo naprosté ticho, a protože byla noc velmi jasná, bylo dosud dost světla, aby se daly rozpoznat barvy květin, když se na ně člověk zblízka podíval, přestože zeleň listů se změnila v šeď.

Drželi jsme se ve stínu zdi a v očekávání hleděli na dům. Nic se odtamtud neozývalo, dům působil dojmem, že se tam nic ani nepohne; v žádném okně nebylo také světlo, s výjimkou okna na balkóně, k němuž jsme nejprve obrátili zrak. V oné místnosti dlel někdo, kdo se ještě neuložil k odpočinku, neboť jsme viděli světelnou mřížku tam, kde lampa svítila otevřenými škvírami dřevěných žaluzii.

„Ještě je vzhůru,“ zašeptal jsem, „a vnější okenice nejsou zavřené.“ Elzevir přikývl a já pak zamířil přímo k záhonu, kde rostla ta červená květina; na to, abych rozpoznal zvonce té velké rákosovité rostliny, jsem světlo nepotřeboval, neboť se lišila od všech ostatních, a mimoto kolem ní nebyly žádné rostliny.

Elzevirovi jsem na ni ukázal: „Kámen leží u stvolu tamté květiny,“ řekl jsem, „na straně co nejblíž domu,“ a pak jsem mu stiskl rukou paži, aby zůstal tam, kde je, na okraji záhonu, zatímco já půjdu pro kámen.

Nohy se mně zabořily do měkké půdy, když jsem se prodíral obrubou máků vroubících vnější stranu záhonu, a pak už jsem stál u té vysoké rákosovité květiny. Šarlat jejích zvonců byl téměř černý, ale určitě to byla ona, a já jsem se sklonil, abych sebral diamant. Bylo to možné? Opravdu tu kromě měkké úrodné prsti nebylo nic, co by má ruka mohla uchopit, a na temné půdě nezářila žádná jiskřička, která by mě vedla k cíli? Poklekl jsem, abych se ujistil, a kolem té rostliny jsem prohledal všechno, a přece jsem nic nenašel, třebaže bylo dost světlo, aby bylo vidět oblázek, neřku-li abych zachytil záblesk a třpyt velikého diamantu, který jsem tak dobře znal.

Nebyl tam, a já přece věděl, bez jakéhokoli stínu pochybnosti, že jsem ho tam viděl padat.

„Je pryč, Elzevire; je pryč!“ vykřikl jsem bolestí, ale uslyšel jsem jen jeho „Tiše!“, kterým mně přikazoval, abych nemluvil tak nahlas. Já jsem pak znovu padl na kolena a prosíval jsem prsty prsť, abych se ujistil, že se do ní kámen nezabořil a že jsem ho nepřehlédl.

Ale nemělo to smysl a já jsem posléze ustoupil zpátky tam, kde stál Elzevir, a poprosil jsem ho, aby v úkrytu topolovek zapálil zápalku; a já že bych ji zastínil rukama, aby světlo dopadalo na zem a nebylo vidět z domu, a že bych hledal kolem té květiny. Udělal, o co jsem ho požádal, ne proto, že si myslel, že něco najdu, ale spíš aby mně vyhověl; a když mně podával hořící zápalku do rukou, řekl potichu: „Nech ten kámen být, chlapče, necti ho být, buď ses totiž zmýlil v tom, kam ten kámen dopadl, nebo tu před tebou byl někdo jiný. Je předurčeno, že se toho kamene nemáme dotknout, a je to tak nejlepší, nech ho být, nech ho být, a pojďme domů.“

Položil mně jemně ruku na rameno a mluvil s takovou naléhavostí a prosbou v hlase, že by si byl člověk pomyslil, že to mluví spíš žena než mohutný drsný obr; a přece jsem mu nepopřál sluchu a odběhl jsem, prázdnými dlaněmi chráně sirku a vraceje se zpátky k té červené květině. Ale v okamžiku, když jsem tentokrát vkročil na prsť – blížil jsem se k záhonu ze strany od domu –, dopadlo světlo na zem a tam jsem zahlédl něco, co mne na místě přimrazilo.

Byla to jen prohlubeň nebo otisk v měkké hlíně, a přece jsem ho rozpoznal, dřív než na něm pořádně spočinul můj zrak, jako otisk ostrého podpatku – ostrého vysokého podpatku, vpředu s obrysem malé nohy. Existuje příběh, který se za mého dětství dával číst každému chlapci, příběh o Crusoeovi, ztroskotavším na opuštěném ostrově, který byl překvapen, procházeje se jednoho dne po pustém pobřeží, osamělým otiskem nohy v písku, protože takto poznal, že na tomto smutném místě, kde se, jak se domníval, zdržoval sám, jsou domorodci. Jsem však přesvědčen, že ten otisk nohy v písku pro něj neznamenal větší ránu, než jakou byl tento otisk v zahradní prsti pro mne, neboť já jsem si přesně vybavil ty malé botky z leštěné kůže se stříbrnými přezkami a vysokými podpatky.

On tu tedy opravdu byl před námi. Objevil jsem ještě jeden otisk nohy a pak další, vedoucí doprostřed záhonu; a pak jsem sirku odhodil, zašlapávaje plamínek v půdě. Nemělo teď cenu hledat dál, neboť jsem věděl, že pro nás tu žádný diamant už není.

Vrátil jsem se zpátky na trávník a popadl jsem Elzevira za paži. „Aldobrand tu byl před námi a klenot ukradl.“ zašeptal jsem ostře; a rozhlížeje se za tiché noci zprudka kolem sebe, zahlédl jsem světelnou mříž zářící dřevěnými žaluziemi balkónového okna.

„Nu tak, a tím to končí!“ řekl Elzevir, „a ušetří nám to další pátrání. Drahokam je pryč, tak buďme rádi, že jsme se ho zbavili, a zmizme.“ S těmito slovy se otočil, aby se vrátil zpátky, a pro mne to byla další příležitost, abych si zvolil správnější cestu a odešel s ním; ale já jsem se stále nemohl klenotu vzdát a musel jsem jít dál po jiné stezce, která vedla ke zkáze nás obou. Světlo prosvítající žaluziemi onoho okna totiž přitahovalo můj zrak a já jsem si všiml, jak silné a pevné jsou větve hrušně, vyvázané u zdi vedle balkónu.

„Elzevire,“ řekl jsem, spolknuv hořké zklamání, které mně narůstalo v hrdle, „nemůžu odejít, dokud neuvidím, co se děje v té místnosti nahoře. Vylezu na balkón a nakouknu dovnitř skrz štěrbiny žaluzií. Snad tam Aldobrand není, snad tam náš diamant nechal a my ho možná dostaneme zpátky.“ Zamířil jsem rovnou k domu, nedávaje mu čas, aby pronesl jediné slovo, kterým by mne zarazil, neboť něco uvnitř mne pohánělo dál a nikdo mne od toho záměru nemohl zradit.

Nebylo třeba se bát, že by nás někdo zahlédl, neboť všechna okna kromě toho jednoho byla pevně zajištěna okenicemi, a třebaže naše kroky na měkkém trávníku nebylo slyšet, věděl jsem, že mne Elzevir následuje. Vylézt po té hrušni, to nebyl jednoduchý úkol, neboť třebaže hlavní větve vypadaly tak silné, opíraly se těsně o zeď a ruce nebo noze skýtaly malou oporu. Dvakrát nebo víckrát se utrhla nezralá hruška a se zašustěním spadla listovím na zem, a já se zarazil a vyčkával, zda to v někom v místnosti nahoře nevzbudí pozornost; ale všude bylo hrobové ticho, a já se konečně zachytil rukou za předprseň a dostal se v pořádku na balkón.

Z namáhavého lezení jsem těžce oddychoval, a přece jsem nečekal, až popadnu dech, ale zamířil jsem rovnou k oknu, abych zjistil, co se děje uvnitř. Vnější okenice byly stále rozevřeny jako odpoledne a nic nebránilo tomu nahlédnout dovnitř, neboť jsem v mřížoví okenice našel otvor právě v úrovni očí, a viděl jsem celou místnost uvnitř. Byla jasně osvětlena, jako na svatební hostinu, a hořely tam myslím nejméně dvě desítky svíček ve stojáncích na stole a v nástěnných svícnech. U stolu, na straně mně vzdálenější a čelem k oknu, seděl Aldobrand, právě tak jako když nám sdělil, že ten kámen je padělek. Tvář měl obrácenou k oknu, a jak jsem se na něj zpříma podíval, zdálo se mně nemožné, aby nevěděl, že jsem zde.

Na stole před ním ležel diamant – náš diamant, můj diamant; neboť nyní jsem už věděl, že to je diamant, a ne padělek. Neležel tam sám, ale obklopoval ho tucet dalších broušených drahokamů, každý trochu dál od toho druhého; ale o tom, který je můj, nebylo žádných pochyb, neboť byl třikrát tak velký jako kterýkoli ze zbývajících. A jestliže je překonal velikostí, pak nad nimi ještě víc vynikal zářivostí a třpytem! Odrážely se v něm všechny svíce v místnosti a mně se zdálo, jak se každá hrana a broušená ploška, kterou jsem tak dobře znal, zářivě leskla, že na mne volá: „Nejsem já králem všech diamantů na světě? Nejsem já tvůj diamant? Nevezmeš si mne zase zpátky? Nezachráníš mne z rukou toho ubohého podvodníka?“

Upíral jsem na něj zrak, ale stále jsem si uvědomoval, že vedle mne stojí Elzevir. Nedovolil by, abych se já sám pustil do jakéhokoli nebezpečného podniku, aniž by mně stál po boku, aby mně v případě nouze pomohl; a přece mne nyní jeho věrnost jen dráždila a já jsem se sám sebe s úšklebkem ptal: „Což mně není souzeno hnout ani malíčkem, aniž bych měl tohohle chlapa v patách?“ Obchodník seděl chvíli tiše, jako by přemýšlel, a pak vzal jeden z diamantů, které ležely na stole, a potom ještě jeden a položil je kousek vedle toho velikého kamene, takřka jako by je s ním srovnával. Jak by se však mohl kterýkoli z nich vyrovnat tamtomu kameni – zastínil je totiž všechny, stejně jako zastíní slunce hvězdy na nebi.

Potom stařec kámen vzal a vážil ho na váhách, které stály před ním na stole, vyvažuje ho pečlivě a tucetkrát několika mosaznými závažíčky, a pak si zapisoval něco perem namočeným v inkoustu do pergamenové knihy a poté na list papíru, jako by sčítal čísla. Co bych za to dal, abych mohl uvidět číslice, které zapisoval! Neboť nepropočítával to cenu toho klenotu a nesčítal zisky, které z něj vytěží? Potom vzal Aldobrand kámen mezi ukazováček a palec, pozdvihuje si ho před oči a otáčeje jím hned sem, hned tam, aby na něj světlo co nejpříhodněji dopadalo. Býval bych ho mohl proklínat za tu obdivuplnou lásku k onomu skvostnému klenotu, která se mu rozlila po tváři; ale desetkrát víc jsem ho proklínal za ten úsměv na jeho rtech, protože jsem usoudil, že se usmívá při pomyšlení, jak právě onoho odpoledne ošálil dva prosté námořníky.

Měl ve svých rukou diamant – náš diamant, můj diamant – měl jej ve svých rukou, a já byl jen na dva yardy; od vlastního majetku; před sebou pouze křehkou přepážku ze dřeva a skla, oddělující mne od pokladu, který nám on tak podle ukradl. Tehdy jsem ucítil na rameni Elzevirovu ruku. „Pojďme už,“ řekl; „ještě chvíli, a třeba půjde tyhle okenice zavřít a objeví nás tady. Pojďme už. Diamanty, to není nic pro obyčejné lidi, jako jsme my; tohle je nedobrý kámen a přináší s sebou prokletí. Pojďme už, Johne.“

Ale já jsem hrubě setřásl tu laskavou ruku, zapomínaje, jak mně Elzevir zachránil život a staral se o mne po mnoho vyčerpávajících týdnů a stál při mně v dobách zlých, a ještě horších; muž u stolu totiž právě teď vstal a vyndal ze sekretáře vzadu v místnosti malou železnou truhlici. Věděl jsem, že do ní hodlá zamknout můj poklad a že ho víckrát neuvidím. Ale ten veliký drahokam ležící opuštěný na stole se třpytil a jiskřil ve světle dvaceti svící a volal na mne: „Nejsem já králem všech diamantů na světě? Nejsem tvůj diamant? Vysvoboď mne ze spárů tohoto bídného lupiče!“

V tu chvíli jsem se vymrštil kupředu a dopadl celou svou váhou zplna na okenní rám a v mžiku prorazil sklem a dřevěnou žaluzií do místnosti za ní.

Hluk tříštěného dřeva a skla ještě nedozněl, když se po celém domě rozeznělo zvonění zvonků a dráty, kterých jsem si všiml toho odpoledne, se mně volně houpaly před obličejem. Ale já jsem nedbal ani na zvonky, ani na dráty, neboť přede mnou ležel ten velký třpytící se klenot. Při praskotu se obchodník prudce otočil a s výkřikem: „Zloději! Zloději! Zloději!“ skočil po diamantu. Měl k němu blíž než já, a jak jsem se vrhl kupředu, překryly se naše ruce na stole a jeho byly vespod na kameni. Ale já jsem ho uchopil za zápěstí, a třebaže se snažil, seč mu síly stačily, byl to přece jen slabý stařec, a já jsem mu za okamžik vykroutil diamant z ruky. Za okamžik – ale dříve než jsem diamant pořádně sevřel v ruce – se dveře rozlétly a dovnitř se vřítilo šest statných sloužících s holemi a obušky.

Když Elzevir viděl, jak vyrážím okno, vydal krátký ston, ale následoval mne do pokoje a teď stál po mém boku. „Zloději! Zloději! Zloději!“ pištěl obchodník, sklesávaje vyčerpán do křesla a ukazuje na nás, a ti darebáci se pak do nás pustili příliš rychle, než abychom ustoupili k oknu. Dva se dali do mne a čtyři do Elzevira; a jeden muž, i když obr, nemůže bojovat se čtyřmi – když mají navíc hole.

Nikdy jsem neviděl, že by pana Blocka přemohla nebo porazila jakákoli přesila; a alespoň v tomhle ke mně byla Štěstěna laskavá, že mě tehdy nenechala přihlížet těm koncům, neboť jeden ze sluhů mně uštědřil ránu do hlavy tak pohotově, že mně diamant vypadl z ruky a já se v mdlobách složil na podlahu.

KAPITOLA XVII

V YMEGUENU

Jako by zloděj háv prokletý mrtvému ukořistil

a morem jeho pak se nakazil.

Hood

Vzpomínka na to, co následovalo, je pro mne trpčí než pelyněk, a já to vyprávění shrnu, pokud možno, v co nejméně slov. Uvrhli nás do žaláře a my tam setrvali měsíce v kamenné kobce, spoře osvětlené a vystlané jen špinavou slámou, na které jsme leželi. Zpočátku jsme byli samá rána a zhmožděnina z té rvačky a z toho mlácení klacky v Aldobrandově domě, a trvalo dlouho, než jsme ze svých ran vyzdravěli, k jídlu jsme totiž měli jen chleba a vodu, a obojí tak špatné, že jsme se stěží udrželi naživu. Od těžkých pout pak, která nám obepínala kotníky, se nám udělaly boláky, a my jsme tím tak trpěli, že jsme se mohli sotva bolestí hnout. A jestliže mně kov rozdíral maso, moje duše se drásala v těchto vlhkých a ponurých stěnách desetkrát víc; leč po celou tu dobu nesplynulo Elzevirovi ze rtů slůvko výčitky, přestože to byla moje neústupnost, která nás zavedla do nesnází tak strašných.

Konečně přišel jednoho rána náš žalářník a oznámil nám, že nás onoho dne musí předvést před Geregt, což je soudní dvůr, aby nás soudili za náš zločin. Tak nás odvedli, nedbajíce našich ran a těžkých pout, do soudní budovy a my byli zcela spokojeni s tím, že zase jednou vidíme denní světlo a vdechujeme čerstvý vzduch, přestože tam, kam jsme kráčeli, jsme kráčeli na smrt. Žalářník totiž tvrdil, že nás za to, co jsme spáchali, pravděpodobně oběsí. Soudní dvůr s naší záležitostí brzy skoncoval, protože bylo mnoho těch, kdo svědčili proti nám, ale nikdo, kdo by zastupoval naši při; a protože se vše projednávalo v holandštině, ničemu jsem z toho nerozuměl, kromě toho, co mně Elzevir potom řekl.

Pan Aldobrand ve svém černém plášti a v botách s přezkami a ostrými podpatky stál u svědeckého pultíku a vypovídal: Jak jednoho odpoledne v srpnu navštívili jeho dům dva podezřele vyhlížející angličtí námořníci pod záminkou prodeje diamantu, který se ukázal pouhým kouskem skla; a obhlédnuvše si celé jeho obydlí, a obzvlášť přístup do jeho pracovny, odešli po svém. Ale později téhož dne, nebo spíš v noci, když sestavoval vybrané diamanty do čelenky objednané nejosvícenějším císařem římským, vrazili titíž odporní angličtí námořníci náhle oknem a okenicemi dovnitř a násilně pronikli do jeho pracovny. Tam ho brutálně napadli, vykroutili mu diamant z ruky a málem ho ubili k smrti. Ale okno bylo díky Prozřetelnosti boží a jeho vlastní předvídavosti vybaveno jistým druhem poplašného zařízení, které rozeznělo zvonky v jiných částech domu. Tohle přivolalo jeho věrné sluhy a těm se podařilo poté, co byli sami napadeni a téměř přemoženi, posléze tyhle bídné lotry přemoci a předat je zákonu, od něhož se pan Aldobrand dožaduje svrchované spravedlnosti.

Tolik mně Elzevir vyložil později, ale tehdy vskočil onomu žalobci do řeči, když se vyjadřoval o diamantu jako o svém vlastním, a řekl soudnímu dvoru, že to je lež a že tenhle drahý kámen není žádný jiný než ten, který jsme mu nabídli toho odpoledne a o němž Aldobrand tvrdil, že je to sklo. Tehdy se obchodník s diamanty zasmál a vyňal z tobolky náš veliký diamant, a tu se zdálo, že diamant to místo rozsvětlil a oslnil polovinu soudního dvora. Aldobrand ho obracel v ruce, balancuje jím na dlani jako mocným zářícím zdrojem světla, a otázal se, zda je pravděpodobné, aby dva obyčejní námořníci nabídli na prodej kámen, jako je tento. Nu a nadto, aby se soudní dvůr přesvědčil, s jakými drzými podvodníky má co do činění, vytáhl z kapsy stvrzenku o tomtéž klenotu, vystavenou Šalamovem, petrohradským klenotníkem, a předložil ji soudci. Zda to byla strvzenka padělaná, nebo týkající se nějakého jiného kamene, to jsme nevěděli, ale Elzevir se neústupně nechal znovu slyšet, že ten kámen patří nám a že jsme ho našli v Anglii. Pan Aldobrand se pak opět zasmál a ještě jednou zdvihl ten klenot: Může snad každý sprostý rybář, otázal se, najít na pobřeží takové oblázky? A ten veliký diamant, jak ho dával zpět do své tobolky, zazářil a vyzýval mne: „Nejsem já králem mezi všemi diamanty na světě? Musím přebývat u tohohle darebáka?“, ale nebylo v mých silách, abych zasáhl.

Po Aldobrandovi svědčili sloužící, kteří líčili, jak nás přistihli při činu; a že pokud jde o ten klenot, v průběhu minulého půlroku ho viděli v rukou svého pána nesčíslněkrát.

Ale vším tím lhaním se dotkli Elzevirova citlivého místa a on znovu vybuchl, že jsou lháři a že ten klenot patří nám; až ho žalářník stojící vedle něj uhodil přes ústa, aby ho umlčel, a roztrhl mu ret.

Přelíčení bylo brzy u konce a soudce v rudém taláru povstal a odsoudil nás na doživotí na galeje; zdůrazňuje nám, abychom velebili milosrdnost zákona vůči přivandrovalým cizincům, neboť kdybychom byli bývali Holanďané, jistě bychom byli bývali pověšeni.

Pak nás sebrali a odpochodovali s námi ze soudního dvora tak rychle, jak nám to jen pouta a Elzevirova krvácející ústa dovolovala. Ale když jsme míjeli místo, kde seděl Aldobrand, ten se mně uklání a říká anglicky: „Služebník, pane Trencharde. Přeji vám dobrý den, pane Trencharde – z Měsíční Zátoky v Dorsetu.“ Žalářník se na chvíli zastavil, zaslechnuv, že k nám Aldobrand mluví, třebaže nerozuměl tomu, co říká, a tak jsem měl čas mu odpovědět:

„Dobrý den, pane Aldobrande, lháři a zloději; a ať vám ten diamant přinese prokletí v pozemském životě a zatracení v životě příštím.“

Tak jsme se s ním rozešli a současně jsme se rozloučili se svou svobodou a všemi radostmi života.

Okovy nás spojili spolu s jinými vězni do skupin po šesti, za zápěstí nás připoutali k dlouhé tyči, ale mne přiřadili k jiné četě než Elzevira. Takto jsme pochodovali deset dní na venkov, na místo zvané Ymeguen, kde se stavěla královská pevnost. Tenhle pochod byl pro mne vyčerpávající, neboť byl leden, cesty mokré a blátivé, a já byl dost nedostatečně oblečen na to, abych nepromokl a neprochladl. Z každé strany jely vedle nás na koních stráže, s nabitými křesacími puškami přes hrušku sedla a v rukou s dlouhými biči, které dopadaly na kteréhokoli opozdilce; třebaže bylo dost namáhavé, aby lidé prošli tam, kde bláto sahalo koním nad kotníky. Po celou tu cestu jsem neměl příležitost promluvit s Elzevirem, a po pravdě jsem nemluvil vůbec s nikým, neboť ti, ke kterým jsem byl přikován řetězem, byli spíš hrubá zvířata než lidé, a k tomu mluvili jen holandsky.

Když jsme dorazili do Ymeguenu, byla stavba pevnosti teprve v počátcích, a úkolem, který nám přidělili, bylo kopání příkopů a hliněných násypů. Domnívám se, že tam takto bylo zaměstnáno na pět set mužů a všichni byli tak jako my odsouzeni na doživotní nucené práce. Rozdělili nás po dvaceti pěti do čet, ale Elzevira odvedli k jiné četě a na jinou práci, a tak jsem ho nevídal, jen nepravidelně tu a tam, když se naše pracovní oddíly setkaly a my si mohli, když jsme se míjeli, vyměnit jedno dvě slova.

Žádná jiná společnost než mého vlastního já mne tedy neutěšovala a já jsem se oddával vzpomínání a v duchu se obíral myšlenkami na minulost. A nejprve se i do mých snů stále promítalo období mého chlapectví, nyní navždy ztraceného, a já jsem se probouzel, domnívaje se, že jsem opět ve škole u pana Glennieho nebo že rozmlouvám v besídce s Grace či že zlézám Weatherbeech Hill za slaného vánku zpívajícího mezi stromy. Avšak běda! Podoba těchhle obrazů bledla, když jsem otevřel oči a poznal ten zapáchající dřevěný barák a podlahu se smrdutou slámou, na níž nás leželo každou noc padesát v poutech. Jak říkám, nejprve se mně o těch věcech zdálo, ale vzpomínka se postupně stírala a vidiny se stávaly mlhavějšími a i tyto sladké, smutné noční sny mne navštěvovaly čím dál tím méně. Život se tak stal únavným kolem, v němž po měsíci následoval měsíc, po roční době roční doba, po roku rok, a ten vždy přinášel tutéž nekonečnou, neužitečnou práci. A přece byla ta práce milosrdenstvím, protože otupila ostří hlodajících myšlenek, a ta neměnná jednotvárnost života dala času křídla.

Za celá ta léta v Ymeguenu stojí za zmínku jen jedna věc. Byl jsem tam týden, když mně jednoho rána odemkli okovy a odvedli mě z práce do malé chatrče stranou, v níž stálo asi půl tuctu strážných a uprostřed mohutné dřevěné křeslo se svěracími železy a řemeny. Na zemi hořel oheň, a kouř a dým naplňovaly vzduch pachem spáleného masa. Když jsem zahlédl to křeslo a oheň a ucítil ten mdlý pach, naplnilo se mně srdce hrůzou, protože jsem se domníval, že je to mučírna a tihle lidé tady čekající mučitelé. Násilím mne vsadili do křesla, spoutali mne provazy a hlavu mně stiskli železným kruhem, pak jeden z nich vytáhl z ohně na zemi doruda rozžhavené železo a zkusil na píď od ruky jeho žár. Vzmužil jsem se natolik, abych snesl bolest, jak jen to šlo, ale když jsem uviděl ono železo, samou úlevou jsem vydechl, protože jsem poznal, že je to jen cejchovací nástroj, a ne mučicí. A tak mně vypálili na levou tvář cejch, přiloživše mně železo mezi nos a čelist, kde to bylo nejzřetelněji vidět. Vydržel jsem tu bolest a sžehující žár, protože jsem očekával něco mnohem horšího, a vůbec bych se zde o té záležitosti nezmiňoval, nebýt cejchovací značky, kterou užívali. Nuže, tou značkou bylo „Y“, což bylo první písmeno jména Ymeguen, a jak jsem zjistil později, vypalovali ji všem vězňům, kteří tam pracovali; ale pro mne to znamenalo mnohem víc než pouhé písmeno a o nic méně než samo černé „Y“ neboli vidlicový kříž Mohunů. Tak jako je ovce označena cejchem svého pána a ten na ni může uplatňovat nárok, ať je ovce kdekoli, tak jsem byl já tady ocejchován znakem Mohunů a patřil jsem jim, živ nebo mrtev, kamkoli se hnu. Když jsem opět zahlédl Elzevira, bylo to tři měsíce poté a znamení se mně zahojilo a zacelilo se; a jak jsme se v příkopu míjeli a zavolali si na pozdrav, povšiml jsem si, že také on nesl na levé tváři dokonalý vidlicový kříž.

Takto šly roky, a já jsem vyrostl z chlapce v muže, a ani ne ledajak slabého; neboť třebaže nám dávali jídlo jen skrovné a špatné, povětří tu bylo zdravé a čerstvé, protože Ymeguen měl být jak palácem, tak pevností, a bylo pro něj vybráno příznivé místo. A jeden po druhém jsme vykopali hradní příkopy a vystavěli hradby, a hrad rostl kámen po kameni, až byl téměř postaven, a tak už naší práce nebylo třeba. Každého dne odpochodovávaly skupiny našich spoluvězňů, ale moji pracovní četu ponechali jako téměř poslední, protože jsme byli zaměstnáni opravou propusti, kterou poškodily silné deště.

Bylo to desátého roku našeho zajetí a dvacátého šestého mého věku, když nás jednoho rána stráž, místo aby nás odvedla do práce, předala skupině vojáků na koních, podle jejichž mušket a dlouhých bičů jsem poznal, že z Ymeguenu odcházíme. Než jsme odešli, připojila se k nám další pracovní četa, a jak se mně srdce rozbušilo, když jsem mezi nimi uviděl Elzevira! Od té doby, co jsme se potkali, abychom si vyměnili jen pozdravení, uplynuly víc než dva roky, neboť já jsem pracoval vně pevnosti a on na velké věži uvnitř, a já jsem si všiml, že měl bělejší vlasy a ve tváři smutnější výraz. A pokud jde o vidlicový kříž na jeho líci, nikdy jsem na něj vůbec nepomyslel, neboť jsme si všichni na to znamení tak dokonale zvykli, že kdyby je někdo neměl, na tváři vyražené, byli bychom na něj zírali jako na člověka narozeného jen s jedním okem. Avšak Elzevir měl přece pro mne vlídný úsměv a srdečný pozdrav, když jsme se míjeli, třebaže jeho výraz byl smutný, a když cestou rozdávali jídlo, naskytla se nám možnost prohodit spolu jedno dvě slova. Kde však byl důvod pro velké radování? I potěšení ze setkání bylo zmařeno, protože nám nezbylo než si uvědomit vzájemnou bídu a dojít k závěru, že jednoho nečeká na stará kolena nic jiného než zajít ve vězení a tomu druhému že vězení stráví sílu jeho nejlepších let.

Zanedlouho všichni věděli, kam se vydáváme, neboť se rozšířilo, že máme odpochodovat do Haagu a odtud do Scheveningen, odkud odplujeme na lodi do kolonií na Jávě, kde používají deportovaných zločinců na cukrových farmách. Byl tohle konec rodících se nadějí a vznešených cílů – žít a zemřít jako otrok na holandských plantážích? Naděje spojené s Grace, naděje, že znovu spatřím Měsíční Zátoku, ty byly dávno, dávno mrtvé; ale teď jsem neměl mít jaktěživ žádnou naději na svobodu nebo ani na pobyt ve zdravém podnebí, ale mělo mě čekat jen žhnoucí slunce a pařící se bažiny a práskání biče otrokářského dozorce, dokud nepřijde konec? Je možné, aby tomu tak bylo? Je to opravdu možné? A přece, jaká pomoc se naskýtala, jaké vysvobození? Nečekal jsem po celých deset let na jakýkoli záblesk nebo náznak úlevy, a nikdy ji nenašel? Kdyby nás zavřeli do cel nebo hladomoren v nejhlubším skalisku, mohli jsme si plánovat útěk, ale co jsme mohli dělat tady, venku, spoutáni jako stádo? Byly to dost hořké myšlenky, které mně naplňovaly srdce, když jsem se plahočil nerovnými cestami, připoután za zápěstí k dlouhé tyči; a když jsem viděl Elzevirovy bílé vlasy a jeho ohnutá ramena vlekoucí se přede mnou, vzpomněl jsem si na dobu, kdy měl ve vlasech sotva jednu šedivou nitku a záda měl rovná jako mohutné pilíře ve starém kostele v Měsíční Zátoce. Co to bylo, co nám přineslo takovou smůlu? A pak se mně v mysli vybavil jeden červencový večer před lety, besídka za soumraku a sladký hluboký hlas, který říkal: „Měj se na pozoru, jestli vztáhneš ruku na ten poklad; byl nabyt nepoctivě a přinese s sebou prokletí.“ Ano, byl to ten diamant, který to vše způsobil, a od té první noci, kterou jsem strávil v hrobce v Měsíční Zátoce, vnesl do mého života pohromu; a já jsem proklel ten kámen a Černovouse a jeho ztracené Mohuny a vlekl se dál s jejich erbovním znamením vypáleným na tváři.

Pochodovali jsme zpátky do Haagu, a toutéž ulicí, kde přebýval Aldobrand, jenže jeho dům byl zavřený a štít, který nesl jeho jméno, byl pryč; zdálo se, že se odstěhoval nebo zemřel. Tak jsme tedy konečně dorazili k přístavišti, a třebaže jsem věděl, že odplouvám z Evropy a zanechávám za sebou všechny naděje, přece bylo rozkoší opět cítit moře a nasát do chřípí chladný slaný vzduch.

KAPITOLA XVIII

V ZÁLIVU

Ať mužů dlouhý řetěz vyrve ho

z té pěny vodní tamhle.

Ó bože, pomyslel by kdo,

domovu svému blízko tak že připluje?

Hood

oď, na které jsme se měli plavit, se houpala u boje čtvrt míle od pobřeží a čekaly tu čluny s vesly, aby nás k ní dovezly. Byla to briga o nosnosti nějakých 200 tun, a když jsme se dostali pod lodní záď, viděl jsem, že se jmenuje Aurungzebe.

Pocítil jsem nevyslovitelnou lítost, když jsem se naposledy zadíval na Evropu; a jak jsem tak klouzal očima kolem dokola, spatřil jsem tmavý kouř stoupající z města proti temnější obloze; věděl jsem však, že ani dým, ani obloha nejsou zpoloviny tak černé jako vyhlídky mého života.

Poslali nás do podpalubí či na nejspodnější palubu, špinavé místo, kde nebyl ani vzduch, ani světlo, a shora nad námi zavřeli poklopy. Všech nás zmíněných čítalo třicet, natlačených a nahnaných jako prasata na tu palubu, která měla být po šest nebo více měsíců naším kotcem. Když odklopili poklopy, bylo tu právě dost světla, abychom spatřili, jaké je to místo, totiž právě tak špinavé, jak páchlo, beze stolu, židle nebo vůbec čehokoli kromě nejhrubších fošen a břeven; a tady nám vyměnili pouta, odstranili tyč a nasadili nám na jedno zápěstí pevný okov, k němuž byl visacím zámkem připjat řetěz. Byli jsme takto stále přikováni po šesti dohromady, ale měli jsme větší volnost a svobodu pohybu. A nadto ten muž, který vyměňoval řetězy, zda z rozmaru, nebo proto, že nám chtěl skutečně dokázat, jakého soucitu je schopen, mě připojil ke stejnému řetězu jako Elzevira, se slovy, že jsme anglický dobytek a můžeme se potopit nebo plout společně. Pak nad námi zapadly poklopy a ponechaly nás v temnotě, abychom rozjímali nebo spali či po celou tu dobu kleli. Lopota v Ymeguenu byla skutečně zlá, a přece to bylo nebe proti této pekelné noci, kde jsme mohli očekávat pouze dvakrát denně odklopení poklopu a půlhodinový záblesk lodní lucerny, zatímco nám servírovali zkaženou potravu, kterou by holandská posádka nejedla.

Nebudu se zde rozepisovat o špíně tohoto místa, neboť bylo příliš znečištěné, aby to snesl papír; a jestliže bylo špinavé před vyplutím, bylo to desetkrát horší, když jsme se dostali na volné moře, neboť ze všech těch vězňů jsme byli jen Elzevir a já námořníci a ten zbytek nesnášel houpání lodi bez obtíží.

Od počátku jsme soudili, že je špatné počasí, neboť třebaže jsme byli dole a nemohli nic vidět, bylo dost nasnadě říci, že moře prudce naráželo na příď lodi, sotva jsme vypluli z přístavu. Třebaže jsme s Elzevirem tak dlouho neměli jakoukoli příležitost volně si pohovořit a teď jsme mohli mluvit do sytosti, byvše tak těsně spojeni, přece jsme si povídali jen málo. A to ne proto, že bychom si velice necenili společnosti jeden druhého, ale protože jsme neměli o čem hovořit vyjma vzpomínek na minulost, a ty byly příliš hořké a snadno se nám vtíraly do myšlenek, než aby bylo třeba je vyvolávat. Také tu bylo to vyhoštění z Evropy, zapuzení od všeho, co jsme milovali, a hrozivá jistota otroctví, co nás neustále tížilo jako olovo. Takže jsme mluvili málo.

Byli jsme myslím z přístavu týden – čas se totiž těžko měří tam, kde nejsou ani hodiny, ani slunce, ani hvězdy –, když se počasí, které se trochu zmírnilo, začínalo velmi zhoršovat. Loď se nořila nahoru dolů a propracovávala se těžce vpřed, a tohle hodně přispívalo k našim útrapám; neměli jsme se tu totiž čeho přidržet, a pokud jsme neleželi na špinavé palubě, vystavovali jsme se riziku, že nás to odhodí stranou, kdykoli se loď prudčeji zakymácí nebo nakloní. Třebaže jsme byli tak hluboko dole, bylo přece řvaní větru a vln dost hlasité, aby k nám dolehlo, a když loď měnila směr, rozléhal se takový hluk, takové skřípění lan, takové vrzání a sténání trámů, že by to suchozemci nahnalo strach, že se briga rozpadá. A toho se někteří naši spoluvězňové opravdu obávali a dali se do křiku nebo padali na kolena, tak jak byli spojeni řetězy, na svažující se palubu, zatímco se snažili vybavit si v paměti dlouho zapomenuté modlitby. Pokud se mne týče, podivoval jsem se, že se tito ubozí chudáci mají co modlit, aby byli spaseni před mořem, když je nečekalo nic než otroctví po celý život – ale možná, že jsem byl schopen dívat se na celou tu záležitost mnohem klidněji, neboť jsem se plavíval po mořích a nedomníval jsem se, že by plavidlo kvůli tomu hluku ztroskotalo. Avšak bouře vzrůstala, až bylo zřejmé, že jsme se octli na rozbouřeném moři, a proudy vody, které začaly protékat těsněním poklopu, nasvědčovaly tomu, že voda pronikne dolů.

„To jsem znal už lepší lodi, které šly ke dnu, a ani ne při něčem takovémhle,“ řekl mně Elzevir, „a jestli náš kapitán nemá sehranou posádku a pevnou ruku, kterou by loď zvládl, brzy přijdou na Jávě o čtyři desítky otroků, kteří by sekali třtinu. Není možné odhadnout, kde teď jsme – možná za Ushantem, možná ne tak daleko, protože na záliv je tohle vlnobití příliš krátké; ale svatí nám dopřáli volného moře k manévrování, neboť jsme se po tyto tři hodiny točili po větru.“

Byla to jistě pravda, že jsme se začali stáčet po větru, jak se snadno dalo usoudit podle prudší otočky či naklonění, když jsme se stáčeli dokola, místo aby se příď při změně kursu lodi nořila vpřed; ale neměli jsme naději zjistit, na kterém místě se nacházíme. Kromě toho jediná věc, podle níž jsme mohli určovat čas, bylo snímání poklopu dvakrát denně, při podávání jídla, a i tyhle chuděry hodiny neudávaly čas příliš přesně, neboť často docházelo k takovým zpožděním a přestávkám, že se nám útroby svíraly, a nyní jsme čekali tak dlouho, že jsem dychtil i po tom špinavém zkaženém jídle, kterým nás krmili.

Tak jsme byli dost rádi, když jsme u poklopu zaslechli hluk právě tehdy, když Elzevir domluvil, a příklop odlétl, vpouštěje dovnitř šplouchnutí slané vody a trochu zkaleného a šerého světla. Ale místo stráže s mušketami a lucernami a štoudvemi zkažených potravin tam stál jen jeden muž, a to žalářník, který nás na začátku cesty spojil zámky do skupin.

Sklonil se na chvíli nad poklopem, přidržoval se, aby ho valící se vlna nesrazila, a hodil do podpalubí přímo mezi nás klíč na řetězu. „Tu máte,“ křičel holandsky, „a ať vám k něčemu je. Statečným pomáhá Bůh a posledního vezme čert!“

Sotva to dořekl, rychle se otočil a byl pryč. Chvíli nikdo nevěděl, čeho je tahle hra předzvěstí, ale byl tu klíč ležící na palubě a otevřený poklop. Pak Elzevir pochopil, co to všechno znamená, a chopil se klíče. „Johne,“ křičel, mluvě na mne anglicky, „loď jde ke dnu a oni nám dávají příležitost, abychom se zachránili a neutopili se tu jako krysy v pasti.“ S těmi slovy vyzkoušel klíč ve visacím zámku, který spojoval náš řetěz, a klíč tam zapadl tak hladce, že naše skupina byla v mžiku volná. Řetěz spadl se zařinčením na palubu a z našich pout zůstal než železný náramek obepínající nám levé zápěstí. Můžete si být jisti, že ti ostatní byli natolik rychlí, aby klíče použili, když pochopili, k čemu slouží, ale my jsme na nic víc nečekali a vyrazili jsme k žebříku.

Nuže Elzevir a já, zvyklí na plavbu po moři, jsme se jako první protáhli průvlakem nahoře, a ach, ta síla a vonící svěžest mořského vzduchu namísto toho teplého, smrdutého zápachu podpalubí! Na hlavní palubě bylo hodně vody, ale nic nenasvědčovalo tomu, že se loď potápí, nicméně z posádky nebylo nikoho vidět. Nezastavili jsme se ani na okamžik, ale dali jsme se po lodním žebříku tak rychle, jak nám silné podélné kymácení lodi dovolovalo, a tak jsme se dostali na palubu.

Snášelo se šero zimního podvečera, ale světla bylo dost, aby se dalo obhlédnout blízké okolí, a první, co jsem si uvědomil, bylo, že paluba je prázdná. Kromě nás na ní nebylo živé duše. Briga se houpala na vlnách, čelíc přídí tomu nejrozbouřenějšímu moři, které jsem kdy viděl, a vlny ji přelévaly od přídě k zádi; vyrazili jsme tedy k zadní straně palubní kabiny a tady jsme zjišťovali, co a jak. Ale já jsem pochopil dřív, než jsme se tam dostali, čím to bylo, že posádka zmizela, a proč nám dali volnost, neboť Elzevir ukázal na něco, k čemu nás bouře hnala, a zakřičel mně do ucha tak, že jsem mu přes všechno zuření bouře porozuměl: „Jsme u závětrného pobřeží.“

Směřovali jsme přídí na moře, a bez kousku plachtoví kromě jediné výpomocné plachty. Na ráhnech se třepotaly rozervané cáry, podle kterých se dalo usoudit, kde vítr plachty oderval, a čas od času stěhová plachta pleskla jako výstřel z pušky, aby ukázala, že hodlá ty ostatní následovat. Ale přestože jsme směřovali přídí na moře, pluli jsme zpět, a každá velká vlna, která se převalila, nás vynesla lodní zádí napřed, zhoupla nás a s pootočením nadzdvihla. Elzevir ukazoval přes lodní záď ve směru, kterým jsme pluli, ale byla taková mlha, jednak tím větrem s deštěm, jednak oparem z vodní tříště, že člověk dohlédl jen kousek před sebe. A přece jsem viděl příliš daleko, neboť v mlze, do níž jsme směřovali zadní palubou, jsem zahlédl bílou čáru, něco jako lem nebo zčeření moře; pak jsem se podíval na pravý bok, a tam byla tatáž bílá obruba, a pak na levý bok, a tam byla také. Jenom ti, kdo znají moře, pochopí, jak strašná byla na takovém místě slova pronesená Elzevirem. Před okamžikem mne nadchl chladný slaný vzduch a naděje na volnost, které nám byly tak dlouho odpírány; ale teď to všechno leželo v troskách a smrt, která je mládí tak vzdálena, se přiblížila o padesát let dříve – a každým okamžikem byla o rok blíž.

„Jsme na závětrném pobřeží,“ zakřičel Elzevir a já se rozhlédl kolem a pochopil jsem, co znamená ten bílý lem a že během půlhodiny dosáhneme velkých vln. Jaké to bylo víření větru, vln a moře, jaké víření myšlenek a vzrušeného dohadování! Co to bylo za pevninu, ke které jsme byli hnáni? Byl to útes s hlubokou vodou a masivní kamennou stěnou, o nějž se naráz rozdrtí i spolehlivá loď, a smrt přichází jako blesk z čistého nebe? Nebo to byl svažující se písčitý břeh, na němž loď uvízne, a po hodiny na ni dorážejí vlny, dříve než se rozpadne a je po všem?

Byli jsme v zálivu, neboť tu byl bílý půlkruh pěnivého příboje, táhnoucí se daleko po obou stranách, dokud se neztratil v šeru, a v jeho středu bezmocná briga. Elzevir mne chytil za paži a pevně mně ji stiskl, jak se zadíval k levému boku. Sledoval jsem jeho pohled a tam, kde jeden roh bílého půlměsíce mizel v mlze, jsem na obzoru zazřel temný stín a poznal jsem, že to je vysoký břeh rýsující se nejasně vzadu. A pak se šero a ženoucí se déšť malinko pozvedly, a jako by z jediného důvodu; a my zahlédli zamlžený příkrý svah spadající do moře jako podlouhlá hlava slunícího se aligátora plovoucího na vodě, a s údivem jsme si pohlédli vzájemně do očí a jednohlasně vykřikli: „Čenich!“

Zmizel téměř v tom okamžiku, kdy jsme ho zahlédli, a přece jsme věděli, že o tom nelze pochybovat; byl to Čenich, který se nejasně rýsoval valící se mlhou, a my jsme byli v zálivu Měsíční zátoky! Ach, jaký příval myšlenek mne zaplavil, oslňuje mne svou sladkou hořkostí při pomyšlení na to, že po všech těch vyčerpávajících dnech vězení a vyhnanství jsme se vrátili do Měsíční zátoky! Byli jsme tak blízko všemu, co jsme milovali, tak blízko – jen na míli zčeřené vody –, a přece tak daleko, neboť mezi tím se rozprostírala smrt, a my jsme se vrátili do Měsíční zátoky, abychom zemřeli. Elzevirovy rysy se změnily, když uviděl Čenich; z jeho tváře se vytratil smutek a nesla výraz klidného štěstí. Přiložil ústa blízko k mému uchu a řekl: „Je to nějaký zvláštní vedoucí prst, který nám nakonec ukázal cestu domů, a já bych se raději utopil u břehu Měsíční zátoky, než žil dál v zajetí, a utopit se, to se během hodiny musíme. Zachováme se nicméně jako muži a budeme bojovat o život.“ A pak, jako by sbíral všechny své síly: „Přestáli jsme spolu horší doby, a kdoví, třeba obstojíme v téhle!“

Teď byli na palubě i ostatní zajatci a dostali se na záď. Byli zdivočelí strachem, neboť to byli suchozemci a neviděli nikdy rozzuřené moře, a takovéhle moře mohlo opravdu nahnat strach i námořníkům. Potáceli se tak kolem dokola, promočeni vlnami, a shlukli se kolem Elzevira, neboť na něj pohlíželi jako na vůdce, protože věděl, jak to na moři chodí, a byl tím jediným, kdo si v této děsivé bezvýchodné situaci zachoval chladnou hlavu.

Bylo zřejmé, že holandská posádka sebrala čluny, když shledala, že jsme byli vehnáni do zátoky a že proud určitě zanese loď do obrovských vln, neboť úzký dlouhý člun a člunek byly pryč a uprostřed lodi zůstala jen dvouřadá osmiveslice. Snad byl pro ně ten člun příliš těžký, aby ho spustili za moře tak strašlivého; ale ležel tady a vězňové k němu obrátili zraky. Někteří chytali Elzevira za paže, jiní sklesli na palubu a objímali mu kolena, úpěnlivě ho prosíce, aby jim ukázal, jak mají osmiveslici spustit.

Elzevir pak promluvil, křiče, aby ho slyšeli: „Přátelé, s kterýmkoli mužem, který si vezme člun, je konec. Já tento záliv znám a znám toto pobřeží, po pravdě jsem se tady někde narodil, ale nevím o případu, že by některý člun za takového počasí přistál, leda dnem vzhůru. Tak jestli chcete mou radu, tady ji máte, totiž držte se pevně lodi. V půlhodině budeme ve velkých vlnách; a já se postavím ke kormidelnímu kolu a pokusím se vést brigu přídí ke břehu; každý muž tak bude mít příležitost bojovat o svůj život, a Bůh buď milostiv těm, kdo utonou.“

Věděl jsem, že to, co říká, je pravda, a nezbývalo než se držet lodi, třebaže to skýtalo naději dost malou; ale ty ubohé, strachem pomatené duše si tu radu, když jim nyní byla uštědřena, nevzaly k srdci a silou mocí byly pro ten člun. Z podpalubí pak přišli někteří, kteří navštívili sklad alkoholu, a pití jim stouplo do hlavy a naplnilo je kuráží, a oni dodávali odvahy těm zbývajícím, tvrdíce, že spustí osmiveslici a každá duše na palubě se zachrání. Skutečně se zdálo, že jim osud onu cestu ukazuje, neboť moře, bouřlivější než kdy předtím, se přelilo přes palubu a smetlo velký kus palubního zábradlí na levoboku, který se uvolnil a ponechal, jak se zdálo, volnou cestu ke spuštění člunu na vodu. Elzevir se je znovu pokoušel přesvědčit, aby zůstali na lodi, ale oni mu ukázali záda a všichni se vrhli k osmiveslici. Ležela uprostřed lodi a byla dost těžká, ale s tolika nápomocnýma rukama ji dostali k prolomenému palubnímu zábradlí. Elzevir vida, že ji spustí za každou cenu, jim pak vysvětlil, jak využít výhod, které skýtalo moře, a trochu stočil kormidlo, dokud se Aurungzebe neotočila na levobok a mezera v zábradlí se nedostala na závětrnou stranu. Tak v několika okamžicích ležela osmiveslice připoutaná lanem na chráněné straně, obtěžkána třiceti muži, kteří byli vybaveni malým počtem vesel, a ještě daleko menší zkušeností, jak jich použít. Našli se jeden dva, kteří volali na Elzevira a na mne, než opustili loď, aby se nás pokusili přimět, abychom je následovali; myslím zčásti proto, že měli Elzevira opravdu rádi, a zčásti proto, aby měli ve člunu námořníka, který by je vedl; ale ti ostatní odrazili od lodi a opustili nás s kletbou, ať se tedy utopíme, když jsme ti zatvrzelí Angličané.

Tak jsme zůstali my dva na brize samotní a proud nás pozvolna unášel pozpátku; ale osmiveslici jsme brzy ztratili z dohledu, třebaže jsme viděli, že muži veslují ze všech sil, jakmile jí přestala zaštiťovat loď, a že mají co dělat, aby ji udrželi přídí směrem k moři.

Elzevir pak přistoupil k poskakujícímu kormidlu a kývl na mne, abych mu pomohl, a tak jsme společnými silami kormidlo zajistili. Viděl jsem, že se Elzevir vzdal veškeré naděje, že se vítr změní, a pokoušel se narazit s lodí na břeh.

Loď se kolébala přídí po větru, ale postupně se z větru odchylovala, jak se stěhová plachta nadouvala, a tak směřovala rovnou na pobřeží. Snesla se listopadová noc a byla hustá tma, jen bílý lem velkých vln bylo vidět, a jak jsme se k němu blížili, stával se zřetelnějším. Vítr vál zuřivěji než kdy předtím a vlny se tříštily o pobřeží s mnohem větší silou. Když světlo pohaslo, ztratily svou špinavě žlutou barvu a valily se na nás jako velké černé hory, s bílým vrškem na hřebenu, až se zdálo, že nás musí každou chvíli převrátit. Dvakrát se přelily přes záď lodi a my se octli po pás v ledové vodě, ale stále jsme se drželi kormidla, jako by nám šlo o život.

Teď se nám bílá čára přiblížila, a nad vším tím zuřením větru a moře jsem slyšel příšerný zvuk spodního protiproudu sajícího z kamenitého pobřeží oblázky. Pokud jsem byl s to se rozpomenout, slyšel jsem ten řev naposledy jako chlapec, když jsem jedné letní noci ležel mezi polospánkem a probuzením v malé, vápnem vybílené ložničce u své tety; a já jsem teď uvažoval, zda někdo neseděl této noci před svým domácím krbem, a když zaslechl ten vzdálený řev, zda nepřihodil na oheň další poleno a neděkoval Bohu, že nebojuje o svůj život v Měsíční zátoce. Mohl jsem si vykreslit všechno, co se té noci odehrávalo na břehu – jak Ratsey a pašeráci zahlédli Aurungzebe, snad v poledne, snad dřív, a poznali, že uvízla v zátoce a že ji nic nemůže zachránit, jen vítr vanoucí k východu. Ale vítr vál dál a dál jižním směrem a oni viděli, jak se odtrhává plachta po plachtě, a pozorovali, jak se loď stáčí a stáčí a jak každým okamžikem připlouvá blíž; a celou ulicí letí zpráva, že se objevila loď, která nemůže zdolat Čenich a určitě bude se západem slunce vyvržena na pobřeží. Pak se půl vesnice shromáždí na břehu, muži připraveni riskovat své životy kvůli našim a na žádný pád si nepřející, aby loď ztroskotala; přece však dychtiví neztratit svou příležitost ke kořisti, rozhodne-li Prozřetelnost, že loď ztroskotat musí. A věděl jsem, že tam bude Ratsey a Damen a Tewkesbury a Laver, a se vší pravděpodobností důstojný pán Glennie a snad – a s tím snad se mně myšlenky vrátily zpátky tam, kde jsme se nacházeli, neboť jsem slyšel, jak ke mně Elzevir promlouvá:

„Podívej,“ řekl, „tamhle je světlo!“

Byl to jen ten nejslabší záblesk a ani to ne; jen něco, co napovídalo, že za tím lijákem a temnotou je světlo. Rozjasňovalo se, když jsme se na ně zahleděli, a znova se ztrácelo v šeru, a pak Elzevir pronesl: „Maskewova sirka!“

Byl to dávno zapomenutý pojem, který se ke mně vracel z takové dálky stezičkami paměti tak dlouhými, že jsem takřka musel tápat a napínat si paměť, abych pochopil, co má znamenat. Pak se mně všechno vybavilo, a já jsem byl opět chlapcem na rybářské lodi, kolébající se v lehkém vánku za srpnové noci k pobřeží a sledující ono přátelské probleskování z panských lesů nad vesnicí. Neslíbila Grace, že nechá lampu svítit, aby vedla každou noc všechny námořníky, dokud se nevrátím zpátky; nečekala dosud na mne, nevracel jsem se teď k ní? Ale jaký návrat to byl! Ne už chlapec, ne za srpnové noci, ale zlomený ocejchovaný trestanec za listopadové bouře! Opravdu, bylo dobře, že se mezi námi rozprostíral ten bílý lem smrti, takže nemohla nikdy spatřit, jak jsem klesl!

Bylo pravděpodobné, že Elzevira napadaly myšlenky tak trochu podobné, neboť se opět ozval, zapomínaje snad, že jsem teď muž, a ne chlapec, a oslovuje mne zdrobnělinou, které neužil po léta. „Johnnie,“ řekl, „je mi zima a cítím se úplně u konce všech sil. V deseti minutách budeme v pěnivém příboji. Sejdi dolů do likérníku, sám se napij a mně sem nahoru přines láhev. Oběma nám bude zapotřebí síly mladého muže, ale tu já už nemám.“

Udělal jsem, co mně přikázal, a tu skříň jsem našel, třebaže kajuta byla celá zaplavená, a napiv se sám, láhev jsem mu přinesl. Byla to dost dobrá jalovcová, z kapitánových vlastních zásob, ale nedala se srovnávat s araratským mlékem z Proč ne? Elzevir si jí dal doušek a pak láhev odhodil.

„To je správný nápoj,“ zasmál se, „a dobrý proti podzimním chladnům, jak by řekl Ratsey.“

Teď jsme byli velmi blízko bílému lemu a připlouvaly za námi vlny vyšší a zčeřenější. Pak se objevil matný bezbarvý plamen, který se před námi třepotal ve vlhkém vzduchu, a já jsem věděl, že na břehu zapálili signální světlo. Všichni nás tam budou očekávat, třebaže jsme je neviděli a třebaže oni nevědí, že dávají znamení pouze dvěma mužům a že ti dva se narodili v Měsíční Zátoce. To světlo zapálili v zálivu Měsíční zátoky právě tam, kde se za oblázky rozprostírá malý kousek jílu, a jestliže se plavidlo může dostat na to místo, narazí na dno méně kamenité. Tak jsme kormidlo kousek stočili a namířili s lodí přímo k plamenu.

Jak jsme se blížili k pobřeží, pohltil nás ohlušující hluk, skučení větru v lanoví a ráhnoví, burácení převalujících se mořských vod a nade vším ten skřípavý řev protiproudu vsávajícího oblázky.

„A už je to tady,“ pronesl Elzevir; a já jsem zahlédl nejasné postavy pohybující se v mlhavé záři signálního světla; a pak, právě když Aurungzebe vyrazila přímo k signálnímu světlu, do zádi lodi udeřila obrovitá vlna a spláchla nás oba v kroužícím víru od kormidla. Zachytávali jsme se, čeho jsme mohli, a tak nás to vyvrhlo otlučené a napůl utopené do řetězů na přídi; ale jak se kormidlo uvolnilo, udeřila do lodi další vlna a otočila jí kolem dokola. Nastal okamžik, kdy se zdálo, že je voda všude, nad lodí, pod ní a na všech stranách, a pak narazila Aurungzebe bokem na břeh Měsíční zátoky, s hlukem jako při zahřmění a s ránou, která nás omráčila.

Předtím i potom jsem viděl lodě zahnané na totéž místo k pobřeží a narážející na břeh každou vlnou, až mohutné lodní trámy nebyly s to otloukání vydržet a povolily. Ale s naší nebohou brigou tomu tak nebylo, neboť po tom prvním strašlivém nárazu se znovu vůbec nepohnula, protože ji jedna obrovská vlna vyvrhla na mělčinu tak silně, že ji nic jiného nemělo sílu vyrvat zpátky. Položila se jen na bok směrem ke břehu, odvracejíc se od mořských vod, jako dítě sklání hlavu, aby uniklo učitelově kruté rákosce, a pak se jí s tříštivým praskotem, který všechno přehlušoval, zlomily stěžně.

Byli jsme na závětrné straně, kryti palubní kabinou, přitisknuti ke stěžňovým lanům, tu po kolena ve vodě, když nás zalila vlna, tu ponecháni na suchu, když ustoupila. Signální světlo stále hořelo, ale loď najela na břeh trochu vpravo od něj a nejasná skupina rybářů se přesunula podél pobřeží, až se octli naproti nám. Takto jsme od nich byli vzdáleni pouhých sto stop, ale byl to předěl mezi životem a smrtí, neboť mezi námi a pobřežím se táhl zuřící proud vřící vody a bílých pěnících vln, které se ze všech stran převalovaly přes polámané zábradlí či vtahovaly se skřípavým řevem zpátky oblázky, až byla pláž téměř suchá.

Chvíli jsme tu setrvali, očekávajíce, až se nám po otřesu ztroskotání zase vrátí srdnatost. Na návětrné straně moře naráželo o brigu a pěnilo se přes ni s hlukem podobným hřmění a s tlakem nespočetných tun. Přelévalo se přes vršek palubní kabiny ve vodopádu mohutných vod a ozývalo se tříštění dřev, jak prkno po prkně povolovalo onomu nemilosrdnému náporu. Jak jsme byli přitisknuti zády k palubní kabině, cítili jsme, jak se chvěje a zase se otřásá, a posléze se posunula tak, že jsme poznali, že ji to brzy na nás spláchne.

Nastal rozhodující okamžik. „Až se příští velká vlna odvalí, musíme se pustit,“ zakřičel Elzevir. „Až ti dám znamení, skoč a dostaň se po těch oblázcích nahoru, jak daleko můžeš, než přijde další vlna: hodí nám lano, abychom se ho zachytili; tak a teď sbohem, Johne, a Bůh nás oba ochraňuj!“

Stiskl jsem mu ruku a svlékl si trestanecké šaty, boty jsem si však ponechal, abych mohl běžet po oblázcích, a byla mně taková zima, že jsem téměř zatoužil octnout se v pěnivém příboji. Pak jsme stáli bok po boku, čekajíce, až se přižene velká vlna a přemění prostor mezi lodí a pobřežím ve vřící kotel; o chvíli později se všechno stáhlo s řevem zpátky, a my jsme skočili.

Padl jsem na všechny čtyři tam, kde byla voda pod lodí na yard hluboká, ale postavil jsem se a nemotorně se prodíral vodou v zoufalém boji vylézt co nejvýš na břeh, než se přivalí další vlna. Uviděl jsem šňůru mužů, navzájem k sobě připoutaných, kteří se napřahovali tak daleko dolů, jak jen to bylo člověku možné, aby zachránili každého, kdo se dostane z pěnivého příboje, a slyšel jsem, jak křičí, aby nás povzbudili, a všiml jsem si, že nám hodili kotouč lana. Elzevir mně stál po boku a také to viděl a oba jsme stáli pevně a prodírali se vpřed chvějící se pomalu plynoucí vodou; ale pak se ozvalo zezadu strašné zadunění, třesk moře přelévajícího se přes vrak, a my jsme věděli, že je nám v patách další obrovitá vlna. Přihnala se se svištivým řevem, příval a vzdutí zuřivé vody, která nás smetla jako korky na břeh, až jsme byli skoro na dosah lana, a muži znovu křičeli, aby nám dodali odvahy, jak nám je házeli. Elzevir uchopil lano levou rukou a ke mně vztáhl pravou. Dotkli jsme se prsty, a právě v tom okamžiku dopadla vlna naplno se strašným savým tahem a znovu mne stahovala dolů po břehu. Spodní protiproud mne však nedonesl zpátky na moře, neboť mezi plovoucími troskami plul rozdrcený velestožárový koš, já se zachytil jeho dřevěného kotouče, a tak jsem s ním tedy zůstal u břehu, třicet kroků od mužů a Elzevira. On se pak pustil své vlastní jisté záchrany, totiž lana, a kráčel znovu zpátky dolů, přímo do jícnu smrti, aby mne chytil za ruku a postavil na nohy. Zrak a dech mně selhávaly; byl jsem ztuhlý chladem a napůl mrtvý zápasem s mořem; avšak jeho obrovitá síla byla tak mocná, aby mne spasila, jako mne spasila dříve. A tak když jsme opět zaslechli varovný třeskot a zadunění vracející se vlny, byli jsme od lana vzdáleni jen na jeden sáh. „Seber odvahu, chlapče,“ zakřičel Elzevir, „buď teď, anebo nikdy,“ a když nám voda dosáhla po prsa, zuřivě mne postrčil kupředu. V uších mně zazníval řev moře spolu s mohutným pokřikem mužů na břehu, a pak jsem se chytil lana.

KAPITOLA XIX

NA POBŘEŽÍ

Ať hrana těm statečným zazní,

těm statečným, kdo nežijí už;

kdo ve vlnách utonuli všichni

daleko rodnému břehu.

Cowper.

Noc byla chladná a já jsem na sobě neměl nic kromě krátkých kalhot a bot, a ty mně moře promočilo, a s pěnivým příbojem jsem zápasil tak dlouho, že mne to skoro stálo život. Leč jak jsem jednou sevřel lano, držel jsem se ho zuby nehty a v mžiku jsem se octl uprostřed mužů na břehu. Slyšel jsem je znovu křičet a cítil jsem, že mne sevřely silné paže, ale mlhou, která mně plavala před očima, jsem nerozeznal jejich tváře a nemohl jsem promluvit, protože jsem měl hrdlo a jazyk rozpraskané slanou vodou a nevydal bych ani hlásku. Shlukla se kolem mne spousta mužů a několik žen, a já jsem poslepu vztáhl ruce, abych se jich zachytil, ale kolena mně vypověděla službu a já se sesul na břeh. A potom si vzpomínám jen na to, že přese mne přehodili kabáty a odnesli mne do závětří a uložili mne do nejteplejších přikrývek před oheň. Chladem jsem byl ztuhlý, vlasy jsem měl solí slepené, kůži bílou a svrasklou, ale oni mně vnutili do úst alkohol, a tak jsem ležel v otupělé spokojenosti, až mne naprosté vyčerpání ukolébalo do spánku.

Byl to hluboký a bezesný spánek po celé hodiny, a když pozvolna odplynul, takřka krok za krokem, shledal jsem, že dosud ležím zabalený v přikrývkách u ohně. Ach, jak nesmírný a nekonečný klid to byl, ležet tady v polospánku, a přece natolik bdělý, abych si uvědomoval, že jsem unikl vězení a trestu smrti a že jsem svobodným člověkem zde, ve svém rodišti! Posléze jsem sebou trochu pohnul, dál procitaje, a když jsem otevřel oči, uviděl jsem, že nejsem sám, neboť u stolu vedle mne seděli dva muži se sklenicemi a lahví před sebou.

„Přichází k sobě,“ pronesl jeden, „a snad to přece přežije, aby nám řekl, kdo je a z kterého přístavu vyplula jeho loď.“

„Bylo mnoho lodí,“ řekl ten druhý, „co vypluly z mnoha přístavů, a tohle pobřeží pro ně bylo tím posledním; a mnoho poctivých mužů u něj přistálo, a za takového moře ani jeden živý. A tenhle by také nezůstal naživu, nebýt jiného statečného srdce, které při něm stálo a zachránilo ho. Statečné srdce, statečné srdce,“ odříkával si pro sebe. „Nu, podej mi tu láhev, než se mě zmocní vidiny, je to dobré proti těm časným chladnům, a já jsem na tomhle místě nebyl deset let, od té doby, co vyhnali nebohého Elzevira.“

Z místa, kde jsem ležel na podlaze, jsem nemohl tvář mluvícího vidět, a přece se mně zdálo, že poznávám jeho hlas; a tak jsem ve své oslabené mysli tápal, abych k němu připojil jméno, když tu se zmínil o Elzevirovi a obrátil mé myšlenky jiným směrem.

„Elzevir,“ vypravil jsem ze sebe, „kde je Elzevir?“ a posadil jsem se, abych se porozhlédl, předpokládaje, že ho uvidím ležet nedaleko sebe, a vybavuje si teď mnohem zřetelněji ztroskotání a to, jak mne zachránil oním posledním postrčením kupředu na pobřeží. Ale nebylo ho tu vidět, a tak jsem usoudil, že díky své mohutné síle nabyl vědomí rychleji než já při svém mládí a že se vrátil zpátky na břeh.

„Tiše,“ ozval se jeden z mužů u stolu, „lehni si a zase spi,“ a pak dodal, promlouvaje ke svému druhu: „Není ještě při smyslech; viděls, jak se chytil těch mých slov o Elzevirovi?“

„Ne,“ vpadl jsem mu do řeči, „hlavu mám dost jasnou; mluvím o Elzeviru Blockovi. Prosím vás, řekněte mi, kde je. Je zase úplně v pořádku?“ Muži povstali a zírali jeden na druhého a potom na mne, když padla má zmínka o jméně Elzevira Blocka, a pak jsem v tom, který mluvil, poznal mistra Ratseyho, jen šedivějšího, než býval.

„Kdo jsi?“ vzkřikne, „kdo jsi, že mluvíš o Elzeviru Blockovi?“

„Vy mě nepoznáváte, mistře Ratsey?“ a podíval jsem se mu zpříma do tváře, „jsem John Trenchard, který od vás tak dávno odešel. Prosím vás, řekněte mi, kde je pan Block?“

Mistr Ratsey vypadal, jako by stál tváří v tvář přízraku, a nejprve ztratil řeč; ale pak vyskočil a potřásl mně rukou tak srdečně, že jsem se znovu zvrátil na polštář, zatímco on mne zahrnoval záplavou otázek. Jak jsem se měl, kde jsem byl, odkud přicházím? Nakonec jsem ho zarazil slovy: „Pomalu, milý příteli, já vám na ty otázky hned odpovím; jen mně nejprve povězte, kde je pan Elzevir?“

„Ne, to říct nemůžu,“ odpověděl Ratsey, „neboť živá duše Elzevira nezahlédla od onoho letního rána, co jsme tebe a jeho vysadili na břeh v Newportu.“

„Proboha, nedělejte si ze mne blázny!“ zvolal jsem, popuzen jeho výmluvami. „Já už teď neblouzním. To přece Elzevir mě minulé noci zachránil v pěnivém příboji. To přece on se se mnou dostal na břeh.“

Když jsem to řekl, objevil se na tváři Ratseyho výraz smutného ohromení, výraz, který ve mně vzbudil hroznou domněnku. „Cože!“ zvolal Ratsey, „to byl pan Elzevir, kdo tě táhl pěnivým příbojem?“

„Ano, byl to on, kdo se se mnou dostal na břeh,“ říkal jsem, takřka jako bych se snažil učinit opakováním pravdivé to, co, jak jsem se obával, pravdou nebylo. Na chvíli se rozhostilo ticho a pak Ratsey velmi tiše pronesl: „Na břeh se s tebou nikdo nedostal; z té lodi se kromě tebe nezachránila ani živá duše.“

Jeho slova na mne dopadala, jako by to byly kapky roztaveného olova. „To není pravda,“ vzkřikl jsem; „on sám mě táhl nahoru po břehu, a byl to on, kdo mě postrčil k lanu.“

„Ano, tebe zachránil, a pak se ho zmocnil spodní protiproud a smetl ho pod zpěněnou vodu. Do tváře jsem mu neviděl, ale mohlo mě napadnout, že vyjma Elzevira nikdy nebylo člověka, který by takhle uměl bojovat s pěnivým příbojem na břehu Měsíční zátoky. Ale i kdybychom byli věděli, že to je Elzevir, nebyli bychom mohli udělat víc, protože minulé noci mnozí riskovali své životy, aby zachránili vás oba. Nebyli bychom mohli udělat víc.“

Tehdy jsem čirou bolestí vyrazil hluboký ston při pomyšlení, že on se své záchrany, kterou si vybojoval, vzdal a obětoval tam na pobřeží za mne svůj život; při pomyšlení, že zemřel na prahu svého domova; při pomyšlení, že se mně od něj už nikdy nedostane laskavého pohledu a že už nikdy nebudu naslouchat jeho vlídnému hlasu.

Pro ty, kterých se to netýká, je vyprávění o hlubokém žalu únavné a mimoto žádná slova, i toho nejmoudřejšího člověka, nemohou nikdy žal vyjevit, a i kdybychom toho byli schopni, naše paměť by nesnesla, abychom jej vyjádřili slovy. Nebudu tedy dál vyprávět o té strašné ráně, jen dodám, že zármutek, který mne zdaleka nepodlomil tělesně, jak by někdo mohl předpokládat, mně dodal síly a já jsem vstal z matrace, na které jsem ležel. Pokoušeli se mne zarazit, a dokonce zadržet, ale přestože jsem byl tak slabý, jsem je odstrčil stranou a silou mocí jsem přes sebe přehodil pokrývku a pospíchal zpátky na pobřeží.

Když jsem odcházel z Proč ne?; neboť jsem ležel právě tam, a nikde jinde, svítalo a vítr, ač stále prudký, se zmírnil. Po nebi se velmi rychle honily lehké mraky a mezi nimi byly ostrůvky čistého nebe, na němž před rozbřeskem bledly hvězdy. Hvězdy bledly; ale byla tu ještě jedna hvězda, která zářila z panských lesů nad vesnicí, třebaže dům jsem vidět nemohl, a dosvědčovala, že Grace, jako moudré panny8*, nechává svou lampu po celou noc rozsvícenou. Leč tehdy pro mne i ono světlo postrádalo zář, neboť mně srdce příliš přetékalo bolestí, abych myslel na cokoli než jen na toho, kdo položil svůj život za můj, a na silné laskavé srdce, které utichlo navždy.

Bylo dobře, že jsem z minula znal cestu z Proč ne? k pobřeží; neboť jsem nedával pozor na stezku ani na nohy, ale pustil jsem se po ní v ranním šeru, slepý žalem a duševním vyčerpáním. Vzadu na pobřeží hořel oheň z vyplaveného dřeva a kolem něj se krčila skupinka mužů v kazajkách z plachtoviny a námořnických kloboucích, čekající, až bude ráno, aby z vraku zachránili, co se dalo; ale já jsem se jim vyhnul velikým obloukem, a tak jsem je v temnotě minul beze slova a dostal se na horní konec pobřeží. Bylo tu dost světla, abych rozpoznal, co se děje. Moře se vzdouvalo velmi vysoko, ale jak se vítr tišil, vlny se valily ke břehu pozvolněji a vodní tříšť se čeřila slaběji po celé délce zálivu v žlutohnědém přívalu a s pravidelným dunivým hukotem. Po trupu lodi Aurungzebe tu nezůstala ani stopa, ale pobřeží bylo zaplaveno takovým množstvím lodních trosek, že by si člověk nebyl pomyslil, že by kdy mohly pocházet z lodi tak malé. Byly tam sudy a soudky, mřížení a poklopy průvlaků, břevna a kusy stožárů a kotoučů na zdvihací lana; a kromě toho byla dmoucí se voda u břehu pokryta plovoucí vrstvou zpřelámaného roztříštěného dřeva, a jak se vlny přelévaly, vynášely a vyvrhávaly na oblázky bezpočet prken a břeven. Na přímořské straně břehu tucet nebo víc mužů v nepromokavých kabátech, aby se chránili před vlhkem, přecházelo křížem krážem po oblázcích, aby zjistili, čeho by se mohli zmocnit, a tu a tam sbíhali až k bíle lemovaným vlnám, riskujíce své životy, aby zachránili soudek, stejně jako je riskovali předešlé noci, aby zachránili své bližní – jako riskovali své životy, aby zachránili naše, jako Elzevir riskoval svůj, aby zachránil můj, a byl o něj tam v těch bíle lemovaných vlnách připraven.

Usedl jsem na horním konci břehu, s lokty na kolenou, hlavu v dlaních a s tváří obrácenou k moři, nevěda dobře, proč zde jsem a co hledám, ale mysle jen na to že Elzevir pluje někde mezi onou plovoucí hladinou dřeva z vraku a že musím být nablízku, abych ho spatřil, až se dostane na břeh. Jistě připluje co nevidět, protože jsem viděl jiné, kteří se takhle dostali na břeh. Neboť když narazil na pobřeží Bataviánec, stál jsem mu tak blízko, jako minulé noci naši zachránci nám, a na jeho palubě se našli někteří, kdo z jeho přídě učinili ten osudný skok a pokusili se probojovat pěnivým příbojem. Byl jsem jim tak blízko, že jsem mohl sledovat jejich rysy a číst v jejich tvářích divokou naději, ale pak se jich zmocnil spodní zpětný proud, a onoho dne nevyvázl ani jeden životem. A přece se posléze všichni vrátili k pobřeží a podle jejich mrtvých tváří jsem v nich poznal muže, které jsem na moři mezi lodí a břehem viděl, jak doufají nadějí, jež umírá poslední; někteří nazí, jiní oblečení, někteří zhmoždění a hrůzně otlučení oblázky a mořem, a někteří bez škrábnutí a nedotčení – všichni posléze připluli ke břehu.

Tak jsem seděl a čekal jsem, až Elzevir připluje; a nikdo z těch, kdo křižovali pobřeží, mně nic neříkal, protože muži z Měsíční Zátoky se domnívali, že jsem přišel z Ringstaveu, a muži z Langtonu, že patřím do Měsíční Zátoky; a obojí dohromady si mysleli, že jsem si pro sebe na moři vyhlédl nějaký sud a čekám, dokud nepřipluje. Teprve po chvíli se ke mně připojil mistr Ratsey a posadiv se ke mně prosil, abych snědl chléb a maso, které přinesl. Neměl jsem teď na jídlo ani pomyšlení a vzal jsem si, co mně dával, jenom abych měl od jeho neodbytnosti pokoj, ale jak jsem jednou okusil, nedalo mně to a snědl jsem všechno a to mně udělalo moc dobře. Nebylo však v mých silách s Ratseym rozprávět ani odpovídat na jeho otázky, třebaže jindy bych mu jich sám položil tisíc; a on, vida, že to není k ničemu, seděl vedle mne bez řeči, přikládal tu a tam k očím dalekohled, aby rozeznal věci plující po moři. Jak dne přibývalo, odcházeli muži od ohně vzadu na pobřeží a scházeli dolů k moři, kde vlny neustále vyvrhovaly novou kořist. A všichni pracovali ze všech sil, ne každý sám pro sebe, ale aby to všechno nashromáždili na společnou hromadu, kterou si měli poté rozdělit.

Mezi plovoucími částmi vraku za velkými vlnami jsem zahlédl nejednu černou kouli jako černou bóji pohupující se sem a tam a vyplouvající nahoru, když se přihnala vlna; a poznal jsem v nich hlavy utopených mužů. Třebaže jsem si však vzal Ratseyho dalekohled a prozkoumal je všechny dost pozorně, nemohl jsem je rozpoznat, uviděl jsem ale dvouřadou osmiveslici plující dnem vzhůru a o kus dál další člun, opuštěný a potopený po horní okraj. Nastalo poledne, než bylo vyvrženo první tělo, a obloha se trochu protrhala a slabé a uslzené slunce se jí snažilo prorazit; a pak následovala tři další těla. Byla to část posádky dvouřadé osmiveslice, neboť všichni měli na levém zápěstí železný kruh, jak mně řekl Ratsey, který se na ně šel dolů podívat, ačkoli se nezmiňoval o cejchem vyznačeném „Y“. Vytáhli je a položili vzadu na pobřeží pod nějaké plachty, aby tam leželi, dokud pro ně nevykopou hrob.

Pak jsem pocítil něco, co mně říkalo, že připlouvá on, a uviděl jsem tělo převalující se v pěnivém přílivu a poznal jsem, že je to ono, na které čekám. Místo, kde ho moře vyvrhlo, bylo blízko mne, a já jsem seběhl dolů po břehu, nestaraje se o bílou pěnu ani spodní zpětný proud, a pevně jsem ho sevřel; neboť neopustil on včerejší noci záchranné lano a neběžel dolů do pěnivého příboje, aby zachránil můj bezcenný život? Ratsey mně stál po boku a tak jsme ho společně vytáhli ze ženoucí se pěny a já jsem mu vymačkal vodu z vlasů a otřel mu tvář a pokleknuv tam políbil jsem ho.

Když lidé viděli, že jsme vytáhli nějaké tělo, přišli a zírali na mne, že s ním tak něžně zacházím. A když posléze poznali, že jsem cizinec a že mám kolem zápěstí železný kruh a na tváři vypálené „Y“, zírali tím víc; až se rozneslo, že jsem ten, kdo včerejší noci prošel pěnivým příbojem živ, a že toto nebohé tělo náleží mému příteli, který za mne položil život. Pak jsem zahlédl Ratseyho, jak promlouvá s tím či oním z hloučku, a věděl jsem, že jim sděluje naše jména; a někteří, které jsem znával, přišli a stiskli mně ruku, bez jediného slova, protože viděli, že je mně těžko u srdce, a někteří se sklonili a podívali se Elzevirovi do tváře a dotkli se jeho rukou, jako by ho zdravili. Moře a kameny k němu byly milosrdné a neměl na sobě ani modřinu, ani ránu, jeho tvář však nesla výraz nekonečného míru a oči a ústa měl zavřené. Na jeho tváři jsem stěží rozeznal značku „Y“ i já, který jsem věděl, kde se nachází, neboť smrtelná bledost vysála jizvě barvu a ponechala jeho tvář hladkou a jemně bílou jako u alabastrových soch v kostele Měsíční Zátoky. Od pasu nahoru bylo jeho tělo nahé, jak se svlékl ke skoku z brigy, a my jsme viděli mohutný hrudník a vzdouvající se svaly, které ho zachránily v mnoha beznadějných okamžicích, a pouze zklamaly, poprvé a naposledy, před několika hodinami.

Lidé chvíli stáli a v tichosti hleděli na starého pašeráka, který vylodil na pobřeží Měsíční zátoky svůj poslední náklad, a pak mu položili ruce podél těla a převalili ho do plachty a odnášeli ho pryč. Kráčel jsem vedle něj, a jak jsme přecházeli přes přímořské louky, začalo svítit slunce a my jsme potkali malou skupinku školáků mířících dolů na pobřeží, aby se podívali, co se stalo s vrakem. Ustoupili stranou, aby nás nechali projít, a chlapci strhli čepice a děvčátka vysekla pukrle, když poznali, že je míjí ubohý utopený nebožtík; a mně se zdálo, jak jsem ty děti zahlédl, že mezi nimi vidím sebe, a pak už jsem nebyl dospělým mužem, ale přicházel jsem právě z vyučování pana Glennieho v jídelně starého chudobince.

Tak jsme došli do Proč ne? a tam jsme ho uložili. Jak jsem se dozvěděl později, od té doby, co Maskew zemřel, nebyla hospoda pronajata a včerejší noci zde poprvé rozdělali oheň, protože věděli, že briga ztroskotá, a domnívali se, že by někteří mohli vyváznout živí a potřebovat ošetření. Dveře byly dokořán a oni ho donesli do hostinského pokoje, kde dosud hořel oheň, a položili ho na stůl s trnožem, zakrývajíce mu tvář a tělo plachtou. Když to udělali, postávali chvilku kolem, celí nesví, jako by nevěděli co dělat; a pak se jeden po druhém vytratili, protože žal je záležitost, se kterou jen ženy dovedou zacházet, a oni se chtěli vrátit zpátky na břeh, aby z vraku získali, co se získat dalo. Jako poslední ze všech odcházel mistr Ratsey se slovy, že vidí, že bych rád zůstal sám, a že se vrátí před setměním.

Tak mne ponechali samotného s mým mrtvým přítelem a s řadou těch nejtrpčích myšlenek. Místnost nebyla uklizená; na trámech visely pavučiny a prach pokrýval okenní tabulky tak silně, že propouštěly světlo jen zpoloviny. Prach pokrýval všechno; židle a stoly, vyjma stolu s trnožem, kde ležel on. Byl to tentýž stůl, na který položili Davidovo tělo; byla to tatáž místnost, v níž se tato ztichlá duše, která už nikdy nepocítí ani radost, ani žal, skláněla a plakala nad svým synem. Místnost zůstala přesně tak, jak jsme ji jednoho dubnového večera před lety opustili, a na příborníku ležela velká deska na lurč, tak zaprášená, že se na ní nedal přečíst nápis „Stejně jako v životě také v hazardní hře vykouzlí obratnost něco i z nejhorších hodů“; ale jak neobratnými hráči jsme byli, jak špatné byly naše hody a jak málo jsme z nich dokázali získat!

Podobnými myšlenkami jsem se obíral, zatímco krátké odpoledne uběhlo a vesnicí kolovalo vyprávění, jak se onen Elzevir Block a John Trenchard, kteří tak dávno odešli, vrátili zpátky do Měsíční Zátoky, a že se ten starý pašerák utopil, zachraňuje život toho mladého muže. Dovnitř se začínal plížit soumrak, když jsem z Elzevirovy tváře odhrnul plachtu a ještě jednou se podíval na svého ztraceného přítele, svého jediného přítele; neboť existoval teď někdo, kdo by o mne za mák dbal? Mohl jsem jít a utopit se u břehu Měsíční zátoky, a nikomu bych nezpůsobil bolest. Co mně bylo platné, že jsem se zbavil pout a byl zase svobodný? Jaký význam pro mne nyní měla svoboda? Kam jsem měl jít, co jsem měl dělat? Můj přítel odešel.

Tak jsem se vrátil a sedl jsem si s hlavou v dlaních a díval se do ohně, když tu jsem zaslechl, jak někdo vstoupil do pokoje, ale neotočil jsem se, domnívaje se, že mistr Ratsey se vrací zpět a lehce našlapuje, aby mne nevyrušil. Pak jsem na rameni ucítil lehký dotek a vzhlédnuv spatřil jsem vysokou a důstojnou ženu, ne už dívku, ale ženu v plné síle a kráse mládí, stojící vedle mne. V mžiku jsem ji poznal, neboť se změnila pramálo, vyjma toho, že v její oválné tváři přibylo více vážnosti a že nyní měla žlutohnědé vlasy, které jí povlávaly kolem zad, vyčesané nahoru. Shlížela na mne a nechala svou ruku na mém ramení. „Johne,“ řekla, „ty jsi na mne zapomněl? Nemohu sdílet tvou bolest? Nenapadlo tě dát mi vědět, žes přišel? Neviděls to světlo, nevěděls, že tu na tebe čeká přítel?“

Neříkal jsem nic, protože jsem nebyl mocen slova, ale žasl jsem, že přišla právě v tom okamžiku, aby mně dokázala, že se mýlím, když si myslím, že nemám žádného přítele; a Grace mluvila dál:

„Je to dobré, abys zůstával tady? Netruchli příliš zoufale, neboť nikdo by nemohl zemřít vznešeněji, než zemřel on; a po ta léta, co jste byli pryč, jsem o něm hodně přemýšlela, a shledala jsem, že má dobré srdce, a jestli skutečně udělal něco špatného, bylo to tím, že mu jiní ublížili víc.“

A zatímco Grace hovořila, vzpomněl jsem si, jak se Elzevir rozhodl zastřelit jejího otce a jen o vlásek mu to nevyšlo, a ona o něm přece mluvila tak hezky, že jsem si začal myslet, že Elzevir vůbec nikdy neměl v úmyslu smírčího soudce skutečně zastřelit, ale jen postrašit. A jak se ten běh našich osudů zatočil, že já jsem měl zabránit, aby Elzevir nesl tuto poskvrnu na svědomí, a on pak měl zachránit můj život a že nyní má Maskewova dcera velebit Elzevira, když tu ležel mrtev! A já jsem stále ze sebe nemohl vypravit slova.

A Grace znovu řekla: „Johne, ty pro mě nemáš ani slovo? Zapomněls? Ty mne už nemiluješ? Nemám sdílet tvou bolest?“

Tehdy jsem její ruku vzal do svých a pozdvihl ji ke rtům a řekl: „Drahá paní Grace, nezapomněl jsem na nic a ctím vás nade všechny ostatní; ale o lásce nesmím s vámi dál mluvit – ani vy se mnou ne, neboť už nejsme chlapec a děvče jako v dobách minulých, ale vy jste vznešená dáma a já zlomený ubožák!“ a s tím jsem jí vyprávěl, jak jsem byl deset let vězněm a proč, a ukázal jsem jí železný kruh na zápěstí a cejch na své tváři.

Zadívala se upřeně na cejch a pronesla: „Nemluv o bohatství; bohatství nedělá muže mužem, a jestli ses nevrátil o nic bohatší, než jsi odcházel, nevracíš se o nic chudší, a také o nic chudší, Johne, pokud jde o tvou čest. Jsem bohatá a peněz mám víc, než mohu náležitě vynaložit, tak se o těchhle věcech nezmiňuj; buď ale rád, že jsi chudý a že ti nebylo dopřáno mít prospěch z onoho pokladu. Pokud však jde o to vypálené znamení, nepovažuji je za název žádného vězení, ale za znak Mohunů, stvrzující, že jim patříš a že musíš uposlechnout jejich rozkazů. Neříkala jsem ti: Měj se na pozoru, jestli vztáhneš ruku na ten poklad, byl nabyt nepoctivě a přinese s sebou prokletí? Ale já tě teď, když na sobě neseš to znamení, prosím ještě naléhavěji: ani penny z toho pokladu se nedotýkej, kdybys ho měl jednoho dne nabýt zpět, ale věnuj ho na takové účely, o jakých se plukovník Mohune domníval, že pomohou jeho hříšné duši.“

S těmito slovy vyprostila svou ruku z mé a popřála mně „dobrou noc“, zanechávajíc mne v temnějící místnosti, kde zář ohně dopadala na plachtu a obrys těla, které pod ní leželo. Poté, co odešla, jsem dlouho přemítal o tom, co říkala a co má znamenat to, když mluvila o pokladu, kterého jednoho dne znovu nabudu; ale zcela mne ohromilo poznání, jak stálá je láska ženy a že ve svém srdci může dosud najít místo pro něco tak ubohého, jako jsem já. Pokud však jde o to, co říkala, měl jsem význam jejích slov pochopit ještě téhož večera.

Mistr Ratsey přišel a zase odešel, nezdržel se u mne dlouho, protože na pobřeží měli plné ruce práce; kladl mně však na srdce, abych byl dobré mysli a neměl žádné strachy ze zákona; neboť stíhání a odměna za mou hlavu byly odvolány před mnoha lety. Byla to Grace, která přiměla právníky, aby podali formální žádost o jejich zrušení, a sama odmítla podepsat výzvu ke stíhání a prohlásila, že ten smrtící výstřel byl vypálen nešťastnou náhodou. A tak byl strach, který se ve mně právě probouzel, navždy zažehnán; a když Ratsey odešel, rozdmýchal jsem oheň a ulehl před něj v pokrývkách, neboť jsem byl unavený jako pes a toužil jsem po spánku. Už jsem téměř dřímal, ale ještě jsem nespal, když se ozvalo zaklepání na dveře a dovnitř vkročil pan Glennie. Zestárl a trochu se nahrbil, jak jsem viděl ve světle ohně, ale přesto přese všechno jsem ho ihned poznal a posadiv se uvítal jsem ho tak, jak jsem jen byl schopen.

Nejprve se na mne díval se zvědavostí, jako by bral na vědomí toho zarostlého muže, který vyrostl z chlapce, na kterého si pamatoval, ale pozdravil mne velmi laskavě a posadil se vedle mne na lavici. Nejprve pozdvihl z mrtvého těla plachtu a zahleděl se na tu spící tvář. Potom vyndal modlitební knihu, přečetl Commendamus9* za mrtvé a mně poskytl duchovní útěchu a konečně se dal do vyprávění o minulosti. Od něj jsem se dozvěděl, co se událo, zatímco jsem byl pryč, třebaže se vlastně nepřihodilo vůbec nic kromě několika úmrtí, to je totiž jediný druh změny, která do Měsíční Zátoky zavítá. A mezi těmi, kdož zemřeli, byla slečna Arnoldová, moje teta, takže jsem měl o dalšího přítele méně, kdybych ji i mezi přátele opravdu počítal; neboť třebaže to se mnou mínila dobře, svou péči uplatňovala s příliš velkou přísností, než abych ji mohl milovat, a tak jsem v tom velkém zármutku pro Elzevira nebyl s to truchlit pro ni.

Ať už to bylo duchovní útěchou, kterou mně poskytl pan Glennie, nebo tím, že mně zjevil, jak mnoho důvodů k vděčnosti mám, byv vysvobozen z vězení a uchráněn hrozící smrti, jisté je, že jsem pocítil určitou úlevu v žalu a čerpal jsem z jeho hovoru potěchu.

„A třebaže by mne snad někdo káral,“ řekl pan Glennie, „za to, že si po citování Písma svatého dovoluji odvolávat se na světské autory, přece se nemohu zdržet toho, abych se tu nezmínil, že i velký básník Homér radil v truchlení umírněnost, ‚neboť rychle,‘ říká, ‚přesytí se žal mrazivý‘.“

Pomyslel jsem, že poté hodlá odejít, ale on si odkašlal takovým způsobem, že jsem uhodl, že mně chce říci něco důležitého, a on vytáhl z kapsy podlouhlý přeložený modrý papír. „Synu můj,“ pronesl, rozkládaje ho rozvážně a uhlazuje ho na koleně, „neměli bychom nikdy spílat Štěstěně, a mluvím-li o Štěstěně, užívám onoho pojmu v našem přízemním lidském smyslu a nevyplývá z toho, že vůbec existuje nějaká Náhoda kromě té, která je podmíněna vševládnoucí Prozřetelností; neměli bychom nikdy, říkám, spílat Štěstěně, protože právě v onom okamžiku, kdy se nám zdá, že nás opustila, vzdálila se možná jenom, aby vyhledala nějaký velmi bohatý poklad a s ním se vrátila. A že je tomu tak, to ať ti dokáží řádky, které ti hodlám přečíst; tak zapal svíčku a postav ji ke mně, v tomhle tančícím světle ohně totiž mé oči nerozeznají písmo.“

Vzal jsem zbytek jedné svíčky, která stála na krbové římse, a udělal jsem, co mně přikázal, a on pokračoval: „Přečtu ti tento dopis, který jsem dostal téměř před osmi lety, a zda je závažný, to posoudíš ty sám.“

Nebudu zde uvádět plné znění toho dopisu, ačkoli ho mám u sebe, ale uvedu ho zkráceně, protože byl od právníka, vyšňořený dlouze se vinoucími frázemi a sestavený, jak takové dopisy bývají, aby potom poskytly záminku pro mastnější honorář. Byl adresován důstojnému panu Horáci Glenniemu, trvalému duchovnímu v Měsíční Zátoce, v hrabství dorsetském, v Anglii a byl napsán anglicky Heer10* Roostenem, právním zástupcem v Haagu, v Království holandském. Dopis sděloval, že jistý Aldobrand, klenotník a obchodník s vzácnými kameny v Haagu, poslal pro Heer Roostena, aby pro něj sepsal poslední vůli. A že řečený Krispijn Aldobrand, blížící se svému konci, místopřísežně vypověděl řečenému Heer Roostenovi, že je jeho, Aldobrandovým, přáním odkázat všechen svůj majetek jistému Johnu Trenchardovi z Měsíční Zátoky v Dorsetu v Království anglickém. A k tomuto činu že ho přimělo za prvé, že on, Aldobrand, nemá žádné děti, kterým by cokoli odkázal, a za druhé, že si přeje učinit Johnu Trenchardovi úplné a vyhovující odškodnění, neboť kdysi získal od řečeného Johna Trencharda diamant, aniž za něj zaplatil náležitou cenu. Kterýžto kámen on, Aldobrand; prodal a proměnil v peníze a učiniv tak shledal poté, že upadá jak jeho jmění, tak jeho zdraví; takže třebaže měl velké jmění předtím, než se stal majitelem toho diamantu, to se ihned rozplynulo nešťastnými riskantními podniky a spekulacemi, až mu zůstalo jen něco víc než peníze, které mu vynesl tentýž diamant. Pročež zůstavil Johnu Trenchardovi všechno, co bude vlastnit v době své smrti, a jsa blízek svému konci, prosil ho o odpuštění, jestliže mu v čemkoli ublížil. To byly pokyny, které Heer Roosten obdržel od pana Aldobranda, jehož zdraví se očividně zhoršovalo, až o tři měsíce později zemřel. Štěstí bylo, dodával Heer Roosten, že závěť byla sepsána v pravý čas, neboť jak pan Aldobrand slábl, stával se obětí bludů a tvrdil, že John Trenchard přivolal na ten diamant kletbu, a prohlašoval, že bude i citovat její slova, totiž „že přinese prokletí v tomto životě a zatracení v tom příštím“. Ani to nebylo všechno, neboť pan Aldobrand nemohl spát a budil ho strašný sen, v němž, tak zpravil Heer Roostena, viděl ustavičně vysokého muže s měděnou tváří a černým vousem, jak rozvírá závěsy kolem postele a vysmívá se mu. Tak tedy posléze dospěl svého konce a po jeho smrti usiloval Heer Roosten, aby uvedl v platnost znění poslední vůle tím, že napsal Johnu Trenchardovi v Měsíční Zátoce v Dorsetu, aby ho obeznámil, že zůstal jediným dědicem. Ona adresa byla opravdu jediným údajem, který Aldobrand svému právnímu zástupci poskytl, ačkoli mu stále sliboval, že mu vbrzku předloží bližší zprávu, co se týče Trenchardova místa pobytu. Tato zpráva byla nicméně vždy odkládána, možná proto, že Aldobrand doufal, že se mu snad udělá lépe, a pak by svého pokání litoval. Takže Heer Roosten mohl pouze napsat Trenchardovi do Měsíční Zátoky, a v odpovídající době mu byl dopis vrácen se zprávou, že Trenchard z onoho místa uprchl, aby unikl zákonu, a pak se po něm slehla zem. Potom bylo Heer Roostenovi doporučeno, aby napsal duchovnímu farnosti, a tak adresoval tyhle řádky panu Glenniemu.

To byla podstata dopisu, který pan Glennie předčítal, a můžete lehce uhodnout, jak mne taková zpráva rozrušila a jak jsme seděli dlouho do noci, rozmlouvajíce a uvažujíce, jaké kroky by bylo nejlepší podniknout, neboť jsme se obávali, aby právníci nedisponovali s těmi penězi nějakým jiným způsobem, když uplynulo údobí tak dlouhé, jako je osm let. Byla půlnoc, když pan Glennie odcházel. Svíčka už dávno dohořela, ale oheň plál jasně, a pan Glennie poklekl u stolu s trnožem, než odešel.

„Skonal pro dobrou věc, Johne,“ řekl povstávaje, „a já se modlím, kéž má náš konec, až se přiblíží, stejně dobrý důvod. Neboť pro většinu z nás je hodina smrti hodinou hroznou, a my se můžeme modlit náležité modlitby, jako každé neděle, abychom došli spasení. Ale je tu ještě jeden stav, který měli ti, kdož složili tuto litanii, za neméně nebezpečný, a kázali nám modlit se, abychom se po všechny časy vystříhali bohatství. Tak se modlím, abys toho bohatství, jestli se ti přece jen dostane do rukou, užil správně. Neboť třebaže nepřikládám váhu těm pošetilým povídačkám, nebo si nemyslím, že na bohatství jako takovém lpí nějaká kletba, přece bylo-li určeno pro dobrý účel, byť lidmi zlými, jako plukovníkem Johnem Mohunem, který uložil tento poklad, nemůžeme než se dopustit nenapravitelné chyby, užijeme-li ho jinak. Tak žij v pokoji a pamatuj, že kromě tohohle jsou jiné poklady a že láska poctivé ženy je daleko cennější než všechno zlato a klenoty světa – jak jsem kdysi poznal.“ A s těmito slovy mne opustil.

Domyslel jsem si, že toho dne mluvil s Grace, a jak jsem ležel dřímaje před ohněm, sám v této staré místnosti, kterou jsem tak dobře znal, sám s tímto tichým přítelem, který zemřel, aby mne zachránil, netruchlil jsem pro něj o nic méně, avšak přece jsem se nesoužil jako člověk bez naděje.

Co zbývá dál v tomto příběhu dovyprávět – poněvadž z mého vyprávění asi tušíte, že se vše v dobré obrátilo? Který člověk by si totiž sedl, aby sepsal vyprávění, které by končilo jeho vlastní porážkou? Celé to velké jmění přešlo do mých rukou, a jestli neprozradím, jak velké bylo, činím tak kvůli tomu, abych neprobudil závist, neboť bylo daleko větší, než bych si kdy mohl pomyslet. A z těch peněz jsem se nikdy nedotkl ani jediného penny, protože se mně v minulosti dostalo hořkého ponaučení, ale vynaložil jsem je s pomocí pana Glennieho a Grace na dobročinné skutky. Nejprve jsme přestavěli a rozšířili chudobinec tak, že to přesahovalo všechno, na co by plukovník John Mohune kdy pomyslel, a zařídili jsme jej tak, aby se stal navždy útulkem všech vysloužilých námořníků z pobřeží. Za další jsme se poradili s Bratrstvem svaté Trojice11* a na Čenichu vystavěli maják, aby byl lodím vyplouvajícím na moře signálním světlem, jako jím byla v minulosti Maskewova sirka pro naše rybářské čluny. Posléze jsme zkrášlili kostel, odstranili jsme těžkopádná dubová sedadla a opatřili jsme ho úhlednými kostelními lavicemi z jedlového dřeva a potaženými vlněnou látkou, v nichž se o nedělích sedělo mnohem pohodlněji. Odstranili jsme také spoustu starého skla a všechna okna jsme nechali pořádně zasklít, aby odolávala větru, a připočteme-li vysokou kazatelnu, čtecí pultík a křeslo pro pana faráře a nové desky s přikázáním na každé straně oltáře, nebylo v kraji kostela, který by se našemu mohl rovnat. Ona velká hrobka pod ním, se všemi vzpomínkami, které se k ní vztahovaly, byla uvedena do pořádku a pak dokonale zazděna, a poté nebylo nikdy o Černovousovi a jeho ztracených Mohunech více ani slechu. A pokud jde o pašeráky, nevím, kam se poděli; a jestli se za temné noci stále vykládá na břeh náklad, já o tom nic nevím, neboť jsem jak zámeckým pánem, tak smírčím soudcem.

S novým chudobincem a kostelem prohlédla také vesnice. Staré domy se přestavěly a nové byly vybudovány, a vše patří nám, vyjma Proč ne?, která stále patří vévodství. A ta byla znovu pronajata a lidé přestali chodit ke Kavkám v Ringstaveu a vrátili se na své staré oblíbené místo a kterýkoli ztroskotavší nebo cestou unavený námořník najde pod její střechou stravu a milé přivítání.

V Útulku Mohunů – neboť tak se nyní chudobinec, s pěknými místnostmi a naplněnou knihovnou, nazýval – byl pan Glennie prvním představeným a mistr Ratsey stál v čele vysloužilců. Strávili tu šťastné dny, dokud nebyli povoláni k Pánu, když se jejich roky naplnily; spí na slunečné straně kostela, moře na doslech, u toho velkého pilíře, kde jsem kdysi našel mistra Ratseyho s uchem u země. A blízko nich leží Elzevir Block, ten nejvěrnější a mnou nejvíc milovaný, s těmito slovy na náhrobku: „Větší lásku k bližnímu nechoval žádný muž než tento, jenž svůj život obětoval pro přítele,“ a s několika verši pana Glennieho.

A dovolte, abych se naposled zmínil o nás. Panský dům je opět důstojným domovem, s úpravnými trávníky a terasovitými sloupkovými zábradlími, za nimiž se můžeme posadit a pozorovat tenký modrý kouř vznášející se za letních večerů nad vesnicí. A v panských lesích jsme moje žena a já vídali hrát si malou Grace a malého Johna a malého Elzevira, našeho prvorozeného; a naše dcera nyní dospěla a chová nás jako oko v hlavě a naši synové odešli sloužit králi Jiřímu na moři i na souši. Ale pokud jde o nás, Grace a já jsme nikdy neopustili tuhle svou milou Měsíční Zátoku, protože jsme se zcela spokojili s tím, když jsme viděli úsvit zlatící dlouhý řetěz útesů a noc kráčející rosou přes louky; když jsme pozorovali jaro odívající bukové větve zelení nebo fíky zrající u jižní zdi; zatímco za tím vším se rozprostírá jako opona věčné moře, stále stejné a stále se měnící. Nadevše však miluji ten pohled, když je k šílenství vybičováno podzimními vichřicemi a když po celou noc slyším skřípějící řev a čeření oblázků jako hru varhan. A tehdy se na lůžku otočím a děkuji Bohu, snad víc než kterýkoli žijící smrtelník, že nebojuji o život na pobřeží Měsíční zátoky. A nejednou jsem stál s lanem v ruce na tomtéž hrozném místě a pokoušel se zachránit bojujícího ubožáka; ale nikdy jsem nespatřil člověka, který by prošel pěnivým přílivem živ za takové noci, kdy Elzevir zachránil mne.