Stanislav Šusta

Město v ohni

Kapitola první – SVĚTLO V OKNĚ

Franta Svátek znal Horní Újezd jako své boty. Narodil se tu a strávil zde prvních šestnáct let svého života, se dvěma výjimkami: poslední léto před válkou byl na prázdninách v Sobotce u strýčka Šestáka a loni se byl podívat na Karlštejně. Jinak Horní Újezd neopustil a prolezl tu každý kout, každý průchod, znal každý dům a bez přeháněni znal i každého Ujezďáka.

Teď mu to všechno nebylo nic platné: byl v koncích.

Utíkal Křivou ulicí, spoře osvětlenou plynovými lampami, a v patách měl dva gestapáky. Na rohu se zastavil a opatrně vykoukl, aby zjistil, jestli je čistý vzduch.

Nebyl. Napříč Hruškový ulice stálo veliké černé auto. Franta nepochyboval, že auto tam nestojí jen tak, že jen tak někdo si nevyjel v jednu hodinu po půlnoci do Hruškový ulice a nepostavil se napříč, dnes, 12., vlastně 13. února 1945.

V autě byli taky gestapáci, o tom nemohlo být pochyb.

Křivou ulicí se blížil dusot gestapáckých křusek.

Ulice byla opravdu křivá a oba muži byli dosud za rohem. Za chvilku se vynoří, Frantu popadnou, zkroutí mu ruce dozadu, hodí ho do auta a pak bude po všem.

Úplně po všem. V posledním roce války, když už Němci prohrávají na celé čáře a Sověti mají bezmála Berlín v dostřelu svých kaťuší.

Franta se bezradně rozhlédl.

Byla mu strašná zima. Sáhl si pod kabát a nahmátl balíček letáků.

Sakryš, zapomněl je zahodil. Teď už neměl vůbec žádnou naději. Gestapáci u něho letáky najdou a to znamená, že z jejich rukou nevyjde živý.

Letáků bylo dvě stě a bylo na nich napsáno:

SOUDRUZI DĚLNÍCI!!!

Hitlerovská bestie mele z posledního.– Nebude to dlouho trvat a zdechne. Chcípá, ale kope kolem sebe. Hitler a jeho smečka dosud poroučí miliónům vojáků. Dosud vraždi a mučí nevinné lidi. Proto my všichni musíme dělat všechno proto, aby dodělala co nejdřív. Je to v moci každého z nás. Proto všichni pracujme co nejpomaleji. Zapomeňme na to, že české ruce byly zvyklé dělat dobré výrobky – čím víc zmetků naděláme, tím lépe! Prasklé kolečko v motoru německého tanku může zachránit život mnoha sovětským vojákům! Zpožděný vlak s vojenským materiálem na německou frontu uspíší příchod svobody, zkažené jídlo v německých konzervách ještě víc zkazí náladu hitlerovským vojákům. Co můžeš udělat za hodinu, dělej za dvě! Co můžeš udělat dobře, dělej špatně! Co můžeš dodat včas, dodej pozdě!

HODINA OSVOBOZENI SE BLÍŽI A BRZY BUDEME ÚČTOVAT!!!

A pod tím bylo namalované kladivo se zkříženým srpem: znak Komunistické strany Československa, už sedm let pracující v ilegalitě.

Franta nastoupil do Hurbanky jako učeň do údržby. To už je hezká řádka měsíců. Líbilo se mu tam, mohl se tam vrtat ve strojích, naučil se zacházet s vrtačkou, frézou, soustruhem a hoblíkem, uměl pilovat, řezat závity metrické i coulové, uměl svařovat autogenem i elektrikou. Všichni si ho chválili, jaký že je to šikovný kluk.

Nebyl nejmladší v dílně. Spolu s ním tam byl ještě jeden učedník, Jarda Málek. A taky tam bylo několik starších mládenců, vyučených, kteří měli blíž k šestnáctiletým učedníkům než k těm starším fotříkům, ženatým, s hlavou plnou starostí o své děti a o jejich školní maléry.

Pro Frantu to byli „starší kluci“. Byli čtyři: Libor Mácha, Standa Štěpán, Jirka Soukup a Jirka Švestka. Jednomu Jirkovi se říkalo Jíra, druhému Irskej.

Franta se jim bezmezně obdivoval. Rád se smál jejich vtipům, rád poslouchal jejich vyprávění, rád se díval, jak pracují. Připadalo mu nepředstavitelné, že jednou bude taky tak dokonalý, tak dospělý, tak skvělý jako oni. Vždyť jemu bylo teprve šestnáct a jim už bylo přes dvacet, Irskému táhlo na pětadvacítku!

A právě Irčan popletl nejvíce Frantovi hlavu.

Jednou Franta dostal od mistra úkol: měl navrtat do litinové desky o tvaru kruhu 84 desítek děr. Mistr desku rozměřil, důlčíkem narazil, kam má Franta vrtat, a teď se, chlapče, tuž.

Franta se tedy tužil, vrtal, až se kouřilo z něho i z vrtáku. Práce mu šla dobře od ruky, jenom jednou se netrefil přesně do důlku, vrták se ohnul a vrčel, taktak že nepraskl. Až se Frantovi zapotila záda. V té chvíli přišel Irčan.

„Tobě to jde,“ řekl a ušklíbl se.

„Každýmu se to stane,“ řekl Franta a začervenal se. Bylo to k vzteku. Už navrtal přes třicet děr, pokaždé mu vrták šel do kovu jako do hroudy másla a obdivovaný Irčan přišel zrovna ve vteřince, kdy Franta málem zlomil vrták.

„Já to myslím vážně. Koukám na tebe, jak makáš. Jseš hotovej rychlík.“

Franta nevěděl, co si o tom má myslet. Irčan byl vyhlášený mechanik. Němci ho chtěli vzít na práci do rajchu, ale nakonec Irčan zůstal: nikdo nerozuměl obráběcím strojům v Hurbance tak dobře jako on.

Irčan ale nevypadal jako vtipálek. Tvářil se jakoby nic, a tak se Franta jenom tiše červenal.

„Možná že se samou prací přetrhneš.“

„To mám dělat pomalejc?“ zeptal se Franta. Nerozuměl Irčanovi. Třeba takové tempo stroji škodí, třeba se motor příliš zahřívá, třeba se tupí vrták nebo díry nejsou dost kulaté…

„Ne, to ne, nemakej pomalejc,“ řekl Irčan. „To by se Němcům nelíbilo. Oni totiž tuhle součástku dost potřebujou.“

Mluvil jakoby nic. Nikdo by mu nemohl nic vytknout. Sebezuřivější gestapák by nemohl mít žádnou námitku proti tomu, že Irčan chválí učedníka za pili a upozorňuje ho na význam součástky pro vítězství německých zbraní.

Přesto Frantovi bylo jasné, že Irčan to mysli přesně naopak. Upozorňuje ho, že by neměl tak rychle pracovat a že Němcům přeje to nejhorší.

Irčan chvilku postál a pak odešel, Frantovi to ale pořád vrtalo v hlavě.

Nenáviděl nacisty jako všichni, koho znal. Máma s babičkou před ním o válce nemluvily, ale Franta dobře věděl, Co si povídají o Stalingradu, o Kursku, o americké invazi v Normandii. Litoval, že táta už není na světě, ten by se určitě nebál s Frantou o válce mluvit a jistě by mu pověděl mnoho podrobností o tom, jak to Němci prohrávají na všech frontách. Máma s babičkou byly moc opatrné, pořád viděli ve Frantovi malého usmrkance, který před nejbližším gestapákem nebo kolaborantem řekne: Máma povídala babičce, že Němci dostanou brzy na frak.

S Jardou se několikrát bavil o tom, co by se dalo proti Němcům dělat.

„Do ničeho se nepleť,“ říkal mu Jarda. „Víš, kolik lidi zas Němci zastřelili. A byli mezi nimi i kluci jako my. To nech vojákům a partyzánům. My nemáme ty možnosti.“

Franta uznával, že Jarda má pravdu, ale stejně snil o tom, že se spolčil s Pérákem, lítým nepřítelem hitlerovců, který se prý pohybuje noc co noc po Praze, skáče přes střechy domů na pérových botách a rdousí esesáky rukavicemi, do kterých si našil žiletky. To by bylo něco, mordovat jednoho esesáka za druhým. A každému dát do ztuhlé ruky lístek s nápisem:

SMRT HITLEROVI!

Nepolapitelný Franta

Kdybych alespoň byl železničář, říkal si jindy Franta. Mohl bych přeřezávat hadice u vzduchových brzd železničních vagónů. Nebo v muniční továrně bych mohl dávat do nábojů hlínu místo střelného prachu. Nebo v továrně na letadla bych mohl dávat do motorů vadné součástky a letadla by ve vzduchu pukala a v plamenech se řítila k zemi.

Ale tady, v Hurbance, malé továrně na pumpy?

Hurbanka nebyla jediná továrnička Horního Újezda, té nejperifernější z pražských periférií. Sem už nejezdila ani tramvaj, z konečné se muselo jít pětadvacet minut pěšky a mezi domy, továrními ohradami a skladišti prokmitala už pole.

Jednoho dne řekl Franta Irčanovi:

„Škoda že nevyrábíme rakety pro Němce. To by se daly dělat věci!“

Irčan se zasmál.

„Buď rád, že neděláme rakety. To bys měl za zadkem esesáka a s pistoli v ruce by ti koukal přes rameno, jestli dobře děláš.“

Tohle Frantu ještě nenapadlo. Pravda, v Hurbance se dělají součástky do pump vodních, naftových, benzinových všelijakých zvláštních, kterým Franta nerozuměl. Byly to obyčejné součástky a s válkou neměly nic společného. Proto v továrně nebyli vojáci, ale jenom tři verkšusáci, němečtí hlídači Tihle staří strejcové strávili většinu dne v kůlně a chrupali tam na balících s dřevitou vlnou.

Franta se však nechtěl vzdát, aby si Irčan nemyslel, že je malý kluk a dá se opit rohlíkem.

„Kdybych dělal na raketách, esesák by se třeba ohlíd a já bych něco udělal špatně!“

„Každá součástka má číslo,“ poučoval ho Irčan. „V důležitých vojenských továrnách je několik výstupních kontrol. Ty zjistí zmetek, podle čísla přijdou na to, kdo součástku vyrobil, a o zbytek se postará gestapo.“

Irčan namířil ha Frantu prst a luskl ukazovákem o palec.

„Třeba by to stálo za to,“ trval Franta na svém. „Kdybych měl štěstí, vadná součástka by se do rakety dostala a já bych tím zachránil spoustu lidi.“

„Kdyby jsou kdyby,“ řekl Irčan. „Nejseš v továrně na rakety, Hurbanka vyrábí součástky k pumpám. Co naděláš…“

Díval se na Frantu zkoumavě, jako by se chtěl podívat až hluboko za chlapcovo čelo. Franta měl pocit, že by Irčan rád nazvedl pokličku tam nahoře na jeho lebce a podíval se dovnitř. No, moc by tam nenašel, leda nějaké ty sny o Pérákovi.

Pak seděli a povídali si o válce.

Přeli se o to. zda skonči letos v zimě nebo až napřesrok. Rusově hnali Němce na západ. Američané se vylodili po dlouhých odkladech v Normandii. Hitler byl poražen v Africe, Japonci pouštěli z ruky jeden tichomořský ostrov za druhým. Nacistický rozhlas vyřvával, že Hitler má pod palcem zázračné zbraně a že všechny ty prohry jsou jen „strategickým přeskupením sil“, že slouží jen k oklamáni nepřítele, že válka teprve vypukne a že všichni Hitlerovi protivníci budou smeteni z povrchu zemského jedním příšerným úderem zázračných zbrani.

Možná že těm řečem někdo věřil, ale Češi se jim jenom smáli.

Smál se jim i Franta, Irčan, Jarda Málek a všichni ostatní.

Franta si myslel, že válka skončí brzo, ale Irčan s nim nesouhlasil.

„Budem rádi, když to skončí v půlce pětačtyřicátýho,“ řekl a vážně pokyvoval hlavou.

Franta chtěl něco namítnout, ale Irčan se tvářil vážně. Neslušelo se, aby učedník vyrušoval dospělého z jeho vážných úvah.

„Kolik je ti?“ zeptal se Irčan.

Frantu la otázka překvapila. Myslel, že Irčan dobře ví, kolik je Frantovi let. Nicméně mu po pravdě řekl, že mu bude šestnáct.

Irčan pokýval hlavou. Rád pokyvoval hlavou…

„Zhruba tolik mi bylo, když Svaz mladých přešel do ilegality,“ řekl tiše.

Seděli u plotu Hurbanky, schováni za nízkými budovami skladišť materiálu. Sem chodili učedníci a mladí dělníci kouřit. Dřív se schovávali ve věži nepoužívané vodárny, ale letos na jaře je tam verkšusáci nachytali a dali na vodárnu zámek. Tak teď chodili sem.

Franta věděl, co to byl Svaz mladých: byla to mládežnická organizace, v níž pracovali většinou mladí komunisté. Nevěděl však, že Irčan k nim patřil.

„Ve svazu byl taky Libor, tenkrát byl úplně malej, bylo mu třináct a tvrdil, že je mu šestnáct. To víš, bylo to těsně před válkou a šlo do tuhýho, takže nikdo se nezajímal o maličkosti, jako kolik je komu let.“

„Třeba bych…“ nakousl Franta, ale bázlivě se na Irčana podíval a zmlkl.

Irčan se na něho chladně podíval.

Franta si vzpomněl, jak se na něho Irčan díval tenkrát u vrtačky.

To byl přesně ten pohled.

Dodal si odvahy a řekl:

„Proč jste mi tenkrát vyčítal, že pracuju moc rychle?“

Začervenal se, protože si pomyslel, že Irčan se nemůže pamatovat na událost tak bezvýznamnou. Ale Irčan se pamatoval.

„Protože jsi makal jako soumar na okupanty, proto jsem si z tebe dělal šoufky. Myslel jsem, že ti to dojde. Došlo ti to.“

Franta přikývl. Ano, to bude dobré, bude kývat hlavou jako Irčan, stejně vážně, důstojně a přemýšlivě.

„Dělal jsi součástku k pumpě na naftu. Byl to prototyp na přečerpávání nafty z lodí do cisternových vagónů. A z nafty se dělá benzin. Letadla létají na benzín, auta jezdí na benzin a nafta se dává do tanků. Už tomu rozumíš?“

Franta zapomněl vážně kývat hlavou. Vyjeveně na Irčana zíral.

„My taky… děláme pro armádu?“

„Jasně; Všechno se dělá pro armádu. Děláš knoflíky – jsou pro armádu. Pleteš fusekle – jsou pro armádu. Rozumíš, hitlerovci melou z posledního a všechno předělali na vojenskou výrobu. Co myslíš, že děláme za pumpy? Aby strejdové někde v Postoloprtech mohli pumpovat vodu na kropení zahrádky?“

Ne, Franta si nemyslel, že výrobní program Hurbanky je určen pro strejdy v Postoloprtech, ale po pravdě řečeno nikdy ho nenapadla spojitost součástek k pumpám a světové války.

Tak došlo ke sblížení Franty a Irčana. Později se blíže seznámil i s Liborem.

A pak došlo k památnému setkání u kapličky.

Byla to malinká kaplička u cesty k Žabáku, újezdskému koupališti. Irčan tam Frantu pozval s tím, že mu musí něco důležitého ukázat. Franta tam přišel pět minut před desátou, tedy dříve, než bylo smluveno, a s napětím očekávat, co se stane v nejbližšich okamžicích.

Irčan přijel na kole. Usedli na schůdky před kapličkou a Irčan bez dlouhých řečí sáhl pod kabát a podal Frantovi balíček.

V první chvíli si Franta myslel, že mu Irčan podává nějakou knihu.

Otevřel baliček a našel v něm letáky.

Byly vytištěny na prostinkém rozmnožovacím stroji. Na letácích byla jediná věta:

JEN ZRÁDCE PRACUJE VÍC, NEŽ MUSÍ!

A místo podpisu bylo napsáno: Komunistická strana Československa.

„Tyhle letáky nastrkáš zítra ráno do skříněk v šatně u nás ve fabrice. Zatím jsem to dělal já, ale už to dělat nebudu.“

Neptal se, zda Franta je ochoten roznášet letáky. Frantu to potěšilo. Irčan mu věří! To bylo krásné, neuvěřitelně krásné, a Franta měl pocit, že dělá něco velkolepého, daleko lepšího než legendární Pérák nebo nepolapitelný Franta…

„Příště letáky najdeš v kapličce. Říká se tomu mrtvá schránka.“

„Jak poznám, že v kapličce jsou letáky?“ zeptal se Franta.

„Až uvidíš navrchu své skříňky ve fabrice krabičku od sirek, jdi do kapličky. To bude znamení. Nikomu to neříkej, ani mně. Já tam ty sirky dávat nebudu. Rozumíš, nikomu. Čím miň lidí to bude vědět, tím líp. Chápeš, že za ty letáky je smrt?“

Tentokrát se Frantovi podařilo vážně pokývat hlavou. Přesně tak jako Irčan, člen předválečného Svazu mladých a pracovník ilegální komunistické strany.

Tak začal Franta roznášet letáky. Počínal si šikovně. Nikdy se nestalo, že by ho někdo uviděl, ani u kapličky, ani v šatně. Jednoho večera našel v kapličce vzkaz:

Půlku letáků pro Hurbanku, druhou půlku necháš v bedně na písek na konečné tramvaje.

Franta splnil rozkaz do puntíku. Přes zimu podnikl devět takových výprav. Maminka s babičkou se divily, kde se kluk toulá po večerech, ale Franta jim namluvil, že má holku.

Máma spustila pokřik, ale babička řekla:

„Už je velkej, vydělává, tak muže mít holku!“

Máma namítala, že Frantův učednický plat nestojí ani za řeč, ale babička do ni tak dlouho mluvila, že Franta mohl bez řeči chodit ven, večer – nevečer. Kdyby tak máma s bábou věděly, kam chodím, uschly by strachem, říkal si. Ale já jsem šikovnej a nemůže se mi nic stát.

Až na to, že právě v noci z 12. na 13. února ho načapali gestapáci.

Franta utíkal jako zajíc, ale bylo mu jasné, že vrazi šli najisto. Věděli o skrýši v bedně na písek a číhali, kdo sem s letáky přijde. Ledový vítr řezal Frantu do tváři. Z oči mu tekly slzy – ne ze strachu, ale prostě od chladu a štiplavého vzduchu. Mráz ho pálil hluboko v plicích. Několikrát gestapáky uviděl. Měli pistole v rukou, ale zřejmě nechtěli střílet.

Chtěli ho dostat živého.

Potřebovali vědět, od koho letáky má. A pak si počíhají na spojku, která nosí letáky do kapličky, od spojky se dovědí, kdo letáky tiskne, od tiskaře, kdo je píše.

Budou ho bit, budou ho trápit… Slyšel už, co gestapáci dovedou. Vydrží? Ptal se na to jednou Irčana.

„Nikdo nemůže dopředu říct, že vydrží,“ řekl mu tehdy Irčan. „Nikdo… dokud to nezkusil na vlastní kůži. A pak už je pozdě.“

Franta tedy běžel. Pudově se vracel domů, do důvěrně známých míst svého dětství. A gestapácké boty za ním usilovně dusaly.

Vpadl do Křivé ulice. V očích mu sedělo zoufalství. Zdálo se mu, že gestapáci zvolnili ji, ale nechtěl se na to spoléhat. Dobře věděl, že ti páni pouštějí kořist z rukou, teprve když je mrtvá…

Pohled na černé auto mu zastavil srdce v těle.

To je konec.

Pak si vzpomněl na Péráka. Bylo to směšné, že ve chvíli nejhorší, kdy se může loučit se svobodou a možná i s životem, si vzpomene na takovou hloupost.

Cítil na jazyku nasládlou chuť krve. A náhle jeho mozek jako by prozřel.

V mžiku se otočil a opatrně běžel gestapákům vstříc. Po špičkách. Našlapoval jako baletka.

Nemýlil se, gestapáci opravdu zvolnili, už neběželi, ale jen kráčeli. Zaslechl jejich smích.

Věděl, že ho slyšeli, jak došel na roh. Nemuseli spěchat, zahnali oběť do pasti. Stačí jen jit, pomaličku, Volně, bez námahy, a chytit ptáčka do hrsti.

Franta ale znal jedno tajemství Křivé ulice. Ne nadarmo si tu jako kluk bezpočtukrát hrál na schovávanou.

Ve vteřince se připlížil k domu číslo 6. Nikde nebylo ani živáčka, ani v jednom okně se nesvítilo. Jen gestapácké kroky se blížily, už zbývalo jen pár vteřin, kdy se oba vrazi objeví za rohem Křivé ulice.

Franta přiskočil ke dveřím a opatrně do nich strčil.

Pravda, přes obě půlky byla petlice se zámkem ohromným. masivním. vyrobeným z důkladné oceli. Jen Franta – a spolu s nim celá parta uličníků – věděl, že petlice není přišroubovaná, že je jen nasunutá. Otevřel dveře a vklouzl dovnitř. Zavřel za sebou a ocitl se v naprosté tmě.

Nedýchal.

Bál se, že tlukot jeho srdce je slyšet až ven.

Gestapáci rozvážně kráčeli kolem. Slyšel jejich sebevědomé kroky. Cítil, jak se mu třesou kolena.

Pak se opanoval a nahmatal zábradlí schodiště. Vyběhl na podestu prvního patra a otevřel okno do dvora.

Vyhoupl se na parapet a chvilku naslouchal. Zaslechl zmatené volání. Gestapáci už zjistili, že ptáček jim ulétl.

Franta se spustil po fasádě na betonovou plochu dvorku. A pak se vrhl ke zdi a po popelnicích se vyšvihl nahoru.

Dobře slyšel gestapácké řvaní. Německé povely práskaly jako rány bičem.

Za zdi byla továrnička firmy KARBO, která vyráběla karborundové brusy. Měla nezvyklé jméno, ale brusné kotouče firmy KARBO prý před válkou patřily k nejlepším v Evropě a vyvážely se do celého světa. Však také k továrně patřila velká výzkumná laboratoř.

Franta přelezl zeď, ale bál se zůstat na místě. Gestapáci by mohli najít jeho stopu. Musel dopředu, pořád dopředu! Gestapáci si mohou přivést na pomoc psa. Pak by byl opravdu konec.

Byla jasná noc. Franta před sebou dobře viděl siluetu továrních budov. Držel se při zdi, protože se obával pustit se do prostoru továrny. Nikdy tu nebyl, ani jako kluk. Firmu KARBO hlídal neobyčejně zlý hlídač, jistý pan Baťha; který odkoukal od porybných neblahý zvyk střílet po pytlácích brokovnicí osolené a opepřené štětiny. Odnaučil tak újezdské uličníky běhat po plochých střechách továrních budov, házet kameny do oken, houpat se na vratech. Byla to drsná výuka, ale účinná.

Franta tedy šel v neznámu. Držel se rukou zdi a opatrně našlapoval, aby nespadl do nějaké jámy. Ohlížel se. Stále se bál, že každým okamžikem se nad zdí rozsvítí gestapácká baterka a lapí ho do svého světelného kuželu.

Tak, jak si na něho gestapáci posvítili na konečné tramvaje, když otevřel bednu s pískem, aby do ni uložil letáky. Čekali, že ho oslní a ochromí. Dal se však na útěk. A utíká jim pořád! – Strnul.

Ve tmě před sebou uviděl světýlko.

Nebyla to baterka. Jenom proužek světla špatně uzavřené okenice. Franta se chvilku rozmýšlel, jestli má jít dál.

Pak se rozhodl, že se na to světlo podívá blíže.

Připlížil se až k samému zdroji.

Zastavil se před malinkým domečkem, přilepeným ke zdi. Snad to bylo skladišťátko snad hlídačský domek. To Franta nevěděl.

Přiblížil se k okenici a nahlédl dovnitř.

Spatřil dva muže. Stáli k němu zády. Dívali se na nějaký elektrický přístroj. Čouhalo z něho mnoho drátů. Některé vedly do skleněných zkumavek. Ze zkumavek se kouřilo.

Pak někdo Frantu zezadu uchopil za zápěstí a zkroutil mu ruku za záda. Druhou ruku mu přitiskl na ústa. Franta sebou bezmocně škubl a ramenem mu projela bolest.

Ruka na ústech ho dusila a Frantovi se stále více černalo před očima. Za chvilku ztratil vědomi.

Kapitola druhá – ZLÝ PAN BAŤHA

K vědomi přišel Franta stejně rychle, jako je ztratil. V prvním okamžiku si ani neuvědomoval, že byl bez ducha. Měl pocit, že jenom na chvilenku zavřel oči, že jenom mžikl. Bylo mu však divné, že sedí, vždyť přece stál… a díval se do okna na dva muže u podivných přístrojů.

Teď teprve se mu rozbřesklo.

Škubl sebou a pokusil se vyskočit.

Nešlo to. Silné provazy ho poutaly k židli.

Byl v prázdné místnosti. Nebyla to obytná místnost, spíš kancelář. U zdi stály skříně, uprostřed místnosti byl velký stůl se špinavou deskou.

Přece to byla divná kancelář: nebyly tu žádné papíry, žádná razítka, žádné šanony. Holý stůl a zavřené skříně – nic víc.

Frantovi bylo jasné, že je ve vyšetřovací kanceláři gestapa. Za chvilku přijdou gestapáci, posvítí mu silnou lampou do obličeje a budou ho bít, trápit elektrickým proudem, pálit zapalovačem… V okamžiku se zpotil a z oči mu vyhrkly slzy. Vnímal každé prkno na podlaze, každý, zámek ve skříni, jeho mysl se upínala k jednotlivým maličkostem snad proto, aby zahnala představu gestapáckého výslechu.

Kdy to začne?

Franta si přál, aby to bylo co nejdřív, aby už rychle vypustil duši. Slyšel, že parašutisté mívají v klopě saka ampulku se silným jedem. Kdyby Franta takovou ampulku měl, bez váhání by ji rozkousl. Strašně se bál příštích minut. Vzpomněl si na mámu a na babičku. Gestapáci určitě vyslechnou i je a snad je budou taky bit.

Z oči mu kanuly slzy, a přece nechtěl brečet. Možná že to ani nebyly slzy, ale krůpěje studeného potu.

Podíval se na své ruce, připoutané k opěradlům židle. Byly popelavě šedé. I jeho tvář byla smrtelně bledá.

Znovu a znovu se ptal sám sebe, kdy výslech začne.

Nepochyboval o tom, že gestapáci ho nechali o samotě, aby „změkl“. Ostatně ho překvapilo, že je v kanceláři. Slýchal o tom. že oběti gestapáků musejí celé hodiny zblízka hledět na bílou zeď. bez pohnutí, vstoje, s rukama za zády. Stráže zbijí každého, kdo se pohne. Někteří musejí držet na zdi nosem list papíru. Běda tomu. komu papír upadne. Po dlouhých hodinách v takovém „biografu“ jsou nešťastnici předvedeni k výslechu.

Čas plynul a Franta se pomalu uklidňoval. Dokonce měl pocit, že tuhle místnost už někdy viděl. Prohlížel si ji znovu, snažil se rozpomenout, ale odpověď mu unikala. Třeba se mi to zdá, říkal si. ale kdesi hluboko mu v mysli doutnalo přesvědčení, že místnost opravdu nevidí poprvé.

To ovšem byl nesmysl, Franta nikdy na gestapu nebyl. Jak tedy by mohl místnost vidět!

Za Frantovými zády vrzly dveře.

Někdo vstoupil.

„Kdo jsi?“

Byl to mužský hlas, hluboký a klidný.

Frantu překvapilo, že ho vyslýchá Čech. ale pak si uvědomil, že mezi gestapáky je mnoho českých zrádců – kolaborantů. Tohle byl jeden z nich, Franta mlčel.

„Odpověz. Nechám tě tu zavřenýho dokud nepromluvíš.“

„To se načekáte…,“ zavrčel Franta.

„Mám času dost,“ řekl muž.

Franta neodpověděl. Divil se, že muž mluví tak klidně, že na něho nehuláká a že ho nebije. Irčan mu vyprávěl, že obvykle je na jednu oběť gestapáků víc, že řvou otázky jeden přes druhého, aby vyslýchaného popletli. Asi mě podceňují, řekl si. Domnívají se, že stačí jen jeden. To ještě nevědí, kdo je to Franta Svátek. Ten nezradil.

Zaťal zuby, až ho zabolely. Nepromluví!

„Kdes vzal ty letáky?“ pokračoval muž.

„Našel jsem je na ulici.“ zavrčel Franta.

„Hmm… na ulici…“

„Ano, na ulici.“

Franta čekal, kdy se ho začne gestapák vyptávat na bednu s pískem. Co řekne potom? Že potřeboval písek na posypání chodníku před domem? To je k smíchu. Takovou výmluvu nespolkne nikdo, natož gestapák. Jak vysvětlí, že utíkal?

Ne, nemá cenu se vymlouval. Raději gestapáka vyprovokuje, aby tiž měl bití bezy za sebou.

„Nic ti nepovím, ty gestapácká svině,“ řekl Franta a zavřel oči v očekáváni první rány.

Rána nepřišla. Otevřel tedy oči a spatřil před sebou pana Baťhu.

„Co to meleš?“ otázal se pan Baťha klidně.

Franta na něho vyjeveně zíral. Pan Baťha na něho pohlížel chladnýma modrýma očima. Franta ho nikdy neviděl takhle zblízka. Pozoroval ho vždycky přes zeď továrny KARBO, zlého, ozbrojeného brokovnici. To bylo dávno, ještě před válkou. Němci mu jistě brokovnici zabavili, sebrali přece všem Čechům všechny zbraně, proč by měli nechat panu Baťhovi jeho brokovnici?

Uvědomil si, že pana Baťhu dlouho neviděl, že na něho zapomněl. Už dlouho se nehoní s kluky po plochých střechách továrních budov.

Vida, pan Baťha je u gestapa.

To se dalo čekat. Takový chlap, který střílí klukům do zadnic štětiny se soli a pepřem! Od takového se dá čekat cokoli.

„Jen si do mě bouchněte, pane Baťha,“ pokračoval Franta.

„Ty mě znáš?“ zeptal se pan Baťha překvapen.

Jak by měl pan Baťha znát všechny ty usmrkance. které honil po střechách a plotech! Nadto Frantu už několik let neviděl. Za tu dobu se chlapec změnil, už to nebyl usoplenec v krátkých kalhotách, s hlavou ostřihanou dohola, ale mladý muž s dospělými.

„Odkud mě znáš?“ ptal se pan Baťha.

„Hlídal jste továrnu KARBO.“

„Pořád to tady hlídám,“ řekl pan Baťha.

Franta se na něho podíval překvapeně. Jak to, „pořád to tady hlídám“? Znamená to, že neopustili pozemek továrny?

„My jsme pořád ještě v továrně?“ zeptal se Franta opatrně.

„Kde jinde?“

„Přece – na gestapu?“

Tentokrát na Frantu vyjeveně hleděl pan Baťha. Pak se podíval na letáky a pochopil.

„To kvůli tobě je venku ten kravál… Honili tě náckové a tys utek sem.“

„Nikdo mě nehonil. Letáky jsem našel. Přes plot jsem přelez, protože, protože… šel jsem se… no, na stranu. Měl jsem nuceni.“

Pan Baťha zamyšlen přecházel po místnosti. Pak přistoupil k Frantovi a odvázal ho od židle.

Franta namáhavě vstal. Údy mu za tu dobu ztuhly a bolely ho všechny klouby.

„No tak běž…“ řekl pan Baťha lhostejné.

„Kam?“

„Přelez plot a běž si po svých.“

Franta si uvědomil, že za plotem určitě hlídkuji gestapáci. Nelze si představit, že se vzdali, že mávli rukou a odjeli. Věděli, že uprchlík musí být blízko. Asi čekají na posily a pak prohledají několik bloků domů. Vlezou i sem, o tom nemůže být pochyb.

„Na co čekáš? Běž!“

Franta váhal a pak vyhrkl:

„Opravdu nejste u gestapa?“

„Jak dlouho budeš otravovat?“

„Pane Baťha, já nemůžu ven. Tam je gestapo a já… tyhle letáky. Honili mě, když jsem je strkal do úkrytu.“

Pan Baťha mlčel. O čem asi přemýšlel? Po celou dobu války se účastnil tajného zápasu s hitlerovci. Nabyl mnoha zkušenosti, ale i nepřátelé se naučili rafinovanosti. Ze začátku si počínali jako slon v porcelánu, ale postupem let vypracovali jemný a složitý systém lži a zrady. Nejsložitějšími způsoby se snažili nastrčit udavače a zrádce do ilegálních organizaci.

Bylo běžné, že gestapák se vydával za odbojového pracovníka. Pro gestapo nebylo nic jednoduššího než nastrčit svého člověka třeba do koncentráku, umožnit mu útěk a pak mu zprostředkovat vstup do odbojové organizace. Kdo by se odvážil pochybovat o věrnosti člověka, který uprchl z nacistického vězení!

I v tomto případě mohlo jít o léčku. Pravda, po ulicích se hemžili gestapáci a mladík měl pod sakem balík letáků. Ale to všechno mohlo být součástí předem připravené hry, divadélka, kdy gestapo drží v rukou všechny nitky.

O tom všem přemýšlel pan Baťha, zvažoval možnosti, jednu proti druhé. Byl opatrný, velmi opatrný, a jenom proto vyvázl z nesčetných nebezpečí, proklouzl desítkami léček. Ti méně opatrní padli a často s sebou stihli do neštěstí mnoho dalších lidí. Pan Baťha měl štěstí. Patřilo však k jeho povaze, že se často ptal sám sebe, zda i to jeho štěstí není součástí nějaké vyšší hry. Nevylučoval možnost, že je pod dohledem gestapa a že hitlerovská tajná policie čeká jenom na okamžik, kdy se do sítě chytí větší ryba než prostý odbojový pracovník, hlídač v továrně, jistý Rudolf Baťha.

Je tenhle mladý chlapec provokatér, zrádce? Nebo je to poctivý kluk, kterému opravdu hrozí nebezpečí?

Pan Baťha byl unaven válkou a stálým stykem s nejvyšším rizikem. Díval se do chlapcovy tváře, hleděl do jeho jasných oči. Už dávno se přestal spoléhal na takzvaný první dojem. Věděl, že teprve za dlouhou dobu se přijde na to, co v člověku je, a že ve válce, ať už v té horké na frontě, anebo té vyčerpávající tajné válce odboje proti gestapu, je velmi obtížné dopředu odhadnout, jak se ten který člověk zachová tváří v tvář smrti.

Kdoví jak dlouho by se pan Baťha rozhodoval, kdyby se nestalo něco. co ho přinutilo k okamžitému úsudku.

Venku se ozvaly hlasy… Byly to jakési chraplavé výkřiky, jako by vztekli psi na sebe ňafali.

„Gestapo.“ zašeptal Franta.

Jeho děs byl tak očividný, že jenom nejlepší herec světa by něco takového mohl předstírat.

Pan Baťha se rozhodl okamžitě.

Přiskočil k jedné ze skříni a veškerou silou do ni strčil.

Tiše se rozjela po neviditelných kolečkách a pod ni se objevila holá podlaha.

V podlaze byla dvířka.

Pan Baťha dvířka otevřel a gestem vybídl Frantu, aby odstoupil.

Chlapec neváhal, vklouzl do dvířek a po strmých schůdcích sklouzl dovnitř.

Hlídač opět dvířka zavřel. Byla tma a Franta zaslechl, jak jeho zachránce přisunuje skříň na původní místo.

Pak se nahoře ozvaly znovu ty štěkavé hlasy, ale tentokrát byly silné, zřetelné. Gestapáci vnikli dovnitř.

Ve chvilce bezprostředního nebezpečí se Franta rozpomněl, kde tu místnost prve viděl. Od začátku si byl téměř jist, že ji nevidí poprvé, a teď už to věděl najisto: byla to přece místnost, do niž hleděl škvírou v okně. Bylo nepochopitelné, že si nemohl vzpomenout, ale jisté vysvětleni tu bylo. Poprvé byli v místnosti dva muži. Stůl byl pokrytý přístroji a také na skříních stály jakési zkumavky. Jako mávnutím kouzelného proutku všechny přístroje a zkumavky zmizely a z laboratoře se stala obyčejná místnost, obydli nočního hlídače továrny KARBO. Proto ji Franta nepoznal.

Hlasy byly zcela blízko. Franta slyšel, jak se někdo ptá česky, kdo že je pan Baťha a co tam dělá. Hlídač trpělivě a klidně vysvětloval, že už patnáct let je nočním hlídačem firmy KARBO a že v domku stejnou dobu, tedy patnáct let, bydlí.

Český gestapák žádal po hlídači dokumenty; chvilku bylo ticho, ale pak chtěl gestapák vědět, jestli pan Baťha někoho neviděl.

„Slyšel jsem nějaký kravál,“ říkal pan Baťha jakoby nic. „Ale to bylo venku, na ulici.“

„Na to se vás neptám, chlape. Nedělejte si z nás šoufky, nebo s vámi zatočíme, že vás to bude mrzet. Dobře víte, co tím myslím.“

„Ne, nikoho jsem neviděl,“ řekl Baťha.

Gestapáci prohlíželi místnost, chodili sem a tam, otvírali skříně, ale to hlavní – padací dveře do podzemí – nenašli.

„Pojďte s námi, prohlídneme to tu všechno,“ velel gestapák a za chvilku bylo ticho. Všichni odešli.

Byla naprostá tma. Franta napjatě poslouchal, zda se gestapáci nevrátí…

Potom uslyšel něco jiného. Zprvu nevěděl, co to je. a pak to pochopil a vlasy se mu zježily na hlavě.

Byl to lidský dech. Někdo tu byl ve tmě s nim.

„Kdo to tu je…,“ vyjekl Franta, ale neznámý varovně sykl. Cvakl vypínač a Frantův společník rozsvítil malinkou baterku. Franta uviděl celou místnost. Byl to malý sklípek s cihlovou klenbou. U zdi stála dřevěná lavice a na ní seděli dva muži.

Byli to ti dva, které pozoroval u stolu s křivulemi.

Oba byli postarší. Jeden měl pleš s podivným příčným hrbolem napříč lebky. Od kořenu nosu měl červené otlačeniny od brýlí. Mhouřil vodnaté oči vroubené bezbarvými řasami. Jeho společník byl při těle a neustále mlel rty, i když mlčel.

„Já…,“ začal Franta, ale plešatec ho umlčel jediným gestem.

„Ticho. Až odejdou…,“ zašeptal.

Seděli tedy tiše, Franta na dřevěných schodech, dva muži na lavici, a čekali nekonečné hodiny. Až po celé věčnosti se Baťha vrátil a křikl:

„Odešli!“

Odtlačil skříň a vpustil je nahoru.

Franta čekal, co se bude dít. Cítil ve vzduchu jakési rozpaky. Bylo mu jasné, že ti dva se skrývají před gestapem stejně jako on. Pravděpodobně hrají v odboji mnohem důležitější úlohu než on, prostý roznašeč letáků. Dívali se jeden na druhého, pak na pana Baťhu. Za tu dobu, co seděli v úkrytu, měli dost času přemýšlet, co s Frantou, ale teď ani jeden, ani druhý nechtěl nic říci.

Začal plešatec.

„Stát se to loni…,“ pokrčil rameny a ušklíbl se. Franta kupodivu pochopil, co plešatec naznačoval.

Loni by ho zastřelili. Nemohli si dovolit, aby někdo cizí znal jejich tajemství. Takový byl neúprosný zákon odboje. Irčan mu už leccos o těch věcech vysvětlil. V sázce je tolik důležitých věci, že někdy je nutné obětovat člověka, aby desítky a stovky jiných lidi mohly žít a pracovat v bezpečí.

Letos je to jiné. Válka brzy skonči a plešatému je Franty líto.

Tlusťoch mlaskl, chvíli ještě mlel naprázdno pusou a pak spustil.

„Nosíš letáky?“

Franta kývl.

„S tím přestaneš. Nesmíš se vystavovat riziku.“

Franta chtěl protestovat, ale neřekl ani slovo.

„Všechno zařídíme. Budeš pověřen jinými úkoly. Neboj, práce se pro tebe najde. Možná že tě budeme potřebovat i my.“

Franta na ty tři muže hleděl s úžasem smíšeným se strachem. Bylo to prapodivné. Ocitl se uprostřed noci v hlídačově domku ve fabrice na karborundové brusy. Stojí u holého stolu jako žáček před zkušební komisi. Dívají se na něho tři dospěli muži. Každý z nich je dost starý na to, aby mohl být jeho otcem, a ještě by něco zbylo. A ti muži teď rozhodují o jeho osudu.

„Jaké úkoly?“ zašeptal Franta.

„Dovíš se je včas. Možná že máš smůlu.“ Tlusťoch se podíval na plešatce a na pana Baťhu a krátce se zasmál. „Jako my všichni máme možná smůlu. Zapletli jsme se do moc důležité věci a už nemůžeme ven. Nikdo nám to nedovolí. Gestapo – ani my sami. Jsme v tom.“

Franta by se moc rád zeptal, v čem je, ale neodvážil se. Sklopil oči a díval se na desku stolu, jako by to byla kdovíjak zajímavá věc.

Z pozemku firmy KARBO se Franta dostal velice pozdě. Bál se, jak dostane doma vyhubováno. Teď, když už byl jakžtakž v bezpečí před gestapem, se znovu začal obávat matčiny výřečnosti.

Ale kupodivu doma byl klid.

Chtěl něco vysvětlovat. Babička ještě ležela v posteli a máma žehlila košili.

„Nic mi nepovídej,“ řekla máma klidně. „Schnula jsem strachem celou noc. Málem jsem z toho umřela a babička taky. Ale to se nedá nic dělat.“

„Jak to?“

„Je válka. Jsi na to moc mladý, ale už ses do toho pustil, a tak to musíme vydržet my všichni.“

Franta strčil rozpačitě ruce do kapes.

„My víme, že v tom není žádné děvče, Františku. Kdyby táta žil, byli byste v tom spolu. Takhle jsi v tom sám… a já ti to nebudu ztěžovat výčitkami.“

Franta cítil slzy v očích, šel k mámě, a dal jí pusu. Takovou, jakou jí dával, když byl ještě docela malý kluk.

Kapitola třetí – V JEDNOM OPRÝSKANÉM DOMĚ

Uplynul měsíc. Od svého dobrodružství Franta nenašel na své skříňce krabičku zápalek. Pan Baťha a jeho dva společníci tedy splnili první část slibu, který mu oné noci dali: už nebude pouhým roznašečem letáků.

Zatím však nesplnili druhou část slibu a nepověřili ho novými úkoly.

Válka zatím pokračovala.

Sovětská vojska ležela před Berlínem. Ve východním Prusku a v Pomoří porazila dvě německé armádní skupiny, skupinu Střed a Visla. Po urputných bojích dobyla Budapešť a postupovala směrem na Vídeň. Americká armáda obsadila Kolín nad Rýnem, přešla po neporušeném mostě u Remagenu přes Rýn a rychle pronikala do hloubi Německa.

Konec války se už zcela jasně rýsoval, mnohem jasněji, než když o tomto snu Franta hovořil s Irčanem.

Teror v českých zemích však neustával. Pokračovalo zatýkáni vlastenců, hitlerovci dál mučili a popravovali a připravovali se na poslední zápas. Zamýšleli vybudovat z Čech a Moravy obrovskou pevnost, ohraničenou těžko překročitelnými horami. Zde se chtěli bránil zuby nehty až do chvíle, kdy protisovětské politické skupiny vženou Spojené státy a jejich spojence do války proti Sovětskému svazu. Takový byl jejich plán.

Svět ovšem nevěděl o šílených plánech Adolfa Hitlera a jeho druhů. Očekával mír a všichni se domnívali, že konec války je na dosah.

Franta patřil mezi ty, kdo nepochybovali o tom, že všechno šťastně a brzy skončí. Bál se jenom jediného: že válka skonči dřív, než ho odbojová skupina z továrny KARBO zapojí do akce. Utěšoval ho jenom fakt, že přestal roznášet letáky, že tedy v odbojovém hnuti o něm vědí.

Bylo mu jasné, že o svém únorovém dobrodružství nesmi s nikým mluvit, ani s Irčanem. Dál se spolu stýkali, dál hovořili o válce a blížícím se míru, ale Irčana ani nenapadlo vyptávat se Franty na to, co dělá a co ne. Mlčenlivost je první zákon ilegálního odboje a žádný odbojář nechce vědět o nic víc, než bezpodmínečně musí.

V prvních dnech Franta netrpělivě čekal, kdy bude zapojen. čekal týden, deset dni. Říkal si, že výzva musí přijít každou hodinou, každou minutou. A stále nic.

Čekání ho rozladilo. Byl mrzutý, i maminka s babičkou poznaly, že s ním není něco v pořádku, ale na nic se ho neptaly. Pak přišel březen a Franta si zvykl. Dobrá, hodili ho přes palubu. Považují ho za šestnáctiletého kloučka a nechtějí, aby se jim pletl do řemesla. Všichni dospěli jsou stejní. Nevěří, že šestnáctiletý kluk dokáže totéž, co třicetiletý mužský. A možná že víc…

Znovu snil o Pérákovi a nepolapitelném Frantovi. Válka konči, bude třeba potrestat fašistické vrahy a české zrádce, kolaboranty, udavače. Budou se snažit uniknout a tomu je nutno zabránit. Odbojoví pracovníci na to určitě mysli a připravuji odvetu. On, Franta, u toho není. Je to k vzteku.

Den co den se mu podobné myšlenky honily v hlavě. Když vycházel z brány Hurbanky, rozhlížel se kolem sebe, jako by doufal, že tam na něj bude čekat spojka, dá mu pistoli a příkaz, aby třeba zastřelil nejstrašnějšího kata českého národa, vraha z Lidic – K. H. Franka. Ale nikdo na něho nečekal. Z brány vycházeli dělníci, nesli si odřené aktovky a kastrůlky od oběda, povídali si o počasí a o tom, jestli jaro bude studené nebo teplé.

„Počasí je stejné každých sedm let,“ zaslechl Franta úryvek takového rozhovoru. „To proto, že je jenom sedm planet, které mají vliv na rotaci zemskou. Je to Jupiter, Saturn, Venuše, Mars, Neptun. Merkur a Měsíc.“

„Měsíc není planeta,“ řekl někdo.

„Z hlediska meteorologického je to planeta, kdežto Pluto je jako meteorologická planeta naprosto bezvýznamný. Naprosto!“ vykřikl učený muž a vrazil loktem do Franty.

„To nemůžete dávat pozor?“ zavrčel Franta. Ten člověk na něho roztržitě pohlédl a řekl: „Naprosto bezvýznamný.“, Pak se otočil ke svému společníkovi a pokračoval ve výkladu.

Franta tiše zanadával na hulváty, kteří do člověka strčí, melou pitomosti a nedovedou se omluvit. Pak vrazil ruce do kapes.

Co to? V kapse měl nějaký papír, který tam předtím nebyl. Ráno mu máma dávala seznam nákupu a potravinové lístky, ale to ukryl do peněženky. Potravinové lístky každý schovával jako oko v hlavě. Co to tedy je za papír?

Okamžitě ho napadlo, že ten papír se mu nevypotil v kapse pro nic za nic a že by nebylo nejrozumnější ho vytahovat na světlo a číst přede všemi. Coural se proto krok co krok a počkal, až všichni přejdou. Musel vyměnit pár slov s kamarády, ale zbavil se jich. Pak zapadl za roh, kde věděl, že bude klid a miř, protože v té slepé uličce snad nikdo nikdy nevycházel z domu.

Na papírku bylo napsáno:

V OSM U KAPLIČKY

Obracel papírek v rukou, ale nic jiného tam nestálo. Prohlédl si ho dokonce proti světlu, ale nevyčetl z něho nic víc, než že se má v osm dostavil ke kapličce.

Nu, není to zrovna málo, uvědomil si s bušícím srdcem. Soudruzi na něho nezapomněli, naopak, zvou ho na tajnou schůzku ke kapličce.

Odpoledne uběhlo hrozně pomalu, ale konečně se setmělo a bylo půl osmé, nejvyšší čas, aby šel.

Cestou ke kapličce si znovu kladl otázku, nad niž si lámal hlavu celé odpoledne: jak se papírek dostal do jeho kapsy?

Nenašel jiné vysvětleni, než že mu ho tam vpašoval ten chlapík, který se tak rozkřikoval o sedmi planetách, určujících počasí na naši zeměkouli. Kdo to asi byl? Franta si nepamatoval, že by to byl někdo z jejich fabriky. Zřejmě se připojil i se svým společníkem k proudu dělníků z Hurbanky.

Planetám ale moc nerozuměl, napadlo Frantu.

Přišel ke kapličce, zachumlal se do kabátu a usedl na schody.

Byla tma. Vzpomínal si, že jako kluk sem rád chodíval, protože odtud byl nádherný pohled na Prahu. Nebe bylo jasně šedé, jak odráželo ty tisíce světel z ulic velkoměsta. Zato za války odtud nebylo v noci vidět nic. Praha byla zatemněná na obranu proti leteckému útoku. Tma jako v ranci. Bylo i ticho, protože po ulicích nejezdila téměř žádná auta. Jenom supění lokomotiv sem zdálky doléhalo.

„Nazdar,“ ozvalo se za ním. „Neohlížej se. Nemusíš znát mou tvář.“

„Dobrý večer,“ řekl Franta.

„Sledovali jsme tě celý měsíc. Počínal sis dobře. Víme, žes nikomu nic neřekl.“ Franta horlivě zavrtěl hlavou. „Potřebujeme se podívat na zoubek jednomu člověku,“ pokračoval neznámý. „Nevíme, jestli je to provokatér nebo jestli to mysli upřímně. Zkoušíme ho ze všech stran, ale vypadá to, že je čistý. Zbývá prohledat jeho byt. Nikdo z naši skupiny to nemůže udělat. Jestli je to zrádce, všechny nás zná a jeho byt je možná pod dozorem gestapa. Do jeho domu může jenom někdo, koho gestapo nezná. Někdo, kdo zatím neměl s námi nic společného. Nechceme do toho zatahovat další lidi. Ty ses k nám náhodou dostal, takže jakoby mezi nás patříš. Ale nikdo o tobě neví. ani lidi ze skupiny. Jenom Baťha, ti dva hlavouni a já. Nikdo víc a to je moc dobře.“

„Jak se ten člověk jmenuje?“ zašeptal Baťha.

„Fišer. Ladislav Fišer, a bydlí tady v Újezdě, v Liběchovské číslo osm. Ve třetím patře. Jsou tam tři byty, on bydlí vpravo od schodů. Tady jsou klíče.“

Franta ucítil v ruce chlad kovu.

„Udělali jsme kopii jeho klíčů. Půjdeš do bytu a všechno to tam prohlédneš. Když tam bude mít lejstra, přečteš si je. Když budou psaná německy, ukradneš je a přineseš je sem. Necháš je v kapličce. O nic dalšího se nemusíš starat.“

„Co když se vrátí?“

„Nevrátí se. Do půlnoci máš času dost. Máš čas do dvanácti?“

Franta přisvědčil.

„Dobře. Jdi hned. chlapče. Možná že lezeš do pasti. Je ti to jasné?“

Franta chtěl říci, že to dobře v i, ale nevypravil ze sebe ani hlásku. Přikývl.

„Kdyby tě chytli, pokusíme se tě vysekat. Ale raději se nenech chytit. Slyšel jsem, že v tomhle ohledu máš jisté zkušenosti.“ Franta se začervenal. Neznámý zřejmé věděl o jeho útěku před gestapáky. „Tak zlom vaz. A neohlížej se.“

Franta vstal a strčil klíče do kapsy.

„Na shledanou,“ řekl.

Dům číslo osm v Liběchovské ulici byl stejný jako většina domů v Horním Újezdě. Byl třípatrový, oprýskaný, špinavý. V přízemí byl nějaký krám; teď v noci zatažený rezavou roletou. Nad krámem byl firemní štít Rudolf HÝS. Frantu napadlo, cože asi pan Hýs prodává, ale pak tuto naprosto zbytečnou otázku zapudil a vzal za kliku domovních dveří.

Přivítal ho závan studeného, zatuchlého vzduchu, prosyceného pachem plísně a zkažené zeleniny. Vstoupil a po třech krocích klopýtl o schody. Nahmatal zábradlí a pak opatrně vystupoval nahoru.

Do třetího patra se dostal bez vážnější nehody. Uklouzl a dvakrát škobrtl, ale to nebylo nic. co by stálo za řeč.

Nalezl i dveře pana Fišera. Nahmatal zámek, vsunul dovnitř klíč, odemkl a vstoupil.

Byl to malý byt, staromládenecký, víceméně čistý. Hned za dveřmi byla malá předsíňka. K plynovodnímu potrubí vedla gumová trubka od dvouvařiče. Vedle byl dřez s malým ohřívačem vody od firmy Karma. Z předsíňky byly dveře vlevo do spíže, vpravo do koupelničky s klozetem. Naproti vchodovým dveřím byly skleněné dveře do pokoje.

Byl to pokoj nevelký, vybavený odřeným, rádoby moderním nábytkem z chromovaných trubek, mizerného dřeva a laciného plyše. Chróm opadával, dřevo pukalo a plyš pelichal. Přesto to byl nábytek pohodlný, křesílka, kanapíčko, válenda, stolek se skleněnou deskou. U zdi stál ohavný předmět, jemuž právem náleží označeni cinkostn. Byla to zasklená almara, vyložená zrcadélky. Uvnitř bylo několik knih Evropského literárního klubu, skleničky a karafa s domácí slivovicí. Na stěně visel obraz Joži Úprky znázorňující šohaje a šohajku v kyjovských krojích. U okna byla zavěšena jakási krajinka, patrně jihočeská. Na podlaze ležely koberce, napodobeniny perských.

Franta rozsvítil starodávným skleněným vypínačem. Dostal slabou elektrickou ránu. Rozhlédl se po pokoji a bez váhání přistoupil k cinkostnu.

V zásuvce nenalezl nic pozoruhodného. Dopisy z prázdnin. patnáct let staré, pak starší Pestré týdny, úmrtní oznámení, našel tu i křestní list pana Fišera, pak tu byly účty od plynu, formuláře na daňová přiznáni z roku 1936 a úřední korespondence, která svědčila o tom, že pan Fišer má co dělat a lomem firmy Prastav ve Slívenci.

Franta si lejstra zběžně prohlédl a neshledal na nich nic, co by mohlo zajímat kohokoli jiného než pana Fišera, tím méně pak vedoucí činitele odboje.

Na dně zásuvky však našel něco, co zaujalo především jeho. A nejen zaujalo, ohromilo, naplnilo úžasem a snad i strachem.

Objevil fotografii, na které byli dva muži. Jeden byl živý, kulaťoučký, veselý chlapík asi čtyřicetiletý. Smál se a dělal do objektivu fotoaparátu opičky. Ten druhý byl vysoký, štíhlý, ramenatý, s vážnou tváří, zbrázděnou hlubokými rýhami.

Kulaťoučkého pána Franta neznal. Zato znal toho druhého.

Byl to jeho otec.

O tátovi matka ani babička nikdy nemluvily. Franta se na něho pamatoval z dětství. Nesmírně ho miloval a obdivoval na něm všechno, co k němu patřilo. Pak otec zmizel. Teď Franta litoval, že dítě si nepamatuje věci tak důležité pro dospělého, jako například kdy a v jakém roce se co stalo, jaké byly přesné okolnosti a podobně. Otec prostě odešel a Franta teprve nedávno, když už pracoval v Hurbance, si dal dohromady, že odešel do Španělska jako dobrovolník. Franta tehdy chodil do první, snad do druhé třídy. To už si nepamatoval přesně. Za maminkou pak chodili nějací pánové a Frantova bystrá ouška dítěte zaslechla něco o fízlech. Po jejich odchodu bývala maminka uplakaná a babička si brumlala něco nesrozumitelného do hrnce s polévkou. Franta ji nerozuměl, ale pravděpodobně nepěla na adresu fízlů žádné veliké chvály. Pak fízlové přestali chodit. Frantovi bylo smutno, ale postupně se mu obraz otce vytrácel z mysli. Jen někdy večer si na něho vzpomněl, v posteli, a bylo mu nevýslovně smutno. Tajně plakal. Ale vzpomínky na tátu se mu vracely v intervalech delších a delších.

Jednoho dne mu maminka sdělila, že táta se už nikdy nevrátí. Franta se vyptával, co se stalo a proč už nepřijde a kamže odešel. Maminka neodpověděla a Franta pochopil, že o tom prostě nechce mluvit, a tak se přestal ptát.

Znal tátu jenom z jedné fotografie, kterou maminka tajně uchovávala v kuchyni v kredenci. Asi myslela, že o ni Franta neví. Chlapec na ni přišel čirou náhodou, když pátral po ukrytých karamelách. Bonbóny nenašel, zato objevil snímek muže, jehož tvář mu byla povědomá. Rozpomněl se, že je to jeho otec. Chodíval se pak na fotografii tajně dívat. To už zuřila válka a z Franty byl docela velký kluk, který končil školu a chystal se do učeni.

A teď objevil nový snímek otce.

Stál v prázdném pokoji a upřeně zíral na zažloutlou fotografii. Otočil ji a na druhé straně bylo napsáno:

Fišer, Svátek, Stránčice 1934.

Ten žoviální muž tedy byl pan Fišer. Znal tátu!

Frantovi bzučelo v hlavě. Rozmýšlel se, zda má pokračovat v pátráni.

Pak si řekl, že to zřejmě je jenom náhoda a že snímek nemůže mít pro soudruhy z odboje žádnou cenu. Proč by se Fišer nemohl s tátou setkat před jedenácti lety ve Stránčicich! Končila největší válka, jakou svět poznal, a co komu záleželo na tom, co se stalo ve Stránčicich před tolika lety.

Něco však Frantovi napovídalo, že snímek může mít nějakou důležitost. Užuž se rozhodl, že obrázek zasune do kapsy, když se u dveří ozval šramot.

Někdo odmykal. Franta se rychle rozhlédl a bez dlouhého rozmýšleni se schoval za zatemňovací záclony. V té době všechna okna musela být potažena černými záclonami, a kdo špatně zatemnil okna, měl veliké nepříjemnosti s hlídkami a policií. I to bylo součásti protiletecké obrany.

Našel však v zácloně dírku a viděl do pokoje.

Nečekal dlouho a spatřil jakéhosi muže.

Byl to tak gestapákovitý gestapák, že Franta málem spadl do pokoje i se záclonou.

Měl na sobě kožený kabát a chlupatý klobouk se štětkou. Na nohou černé holínky. Zpod klobouku vyčníval zobanovitý nos. Na líci jizva. Byl to prostě gestapák, jako že stařec s vousem, biskupskou čepici a košíkem dárků v ruce je Mikuláš a chlapeček s rolničkami a plácačkou je Kašpárek.

Gestapák přistoupil k cinkoslnu a něco kutil u šuplíku.

Pak se otočil na podpatku a odešel.

Bylo to jako zjevení. Nemělo to žádný smysl. Proč se gestapák tak náhle objevil a proč stejně náhle odešel? Byl jako příšera z dávných časů, jako bezhlavý templář, který vystoupí ze zdi, postraší pradlenu a opět se do zdi vrátí.

Franta slyšel klapnout dveře, ale dlouho trvalo, než se odvážil opustit svůj úkryt.

První jeho kroky vedly ke skříni.

Otevřel zásuvku a přesvědčil se, že je pravdou to, co tušil.

Fotografie zmizela.

Kapitola čtvrtá – POMOC V NOUZI

Franta vyšel z domu jako ve snách.

Objev fotografie ho ohromil, ale gestapákovo zjevení a ztráta fotografie bylo něco tak překvapujícího, že chlapec opravdu nevěděl, jestli se mu to nezdálo.

A jak to vysvětlí?

Přece mu nikdo nebude věřit historku tak podivnou. Příliš mnoho věci bylo nevysvětlitelných.

Co měl Fišer společného s otcem?

Proč schovával jeho fotografii?

Jak o ni gestapák věděl? Bylo jasné, že šel najisto. Nepátral po ničem jiném než po snímku. Byla to návštěva naprosto neobyčejná, protože gestapo obvykle provádělo prohlídku domu přinejmenším ve dvou.

Proč gestapák obrázek odnesl?

Co s tím vším má společného Fišer?

Nakonec byla otázka nejnaléhavější: co s tím vším má teď společného Franta a co to pro něho znamená?

Chlapec rychle kráčel temnou ulici. Musel si dávat velký pozor, aby nezabloudil. Obloha byla zatažená, nikde neprosvitalo ani světélko, a tak jen s obtížemi hledal cestu.

Jasně mu vyvstala před očima příhoda v Baťhově domku. Cožpak jeho noví známí nemluvili o tom, že se Franta čirou náhodou připletl k něčemu velkému, co mu může přinést neštěstí?

Rád by se někoho zeptal, rád bv někde našel radu. Všechen stesk po otci se mu vrátil. Jak dlouho si na něho ani nevzpomněl, jak dávno je tomu, kdy se mu otec stal pouhou vzpomínkou z dětství, nejasnou, zkreslenou, omezenou na několik útržkovitých obrázků: výlet do zoologické zahrady, vánoce, koupání v Berounce… Proč jenom tady táta není a nepomůže mu!

Přes všechno byl Franta ještě pouhý chlapec, který by potřeboval oporu, radu, pomoc. Maminka s babičkou mu nemohly ve všem pomoci, a ani Irčan, ani jiní kamarádi z továrny nemohli tátu ve všem zastoupit. Na Frantu padl smutek.

Z temných domů na něho padala tíseň. Nikde nebylo ani živáčka. Po temných ulicích pražské periférie nikdo nechodil – pokud nemusel; a kdo by taky musel v takovou dobu!

Občas se ozvalo hrčeni motoru vojenského kamiónu, zdálky doléhaly pravidelné kroky vojenské hlídky. Tedy nic. co by mohlo zkrušenému chlapci pozvednout náladu.

Pak se stalo něco, co Frantu dokonale, až příliš dokonale vytrhlo z jeho rozjímáni.

Oslnilo ho prudké světlo baterky a hrubý hlas se ozval ze tmy.

„Stát! Ruce vzhůru!“

Franta strnul, ale poslechl a pomalu dal ruce vzhůru. Někdo k němu přistoupil a zkušenými pohyby ho prohledal. Samozřejmě nic nenašel, jen peněženku s doklady.

„František Svátek… tak… vida.“

Řekl to takovým tónem, jako když pan učitel řekne:

František Svátek opisuje od spolužáka početní úkol… tak… vida, nikdy jsem nepochyboval, že František Svátek je žák darebák.

„Šestnáct let… to se podívejme…“ Mluvil laskavě, až něžně, ale znenadání zařval: „My tě naučíme, štěně! My ti dáme konspiraci, my ti dáme odboj! Půjdeš s námi!“

Stále ještě svítil Frantovi do očí. Chlapci se dělaly před očima rudé kruhy a začala se mu motat hlava. Mírně se zapotácel.

„Stůj pořádně, ještě jsme se tě ani nedotkli, ještě jsme nezačali. Počkej za pár hodin, to nebudeš vědět, kde začínáš a kde končíš.“

Ze tmy se ozval smích. Vedle gestapáka s baterkou stál někdo, kdo měl rád zvlčilý gestapácký humor.

Gestapák konečně sklopil baterku k zemi. Franta neviděl kolem sebe nic, jen tmu. Stále měl ruce vzpažené a prudce mrkal, aby zahnal pálení očí.

„Dej ty pazoury dolů,“ řekl gestapák-humorista. „Nebo přiletí pták a postaví si tam hnízdo.“

Opět jeho druh kvitoval potěšeným smíchem novou ukázku gestapácké legrace.

„Zapískej, ať přijdou kluci,“ řekl humorista svému nohsledovi, ale dříve, než jeho druh stačil vykonat, co mu bylo přikázáno, někdo vrazil do Franty a současně do gestapáka. Baterka spadla na zem a. Franta uslyšel řinčení skla. Gestapák zařval, ale nějak divně, bolestně. Jeho kamarád u zařval:

„Hilfe! Hilfe! Pomoc, bolševici! Přepadení!“

Pak se ozval temný úder, křikloun vyjekl a padl na zem. Ve světle baterky Franta uviděl temné tělo, z něhož vytékala krev. Pak neznámý zachránce popadl Frantu za zápěstí.

„Pryč odtud,“ zašeptal.

Hnali se uličkou. Za nimi se ozvalo pískání na policejní píšťalku.

„Tudy,“ zašeptal neznámý a vtáhl Frantu do nějakých dveří. Ocitli se uvnitř nějakého domu. Proběhli chodbou, vyběhli po schodech do patra a dalšími dveřmi vyběhli znovu na vzduch. Hvízdáni už bylo daleko.

„Kdo jste?“ zašeptal Franta.

Neznámý neodpověděl a dále táhl chlapce za sebou. Prošli jakousi zahradou, pak přelezli zeď a křivolakými uličkami stoupali do vrchu Horního újezda. Město se vším nebezpečím, gestapáky, policajty, udavači, hitlerovskými vojáky, hlídkami a kolaboranty měli za sebou.

„Kdo jste?“ opakoval Franta naléhavě.

Neznámý dále mlčel.

Někde před nimi se ozval šramot.

Neznámý strnul a pevně stiskl Frantovo zápěstí.

Ze tmy dolétly první tóny Toreadora.

I neznámý hvízdl totéž.

„Jak to dopadlo?“ ozval se ze tmy šepot. „Po ulicích je spousta hlídek.“

„Dobře. Ale měli jsme namále. Ještě že se umím ohánět nožem.“ šeptal neznámý.

Frantovi připadal ten šepot známý. Kdo to jenom mohl být? Jistě to byl odbojář, Franta se s ním patrně musel už setkat. Byl to ten muž, který měl čekat u kapličky? Nebo spojka, která mu strčila do kapsy vzkaz o jeho novém úkolu – ten člověk, který si vymýšlel báchorky o meteorologickém vlivu planet? Nebo plešoun z Baťhova domku?

„Je to tedy dobrý?“ Šeptal neznámý.

„Jo. Vzduch je čistý,“ odpověděl mu hlas ze tmy.

„Dobrá. Tak běž. chlapče. Dej na sebe pozor.“

Jemně ho postrčil rukou. Franta se dlouho nerozmýšlel a dal se do běhu.

Po několika krocích zvolnil.

Kdo to jenom mohl být?

Obešel blok a pomalu kráčel zpátky k domu pana Fišera.

Sám nevěděl, co ho to napadlo.

Přestál další velkou hrůzu svého života. Někoho by to naučilo opatrnosti, někoho by to zlomilo.

Šestnáctiletého chlapce to otužilo proti nebezpečí. Ztrácel schopnost strachu.

Převládala v něm jediná myšlenka, že totiž přijde věci na kloub.

Kolem přejel vojenský kamión. Světla měl zakrytá plechovými štítky, které propouštěly jen úzkou štěrbinou svazeček světla.

Pak rychle projelo veliké osobní auto. Všechna vozidla, i motocykl s přívěsným vozíkem, který se přihnal, směřoval k Fišerovu domu.

Na gestapu se zřejmě dověděli, co se stalo.

Franta se nebál hlídky. Osobni dokumenty měl v pořádku, zákaz vycházeni nebyl vydán, proč by tedy nemohl být v noci na ulici? Spoléhal na to, že nikomu nebude stát za to, aby zjišťoval pravdivost výmluv, jež si Franta dopředu připravil: že jde ze schůzky s děvčetem nebo že je mu špatně a jde se projít na čerstvý vzduch nebo že se pohádal s matkou a prochází se, aby se uklidnil.

Už zdálky uviděl světlo. Byla to věc výjimečná a dovolit si ji mohla jenom tajná policie. Dvě auta stála tak, aby svými světly svítila na těla zhroucená na chodníku.

Franta je viděl zdálky, ale nepochyboval o tom, že jsou to těla jeho věznitelů. Kolem nich se kmitaly stíny. Zahlédl policejního fotografa, který stavěl svůj přístroj na důkladnou trojnožku.

Pak uviděl skupinu mužů, kteří rozmlouvali s někým, kdo Frantovi připadal známý. Byl to pan Fišer.

Zřejmě se pan Fišer vrátil domů a na cestě ho zastavili tajní policisté. Ovšem, k přepadení dvou členů gestapa došlo téměř před jeho obydlím a gestapo se samozřejmě zajímá o každého, kdo prochází tím místem těsně po činu.

Ozval se dusot vojenských bot.

„Tudy se nesmi chodit,“ řekl někdo Frantovi. „Dokumenty. Kdo jste a co tu děláte?“

Byl to český policista v přílbě. Svítil si baterkou, prozkoumal Frantovy doklady, pak někoho zavolal a německy s ním rozmlouval. Vyptával se pak Franty, co tu dělá. Viděl v dokladech, že Franta bydlí nedaleko. Pak Frantovi vrátil doklady a doporučil mu, aby se rychle vrátil domů, že v tuto chvíli není na ulici zdravé podnebí. Pak ztlumil hlas a zašeptal, že by se mohli na ulici vyskytnout němečtí policisté a gestapáci a s nimi že by bylo těžší pořízení než s nim, starým pražským policajtem.

Svého společníka Franta nalezl tam, kde ho nechal, totiž u kapličky.

Byl zřejmě už celý zkřehlý a netrpělivý.

Franta mu stručně vyložil, co se stalo. Znovu ho zachvátily obavy, zda jeho vyprávění zni věrohodně. Opravdu semlelo se mnoho nepravděpodobných věcí najednou.

Muž ho nepřerušil jedinou otázkou.

Když Franta skončil, mlčel dal. Přemýšlel o tom všem. Pak položil několik otázek, které měly upřesnit celý obraz.

„Nerozumím tomu,“ řekl potom. „Ale je jistě, že si na toho Fišera musíme dát pořádný pozor.“

Tak skončilo Frantovo noční dobrodružství.

Chlapec se vrátil domů. Matka na něj čekala. Byla celá bílá v tváři, ale neřekla ani slovo. Nic nevyčítala, jenom bylo vidět, že z ni spadla strašná tíže.

Uplynulo několik dní.

Pák Franta nalezl ve své skříňce vzkaz, aby se známou cestou dostavil do domku „přítele z dětství“.

Nemohlo jit o nikoho jiného než o pana Baťhu a jeho domeček na pozemku továrny KARBO.

Přišel tam včas, přesně v osm hodin večer, jak stálo na lístku.

Šel oklikami, několikrát se přesvědčil, zda není sledován.

Zdálo se, že všechno je v naprostém pořádku.

Nebylo mu valně, když se drápal přes zeď, tak jako oné noci, kdy prchal před pronásledovateli s revolvery v rukou.

Měl pocit, že se na něho někdo divá, že je sledován pozornýma očima, a nepřekvapilo by ho, kdyby zjistil, že na něho jsou namířeny zbraně.

Přesto se nebál, že leze do pasti. Jakýsi vnitřní hlas mu napovídal, že všechno je v naprostém pořádku.

A taky že bylo. Pan Baťha na něho už čekal. Franta mu samozřejmě neviděl do tváře, ale z tónu jeho hlasu vycítil něco slavnostního, mimořádného. Bylo to zcela zřetelné, přestože pan Baťha řekl pouze několik slov:

„Tak pojď, Františku, všichni už čekají.“

Uvedl Frantu do svého domku.

Dveře skrýše byly otevřené. Při pivním poplachu by účastníci schůzky zmizeli v podzemí a pan Baťha by je přiklopil a vchod zamaskoval skříní.

Byli čtyři.

Dva už Franta znal, byl to onen plešoun s rýhou na lebce a tlouštík s usměvavýma očima. Třetího neznal. Byl to vysoký blonďák asi třicetiletý, vážný až smutný. Stál u dveří, opíral se zády o zeď a ruce měl založené na prsou. Čtvrtého muže Franta ale poznal.

Jak by ne. Byl to Irčan.

Irčan se na zkopnělého Frantu usmál.

„Tak vidíš, jsme zase ve stejné partě,“ řekl.

Blonďák netrpělivě mávl rukou a řekl:

„Tak. soudruzi, k věci. Scházíme se za mimořádných okolností. Františka k nám přivedla náhoda. Musíme té náhody využit.“ Odmlčel se a vážně se na Frantu podíval. Pak pokračoval. „Aby Franta mohl dobře splnit svůj úkol, musíme ho alespoň částečně zasvětit do věci.“

Všichni tři muži viseli blonďákovi na rtech. Přikývli. Bylo ticho, zvenčí se ozývaly pravidelné kročeje hlídkujícího pana Baťhy.

Blonďák ukázal prstem.

„Irčana znáš. Tohle je Vilém a ten břicháček je Karel, říkáme mu Kódl. Jejich pravá jména tě nemusí zajímat. Jsou to inženýři a přišli na stopu důležitému vynálezu. Jestli tomu dobře rozumím, chtějí udělat něco jako lampu do rádia, elektronku, ale nebude to ze skla. Bude to jenom malinký kousek kovu. Potom bude možno dělat rádia veliká jako krabička od cigaret.“

Franta vytřeštil oči. Rádia veliká jako krabička od cigaret. Copak něco takového je možné?

S úžasem se na Viléma a „Kódla“ podíval. Ti se mračili a vrtěli hlavou, ale na blonďákovi bylo vidět, že je nepustí ke slovu.

„Já vím, že je to všechno mnohem a mnohem složitější, ale v této chvíli nás nezajímají technické podrobnosti. V zásadě je to správné, co jsem řekl, nebo ne?“

„No jo,“ řekl Vilém neochotně. „Ale jsme strašně daleko od rádia. Na to se ani neodvažujeme pomyslet. Zatím jsme na začátku cesty, ale už první výsledky ukazuji, že jdeme správně. Nejde jenom o rádia, Petře, ale taky o vojenská zařízení, o radary, o navigační systémy letadel, prostě náš vynález se uplatni všude, kde je zapotřebí elektronických zařízeni.“

„Dobře, dobře,“ uklidňoval ho Petr. „Naši zpravodajci zjistili, že Němci vědí, že někdo na něco takového přišel. Nevědí ale, kdo má vynález v rukou, nevědí ani, jak daleko práce na vynálezu pokročila. Maji jenom nejasné tušení, ale rozhodli se, že tomu přijdou na kloub stůj co stůj.“

„Proč ale, když je konec války na obzoru?“ vyhrkl Franta. „K čemu jim to bude platné?“

„Konec války nebude tak jednoduchý, jak se ti zdá,“ řekl Petr trochu smutně. „Pětačtyřicátý rok není dvaačtyřicátý nebo třiačtyřicátý, kdy Amerika a Anglie potřebovaly, aby jim Sovětský svaz vytrhl trn z paly. Moc vlivní lidé v těchto zemích by docela rádi hitlerovcům pomohli ze šlamastyky. Nejsou vůbec nadšení, že Sověti stojí před Berlínem a ženou se k Vídni. A taky nacisté dělají ohromné rozdíly mezi válčením proti Rusům a válčením proti Angloameričanům. Západní frontu neberou tak vážně jako východní, Ochotně se ženou do amerického zajetí, zato s Rusy bojuji na život a na smrt. Vědí, že na východě není nikdo, s kým by se mohli po svém dohodnout.“

Franta už něco podobného slyšel v továrně od Irčana a dalších kamarádů. V koalici Angloameričanů a Sovětů se v poslední době ukazuji vážné trhliny, přestože je vidi jen opravdu dobře informovaní lidé.

„Nacisté si rádi berou do amerického zajetí něco, čím by si mohli koupit významné pozice v poválečném světě. Připravují se na to co bude po Hitlerově pádu. Takový nový vynález by pro ně byl pravá pochoutka. Po tom by páni Američané skočili všema deseti. Dovedou dobře platit,“ dodal trochu hořce.

Chvíli bylo ticho. Irčan se díval na Frantu, zvědavě čekal, co tomu chlapec řekne. Poprvé byl zasvěcen do vysoké hry, o níž do té doby neměl ani tušeni.

Myšlenky se mu honily v hlavě. Věru, až dosud nebral zcela vážně zprávy o rozporech mezi Spojenci. Důvěřoval všemu, co mu Irčan říkal, ale přece jenom tohle pro něho bylo moc silné kafe. Tím spíš, že i oficiální německá propaganda hovořila o nesnázích americko-sovětského spojenectví, patlala se v každém rozbroji a halasně předpovídala krach protihitlerovské koalice.

„Chci, abys chápal jedno, Františku: co ti povídám, nejsou domněnky, ale fakta. Ověřili jsme si je stoprocentně. Nacisté náš vynález chtějí a udělají všechno pro to, aby ho získali. Proto naše skupina je výjimečná. Jsou to obzvlášť přísná bezpečnostní opatřeni. Skupina se vyhýbá běžné odbojové činnosti. Však i ty jsi přestal nosit letáky. Potřebovali jsme tě jako nového člověka, o kterém gestapo určitě neví, že jsi ve spojitosti s námi. Poslali jsme tě za Fišerem.“

Rozhlédl se po ostatních. Irčan přikývl.

„Byla to zkouška Fišerova i tvoje. Fišer je záhadná figura. Pracuje v odboji od začátku a zatím se zhroutily všechny odbojové sítě, kde pracoval. On vždycky vyvázl, ale možná, že je to náhoda. I jiní vyvázli, koneckonců, my všichni, kdo tu sedíme, žijeme vlastně jenom náhodou. Smrt se nám až dosud vyhnula, to je všechno. Možná že totéž platí i o Fišerovi.

Fišer tuší, že naše skupina existuje. Má jisté spojení se mnou a naléhá na spolupráci. Naznačuje, že by mohl být velice užitečný. Koneckonců, je užitečný, přes něho máme mnoho informací, které bychom jinou cestou asi nezískali. Je to ale podezřelý člověk.“

„Zrádce je to.“ vybuchl Vilém. „Měli bychom ho zlikvidovat.“

„Na to je času dost,“ řekl Irčan.

„Připomenu ti to, až nás povezou na Pankrác,“ řekl Vilém hořce. „Taháme lva za ocas. Petr říká, že se máme vzdát běžné odbojové činnosti, a přitom nás zaplétá do nebezpečného spojení s podezřelým člověkem.“

„Jsem vedoucí téhle pětky,“ řekl Petr pevně. „Věřte mi, že mám víc informací než vy a že dovedu lépe posoudit než vy, co je správné a co je špatné.“

Vilém sklopil hlavu, ale bylo na něm vidět, že ho Petr nepřesvědčil. Světlo žárovky se smutně lesklo na jeho pleši.

„Rozhodl jsem se, že Frantu pošlu dál po Fišerově stopě. Začal jsi dobře tu práci, Františku, musíš ji dokončit. Bude to nebezpečné, strašně nebezpečné. Při úkolu, který li chceme svěřit, tě bude mít Fišer úplně v rukou.“

Slova padala na Frantu jako rány pěstí. Díval se na Petra s úžasem. Co se to děje?

„Musíš odložit své jméno, svou rodinu, všechno. Představím tě Fišerovi jako pronásledovaného gestapem. Fišer je vedoucí v lomu, to jsi ostatně zjistil sám na vlastni pěst. Musí tě ukrýt. Budeš na něho dávat pozor. Je to zkušený člověk a zná všechny triky. V odbojářské práci není nic, co by neuměl líp než ty. Ale ty jsi mladý a bude tě podceňovat. To je jediná šance.“

„A co když je to opravdu agent gestapa, provokatér, zrádce?“ Franta vyhrkl ta slova překotně, až se zastyděl, že dal tak najevo svou úzkost.

Petr chvilku mlčel a pak řekl tři slova:

„Pak jsi ztracen.“

Kapitola pátá – TVRDŠÍ NEŽ KÁMEN

Táhlý tón sirény nesl své varováni daleko do údolí: za minutu bude odstřel.

Postavičky se kmitaly na zubatém horizontu lomu jakoby nic. Za minutu se ozvala rána, slabá, dušená, a zvedl se oblak bílého prachu. Hlásný odtroubil a prach líně stoupal k šedivé obloze.

Franta si uvědomil, že to divadlo zná tak dobře, jako by v lomu pracoval odjakživa.

Ve skutečnosti byl Fišerovi nablízku teprve čtrnáct dní.

Musel odevzdat Petrovi své dokumenty a dostal nové, vystavené na jméno Alois Staněk. Fišer ho přijal ve své kanceláři. Byla to maličká komůrka v domku, zrobeném z lomového kamene. V sousední místnosti byla dílna a kompresorovna. Za domečkem byla káď, kam vytékala voda z odlučovače par tlakového potrubí a z chladiče velkého Dieselová motoru, který poháněl kompresory pro pneumatické vrtačky. Domek stál u příjezdové cesty do lomu. Nad ním se zvedal široký amfiteátr lomu, vysoký dvě stě metrů a široký přes půl kilometru. Hned u domku byly zbytky starého lomu, dnes už zarostlého břízkami a smrky. Domek tu jistě stál už tehdy, křivý, s prohnutou střechou, na niž nejednou dopadly balvany, když střelmistr špatně uložil nálož a k nebi vyrazil gejzír balvanů.

Franta poznal Fišera hned na první pohled. Viděl ho až dosud jen dvakrát, jednou na fotografii jedenáct let staré a podruhé ho zahlédl ve světle gestapáckých lamp před jeho domem.

„Čest práci,“ zašeptal Fišer a zaťal pěst.

„Dobrý den,“ odpověděl Franta.

„Tady budeš v bezpečí, chlapče,“ pokračoval Fišer. „Neboj se, jsi tady mezi svými. Je tu parta třiceti lidí, jeden lepši chlap než druhý. Gestapo mi denně kontroluje stav trhavin. Jako by to šlo kontrolovat – k smíchu. Už se nám podařilo ulejt pěkných pár kilo, však se bude hodit.“

Franta neříkal nic, jenom se pozorně díval na žvanivého pana Fišera. Tohle že je ten podezřelý člověk, jimž se zabývá zvláštní Organizace strany?

Vypadal spíš jako gymnaziální profesor dějepisu nebo majitel periferního drogistického krámku. Pozorovatel nemohl najít sebemenší spojitost mezi tímto měkoučkým mužíkem, kulatým, veselým, živým, a mezi chmurným panorámatem lomu, jeho chladnými stěnami, rozbitými údery dynamitu.

„Na nic se tě neptám, chlapče, vím. že máš těžkosti, a já ti chci pomoci. V lomu jsi nikdy nedělal?“

„Nikdy.“

„Vyznáš se ve strojích?“

„Vyznám.“

„Výborně. Potřebuju někoho do strojovny. Mám tam teď jednoho strejce na přeškolení, je to zedník a štukatér. Ve strojích se vůbec nevyzná. Nedávno se ptal na vůle ventilů. Já mu řekl osm. On se zeptal: centimetrů? Hrozně se divil, že osm desetin milimetru. Zedník neví, že nějaké milimetry jsou, natož pak desetiny milimetru. To víš, pro zedníka platí, že centimetr není žádná míra. Poslal bych ho nahoru do lomu a tebe bych nechal tady dole.“

„Jak chcete, pane Fišer. Ve strojích se vyznám a nebojím se žádné práce.“

„Tak je to správné,“ zajásal Fišer.

Brebentil dál a Franta vzpomínal na Petrovy instrukce: v případě nezbytnosti ho likviduj. Jsi voják, Franto, a nesmíš se bát vystřelit na nepřítele. Nepřítel v tajné válce je snad ještě horší než tam venku, na frontě. Může daleko víc škodit. Jestli naše podezření je správné, Fišer má na svědomí desítky životů a je škodná, která se musí bez milosti utratit. Franta s Petrem souhlasil, ale chvěl se mu žaludek při pomyšleni, že by měl zabit takového veselého pána s bříškem. Ovšem, voják na frontě taky střílí, ale svého nepřítele obyčejně nevidí. A pokud ho vidí, nesedí s nim v jedné místnosti a nevypráví legrační historky o zedníkovi, který si plete centimetry a desetinky milimetru.

Fišer žvanil dál a na závěr svého vyprávěni vyzval Frantu k prohlídce lomu.

„Nahoru nebudeš chodit, leda výjimečně. Budeš se zdržovat tady ve strojovně. Chci, aby tě vidělo co možná nejmíň lidi.“

Znělo to věrohodně, ale podezřívavý Franta si to mohl vyložit i tak, že Fišer chce, aby se ten mladík do ničeho nepletl a byl stále na očích, hned vedle kanceláře.

Drobně pršelo. Byl to studený březen, jen co je pravda. Sem tam padla i nějaká ta sněhová vločka.

Kráčeli kamenitou cestou, vylámanou do skály. Vedla strmě vzhůru a podobně jako horské stezky postupovala klikatě po terasovitých stupních lomu.

V nižších částech kamenné stěny nikdo nepracoval. Živo bylo až docela nahoře.

Sem také vedly trubky se stlačeným vzduchem. Tady bylo hlavni pracoviště. Nezkušený Franta si myslel, že tu vládne dokonalý zmatek. Měl pocit, že si tu každý dělá, co chce. Někteří vrtali pneumatickými vrtačkami díry do šedorůžového vápence. Jiní mlátili do ohromných balvanů úměrně ohromnými kladivy. Jiní zas postávali u podivného stroje, který vypadal jako veliký a dost nesmyslný kladkostroj. Franta pochopil, že je to pila na kámen. Několik mužů tlačilo vozíčky s vápencovými balvany do malinkého dřevěného domečku, ze kterého se ozýval hromovitý kravál. Pak se otevřely dveře a jiní mužové vyvezli druhou stranou nádherný mramorový obdélník.

Franta se choulil do odřeného ajznboňáckého svrchníčku a se steskem vzpomínal na útulné prostředí Hurbanky. Jaké tam bylo teplo, stroje přátelsky hučely, vzduch byl prosycený příjemnou vůni oleje a spáleného kovu. Všechno bylo na svém místě, všichni věděli přesně, co mají dělat, nikdo tu zbytečně nepostával a neodpočíval jako ti lidé tady.

S nechutí pohlédl na partu mužů, kteří posedávali, polehávali po balvanech a roztahovali se na nich. jako by to byly měkké peřiny.

To ještě nevěděl, co je to práce v lomu, a netušil, že ti mužové právem odpočívají po dřině, jakou si nedovede představit nikdo jiný, než kdo ji zažil na vlastni oči. Neuvědomoval si. že pro většinu lidí by bylo obtížné jenom zvednout nad hlavu to kladivo, jimž tito muži drtí od rána do večera balvany o velikosti pivovarnického sudu.

„Tohle je nejvýznamnější muž lomu,“ ukázal pan Fišer na staříka v placaté čepici, který rozmlouval s odpočívajícími siláky a žmoulal v ústech vyhaslou dýmčičku.

„Není s nim řeč, tabák není k dostání, kouři všelijaké lupeny, a má proto špatnou náladu. Je to starý Drbal, střelmistr. V tomhle lomu se těží kámen už sedm let a já mám pocit, že starý Drbal je tu od začátku.“

Starý Drbal měl opravdu špatnou náladu.

Sotva Fišera pozdravil. Pronikavě se podíval na Frantu a rozmrzelým kývnutím odpověděl na chlapcův uctivý pozdrav.

„Co se děje, pane Drbal,“ zeptal se Fišer.

„Stojí to všechno za pendrek. Dva dny mládenci řežou blok a teď jim rupnul.“

Až dosud se Franta domníval, že hlavním úkolem takového kamenolomu je vyrábět „kameny“, větší nebo menší, štěrk a větší balvany. Záhy se ale přesvědčil, že takové kamenolomy opravdu jsou, avšak zdejší lom je kromobyčejný. Vyrábí se tu takzvaný „růžový mramor“, šedorůžové barvy. Ten je nutno odstřelovat v celých blocích, opatrně řezat a krájet. Z něho se pak dělají dlaždice, obklady domů, leštěné desky, pomníky a podstavce k pomníkům. „Kameny“ jsou pouhým odpadem. Těm nepravidelným kusům se říká „lomový kámen“, těm lepším pak „soklák“, neboť pro jejich pravidelný pravoúhlý tvar se jich používá k výstavbě „soklů“ neboli podezdívek. Kapitolou pro sebe pak jsou „placáky“, přirozenou cestou vzniklé desky o sile pěti až deseti centimetrů, z nichž se dělá „anglická dlažba“. Němci zakázali říkat „anglická dlažba“ a nařídili úřední název „přírodní dlažba“. Všichni lidé z lomu považovali za svou čest a povinnost říkat „anglická dlažba“ při všech příležitostech, kdy to jen bylo možné.

„Klukům se zasekává naviják,“ pokračoval starý Drbal ve výčtu neblahých zvěstí. „A přetrh se hák od kladkostroje a náhradní někdo ukrad.“

Fišer pokyvoval hlavou a neříkal nic. Franta si připomínal podobné příhody z Hurbanky. Už dlouho, zvláště pak v posledním roce války „nic nešlo“. Dělníci tiše sabotovali výrobu, aby co nejvíc poškozovali hospodářskou mašinérii Němců. Zdálo se, že i naříkání starého Drbala patří k té „tiché sabotáži“, která se rozmohla mezi dělníky celé země obsazené Němci.

Tak se Franta, nyní Alois Staněk, začal seznamovat s životem v lomu.

Při první možné příležitosti zašel za starým Drbalem.

Ukázalo se, že to je milý, sdílný starý muž, který rád vypráví o starých časech, dovede zajímavě líčit taje své práce a že má špatnou náladu, jen když vidi Fišera.

„Něco ti, Lojziku, povím,“ řekl Frantovi. „Podívej, jaký mám nos.“

Jeho čichový orgán měl vskutku úctyhodné rozměry. Byl to křivolaký zoban a zdálo se, že je tvrdší než kámen a že ani to nejmocnější kladivo by si s ním neporadilo.

„Tenhle nos je nejdůležitější orgán mého těla. Říkají, že jsem dobrý střelmistr a možná že je to pravda. Že prý to jsou zkušenosti. Pchá, ten nos to je. Prostě cítí, kde se má vrtat, jak hluboko, kolik dynamitu tam dát a jak odstřelovat. Nepotřebuju přemýšlet, jenom čmuchám.

Ten nos dovede taky vycítit malér čtyřiadvacet hodin dopředu. Začne svrbět a něco mi řekne: Ferdo, bude malér. Kdo mě zná, věří mi a drží se se mnou zpátky. Kdo je hlupák, neposlechne a pak obyčejně slizne nějakou tu špatnou. Spadne do závalu, trefí ho šutrák, poraní ho špatný od střel.

To ale není všechno o mým nosu. Ten totiž dovede cejtit i lidi. Poznám na sto metrů, co v kom věstí. Na tebe věřím a dal bych pro tebe ruku do ohně.“

Jako na potvrzení svých slov ukázal Frantovi svůj pařát, který vypadal jako ukovaný z černého železa, takže Frantu napadlo, že by to asi starému Drbalovi příliš nevadilo, kdyby musel dát ruku do ohně. Asi by to ani necítil.

„Můj nos mi říká, že celej milej pan Fišer je křivák křivácká a veš. Nevím o něm nic, co by stálo za fajfku tabáku sebemizernějšiho, jo, kdyby tak byl. Musím kouřit lupeny, Lojziku, to je úplný umučení pro starýho člověka, jako jsem já. Pan Fišer je z pekla tajtrdlik a uvidíš, že na můj nos dojde.“

Drbal vytáhl z kapsy paklík sušených lupenů a nacpal si dýmčičku. Zažehl a k Frantovu zadostiučinění si přitlačil doutnající lupeny ukazovákem. Musel mít opravdu ruce z kovaného železa, jinak by ukazovák musel chytit plamenem.

Pak ukázal do údolí.

„Podívej se, už jedou.“

Dole v údolí viděli úzkou stužku silnice. Fišerův domek se strojovnou vypadal jako rozšlápnutá krabička od sardinek. Právě u něho zastavil veliký černý horch, přepychové auto, v jakém se vozili hitlerovští pohlaváři. Vylezl z něho člověk v koženém kabátě. Fišer vyšel před dům, chvilku postál s člověkem v kožeňáku a zmizel v domku. Kožeňák nastoupil a auto se rozjelo nahoru.

„Jedou kontrolovat patrony. Jsou tu každej den. Jako by jim nestačili verkšusáci a strážný.“

Franta už věděl, že i v tomto lomu jsou verkšusáci, Němci, pověřeni kontrolou práce. A nahoře se procházely dvě hlídky, vyzbrojené samopaly.

„Kolikrát mi vrtalo v hlavě, proč sem jezdí taková nóbl parta. V horchu! Víš, kolik stál před válkou horch?“ Starý Drbal si odplivl. „Kdyby přijeli v tom plechovým kaďouru nebo na motorce, neřekl

bych ani slovo. Ale v horchu!“ Cvrnkl si do nosu. „Můj nos mi říká, že v tom je nějaká levota.“

Franta si řekl, že starý Drbal se na svůj nos vymlouvá, a že přece jenom víc používá mozku, než jak předstírá.

„Proč tu jsou ty hlídky?“ zeptal se Franta.

„Za hřebenem je tajnej objekt. Nikdo tam nesmi. Před válkou se tam těžilo, snad ještě víc než tady. Už v devětatřicátým lom zabrali Němci. Lidi říkali, že tam jezdily celý vlaky náklaďáků, dvacet, třicet, padesát za jednu noc. Čert ví, co se tam děje. Ti chlapi v horchu tam vždycky zajedou, asi na kus řeči nebo na kafe. To víš, ti páni mají kafe, to my musíme pit tu mizernou černou šlichtu z bukvic a šmíru!“

Franta si uvědomil, že nikdy v životě nepil opravdovou kávu.

„Raději se, chlapče, ztrať, možná že pojedou i sem. Člověk nikdy neví a jistota je jistota,“ řekl starý Drba! a pleskl Frantu do ramene.

Franta už znal lamačské stezičky v lomu a jako kamzík shopkoval k domku a zmizel ve dveřích strojovny.

Dobře se seznámil s motorem, který poháněl kompresor pro pneumatické vrtačky.

Byl to prastarý lodní motor, roztodivně předělávaný a necitlivě „zlepšovaný“. Původně to byl osmiválec, ale někdo z důvodů Frantovi neznámých zrušil dva válce a zaslepil je půldruhého centimetru tlustými sváry. Po bližším ohledáni Franta zjistil, že kdysi motoru praskly dvě ojnice a prorazily blok. Opravář motoru si nedal velkou práci s opravou: blok zavařil, nutno říci, že mizerně, a válce zaslepil.

Jinou zvláštnosti byl chladicí systém motoru.

Motor měl veliký voštinový chladič. Voštiny popraskaly snad na padesáti místech a mechanický génius, možná že týž, kdo se tak dobře postaral o opravu bloku, zaletoval díry benzinovou pájkou. Zaletoval je tak důkladně, že zmenšil plochu chladiče na třetinu a ta zbylá troska nebyla schopna uchladit ohromný Dieselův motor. Onen génius byl však ducha koumavého: vybudoval před domkem velikou káď. Horkou vodu z motoru a chladiče odvedl do kádě, kde se na čerstvém vzduchu ochladila, a pak ji znovu přiváděl do motoru. Horká voda byla, jak se Franta přesvědčil, pořádně horká. Z kádě se kouřilo a Frantu napadlo, že by se v ni mohl koupat jako ve vaně.

Chladicí systém však motoru víceméně vyhovoval. Motor se točil, přestože poněkud kulhal následkem vyřazení dvou válců. Ložiska klikového hřídele z toho velkou radost neměla. ale držela se statečně. Franta motor seřídil tak dobře, jak jen to šlo, opravil vzduchové vedení, blahodárně zasáhl i do stavu motorové pily na kámen, čímž si vysloužil pochvalné řeči lamačů, zvláště pak starého Drbala, a zbytek času trávil tím, že přemýšlel, jak se dostat panu Fišerovi na kobylku.

A nebyl by to Franta Svátek, kdyby mu nevrtala v hlavě ještě jedna věc: hitlerovský tajný objekt tam nahoře v lomu.

Kapitola šestá – TAJNÝ OBJEKT

Frantovy instrukce byly jasné. Má jednal co možno nejvíce na vlastní pěst. Nesmi se ukázat doma. Pro všechny lidi, bohužel i pro maminku a babičku, zmizel z povrchu zemského. Musí to vydržet do konce války, který je jistě nedaleko. Pouze v případě nejvyšší nouze nebo naléhavé důležitosti se má obrátit na pana Baťhu, který trpělivě hlídá objekty továrny KARBO a skrývá ve svém domku tajemství vynálezu, po němž se hitlerovci tak horečně shánějí.

S panem Fišerem se viděl často, byli na očích jeden druhému takřka po celý den. Franta bydlel nahoře na půdičce domku. Fišer odcházel pozdě odpoledne, nabádaje Frantu k opatrnosti. Chlapec zatím neshledal jedinou známku čehokoli nekalého, co by se Fišera týkalo, pokud ovšem nepočítal výstrahy, jež vycházely z čilého nosu pana Drbala.

Den co den přijížděl horch s gestapáky. Franta vyslechl nejednu rozmluvu mezi nimi a panem Fišerem. Hovořili německy, ale za šest let okupace Franta pochytil základy německého jazyka. Na hovorech také nebylo nic závadného. Gestapáci se vždycky ptali, zda je všechno v pořádku, zda se nestalo něco mimořádného nebo podezřelého. Pan Fišer odpovídal, že je všechno výborné, načež gestapáci obvykle dodali, že jakýkoli přestupek krutě potrestají. Pak odjeli. Vracívali se obvykle stejnou cestou, jakou přijeli, někdy však zmizeli v tajném objektu a zřejmě odjeli zadem, cestou, již Franta neznal.

Představoval si, že Fišer na něm bude vyzvídat, že se bude snažit získat jeho důvěru, že se bude vyptávat.

Nic takového se nestalo. Pan Fišer přestal říkat Frantovi „soudruhu“ a „čest práci“ a bavil se s ním pouze o pracovních záležitostech. To ovšem nic neznamenalo, Franta si dobře pamatoval, že Fišer je muž prohnaný, zkušený, ať už jako odbojář, nebo udavač gestapa.

Začal mít strach, že svůj úkol nesplní a že válka skončí dřív, než se mu podaří Fišera usvědčit ze zrádcovství – nebo naopak očistit ho od podezřeni.

Kromě toho se začal nudit.

Už čtrnáct dni žil v lomu a nevytáhl odtud paty. Řeči starého Drbala už znal nazpaměť.

Motor byl v takovém pořádku, že v lepším být nemohl. Nečinnost ho začala pálit. Možná že přecenil své schopnosti odbojáře, který musí být; především nekonečně trpělivý. Napadlo ho totiž, že by se mohl podívat na zoubek onomu tajnému objektu nahoře v lomu.

Příležitost se našla šestnáctého dne jeho pobytu v lomu.

Pan Fišer odešel dříve než obvykle a zahrnul Frantu řadou připomenutí, výstrah a rad.

Hustě pršelo a nebe bylo zatažené mračny tak černými, že už ve čtyři hodiny odpoledne byla téměř tma.

Franta pohlédl nahoru na lom. Neviděl nikde nikoho, lamači zalezli do domku na výrobu dlažebních kostek už v poledne a dosud tam pravděpodobně hráli karty.

Zmizely dokonce i hitlerovské stráže, které se procházívaly na hřebenu.

Franta si oblékl gumák, na hlavu si nasadil promaštěný klobouk, oblékl kožené boty, zastavil motor a vyrazil.

Už dávno promyslel cestu. Vyklouzl z domku, ale nedal se ani obvyklou cestou lamačů, ani kamzičí stezkou těch nejodvážnějších: vypravil se do prastarého, opuštěného lomu, vnikl do nízkého hájku smrků a vydrápal se na jeho nevysoký hřeben.

Obcházel rozsáhlý areál lemu zleva. Boty mu klouzaly po mokré trávě, ale nedbal. Pomaličku postupoval kupředu a snažil se prohlédnout husté závoje deště. Říkal si však, že stejně jako on nevidí stráže, ani stráže nemohou vidět deštěm o mnoho lépe jeho. Bez bázně tedy postupoval kupředu.

Když dospěl do poloviny stráně, zastavil se, protože nalezl něco, co si zasloužilo bližšího prozkoumáni.

Když totiž hmatal rukou ve skalní průrvě, aby našel oporu nahmátl drát.

Drát není v lomu nic zvláštního. Kusy drátu se válejí mezi kamením, roztodivně pokroucené a pomotané, tak jak je zašmodrchal dynamitový výbuch. Pak ovšem jsou tu dráty rovné, hezky uspořádané, jak je střelmistr odmotal z klubka, zapojil k náložím na jedné straně a odpalovacímu přístroji na druhé straně.

Tento drát byl zcela nepochybně nepoužitý, položený pravděpodobně nedávno. Franta nedovedl odhadnout, odkud kam vede. Plazil se skalní štěrbinou a ztrácel se v křoví a hromadách kamení. Jistě se mu v nejbližších dnech podívá na kloub, rozhodl se. Teď na to není čas.

Ani ho nenapadlo, že se ze své výzkumné cesty nemusí vrátit živý.

Pokračoval s novou chuti, jako by mu nález tajemného drátu dodal odvahy a sil.

Zanedlouho dospěl na hřeben. Ohlédl se do údolí.

Šňůry deště spojovaly mračna s lesklou zemi. Zmizely všechny barvy sotva probuzeného jara a zem byla jen šedá a černá. Fišerův domek se ztrácel v oponách nebeské vody, chvilkami se vynořoval, podobný ztroskotané bárce. Pak zase splynul s šedi deště a země.

Voda pronikla Frantovi pod gumák, pod klobouk a našla si cestu i do tak důkladných bot jaké měl na nohou. Nemyslel však na nepohodlí. Odvrátil oči od krásného obrazu pod sebou a věnoval pozornost jedinému, co skutečně za pozornost stálo: německým strážím.

Objevil je po delším pátráni.

Nebyli to plavovlasí nad lidé, jaké ukazovaly hitlerovské týdeníky na začátku války, kdy Hitler využil slabosti reakčních vlád západní Evropy a obsadil půl kontinentu takřka bez výstřelu, aby se mohl v pohodli a za podpory velkokapitalistů obsazených státu připravovat k zákeřnému přepadení Sovětského svazu.

Byli to dva strejcové asi šedesátiletí. Vypadali jako dva venkovani schovaní před bouřkou, která je překvapila při senoseči. Opravdu, jen ty samopaly zavěšené na krku připomínaly jejich neblahé posláni. Taky jejich obličeje nebyly pranic válečnické. Stáli pod rozložitou břízou, choulili hlavy do límců a tlachali bůhví o čem. snad o počasí nebo o tom, že ta prašivá válka skonči každým dnem.

Franta je chvilku pozoroval a pak se plazil mokrou trávou přes hřeben, který dělil jeden lom od druhého.

Bylo to sto metrů prostoru krytého sporými keříky, mizernou trávou prostoupenou nejohavnějším plevelem světa a tu a tam poházenou většími či menšími balvany, přinesenými sem silou dynamitových výbuchů. Byl to úsek jako stvořený pro zálesáka. Nebylo nesnadné proplížit se tudy, využít přirozených úkrytů, kterých tu bylo habaděj.

Franta si byl vědom výhod, jež mu skýtá terén, a snad proto polevil v pozornosti.

Když přebíhal od jednoho keříku k druhému, zavadil botou o kámen a ten se začal kutálet ze stráňky dolů. strhl několik dalších a za chvilinku se lomem řítila pěkná malá lavina.

Strážní by museli být hluší a slepí, kdyby si toho nevšimli. Frantu neviděli, ale muselo jim být jasné, že pouhý zajíc nebo veveřička by nemohli uvést do chodu takovou masu kamene.

Konec války však byl tak blízko a vyhlídka na zajeti byla tak reálná, že strážným už asi bylo jedno, jestli se jim někdo špacíru je před nosem, nebo ne. Hlavně aby to neviděl nějaký esesák nebo gestapák. Tihle vrahouni s tlustou vrstvou másla na hlavě byli schopni služební horlivostí i v posledních minutách války.

Chvilku si povídali, co se asi stalo, a pak ztratili o lavinu kamenů zájem.

Franta čekal nekonečných pět minut a pak se znovu vydal na cestu. Tentokrát už byl jaksepatří opatrný. Přestal podceňovat terén a netečnost strážných a plížil se tak, že by ho chválil i sám Vinnetou.

Brzy dorazil ke skupině keřů, která stála na samém vrcholku Němci zabraného lomu.

Pohlédl dolů.

Pod ním se otevřel lom podobný lomu Fišerovu, poněkud menši, ale úhlednější. Terasy byly pravidelné a Franta, který se za těch čtrnáct dni stal znalcem řemesla lamačského, si dobře všiml, že hornina tu není zdaleka tak rozrušena nezodpovědnou těžbou, jako v jeho lomu.

Brzy si všiml jedné závažné věci: v trávě se plazil další kus drátu, neizolovaného, dobře napjatého.

Franta pochopil, že je to nástraha, a varoval se na drát sáhnout. Kdoví co by se mohlo stát, snad vylétnou světlice nebo se rozezní zvonky.

Dva metry pod hřebenem se táhl plot, zrobený z kotoučů ostnatého drátu. Dráty byly napjaté mezi masivními betonovými sloupky. Na vrcholku každého z nich byly nad sebou tři izolátory a do izolátorů upevněny tři holé dráty. Zřejmě nebylo radno zkoušet, zda ty izolátory tam jsou jen pro parádu nebo zda je v drátech opravdu proud o vysokém napětí.

Franta zatím neviděl nic tajného. Dole v lomu stály tři budovy, úhledné, veliké, betonové, v ničem nepodobné kamenné kuče pana Fišera. Proč tedy ten humbuk, proč plot, proč stráže se samopaly?

Pak si všiml, že zcela dole se táhne asfaltová silnice, pěkně široká, že bv se na ní pohodlně vyhnuly dva kamióny. Silnice vedla do širokých vrat betonového domu, přilepeného ke skále. Dům to byl neveliký a vrata zabírala hodnou část jeho průčelí. Frantu ihned napadlo, že dům maskuje ústí tunelu.

Prohlížel si lom dále a pak si všiml, že z velikého skaliska vychází pár železničních koleji. Nebyla to žádná úzkokolejka anebo koleje pro důlní vozíky. Byly to koleje běžného rozchodu, užívaného v celé Evropě. Vida, řekl si Franta, zdá se, že to hlavni je ukryto uvnitř skály. Bylo jasné, že asfaltová silnice a železnice není zavedena do skály jen tak Němcům pro radost.

Chtěl se přesvědčit, zda ústí železničního tunelu je kryto podobnou budovou jako ústi tunelu silničního.

Vydal se tedy podle nástražného drátu.

Záhy se dostal za roh skály.

Z vrcholku kopce sem nebylo vidět. Scenérie se značně změnila. Namísto drátěného plotu tu byla betonová zeď. Na vrcholku zdi spatřil dvě strážní věže s reflektory na střeše. Z věží čněly hlavně kulometů, a co horšího, v jedné z nich uviděl hlavu s germánskou přílbou.

Šlo do tuhého.

Musel se vzdálit od zdi, aby se mohl krýt porostem. Naštěstí déšť nepolevoval. Podíval se na hodinky. Bylo už čtvrt na šest. Šero houstlo a musel by mít smůlu, aby ho strážný na věži spatřil.

Smůla se ale dostavila, dřív než se nadál.

Přiblížila se jako přízrak, jako smrt, jako démon z černé legendy.

Franta uslyšel za zády šramot a ohlédl se.

Z blízkého remízku vyjel jezdec na koni.

Kůň byl černý, jezdec také. Byl oblečený do uniformy důstojníka SS.

Esesman Frantu neviděl. Díval se na betonovu zeď a nedbaje deště klusal volně, klidně, jako by se projížděl za slunečního červnového odpoledne Stromovkou. Přijížděl stále blíže. Franta zahlédl pablesk odražený umrlčí lebkou na esesákově čepici.

Kůň i jezdec byli mokři, jako by se brodili hlubokou vodou. Ze štítku důstojníkovy čepice crčely potůčky. Kůň se leskl, jako by byl vyřezán z antracitu. Franta spatřil, že kůň ho zahlédl a slabě zařehtal. Jeho bělmo se zalesklo v šeru. Zvíře vycenilo bílé zuby a znovu zafrkalo.

Důstojník se přestal dívat na zeď a pomalu se rozhlédl kolem sebe.

Byl od Franty snad padesát metrů vzdálen a přijížděl stále blíže. Franta se snažil splynout s půdou, byl by za to dal půl života, aby tráva ve vteřině vyrašila na jeho zádech a jeho tvář obrostla mechem. Nestalo se tak ovšem, nesplynul s přírodou, zůstal tím, Čím byl, totiž človíčkem V mokrém gumáku, človíčkem rozpláclým na promočené zemi.

Franta viděl, jak esesák k němu obrací tvář a zabořil obličej do země. Byl to instinkt pštrosa, který zahrabává hlavu do písku, spatří-li nebezpečí. Anebo v něm zůstalo něco z dítěte, které se domnívá, že se skvěle schovalo, když zakryje očička dlaněmi.

Cítil, jak se mu esesákův zrak zabodává mezi lopatky. Po páteři mu tekl studený potůček. Nevěděl, zda je to déšť, nebo pot. Zajímala ho jen jedna otázka: bude hitlerovec okamžitě střílel, nebo ho zalkne a předá do mučíren gestapa?

Raději by volil první možnost, protože mu v mysli znovu vyvstala pochybnost, snese-li výslech na gestapu se ctí. S hrůzou si uvědomil, že nikdo z jeho soudruhů si nevšimne, že je zatčen. Jak by si toho mohli všimnout? Sami mu nařídili, aby přerušil spojení, aby se „potopil“, jak říkali v odbojářské hantýrce.

Dusot kopyt se ozýval snad už jen deset metrů od Franty. Esesák ho musel pozorovat nejméně deset, patnáct vteřin. Stále se neozývalo kovové cvaknutí závěru pistole, ani štěkavý německý hlas.

Franta nevěřil svým uším, ale chtěl by se vsadit, že kůň se od něho vzdaluje. Ano, nebyla to domněnka, ale jistota. Esesák jede dál, aniž se zastavil, aniž provrtal olovem člověka, který se plížil zakázaným pásmem kolem tajného objektu hitlerovců.

Chtěl zvednout hlavu, ale napadlo ho, že esesák si s nim hraje jako kočka s myší. Ano, jede pryč, ale je obrácený v sedle a míří pistoli. Vystřelí v okamžiku, kdy si jeho oběť bude myslet, že je z toho venku.

Dále tedy ležel s tváří zabořenou do mokrých stébel ostřice, ale pak se rázem rozhodl. Co má být, má být. Zvedl hlavu.

Spatřil jezdce, jedoucího stejně volným tempem po hřebeni. Strážní vyběhli zpod břízy a přeuctivě mu podávali hlášení. Blahovolně jim pokynul a oni strnuli v pozoru a vzdávali mu čest. Nevěnoval jim už ani pohled, a jel dál, až zmizel za hřebenem.

Viděl ho?

Nemohlo o tom být pochyb. Muset ho vidět, jako pavouk vidí mouchu ve své síti, jako luňák vidi hraboše na strništi, jako střelec vidí divočáka na pasece. Musel ho vidět, pokud nebyl slepý nebo šílený anebo mrtvý jako Reidův Bezhlavý jezdec.

Ne, mrtvý nebyl, ani šílený, ani slepý, vždyť Franta ho viděl otáčet hlavu a pátrat očima po okolí.

Kromě toho si byl jist, že jezdcův zrak mu musel propálit díru do kabátu, tak živě ho cítil.

Proč tedy nechal Frantu žit?

Nedovedl na to odpovědět.

Nemohl tu však zůstat ležet jen proto, že zažil něco nevysvětlitelného…

Postupoval proto dál.

Plazil se po stráni dolů, až ztratil oba strážné z dohledu. O to více pozornosti věnoval strážním věžím.

Pák si všiml jedné maličkosti, která mu až dosud v šeru unikla.

Přímo pod nim vedla uzoučká pěšinka. Nestoupala ani neklesala, šla po úboči rovně a ztrácela se v témž remízku, odkud před chvílí – nebo to bylo před hodinou, či se to Frantovi zdálo – vyjel černý jezdec na černém koni.

Uzoučká pěšinka vycházela z malých, železných vrátek, schovaných v betonové zdi.

Takřka ve stejné chvíli, kdy si Franta vrátek všiml, se ozvalo zaskřípění kovu. Vrátka se otevřela, a jako by dnešních překvapeni nemělo být dost, objevil se v nich pan Fišer, obtížený velikým kufrem. Vlekl zavazadlo namáhavě. bylo nepochybně těžké. Hodil si kufr na rameno, a těžce našlapuje, pustil se po cestičce, aniž věnoval jediný pohled strážným ve věži.

Vrátka se za nim opět zavřela, jako by obsluhována neviditelným duchem.

Franta počkal, až Fišer zmizí v mlází, a pak se jako lasička hnal křovinami a trávou za nim.

Nesmi ho spustit z očí.

Nepochyboval, že tentokrát chytil škodnou a má ji v hrsti, k plné spokojenosti soudruhů, a zejména pak Petra. Přízrak černého jezdce se mu vytratil z mysli a zaměstnávala ho jiná myšlenka, co udělá, až pana Fišera dopadne. V případě nutnosti ho měl likvidovat, tak zněl rozkaz. Ale jak, když měl holé ruce?

Kapitola sedmá – OBCHOD SE SMRTÍ

Blížil se večer a vypadalo to na pěkně deštivou noc.

V mlází bylo sotva vidět. Franta se přestal krýt a rychle přebíhal od jedné skupiny křovin ke druhé.

Za chvilku Fišera uviděl. Potácivě kráčel, obtížen zavazadlem, a neohlížel se vlevo ani vpravo. Zdálo se, že nedbá na opatrnost, že si je jist zdarem svého počínání.

Klouzal po vlhké půdě. Nakonec upadl a upustil kufr na zem. Kovově to řachlo. Co to nese, podivil se Franta. Vypadalo to na sbírku cínových konvi nebo na lešenářské kramle.

Fišer láteřil, sebral kufr, posadil si ho na rameno a vlekl ho dál.

Franta se držel stranou cesty, aby náhodou nenarazil na někoho, koho není záhodno potkat. Setkání s esesmanem na koni ho poučilo, že v těchto končinách se pohybuji ledajací lidé a příště to nemusí dopadnout jako prve.

Asi po sto padesáti metrech odbočil z cesty i Fišer.

Drápal se po stráni vzhůru, a když se Franta dostal na jeho stopu, zjistil, že někdo tudy chodí častěji. Nebyla tu jen vyšlapaná cesta, ale ve stráni byly vykopané primitivní schůdky, či spíše důlky, jež sloužily jako opora pro nohy.

Byla to opora prachmizerná, soudě podle toho, že Fišer dvakrát uklouzl a spílal zcela nepokrytě. Franta opět zalezl do křoví, protože se bál, že Fišerovi ten kufr ujede a že celé to železářství na Frantu spadne. Nelákala ho představa srážky se zdivočelým kufrem, který se řiti tmou a deštěm po hlinité skluzavce dolů.

Les byl plný stínů a prapodivných zvuků. Pršelo vytrvale a přes šumění deště Franta slyšel houkání nočních ptáků, praskání větviček, vrzání kmenů a kletby pana Fišera. Mohl ho teď pohodlně sledovat po sluchu. Kovový třesk kufru a šťavnatou mluvu slyšel na pár desítek metrů daleko.

Pak zvuky ustaly.

Franta se lekl, že Fišer zmizel, že se propadl do země nebo že se naopak vznesl do vzduchu. Za krátkou dobu se naučil ničemu se nedivit.

Pocítil jistý náznak zklamání, že Fišer zmizel docela obyčejně: vstoupil do malinkého dřevěného domečku, zpola ukrytého v smrkovém lesíku.

Byl to domek, do něhož lesníci schovávají krmeni pro zvěř. Možná že slovo domek je příliš pyšné pro stavbu tohoto druhu: je to spíš bouda nebo kůlna.

Franta ji spatřil, až když se přiblížil na nějakých deset patnáct metrů: taková už byla tma. Chvilku okouněl kolem a přemýšlel, co udělá dál.

Pan Fišer ho dalšího přemýšlení ušetřil.

Vyskočil ze dveří jako strašidýlko a v rukou třímal samopal.

„Ruce vzhůru,“ vyštěkl.

„To jsem já, Fran… vlastně Lojza, pane Fišer.“

„Marš dovnitř,“ velel Fišer.

Franta vstoupil. Krmivo tu nebylo. Kůlna byla zařízená jako chata, v koutě byl dokonce prostý kavalec na vyspáni. Uprostřed stál stůl, sroubený z nehoblovaných prken. Na stole svítila svíčka.

Její světlo skoupě osvětlovalo vnitřek, stačilo však na to, aby Franta postřeh, co obsahuje kufr. Víko bylo otevřené a v mihotavých záblescích spatřil štíhlé tvary pušek.

V kufru byly zbraně.

Zíral na ně zcela vyjeveně.

„Sedni si,“ ozval se Fišer.

Franta poslechl a usedl na špalek, který původně sloužil ke štípání dřeva.

Pan Fišer chvilku štrachal v koutě a pak vytáhl velikou baterku a posvítil Frantovi do oči.

„Co tu děláš?“

„Byl… jsem se poohlidnout po okolí.“

„Jseš fízl a špehuješ. Že se nestydíš, tak mladý a pracuješ pro gestapo. Kolaborante!“

Fišer vmetl Frantovi obvinění do tváře s chutí a bylo patrno, že si dává na svém slovním projevu záležet.

Frantovi blesklo hlavou, že v poslední době nápadně často musí mžourat do ostrého světla baterky. Dvakrát na něho svítili gestapáci a teď pan Fišer.

„Co vy tu děláte?“ zmohl se na odpor.

„Já sháním zbraně pro odboj,“ řekl Fišer. „Teď už ti to můžu říct, protože živ se odsud nedostaneš.“

Na potvrzeni své pohrůžky zarachotil závěrem kvéru.

„Mluv,“ pokračoval. „Kdo tě sem poslal?“

„Kde vy jste sebral ty zbraně? Viděl jsem, jak odcházíte od Němců!“

„Vstaň,“ velel Fišer a Franta uposlechl. Musel vstát, otočit se čelem ke zdi a kleknout si na zem.

Pak mu pan Fišer položil ústí zbraně na zátylek.

Dotyk kovu připravil Frantu o soudnost.

Uvědomil si, že Fišer ho může opravdu zabit. Byl příliš dlouho vystaven nervovému vypětí a jeho odolnost polevila.

„Ne…,“ vyklouzlo mu z úst. „Nestřílejte, nestřílejte, já opravdu nejsem udavač!“

Pan Fišer mu dovolil vstát a znovu usednout na špalek. Stále mu svítil baterkou do obličeje.

„Ták vykládej. S kým jseš ve spojeni, ty… odbojáři, A nevymýšlej si, já jsem v odboji už šest let!“

Franta se už nadýchl, aby vysypal, co věděl, ale pak přece jen přišel k sobě a začal uvažovat.

Mezitím brebentil o své odbojové činnosti. Své vyprávěni opřel o skutečnost, totiž o jeho skutečnou činnost kolportážni. Vyprávěl o tom, jak ho gestapáci načapali při ukládáni letáků do bedny s piskem a jak byl nucen uchýlit se do ilegality, protože ho některý z nich poznal.

„Co máš společného s likvidaci dvou gestapáků před mým domem?“

Franta vykřikoval, že nic, a zatím jeho mozek pracoval na plné obrátky.

Celé Fišerovo vyptáváni mu nápadně připomnělo výslech gestapáků. Proč se Fišer vyptává? Proč chce mermomocí vědět, co tu Franta dělá? V odboji jsou prověrky a kontroly běžné, a každý odbojář ví, že koneckonců každá prověrka slouží i jeho vlastní bezpečnosti. Tak proč se Fišer najednou tak rozčiluje?

Franta nepochyboval o tom, že se Fišer snaží dostat se na stopu buňce, již vedl Petr. Té buňce, která ho vyslala na Fišerovu stopu.

Fišer je zkušený člověk, připomněl si Petrovo varování. Naše šance je v tom, že podcení tvoje mládí. Bude si myslet, že to s tebou snadno skouli.

Fišer útočil, ale Franta už našel taktiku. Ne, neví, nezná, neslyšel o nikom. Roznášel letáky, to bylo všechno.

Po nějaké době se mu zdálo, že Fišer polevuje ve svém úsilí.

„A co vy, jak vy dostáváte ty zbraně?“

„Udělal jsem si známost s lidmi na druhé straně…,“ řekl Fišer. „Chtějí si zbraněmi vykoupit cestu na Západ, k Američanům. Boji se příchodu Rusů. Slíbil jsem jim, že je schovám u sebe v domku, až Rudá armáda přijde. Ti budou koukat!“

Franta naoko chválil Fišerovo umění jednat s nepřítelem, ale nevěřil mu ani slovo. Že by hitlerovci byli tak naivní, tak hloupí a skočili jakémusi panu Fišerovi tak dokonale na špek? A ještě – i kdyby Fišer našel nějakého bláznivého hitlerčíka, sotva by se odvážil chodit pro zbraně do nepřátelského objektu tak okatě, tak veřejně, jak toho Franta byl svědkem.

Konečně Fišer sklopil světlo baterky. Franta chvilku mžoural, ale brzy nabyl zraku.

„Už jste přinesl hodně zbrani, pane Fišer?“

„Hodně, pojď se podívat.“

Posvítil baterkou ke stěně. Byly tam tři bedny. Čouhaly z nich hlavně kulometů a samopalů, bambule pancéřových pěsti a třpytila se tam mosaz kulometných střel. Pan Fišer se tvářil pyšně, jako by to byl zástup jeho milých dětiček.

„Ještě nějaké jsem zakopal venku. Však budou brzy zapotřebí. Rusové jsou už v předměstích Berlina, válka brzy skonči. Hitler se prý už úplně zbláznil a myslí si, že má v Bavorsku celé armády. Dokonce ho prý musejí dávat na nočník a slintá.“

Franta pokyvoval hlavou přesně po vzoru Irčanově, ale neříkal nic. Proč asi pan Fišer změnil tón. Že by Frantovi uvěřil?

Kdepak, takový zkušený šizuňk neskočí jen tak někomu na lep. Nevěří Frantovi ani slovo. Ale teprve teď Franta pochopil, proč Petr, vedoucí buňky, kladl takový důraz zvlášť na jeden bod rozkazu; že Franta má jednat na vlastni pěst a obrátit se na pana Baťhu jen za naprosto výjimečných okolnosti.

Byla tato událost natolik výjimečná?

Jistě nikoli. Nestalo se nic zásadního, leda to, že pan Fišer byl přistižen při dalším těžko vysvětlitelném činu. Mohl být upřímný odbojář a čestný vlastenec, a stejně dobře mohl být rafinovaný provokatér a agent gestapa.

Franta už slyšel o případech, kdy odbojáři vstoupili do styku s německými okupanty, získávali od nich zprávy i zbraně. Nikdy ovšem neslyšel o tom, že by se to dělo na takové široké základné, jak to zřejmě prováděl pan Fišer, ale v této souvislosti je nutno uvážil, že konec války je opravdu za dveřmi.

„Vy byste mě opravdu zastřelil?“ zeptal se Franta.

Pan Fišer hrdě přisvědčil.

„Nemohl jsem riskovat, že mě udáš. Ale přesvědčil jsem se, žes poctivý chlapec.“

„Jak?“

„No… pověděls mi, jak to s tebou je.“

„Třeba jsem lhal.“

„Kdepak, to já poznám.“

„Říkám vám, že jsem lhal. Proč mě nezastřelíte?“

Kdoví, co to Frantu popadlo. Napadlo ho, že pana Fišera vyzkouší, že se pokusí ho vyprovokovat. Brzy viděl, že Fišera zahnul do úzkých.

„Proč bych střílel poctivého kluka?“

„Jsem agent gestapa a půjdu vás. udat.“

„He, he,“ nuceně se zasmál Fišer a rozpačitě položil samopal na stůl. „Kdepak, já nemám takové legrace rád.“

Franta popadl samopal a namířil ho na Fišera.

Ten se na chlapce podíval s úžasem.

„Ruce vzhůru,“ velel. „Teď se karta obrátila.“

Fišer zvedl ruce vzhůru, ale otočil se na podpatku a vyskočil ze dveří.

Franta se vrhl ke vchodu, ale zaslechl už jenom ozvěny Fišerova divokého úprku.

Co jsem to udělal? napadlo Frantu. Třeba jsem ho vylekal. Teď si bude myslet, že jsem gestapák. Usedl na špalek a unaveně položil zbraň na desku stolu.

Byla to zamotaná záležitost a přestalo mu být jasné, kdo je vlastně kdo, zda Fišer je gestapák a on odbojář nebo naopak, a kdo koho špehuje a pronásleduje.

Roztržitě si hrál s mechanismem samopalu. Byl to italský výrobek Beretta, užívaný výsadkáři a zvláštními strážními oddíly. Podařilo se mu vyjmout zásobník a s překvapením shledal, že v zásobníku nejsou žádné náboje.

Pan Fišer tedy hrál pěknou komedii. Hrozil mu prázdnou zbrani.

Proč ale teď utíkal, když věděl, že mu nehrozí žádné nebezpečí?

Ať je to jak chce, pan Fišer je prapodivný patron a je nutno ho mít jaksepatří na očích, uzavřel Franta své rozmýšlení. Hodil berettu do kouta a s baterkou v ruce přistoupil k bedně.

Mezi kulomety a samopaly se válely i pistole. Našel si waltrovku ráže 7,65, v bedně vyhrabal i krabičku nábojů příslušné ráže, napáskoval střelivo do zásobníku a zasunul do pažby. Pak zkoumal ostatní zbraně. Bylo tu hodně střeliva všech možných velikostí i ráží, objevil i raketovou pistoli a světlice, střely zápalné a stopové, kulometné pásy a ruční granáty. Byla tu výzbroj přinejmenším pro pěší četu.

Představil si pana Fišera, kolikrát upadl, kolikrát klel, kolik kilogramů bláta namazal na svá kolena a lokty, než Celý ten arzenál přinesl. Zasmál se, ale trochu mu bylo toho kulatého mužíka lito.

Třeba je to opravdu poctivý odbojář, ale už je takový, že kolem všeho vytváří zmatek a podezřeni.

Takový Petr, vedoucí buňky, k niž příslušel i Baťha a Irčan, byl muž jednoznačný. Nikoho nenapadlo pochybovat o jeho úmyslech a záměrech. Ten jistě kolem sebe nevytváří ovzduší plné elektřiny a otazníků jako tenhle nešťastný Fišer.

Strčil waltrovku do náprsní kapsy svého ajznboňáckého kabátu, sfoukl svíčku, schoval baterku do kapsy a vydal se znovu do lijáku. Byla to ošklivá cesta.

Nejdřív zabloudil a málem se zamotal do signálního vedeni německého tajného objektu. Pak jen taktak že nenarazil na stráže. Cestou po svahu jel víc po zadku, než aby sestupoval po nohou. Pak se ukázalo, že kamenný domek přešel, a musel se vracet v lijáku stále sílícím.

Na prahu pocítil alespoň část rozkoše Munga Parka, stanuvšího u pramenů řeky Nigeru.

Konečně doma, ach ty domove šeredný, z lomového kamene vybudovaný, studený a vlhký, zatuchlinou páchnoucí, prostoupený podivnou osobností pana Fišera, poznamenaný strachem před gestapem, tísní před nevysvětlitelnými záhadami, před neznámou budoucností, ty domove; kde je nutno zapomenout na matku a bábrlinku, dokonce i na vlastní jméno!

Ovšem, byl to domov sotva hodný tak poetického jména, ale přece jenom do něho nepršelo, nefoukalo a nejezdili tam esesáci na koních. To alespoň Franta doufal.

Vstoupil a oklepal boty na rohožce. S úlevou stáhl ajznboňácký gumák a hodil do kouta naskrz mokrý klobouk, jako by to byl zvlášť smrdutý hadr na podlahu.

Klobouk těžce pleskl o dlažbu a začal z něho vytékat pramínek vody. Franta na klobouk mířil baterkou a chvilku se na něj mračil. Pak postoupil k žebříku a vylezl po něm do podkroví, kde měl svůj dočasný úkryt.

Jako by šeredných překvapení nemělo být toho dne dost, nalezl tu zkroušenou postavičku pana Fišera.

Vzpomněl si, že waltrovku nechal v kapse gumáku, a pořádné se lekl.

„Já jsem trumbera, Lojziku,“ omlouval se pan Fišer. „Řikal jsem si – jestli je ten kluk udavač, půjde rovnou na gestapo a udá mě. A jestli je to kluk upřímná, půjde rovnou domů. To jsem rád, že jsem se v tobě zmýlil, a jsem trumbera, že jsem ti uvěřil a utekl jsem. Pojď, tady je má pravice. Odpusťme si, co jsme si. Však jsme si všechno vysvětlili. Musíme si víc důvěřovat.“

Mrkal do světla Frantovy baterky a tvářil se tak bodře a mile, jak jen to uměl.

Franta se nedovedl ubránit a usmál se na něho, přestože si dobře všiml, jak chladně se dívají Fišerovy oči, jako by patřily někomu jinému, hluboko schovanému pod maskou roztomilého kulaťoučkého pána.

Napřáhl ruku, stiskl Fišerovu pravici a dlouho jí potřásal, jako by tím stvrzoval úmluvu, jež měla trvat přinejmenším tisíc let.

Kapitola osmá – ČASOVANÁ BOMBA

„Podívej, krysy opouštějí loď,“ ukázal starý Drbal do údolí.

Ze skalní průrvy vyjel nákladní vůz a za ním celá šňůra dalších. Byly to ohromné desetituny s plachtami na korbách, šedozelené s černými vojenskými tabulkami. V kabinách se tísnili vojáci v uniformách polní šedi, seděli po čtyřech, po pěti. Kolona se pomalu šinula úzkou kamenitou cestou. Auta jela krok co krok, a přece měl Franta pocit, že spěchají, že překotně prchají, že se snaží uniknout z pasti.

Berlin byl už skoro celý v rukou rudoarmejců. Nad Vídní vlála rudá vlajka s kladivem a srpem, Američané pronikali do hloubi rakouských Alp, kde zejména esesáci chtěli vybudovat ohnisko posledního odporu. Americká a sovětská armáda se setkaly na Labi a konec války byl jen otázkou nejbližších týdnů.

Na celém území protektorátu Böhmen und Mähren, jak zněl oficiální fašistický název, byla atmosféra napjatá k prasknutí. V každé továrně, v každé dílně, v každém provozu pracující čekali na příležitost, aby skoncovali s nenáviděnými okupanty. Hitlerovci upínali k českomoravské kotlině své poslední naděje, chtěli se tu opevnit a vyčkat, až na západní straně spojenecké fronty zvítězí síly reakce, nepřátelské Sovětskému svazu. Po zuby ozbrojené divize maršála Schomera čekaly na pokyn, aby za podpory Západu podnikly protiútok proti Rudé armádě.

Franta do puntíku splnil instrukce Petra, vedoucího buňky: byl odříznutý od centra dění, neudržoval kontakt se svou buňkou a pracoval na tajné frontě po svém na vlastní pěst. Dobře však cítil napětí v atmosféře. V lomu pracovali lidé z celé Prahy i z okolí, ze Zbraslavi, ze Slivence, z Jinonic a Radotína. Vyměňovali si zprávy a v dlouhých rozhovorech vznikal celkem přesný obraz situace.

Krysy opouštějí loď. Udavači a zrádci hledají teď příležitost, jak uniknout trestu, a snaží se získat na poslední chvíli pověst hrdinných pracovníků odboje. Proto dělají všechno, aby pronikli do nových organizací, a nutno říci, někdy se jim to i daří. Po celou dobu války totiž pracovaly v protektorátu rádoby odbojářské organizace, které se ani tak nezabývaly bojem proti okupantům, jako spíš politickými pletichami. Byly ve spojení s emigrantskou vládou v Londýně, kam se uchýlil prezident republiky dr. Beneš s takzvanou hradní skupinou politiků a vojáků. Tito rádoby odbojáři nelibě nesli, že hlavni nápor boje proti fašistům nesou ilegální organizace komunistické, k jaké patřil i náš hrdina. Bylo jim jasné, že komunisté, kteří přinesli v boji proti okupantům tolik oběti, budou hrát v poválečné republice velikou roli. Obavy pánů odbojářů se plnily: začátkem dubna 1945 se do Košic přesunula nová vláda, jejímž předsedou byl Klement Gottwald, a vydala vládni program, v němž komunistická strana právem zaujala místo, jež jí náleželo.

Reakční odbojové organizace ale nezahálely. Snažily se o vytvořeni „národních výborů“ s vyloučením komunistů, ze všech sil se snažily o kontakt s vedením americké armády. kterou by viděly v pražských ulicích daleko raději než armádu sovětskou.

Také kolaborantská vláda se pokoušela vyváznout ze šlamastyky se zdravou kůží. Její prezident dr. Hácha se tvářil, že neví o vládě v Košicích a o jejím programu. Háchovi ministři a „vojáci“ vyjednávali s katem českého národa K. H. Frankem o vytvořeni nové vlády, sestavené z lidi, kteří by byli spojencům přijatelní, jako by mohl být přijatelný někdo, kdo šest let přisluhoval fašistickým okupantům, zatímco desetitisíce českých lidí zahynuly v boji proti Hitlerovi.

Hitlerovcům byla situace podstatně jasnější.

Věděli, že trestu neujdou, a snažili se ztratit z parády dřív, než bude pozdě.

Tak i obyvatelé tajného objektu naložili své saky paky na nákladní automobily a ujížděli na Západ, kde čekali otevřenou náruč vojáků americké armády generála Pattona.

Náklaďáky se kývaly na mizerné cestě jako dromedáři. Starý Drbal bánil své lupeny. Hlavička jeho dýmky byla už celá rozžhavená.

„Dát jim tak po dynamitový patrone do vejfuku, to by byl ohňostroj. Ale věř mi, Lojzíku, ten pravý mazec teprve začne a hodně lidi se bude divit.“ Zaklepal ukazovákem na hřbet svého nosu. „Moc se bude divit!“

Franta pocítil smutek. Tak měl starého Drbala rád a bylo mu lito, že ten sympatický stařík ani neví, jak se Franta ve skutečnosti jmenuje. Franta si nemohl zvyknout na to podivné jméno Alois. Připadalo mu, jako by mu začali zničehonic říkat „holčičko“ nebo „velebný pane“. Byl přece Franta a jakékoli jiné jméno bylo špatné, nepatřičné a nepřátelské.

Pocítil nezvladatelné nutkání podělit se s Drbalem alespoň o část svého tajemství.

Nemohl mu ovšem vykládat o svém posláni, o buňce a Petrovi, o podezřeni proti Fišerovi, o jeho záhadných rejdech, o tatínkově fotografii a o esesákovi na koni.

„Pane Drbal.“ začal váhavě. „Podívejte, já se už taky rychtuju…“

Sáhl pod sako a vytáhl waltrovku, kterou si přinesl z Fišerovy tajné skrýše.

Starý Drbal popadl waltrovku a se zájmem si ji prohlížel.

„Tu nosili v míru policajti,“ řekl. „Sem do toho zářezu patři tlumič. To je svinstvo, taková pistole s tlumičem.“

Prohlížel si pistoli zevrubně. Vytáhl zásobník a prohlédl si i náboje.

Pak zatlačil palcem na nepatrný výstupek, jehož si Franta ani nevšiml, zatlačil ukazovákem a pistole se najednou rozpadla na několik kusů. Drbal je opatrně položil na zem, vzal do ruky hlaveň a podíval se dovnitř. Pak táhle hvízdl.

„Takovým kvérem můžou nanejvejš cirkusáci plašit kluky, aby nelezli přes plot do zvěřince,“ pravil s despektem.

Franta se lekl, protože pohrdavá slova patřila zbrani, jíž chtěl v případě nutnosti zasáhnout proti Fišerovi.

„Co je na ní špatného?“

„Podívej se do nábojové komory. Někdo tam navařil kovovou pecku. Při prvním výstřelu by se zbraň roztrhla, a pokud by někoho poranila, tak jenom toho, kdo z ni střílel.“

Franta se podíval do hlavně, a opravdu spatřil na hladké ploše ošklivou černou pecku.

„Nemohlo se to tam dostat náhodou?“

„Kdepak. Střílením se nic takového nemůže stát. Kdybys střílel z té pistole pár let každý den, mohlo by se stát leccos, poškodit se úderník, mohl bys opotřebovat vratné pružiny, ale nikdy by v hlavni nemohla vzniknout taková pecka. Tu tam někdo udělal schválně.“

Drbal se podíval zevrubně na náboj. Prohlédl roznětku i střelu, ale neshledal na nich nic podezřelého.

„Kdes tu pistoli vzal?“

Franta přemýšlel. Má to prozradit, nebo si to má nechat pro sebe? Jak vlastně zněl Petrův příkaz? Že nesmi vstoupit do spojení se svou buňkou, ledaže by se stalo něco zásadního, co by s konečnou platnosti osvětlilo postavu pana Fišera.

Nikdo však Frantovi nenakázal, že si nemá vytvořit spolupracovníky.

Franta Drbalovi důvěřoval. Nevěděl proč, ale ani na vteřinu nepochyboval o jeho upřímnosti.

Rozhodl se a vyprávěl o svém včerejším dobrodružství.

Nezamlčel nic, leda snad setkání s esesákem na koni:

Drbal mlčel. Pak si poklepal na hřbet nosu.

„Vidíš, já ti to povídal. Můj nos mě už třicet let nezklamal. Vždycky má pravdu, kluk jeden špatná. Varoval mě před Fišerem. Diky mu.“

Náklaďáky odjely k Radotinu a Drbal zachmuřeně hleděl na střechu Fišerova kamenného domku, z té dálky maličkou, roztomilou jako hřibeček.

Pak vstal.

„Jdeme,“ řekl. Franta se neptal. Beze slova se ujal vedeni a za půl hodinky spolu stáli před Fišerovým lesním domkem.

„Samý brak, samý brak,“ volal starý Drbal rozhořčeně. „Takové zbraně připravoval pro povstání? K smíchu. To by nás Němci utloukli čepicema. Z těch by nepadla ani rána. Podívej, tady je napilovaný vratný píst kulometu. A tady je hlaveň zavařená. Tady někdo roztloukl kladivem nábojovou komoru.“

Pak vzal do ruky granát a dlouho si ho prohlížel.

„Ten by se roztrhl ve chvíli, kdy bys ho odjistil.“

„Jak to, že se tak vyznáte ve zbraních?“

Drbal se usmál.

„Chlapce, já mám hodně za sebou. Světovou válku, ruské zajeti, legii a pak – Rudou armádu. Bojoval jsem na všech frontách. Proti Japoncům na Dálném východě, proti Kolčakovi na Sibiři, proti basmačům na Kavkaze, proti Němcům na Ukrajině, proti Wrangelovi a čertví proti komu ještě. Vrátil jsem se v pětadvacátém roce domů. Pak jsem byl v kriminálu, to viš, naši páni neměli rudoarmejce rádi… Chtěl jsem do Španělska, bojovat proti fašistům, proti Frankovi. Ale to už jsem byl slabý na prsa. Tak jsem nemohl.“

Při zmínce o Španělsku Frantu bodlo u srdce.

„Tam jsem měl tátu.“ vyhrkl.

„Opravdu? Já hodně našich španěláků znal, to víš, nemohl jsem jet, ale dělal jsem alespoň takovou tu papírovou práci“

„Možná že jste tátu znal.“

„Staněk, Staněk… vzpomínám si asi na čtyři. Jeden byl…“

„Můj táta se nejmenoval Staněk,“ přerušil ho Franta. Asi přestupoval zásady konspirace, ale zvědavost byla silnější než smysl pro povinnost.

„Aha…,“ řekl Drbal. Pravděpodobně si myslel, že Franta pochází z rozvedeného manželství.

„Jmenoval se Svátek. Rudolf Svátek.“

Drbal se rozzářil.

„Toho já znal, samozřejmě že jsem znal Rudánka. Dlouhán jako tyčka, pořád se smál, frňák jako skobu…“

„Já si na něho skoro nepamatuju. On se nevrátil, víte, prý ve Španělsku padl. Za maminkou kvůli němu chodila hromada fizlů a máma se bála se mnou o něm mluvit. Asi, abych něco neplác a nepřivedl ji do maléru.“

„Jak to, že padl,“ divil se Drbal. „Vždyť já ho viděl ještě v devětatřicátým, když občanská válka ve Španělsku skončila!“

„To… není… možné…,“ vypravil ze sebe Franta.

„Vždyť táta je mrtev, opravdu, nemůže být naživu!“

Nová naděje prostoupila celou jeho mysl a on se jí bránil, aby se vyvaroval zklamáni. Ne, nesmi se radovat, Drbal si tátu s někým spletl. Je to už dávno, kdy se psal rok 1939, bylo Frantovi bylo deset let a tátu už moc let neviděl. Je to dávno, ukrutně dávno, a nikdo si nemůže přesně pamatovat, co se tehdy stalo. Vždyť Franta sám má jenom mlhavé vzpomínky…

Ale co když přece… Dospělí si pamatují jinak než děti. Třeba se Drbal nemýlí!

„Táta nebyl celou dobu ve španělsku. Zajišťoval transporty našich lidi na frontu. To víš, tehdy to bylo tak: páni buržousti prohlásili, že se do války dělníků proti fašistům nebudou míchat. To znamenalo, že nehnuli ani prstem, když Hitler posílal fašistovi Frankovi zbraně a vojáky, ale o to víc bránili dobrovolníkům, aby pomáhali španělským dělníkům. Do Španělska jezdili dobrovolníci z celého světa, z Ameriky i z Evropy. Sovětský svaz posílal zbraně a letadla. Francouzská vláda z toho mohla puknout vztekem, protože některé transporty šly hlavně přes její území. Brzdila je, jak jen mohla. No, a tvůj táta pomáhal transportům v přechodu přeš

Pyreneje, legálně i ilegálně, vyjednával s úřady, s policií… To viš, taky ho párkrát zavřeli, ale vím stoprocentně, že z toho vyvázl živ.“

„Myslíte, že dodnes žije?“

Drbalovi chvilku trvalo, než pochopil smysl Frantovy otázky.

„Tys opravdu o něm neslyšel?“

„Naposled jsem ho viděl jako prvňáček, to už je deset let. Maminka nechtěla o tátovi mluvit.“

„Lojziku, táta odešel do Sovětského svazu. To vím taky určitě. Byl ve skupině, která se tam v osmatřicátém přesunula.“

Frantík viděl, že Drbal je vzrušen, mával rukama a svítily mu oči. Vypadal jako člověk, který si je naprosto jist tím, co říká.

Franta se rozhlédl po místnosti. Na hliněné podlaze kůlny se válely rozebrané zbraně. Starý Drbal si ani nedal práci, aby je znovu složil.

„Poslyšte…, nešlo by z několika poškozených kvérů složit jeden dobrý? Vždyť některé mají poškozenou hlaveň, jiné závěr.“

Drbal se zamračil a sklonil se nad hromadou železného haraburdí a zamyšleně do ní šťouchl špičkou boty.

„Že by?“ řekl. „Myslíš spíš pistoli než těžký kulomet…“

Franta přikývl a před očima mu jasně vyvstával obraz člověka, proti němuž zbraň patrně použije: miloučkou tvářičku pana Fišera.

Pan Fišer opravdu obětavě sehnal úctyhodnou hromádku planých zbraní. Celá hromada nestála ani za fajfku tabáku: A co horšího: byla to dokonalá časovaná bomba namířená proti vlastencům.

Franta se až otřásl při pomyšlení, že by jeho soudruzi a možná že i on sám vytáhli proti hitlerovcům vyzbrojeni těmito zbraněmi. Němci by spustili palbu a oni by v odvetu stiskli spouště pušek a kulometů. Závěry zbrani by se roztrhly do tváři těm, kdo by z nich chtěli střílet… Ale zase podezření proti Fišerovi nebylo jednoznačné. Co když je ten člověk v tom nevinně, co když on měl ty nejčistší úmysly a napálili ho sami Němci? Byla to časovaná bomba, ale kdo ji položil?

Instinkt mu říkal, že podezření proti Fišerovi je oprávněné, ale rozum ho varoval: nesmíš unáhleně soudit. Máš za vzor své soudruhy, pracovníky ilegální komunistické strany. Jak ti hodnotí každého člověka, jak pečlivě zvažují všechny okolnosti, než udělají úsudek. Je nutno mít důkaz, opravdový, hmatatelný důkaz.

„Tak myslím, že jsem na to přišel,“ zabručel starý Drbal, který se už hodnou chvíli vrtal v hromadě součástek. „Není to jednoduché. Každá zbraň je živý organismus, součástky si na sebe už zvykly. To víš, na vojně ti řeknou něco jiného: že každou součástku můžeš nahradit jakoukoli jinou. Ale věř mi, není to pravda. Já měl už nějakou tu bouchačku v ruce, a taky můj nos,“ zde si opět poklepal ukazovákem na hřeben svého čichaciho údu, „můj nos cítí dobrou zbraň a pozná kvér zflikovaný z nejrůznějších součástek.“

Klábosil, ale jeho prsty sestavily jednu waltrovku a pak mezi nimi vyrůstala nová. Frantovi ty zbraně nepřipadaly nijak pokřivené, zmrzačené. Byly to pistole jako každá jiná. Ale Drbal se tvářil, že s nimi není nijak zvlášť spokojen. Pak si ale Franta všiml, jak mu hrají oči. Ovšem, tu druhou pistoli stařík vyrábí pro sebe.

„Ta druhá bouchačka…,“ spustil Franta opatrně.

„Ta je pro mě. Přece nechceš, aby dědek zůstal stranou! Půjdu do toho taky, až to rupne.“

Nabil obě zbraně a otevřel dveře chajdy. Vysypal náboje z jedné krabičky a vyhodil ji ven.

Pak bez míření čtyřikrát stiskl spoušť. Franta užasl. Krabička čtyřikrát poskočila, jako by ji někdo nakopl, a jednou dokonce dostala zásah dřív, než stačila dopadnout po zásahu předcházejícím.

Waltrovka v Drbalově pěsti vypadala jako ukazovák, měla stejnou barvu jako staříkovy prsty a Franta by se chtěl vsadit, že je stejně tvrdá.

„Umíš s tím zacházet?“

„Nevím,“ řekl Franta po pravdě. „Střílel jsem párkrát ze vzduchovky a jednou jsem vystřílel na střelnici růži. Ale dali mi ji pro útěchu, nepřestřelil jsem špejli, jenom jsem škrtnul.“

Drbal mu vsunul pistoli do ruky a nastavil ho do správného střeleckého postoje.

„A teď střel!“

„Nebudou to slyšet?“

„Neboj, chajda to tlumí. A když to náckové uslyšej, nasypeme jim pár kuliček do makovice.“

Stařík se zřejmě rozjařil a nebál se teď s waltrovkou V ruce ani celé Schórnerovy armády.

„Těším se, jak se bude tvářit,“ zachechtal se potom. Franta se otázal, kdože se bude tvářit. „No přece Fišer, až zjistí, že tvoje bouchačka plive kuličky. To bude pro něho překvapení. Možná že bys mu mohl naznačit, že pistoli máš, že sis ji vzal z bedny. O mně mu nemusíš nic povídat, asi by se mu to moc nelíbilo.“ Stařík se chichotal a oči mu plály jako klukovi. Znovu vystřelil, ale tentokrát nezasáhl, zaklel a znovu vypálil. Trefil se a zasmál se na Frantu.

„Do Španělska jsem s tvým tátou nejel, protože jsem byl slabý na prsa. Pak mě to mrzelo celou válku, když jsem tu viděl, jak se náckové roztahuji. Mám teď dojem, že to v těch mých prsou nebude tak strašný.“

Bojovný stařík uložil pistoli do záňadři.

„A teď půjdem.“

„Co když potkáme Fišera?“

„Půjdem se podíval k sousedům.“

„Kam?“

„Do tajného objektu, jak ty tomu říkáš. Já tomu říkám Sýkorův lom, jako zastara. Němci odtamtud vytáhli paty a možná že tam najdeme něco zajímavého.“

„A co když tam někdo zůstal?“

Starý Drbal se plácl do hrudi, až to zadunělo.

„Tak je pobijeme!“

Franta zapochyboval, že tohle dobrodružství dobře dopadne. ale pokrčil rameny a následoval staříka, který už vyrazil na cestu.

Po včerejším lijáku se nebe vyčistilo, a tak jim svítilo pěkně sluníčko. Bylo hezky teplo a na okraji lesíka si Franta všiml, že šeříky budou brzy kvést. Koneckonců, už je konec dubna.

Kapitola devátá – MODRÉ SVĚTLO

K brance v betonové zdi se dostali bez potíži. Strážní se samopaly v rukou, kteří ještě včera hlídkovali na předělu mezi oběma lomy, odjeli zřejmě s kolonou náklaďáků.

Franta se po pravdě řečeno bál. Kdyby byl o rok dva starší, možná že by se vzepřel autoritě starého Drbala a prostě a jasně mu řekl, že nepoleze do jámy lvové. V šestnácti letech se špatně odporuje muži, který by mohl být Frantovým dědečkem, který měl bohaté válečné zkušenosti. a k dovršeni všeho – který znal tátu.

Pistole ho pálila pod kabátem. Okupanti zakázali pod trestem smrti přechováváni jakýchkoli zbrani, třeba nefungujících. Obyvatelé takzvaného protektorátu museli i lovecké pušky odevzdat okupačním úřadům. Za přechovávání zbraní, a mezi ně počítaly i flobertky a vzduchové pistole, byl trest smrti. Co se stane, když Němci Drbala a Frantu chytnou a prohledají? Odstřeli je na místě. To bylo jasné.

Drbal se však hrnul jako velká voda.

„Pane Drbal…,“ začal Franta nesměle, „pane Drbal, pojďte raději pryč. Co nám to pomůže? Nemá to smysl.“

„Za první, neříkej mi pane Drbal, ale strejdo. Vždycky jsem chtěl, aby mi nějaký šikovný chasník říkal strejdo.“

Sledován k smrti vyděšeným Frantou, pustil se do tunelu.

„Co uděláme, až tam dojdem?“ zeptal se chlapec.

„Včas musíme uhnout z cesty.“

Hledali nějakou odbočku, ale tunel vedl přímo do nitra skal. Po padesáti metrech byly ve stěně tunelu výklenky pro personál, ale chodba tu žádná nebyla.

Nenašli chodbu, zato našli něco jiného: obrněný vlak.

Stál na kolejích, ohromný, ocelový, ježatý protileteckými kulomety a protipěchotními děly. Zabíral skoro celou prostoru tunelu. Měl čtyři vagóny, lokomotiva byla zařazena jako druhá. V okolí Prahy operovalo v tu dobu několik obrněných vlaků a tenhle byl jeden z nich, dobře ukrytý před spojeneckými letci, kteří svou přesnou palbou ochromovali beztak zmrzačenou železniční dopravu fašistů.

Těmto letcům se říkalo „kotláři“, protože nalétávali na vlaky a z palubních kulometů stříleli do trubek parního potrubí v kotli lokomotiv. Partyzánské akce, které koncem dubna pětačtyřicátého roku ochromily brněnský železniční uzel, spolu s nálety kotlářů nesmírně zpomalovaly přesuny armády maršála Schornera a takřka znemožňovaly náležité zásobování fašistických vojsk. Obrněné vlaky však byly vážným nebezpečím pro kotláře i pro partyzány. Měly ohromnou palebnou sílu a byly nezranitelné lehkými zbraněmi. Měly silný pancíř a jejich protiletecké kulomety tragicky zakončily nejeden odvážný letecký podnik kotláře… Obrněnce skrývali v lesích a v údolích, aby je letci spatřili až v poslední chvíli, když už osádka stiskala spouště kulometů a vytvářela olověnou leteckou přehradu.

Fašisté měli tenhle vlak schovaný v tunelu, jako má falešný hráč v rukávu eso. Nezamýšleli s ním nic dobrého, to bylo jasné Drbalovi i Frantovi. Se dvěma pistolemi a s pár náboji toho nemohli mnoho zmoci proti té ocelové obludě na kolejích…

Při pohledu na vlak si Franta uvědomil, že boj s fašisty bude ještě krutý. Hitlerova armáda je už poražena, ale může ještě napáchat mnoho zla, mnoho neštěstí.

Události příštích dnů daly jeho obavám za pravdu.

Pokusili se proklouznout mezi stěnou tunelu a bokem obrněného vlaku, v této části tunelu bylo temno – vlak zakrýval všechny zdroje světla. Zpoza vlaku se ozývaly hlasy. Tam asi byla demoliční četa anebo nějaká jiná vojenská jednotka. Podaří se znovu Drbalovi ošálit fašistické důstojníky?

Naštěstí Drbal nemusel znovu osvědčovat svou výřečnost a své znalosti němčiny.

Do tunelu ústila chodba.

Byla to uzoučká chodbička a mohl ji přijít jen jeden člověk, a ještě musel mít sehnutou hlavu. Možná že to byl nějaký montážní otvor nebo vzduchový kanál. Na podlaze bylo plno prachu, ale i zde bylo zavedeno nouzové elektrické osvětleni. Chodbička stoupala ostře vzhůru, tak ostře, že oběma poutníkům chvilkami klouzaly nohy v závějích prachu.

Šli dlouho, alespoň pět minut. Pak chodbička zahnula do pravého úhlu a Drbal s Frantou se náhle ocitli na kamenné plošině lomu.

Včera Franta tu plošinu nemohl vidět, byla skryta právě lim skalním masívem, který kryl i ústi železničního tunelu. Zato Drbal to tu poznával velmi dobře.

„A to se podívejme, tady měl Sýkora kancelář, když to tu ještě býval Sýkorův lom, a ne tajný objekt,“ řekl vesele, jako kdyby viděl starého známého.

Opravdový důvod k veselosti však neměl.

Plošina se hemžila lidmi v uniformách SS. Několik lidí stálo u skály s podivnými přístroji v rukou. Franta nechtěl věřit svým očím, ale vypadalo to, že svařuji skálu. Hornina byla rudá až bílá a slévala se jako vosk. Na stěně bylo patrné, že je tam vchod, ale na několika místech skála už byla svařená, jednolitá a Franta si uvědomil, že za malou chvilku, až práce bude hotova a až esesáci zamaskuji svár prachem a špínou, nikdo nepozná, že skála tu není tak, jak vznikla v druhohorách.

„Halt. Kdo jste a co tu děláte,“ vykřikl esesák, který jim byl nejbliž.

Běžel k nim, rudý v tváři a vztekle na ně valil vodnatelné oči.

Drbal už už chtěl spustit svou pohádku o demoliční četě, když se ozvalo temné dunění, jako bv vycházející z nitra země. Esesák s vodnatelnýma očima ztratil zájem o civilisty a neklidně se ohlédl po svých druzích.

Tvářili se znepokojeně, někteří se dívali na hodinky a vrtěli hlavami.

Franta se rychle otočil, podíval se na Drbala a opatrně couval do chodbičky. Ale esesák s vodnatelnýma očima si toho všiml a zarazil je novým „halt“, tentokrát podpořený výmluvným pohybem hlavně samopalu.

Esesmanů bylo asi pětadvacet. Při pohledu na jejich počínání si Franta připomněl obrázek, jak se u nich v domě stěhovali sousedé. Všude byl podivuhodný nepořádek. Několik esesáků pálilo nějaké papíry, jiní přinášeli podlouhlé bedny z čerstvých neohoblovaných prken, druzí se zabývali svařovacími přístroji. Zadunění z hloubi země je na okamžik vyrušilo, ale pak zas ožili.

Naštěstí pro Drbala i Frantu se ozvala střelba. Byla to střelba z automatických zbrani. Někdo v soustavě chodeb střílel ze samopalu. Střelba byla nepravidelná, vedená krátkými dávkami, jako by na sebe vztekle štěkala nějaká psiska.

Esesmani vytáhli z pouzder revolvery, jiní vzali do rukou samopaly Franta si všiml, že to byly stejné samopaly, jaké přinesl Fišer do lesní skrýše. Pravděpodobně však byty v lepším stavu než zbraně Fišerovy…

Střelba umlkla tak náhle, jak začala.

Esesmani se znovu dali do práce, ale nezapjali pouzdra pistoli a samopaly uložili na zem tak, aby je měli každým okamžikem po ruce.

Že jsme nezmizeli, vyčítal si Franta. Možná že opravdu v jedné chvilce byla příležitost k útěku, ale ta byla teď pryč, strašně pryč…

Horlivý esesák s bleďounce modrýma očima k nim přiběhl a velice řval.

„Špióni, kdo vás sem poslal, co to všechno má znamenat? Tam jděte!“ vykřikl a ukázal ke skalní stěně. Současně natáhl závěr samopalu.

Esesáci přestali pracovat, smáli se a stavěli se do špalíru v očekávání dobré zábavy: popravy dvou Čechů.

„To není možné…,“ vzdechl Franta.

„Sakryš, nevypadá to nejlíp. Já jim snad budu muset říct, aby toho nechali,“ řekl Drbal polohlasně.

Šli ke stěně, co noha nohu mine. Esesáci proti tomu nic nenamítali, prodlužovalo to podívanou, kterou měli tak rádi a jíž byli tak často diváky i aktivními činiteli v Polsku, na Ukrajině, v Rusku, v Jugoslávii, Francii, všude, kam přišli…

Franta se díval na stěnu. Přibližovala se pomalinku, ale s neúprosnou jistotou. Rozeznával už každou puklinu, každý výstupek. Slunce kreslilo ostré stíny a skála byla plastická. výrazná a Frantovi připomněla obraz, který kdysi vidě! v nějaké knížce: černě jezero, vroubené bílými břízami a u něho stoji bílý, strašně smutný kůň. Uvědomil si, že ta skála bude pomníkem „strejdy“ Drbala i Franty Svátka.

„Strejdo, až budete zase mít nějakej nápad…“ řekl Franta koutkem úst.

„No tak co?“

„… tak si ho nechte zajít.“

„Myslím, že už jich moc nestihnu. Sakryš, to jsem to vyved. Já myslel, že budou vyvedený z míry, ale oni ne. Mají holt v těch popravách rutinu.“

Franta si nestačil uvědomit dosah té strašné události. Zběhlo se to tak rychle, že nestačil všechno pochopit: tajný objekt, obrněný vlak, svařování skály, esesáci… a nakonec poprava. Tolik poprav už okupanti vykonali, že si nedají pokoj ani na konec války!

„Hej, Hanzi, uděláme si foto. Rozloučení s Bertou! Tak dlouho jsme tu kroutili vojnu a teď je konec. No tak, Hanzi!“

Jeden esesák vytáhl z kapsy leiku a mával na svého druha s vodnatelnýma očima. Ostatní esesáci živě souhlasili a seskupili se vedle Franty a Drbala, kteří zatím už došli ke stěně.

„Smějte se, smějte se, vesele, vesele!“ volal esesák – fotograf, špulil ústa, koulel očima a vyplazoval jazyk, aby vyvolal náležitě legrační atmosféru. Esesáci se hihňali, když tu se z nitra hory ozvalo další dunění a střelba.

„Řekněte jim tam. ať neblbnou, člověk je z toho nervózní,“ vykřikl někdo. „Musej odpravovat mukly zrovna teď, když se fotografujeme.“

Odpravovat mukly? říkal si Franta. Co to znamená. Muklové jsou… vězňové. Esesáci v nitru skal popravují otroky, které přestali potřebovat. Demoliční četu.

„Tak pozor, vyletí ptáček!“ volal veselý fotograf. „Až řeknu tři. bude cvak a pak si dáme pic, pic. Pozor, jedna, dva… tři!“

V tu chvíli se ozval ohromný výbuch, který otřásl skálou, esesáky i betonovou budovou. Franta uviděl nějaké modré světlo a pak byla tma.

Kapitola desátá – OTEC

„Mazej!“ křikl Frantovi do ucha strejda Drbal. Franta neviděl na krok, všude se valil temný dým. Kolem praskaly výstřely.

Kouř se na chvilku roztrhl a před Frantou a Drbalem stál esesák s vodnatelnýma očima.

Byl vyjevený, nevěděl, co se kolem něho děje. Nikdy se to nedověděl, protože dřív než se stačil rozkoukat. Drbal vytáhl waltrovku z náprsní kapsy a střelil esesáka do prsou.

Třemi skoky překonali vzdálenost, kterou museli projít pod napřaženou hlavni esesáckého samopalu, tu vzdálenost, která měla být jejich poslední cestou.

Vběhli do chodbičky. Na prahu se Franta ohlédl a viděl, že temný dým se rozptyluje, že několik esesáků leží na zemi bez známek života a jiní se schovávají po koutech a střílej i někam nahoru, asi na střechu budovy.

Nebyl čas na rozmýšleni, kdo asi přepadl popravčí četu, kdo spustil na esesáky palbu a kdo na ně hodil granáty. Není vyloučeno, že útok neměl žádnou souvislost s připravovanou popravou, protože granáty dopadly zřejmě naslepo – mohly snadno zranit Frantu i Drbala. Naštěstí se to nestalo a uprchlíci teď běželi vstříc novému dobrodružství. Tentokrát věděli, co je čeká na konci chodby – obrněný vlak.

Kdesi vpředu znovu třeskaly výstřely, vzduch tam tedy nebyl bezpečný. Uprchlíci však neměli na vybranou. Vpředu je nebezpečí, zato vzadu je jistá smrt.

K jejich překvapení vlak v tunelu nebyl. Hitlerovci ho asi odsunuli jinam.

Chvilku váhali, zda se mají dát vpravo, ven ze skal, anebo zda se maji pustit hlouběji do tunelu. Střelba se ozývala zleva, zřejmě se tam bojovalo. Museli tam tedy být našinci, kdo jiný by proti esesákům zvedl zbraň.

Nepřemýšleli dlouho a dali se vlevo.

Po padesáti metrech se zastavili.

Spatřili dva esesáky, jak utíkají po kolejišti a nesou těžký kulomet – jeden vlekl podstavec a druhý zbraň,

„Ty levého, já pravého,“ zašeptal Drbal a jeho walter vyplivl první chuchvalec ohně a kouře. Esesman upustil kulomet, pomalu se otáčel, ale pak se skácel naznak. To už Franta vytáhl svou Zbraň, pečlivě namířil a vystřelil. Netrefil, vystřelil Drbal, ale také bezvýsledně. Esesák hodil podstavec na zem a dal se na útěk.

„Za ním,“ velel Drbal a hnal se po kolejích kupředu. V běhu vystřelil, ale znovu minul a esesák uskočil do výklenku ve stěně a zmizel.

Uprchlíci, kteří se teď stali pronásledovateli, doběhli ke kulometu.

„To je český kulomet, rošťáci nám ho sebrali. Ale teď jim ten kulomet zatopí,“ pochvaloval si Drbal a uchopil zbraň do svých silných pařátů. Franta si naložil těžký podstavec na záda a oba klusali kupředu. Hluk boje se už ozýval zcela zřetelně a oba slyšeli německé povely a výkřiky.

Doběhli do podobné dvorany, jaká byla hned za vchodem do podzemí. Tato však byla podstatně nižší, její strop byl šest sedm metrů nad zemi. Koleje procházely dvoranou a mizely v protějším tunelu. U stropu byl kolejový jeřáb a stály tu vykládací rampy. Frantovi to připomnělo Hurbanku – vypadalo to tu jako v továrně nebo v nějakém skladu. Na rampách byly další kolejnice, tentokrát úzkorozchodné, zřejmě pro ruční vrtzičky na přepravu materiálu. Několik vozíčků bylo převrženo a za nimi se skrývali vojáci v černých uniformách SS a stříleli do tunelu. Tam vyrostla barikáda, za ni se krčilo několik postav a vyšlehovaly odtud plamínky.

„Kde je obrněný vlak?“ řekl Franta polohlasně.

„Postavili barikádu hned potom, kdy odjel,“ řekl Drbal.

Sňal Frantovi podstavec kulometu ze zad, postavil třínožku na zem a upevnil na ni kulomet. Bez váháni kulomet nabil, pečlivě namířil a spustil strašlivou palbu.

Dvoranou proběhla olověná smršť. Esesáci si až dosud nevšimli, že maji nepřítele v zádech, zato teď se to dověděli důkladně. Někteří se pokusili o útěk, ale ty kosily střely obránců barikády. Několika mužům SS se podařilo uprchnout, ale většina z nich doplatila na nepozornost smrtí.

Franta nikdy neviděl kulomet střílet. Drbal mu připadal jako slévač nebo soustružník při pilné práci; prázdné nábojnice stříkaly ze závěrové komory kulometu a zvonily o podlahu, z kulometu se kouřilo a jeho hlaveň chrlila půl metru dlouhý svazek žlutého plamene. Chlapci se zdálo, že Drbal pálí hodinu, ale ve skutečnosti střílel jen několik vteřin.

Pár vteřin je dost dlouhá doba na to, aby se situace naprosto změnila. Černí obléhatelé byli rozprášeni a obránci barikády, kteří až dosud ztráceli naději, spustili radostný jásot.

Vyskočili na barikádu. Bylo jich sedm. Všichni byli oblečeni do civilních šatů, šedivých, pomačkaných obleků. Byli bledí a pohublí. Běželi Frantovi a Drbalovi vstříc.

Z tunelu se ozvalo hluboké hučení, či spíše brumláni. Obránci barikády se ohlédli a jeden z nich ukázal někam stranou a křikl:

„Utíkejte, tam!“

Blížil se obrněný vlak.

Drbal se rozběhl, jak rychle jen uměl, a také Franta vzal nohy na ramena. Doběhli poslední do ústí chodby, kterou jim ukázal vůdce barikádníků. Ještě zahlédl první vagón ocelové obludy, zaslechl kulometnou palbu a pak pádil dál bludištěm kamenných chodeb.

Byl to labyrint chodeb. Tady už nebyly žádné tabulky, jen po stěnách se táhly elektrické kabely a každých deset metrů byla na stropě připevněna lampička v drátěné síťce.

To Frantovi připomnělo nějakou továrnu. Podobně to vypadalo v Hurbance v kotelně.

Barikádníci utíkali pár metrů před nimi. Jejich vůdce běžel poslední, občas se ohlížel, jako by se chtěl přesvědčit, že jejich zachránci se v motanici chodeb neztratili.

Proběhli otevřenými železnými vraty. Tady se barikádnici zastavili a horlivě zavírali ocelové dveře. Pak teprve si oddychli.

„Nazdar, kamarádi,“ vyhrkl jejich vůdce. „Jak jste se tu vzali? Jste zvenku, že?“

Díval se na Frantu a na Drbala jako na lidi spadlé z Měsíce. Franta přisvědčil a zeptal se:

„Kdo jste vy?“

„Muklové,“ usmál se hořce ten muž. „Já jediný jsem Čech, Vladimír Havel se jmenuju. Tohle je Polák, tohle Rus, tihle dva jsou Francouzi a tihle dva jsou Němci. Jsme tu ve skále zavření už dva roky. Předtím jsme byli v rajchu… Samí inženýři. Slaboproudaři. Němci nás donutili dělat elektroniku pro jejich letadla a rakety. Tady ve skále byla továrna na elektroniku. Němci ji už čtrnáct dní likvidují. Dnes ráno odvezli materiál a pak nás chtěli oddělat. Podařilo se nám dostat zbraně a pokusili jsme se bránit. Dostali by nás, ale přišli jste vy.“

Drbal se podíval na Frantu. Ten byl celý červený vzrušením. Něco ho napadlo. V téhle záležitosti hraje pořád roli elektronika.

„Neutekli odsud dva muži?“

„Ano, utekli. Ty je znáš?“

„Znám, znám!“ Franta křičel. Spadla z něho tíže nejistoty. Od chvíle, kdy ho Petr zasvětil do tajemství Baťhovy skrýše, mu celá záležitost vrtala v hlavě. Že by někdo objevil tak důležitý a složitý vynález v dřevěné hlídačské boudě továrny KARBO…? To bylo nepravděpodobné.

„Utekli dva muži a odnesli s sebou vynález miniaturní elektronky… Vím, kde jsou,“

„Jsou naživu? Je jim dobře?“

„Viděl jsem je před čtrnácti dny… nebo před třemi týdny? Už se mi to plete. Dařilo se jim dobře.“

Drbal se na Frantu díval s úctou. Pochopil, že Franta pracoval v odboji, a představoval si, jak asi to bylo těžké pro šestnáctiletého chlapce.

„Lojzo, jak se vlastně jmenuješ?“ zeptal se strejda Drbal.

„Franta Svátek,“ odpověděl chlapec.

Ostatní vězňové stáli kolem svého vůdce a zvědavě mu kladli otázky. Trpělivě jim vysvětloval, o čem si povídal s Frantou, a když jim řekl o osudu dvou uprchlíků, posluchači zajásali.

„Jak se ale dostaneme pryč my?“ zeptal se Drbal.

„To je špatný,“ řekl inženýr Havel. „Odsud je jediný východ. Za těmito dveřmi…,“ ukázal na ocelová vrata, která s takovou pečlivostí uzavřel. „Tam jsou esesáci.“

„Musíme tu čekat do konce války?“ zeptal se Franta nevěřícně. „Třeba odejdou.“

„Třeba,“ řekl inženýr Havel suše. „Ale můžou nám vypnout proud, můžou nám sem pustit ventilaci otravné plyny a můžou sem napustit vodu. Na to všechno jim stačí sotva pět minut. To do konce války stihnou.“

Šli pomalu chodbou, až zabočili do velké místnosti, zařízené jako laboratoř. Všech devět odsouzenců usedlo na židle.

„Tady jsme tajně vyvíjeli tu tvoji elektronku, Franto,“ vysvětloval inženýr Havel se smutným úsměvem. „Ještě nejsme na konci, ale věřím, že už to máme v hrsti. Klukům se podařilo zmizet a vzali s sebou v hlavě všechno, co mohli. Učili se nazpaměť dlouhé vzorce, schémata zapojeni… Chápeš, nemohli si s sebou vzít papíry. Útěk jsme zorganizovali my všichni. Pomáhal nám jeden člověk, prý je odvede z lomu. Jmenuje se Fišer.“

„Fišer!“ vyhrkl Franta společně s Drbalem. „Fišera jsem měl za úkol sledovat!“

„K nám se choval výtečně,“ řekl inženýr Havel prosté. „Navázali jsme s nim spojení přes Jeana Dutruka,“ ukázal na jednoho z obou Francouzů. „V prádelně pracoval jeden odbojář, který se s námi stýkal a věděl o továrně. Nasadili ho sem komunisté. Přímo před nosem esesáků pronášel zprávy a vzkazy. Pak se sem dostal Fišer. Znal to tady jako své boty, vyznal se v každé chodbě. Znal taky hlídkový systém esesáků, prostě všechno. Zahrabal oba naše kamarády do drtě a Němci je vyvezli s hlušinou ven.“.

„Setkal se Fišer s tím soudruhem v prádelně?“

„Pokud vím, tak ne. Brzy po útěku ho zatklo gestapo a už jsme ho neviděli.“

„Třeba ho udal Fišer.“ zabručel Franta pro sebe, ale inženýr Havel ho slyšel.

„Proč myslíš? Ty ho podezíráš? Ale on opravdu vyvedl naše soudruhy ven!“

„Možná že je to čestný člověk, ale možná, že měl zájem jenom na vašem vynálezu. Potřeboval, aby venku byli lidi, kteří znají tajemství vynálezu. Tady uvnitř ho nikdy nemohl dostat. Věděl, že vy byste ho nikdy nevydali, raději byste zemřeli.“

Inženýr Havel přikývl.

„Jistě, my jsme zavření už tolik let, že jsme si na pocit smrti zvykli. Stejně jsme víc mrtví než živi.“

„Fišer ale neví, kde soudruzi jsou. Našim se podařilo Fišera zmást a on teď neví, kde se schovali. Věřím, že udělá všechno proto, aby to zjistil ještě před koncem války. Až přijde Rudá armáda, jeho šance nebudou stát za nic.“

„Možná ale, že je to opravdu čestný člověk,“ namítl inženýr Havel.

„Pak se mu půjdu omluvit a pokloním se před ním po pás,“ řekl Franta a Drbal zamyšleně mnul svůj skalnatý nos.

Nově příchozí se seznámili s ostatními vědci. Zvlášť dychtivě se vyptával na novinky zvenku Rus, inženýr Gilzin z Charkova. Až se začervenal radosti, když mu Franta vyprávěl pomalou češtinou, že Rudá armáda bojuje v ulicích Berlína, že padla Budapešť a Vídeň a že fašisté melou z posledního.

„Zbývá Schörnerova armáda v Čechách,“ dodal Franta.

Gilzin se široce usmál.

„Ěto ničevó, takových armád jsme už vyřídili. O jednu víc nebo miň – vsjo róvno.“

Franta se zasmál. Rus měl asi pravdu, ale chlapec se nemohl zbavit tísně při pomyšleni na ty po zuby ozbrojené esesáky. na obrněné vlaky, tanky a celou tu vojenskou sílu, která se do dnešního dne roztahuje na celém území takzvaného protektorátu.

Čas plynul a Němci dosud nevypnuli proud ani nenasytili vzduch otravnými plyny. Asi měli jiné starosti než likvidovat vzpouru sedmi, teď už devíti zoufalých civilistů.

Jak inženýr Havel vysvětlil, Němci demontovali celou továrnu a chtějí ji převézt do Alp. Ty nejdůležitější věci chtějí schovat tady, u Prahy, někde ve skalách. Dělali s tím velké tajnosti. Vyčlenili na to velkou skupinu vězňů, byli mezi nimi také vědci, ale nikdo se nevrátil a Havel byl přesvědčen, že Němci své vězně povraždili.

„Já asi vím, kde ty věci mají,“ řekl Franta. „Viděli jsme zavařit autogenem skálu?“

„Cože?“ vyprskl Havel. „Co je to za nesmysl, copak lze zavařit autogenem skálu?“

„Nejde, já vím.“ bránil se Franta. „Nebyl to opravdový autogen, ale nějaký přistroj. Skála byla celá červená a tekla jako vosk.“

„Je to pravda pravdoucí, pane inženýr,“ potvrdil Frantova slova starý Drbal. „Ve skalách žiju odmalinka a kamenu rozumím jako ničemu jinému. Ale něco takovýho jsem nikdy neviděl, namouduši, ať mě čert veme.“

„Když jednou budou rádia, že se vejdou do krabičky od sirek, proč by už teď neměl být přístroj na svařování kamene,“ namítl Franta a sedm vážných vědců, kteří naslouchali jeho výkladu, muselo uznal, že na jeho námitce je mnoho rozumného.

Vtom zhaslo světlo.

Gilzin pronesl několik pěkných ruských kleteb, chvilku šramotil a rozsvítil malinkou žárovku. Připravil se na tento případ a obstaral zásobu baterii a žárovek. Mohou takhle vydržet třeba týden.

Horši bylo, že ustál šumot ventilace a v místnosti bylo stále větší horko.

„Ovšem,“ vyhrkl Havel, „nemůžou pustit dovnitř vodu ani plyn, protože by to odskákali stejně jako my. Mohli ale odpojit naši ventilaci. Neotrávíme se, ale udusíme. Ledaže by se – něco stalo.“

Gilzin vstal a vyšel z místnosti. Ostatní sotva věnovali pozornost jeho odchodu.

„Mohli by vyrazit dveře pancéřovou pěstí,“ ozval se Jugoslávec Stanko Cepič.

„Kdepak, budou se bát, že jim tunel spadne na hlavu. Viš, jakou paseku dovede taková pancéřová pěst udělat? Počkají si, až se sami udusíme. Nemusejí pro to nic riskovat, ani hnout prstem. Jenom čekat.“ řekl Polák.

Nikdo z přítomných na sobě nedal znát strach. Hovořili o tom věcně, jako o nějakém vědeckém problému, k němuž zatím nenašli řešeni. Možná že žádné řešení nenajdou a pak – zemřou. Bylo to prosté.

Otevřely se dveře a vstoupil Gilzin. Nesl dvě hadice.

„Akumulátorovna je v pořádku.“ řekl. „Elektrolyticky rozložíme vodu na kyslík a vodík. Kyslík budeme dýchat a vodík budeme zatím izolovat v těch velkých skleněných poklopech, které jsou v hale D.“

Mluvil tak klidně, jako by ve škole přednášel o elektrolýze Franta si ze školních let dobře vzpomínal, že vodu lze elektricky rozkládat, nikdy ho ale nenapadlo, že na tom jednou bude záležet jeho život. To by se pan učitel Horáček, obávaný chemik, divil, kdyby to věděl. Frantu napadlo. že Gilzin užije oblíbenou Větu pana Horáčka, že „pokus se nepovede, protože vzduch je vlhký a přístroje jsou zastaralé“, větu, jíž chemikář napřed odrážel možné námitky žactva, nespokojeného s kvalitou produkci s lakmusovým papírkem a Kippovým přístrojem.

„Nemáme nejlepší zařízeni,“ řekl Gilzin a Franta v duchu zajásal. „Bude tu mizerný vzduch, musíme ho zbavit kysličníku uhličitého. Ten budeme odsávat tady tou hadici. Kompresor funguje dobře.“

Franta šel s Gilzinem instalovat zařízeni. Požádal o tuto čest ostatní a ti s úsměvem svolili.

Akumulátorovna byla umístěna v nízkém betonovém bunkru. Na masivních stolech z dubového dřeva stály skleněné desky a na nich byla nepřehledná materie akumulátorů: navzájem spojených dráty. Vzduch tu čpěl kyselinou a vlhkostí.

Gilzin natáhl kabel do chemické laboratoře, kde ve velikých skleněných nádobách pracně improvizoval přístroj na rozklad vody. Od jedné elektrody odváděl kyslík, od druhé vodík. Ten pak jímal pod veliký skleněný poklop, odkud vývěvou odsál vzduch.

„Jak dlouho s tím vydržíme?“

„Dlouho ne,“ řekl Gilzin. „Spustíme to, až vydýcháme všechen vzduch. Prodlouží nám to život o pár hodin, ale kdo ví, třeba právě těch pár hodin nám zachrání kůži.“

Byly to dlouhé hodiny napětí.

V prostorách podzemních laboratoři bylo stále větší horko a dusno. Všechny rozbolela hlava. Zčervenaly jim oči. Těžce dýchali otevřenými ústy a valily se z nich potoky potu.

Nikdo ale nechtěl první dát Gilzinovi pokyn, aby spustil elektrolytický přístroj. Všem bylo jasné, že to bude poslední záchrana, poslední naděje, a chtěli oddálit chvíli, kdy bude nutno po tomto prostředku sáhnout.

Pak omdlel starý Drbal.

Německý inženýr, antifašista, který seděl v koncentráku už jedenáct let, vstal a beze slova šel do laboratoře spustit přístroj. Kyslíkovou hadici vsunuli starému muži do úst. Drbal za chvilku otevřel oči.

Pak se střídali v nadechováni z hadice. Bylo to namáhavé, každý se musel nadechnout a pak zadržet dech, aby počkal, až na něj znovu přijde řada Franta by nikdy neuvěřil. jak dlouho to trvá, než se nadýchne osm mužů. Měl pocit, že se mu roztrhne hruď. Ve spáncích mu hučela krev. Pokoušel se ošálit vlastní plíce tím, že pomalu vypouštěl vzduch z úst, ale to byla chabá náhražka za pořádné dýchání.

Jednou se pokusil nadýchnout atmosféru z místnosti. Bylo to, jako by mu někdo přitiskl na ústa hrst peří. Zakuckal se a bezmála omdlel, naštěstí mu Dutruc přistrčil hadici k ústům a Franta se mohl nadýchnout. Měl dojem, jako by dýchal na horách ten nejlepší a nejčistší vzduch světa. Necítil, jak hadice páchne gumou a olejem.

Pohled na hodinky ukazoval, že zajatci sedí v podzemí už deset hodin. Byly dvě hodiny ráno, venku tedy musela být hluboká noc.

Gilzin několikrát odešel, aby doplnil vodu do elekrolyzéru a aby vodíkovou hadici strčil do nového poklopu.

Jednou se nevrátil.

Muži na sebe úzkostlivě hleděli. Pak se německý inženýr Windelband pořádně nadýchl z hadice a šel Gilzina hledat.

Gilzin ležel na chodbě, tváří na betonové podlaze. Ruce měl rozhozené do stran. Windelband ho uchopil pod rameny a vlekl ke svým soudruhům.

Potácel se, před očima měl černo a srdce se mohlo tou námahou rozskočit. Bezmála ztratil vědomí, když k němu přispěchal Čepič. odstrčil ho a vystřídal. Windelband se potácivými kroky vrátil do místnosti a dlouho to trvalo, než se jakžtakž vzpamatoval.

Když přišel k sobě. shledal ke své hrůze, že Gilzin leží dál na podlaze a že ostatní na jeho tělo hledí s nevýslovným smutkem v očích.

Gilzin byl mrtev.

Dutruc si ukázal na srdce, když k němu Windelband obrátil své tázavé zraky. Gilzinovo srdce nevydrželo tu námahu.

Uplynulo dalších třicet minut.

Drbal omdlel podruhé. Druhý Francouz, Maurice de Bruce, naštěstí měl jisté lékařské znalosti a masáží srdce přivedl staříka opět k životu.

Byly tři hodiny ráno, když se ukázalo, že nešťastnici mohou vydržet už jen hodinu. Pak zemřou.

Inženýr Havel sáhl do náprsní kapsy, vytáhl zápisník a pero a začal něco psát.

Pak vytrhl papír ze zápisníku a podal ho Frantovi. Bylo na něm napsáno:

Nemůžeme mluvit, proto musím psát. Zápisky naší výzkumné skupiny jsou skryly v duté noze pracovního stolu, který stojí v rohu této místnosti. Chci, abys ty i tvůj přítel Drbal znal tajemství skrýše. Možná že právě ty přežiješ.

Franta se rychle podíval do rohu. Stál tam docela obyčejný stůl se silnými dřevěnými nohami. Jedna z nich tedy byla dutá, skrývala materiál, o který gestapo mělo takový zájem. Nejdůležitější vědomosti znali dva uprchlici, s nimiž se Franta setkal u Baťhy. Kompletní dokumentace však byla zde, v srdci hitlerovského hnízda, pohřbena tisíci tun skály, v rukou lidi, kteří možná budou za krátkou dobu mrtvi.

Havel si vzal lístek zpátky, automaticky sáhl do kapsy a vytáhl zápalky. Škrtl, hlavička zaprskala a ihned zhasla. Havel se smutně usmál – v téhle atmosféře nemohlo nic hořet. Roztrhal tedy lístek na malé kousky a zbytky rozdupal podpatkem.

Většina mužů už měla zavřené oči. Všichni byli smrtelně bledí a jen chabě čas od času vztáhli ruku, aby uchopili hadici s kyslíkem. Životodárného plynu bylo stále méně a měně.

Také Franta zavřel oči, protože se mu zdálo, že ho vyčerpává držet víčka otevřená.

Nevěděl, zda je měl zavřené deset minut, nebo deset let. Mechanicky se nadychoval z hadice a předával ji dál. Pak pocítil na tváři chlad.

Zprvu si to neuvědomoval, stejně jako si neuvědomoval kovový hluk, který sem doléhal z chodby.

Nerozeznával zvuky zvenčí a hukot zkažené krve, která mu kolovala žilami a působila mu nesnesitelnou bolest v celém těle.

Nevšiml si tedy, že ventilátory se znovu rozběhly. Změnu si uvědomil, až když měl náhlý pocit lehkosti a svěžesti. Jako by se vznášel, létal nad oblaky a slunce svítilo, jasně a hřejivě…

Bezděky se nadýchl – a do plic mu vstoupil čerstvý, voňavý vzduch, chladivý a laskavý, lepši než vzduch lesní, prosycený vůni pryskyřice, nebo ostrý vzduch mořského pobřeží. Otevřel oči.

Před ním stál pan Fišer a tvářil se velmi starostlivě. „Chlapci, vzpamatujte se, musíme pryč! Rychle pryč!“ Jeho slova vzbudila z mátožného stavu i ostatní. Otevřeli oči a zírali na něho jako na zjevení. Inženýr Havel později vyprávěl, že v té chvíli si myslel, že je mrtev a že si pro něho přišla smrt.

Vzduch sem teď proudil ventilací i otevřenými dveřmi. Windelband, který byl právě na řadě a sál poslední zbytky kyslíku z gumové hadice, nedůvěřivě pohlédl na své soudruhy a zkusme se nadýchl. Zatvářil se tak blaženě, jako by se napil nejlepšího vina, a pak hodil hadici na zem a důkladně po ní dupal. Bylo to trochu nespravedlivé, protože bez hadice by inženýr Windelband sotva mohl po něčem dupat, ale snad jenom Fišer shledal jeho počínáni dokonale nepochopitelným.

Síla se jim vracela každou vteřinou, a dokonce i Drbal už nevypadal tak špatně. Když přišli k sobě, jejich pozornost se soustředila na Gilzina…

Obětoval za ně život. Srdce mu selhalo ve chvíli, kdy podnikal nebezpečnou cestu otráveným prostředím, dusivou atmosférou… Každý z jeho druhů ji mohl vykonat, ale on by asi nepřipustil, aby místo něho šel někdo jiný. Windelband neváhal ani okamžik a šel mu pomoci. Nescházelo mnoho a měl stejný osud jako nešťastný inženýr z Charkova. Němec pomáhal Rusovi, zatímco končila nejstrašněji válka lidských dějin, v niž zahynulo tolik Rusů a tolik Němců, v niž milióny ztratily život ve válečném víru, roztočeném lidskou chamtivostí a lačností peněz, roztočeném žraloky kapitálu, kteří nastrčili nepříčetného zločince Adolfa Hitlera, aby utopil jejich nepřátele v krvi.

Ti lidé, kteří strávili tolik roků v hitlerovském žaláři, dobře chápali, že v tomto zápase nevede hranice mezi národy. ale že je jinde: mezi utlačenými a utlaČiteli, mezi vykořisťovanými a vykořisťovateli. Ruský dělník se mohl dobře shodnout s německým dělníkem a zde německý inženýr nasadil život pro inženýra ruského. Jeho oběť byla marná, nadarmo riskoval, inženýru Gilzinovi už nezmohl pomoci.

Fišer hořel netrpělivostí, ale neodvážil se vyrušit myšlenky té mnohonárodní společnosti, tří Čechů, dvou Francouzů, Jugoslávce, Poláka a dvou Němců, kteří se tu mlčky a tvrdě, bez lítosti a sentimentality, loučili se soudruhem, který pro ně položil život.

Venku na chodbě se ozvaly kroky.

Někdo sem šel, nebo spíš běžel.

Pak se objevil ve dveřích.

Byl to vysoký muž asi pětačtyřicetiletý, štíhlý, jeho rysy byly velice výrazné. Jeho úzký rovný nos čněl kupředu jako zobák. Rty měl úzké, přísné a kolem nich hluboké brázdy. Byl bledý a jeho pleť měla podivný lesk vydělané kůže. Vypadalo to, jako by to opravdu byla vydělaná kůže a muž měl na obličeji masku.

Byl oblečen do uniformy sturmbannführera SS. Kolem krku měl stužku s železným křižem s dubovými ratolestmi – vyznamenání, které dostávali ti nejdivočejší hitlerovští zločinci. Z jeho čepice se zubila stříbrná esesácká lebka.

Franta v něm poznal svého otce!

Nemohl se mýlit, podoba jeho otce mu vyvstala před očima. Byla oživena docela nedávným pohledem na Fišerovu fotografii. Ano, byl to on.

Esesman klidně pohlížel na skupinku mužů před ním. Jeho pohled na chvilku utkvěl i na Frantovi. Zřítelnice se na zlomek vteřiny rozevřely a snad i jeho ústa ztratila na chvilku ten tvrdý výraz. Vzápětí však důstojník SS zabodl své ostré zraky do Fišerovy měkkýší tváře.

Franta se bezradně podíval na Drbala a jeho zoufalství vzrostlo, když na Drbalově vyjeveném obličeji přečetl, že i stařík esesmana poznal.

Bylo to tak: Frantův otec byl esesman.

Kapitola jedenáctá – MUŽ V ČERNÉ UNIFORMĚ

Obyvatelstvu utlačené Evropy připadali fašisté jako jednolitá masa hrdlořezů, kteří se vrhli na bezbranný svět, aby ho vyvraždili a vykradli.

Smrt však měla mnoho jmen.

V pozadí stál lesklý, uhlazený svět velkých kapitalistů, svět obrovitých průmyslových celků, jako byl Krupp, Siemens, I. G. Farben. Tento svět zplodil fašistické zlo; svými penězi tak dlouho ohříval vejce zla, až se narodil fašismus.

Nositelem fašismu v Německu byla nacionálně socialistická strana v čele s Adolfem Hitlerem, Martinem Bormannem, Heinrichem Himmlerem a „mistrem lži“ Josefem Goebbelsem. Tito lidé vnukli miliónům Němců myšlenku, že německý národ je vyvolen ke světovládě a že hlavním nepřítelem lidstva, a Němců zvláště, jsou komunisté.

Spojitost je jasná – komunisté vskutku jsou světodějní nepřátelé kapitalismu a imperialismu a Hitler se svými spřeženci hráli písničku podle not připravených velkokapitálem.

Fašismus stál na dvou nohách.

Jedna byla ozbrojená moc, druhá pak moc policejní.

Desítky miliónů lidi povraždil wehrmacht – pozemní armáda, nezměrné utrpení zavinilo letectvo – luftwaffe, a postrachem se stalo námořnictvo – kriegsmanne, zvláště pak ponorkové loďstvo.

Také policejní moc měla mnoho jmen, mnoho tváři.

Vedle kriminální policie, která skutečně pronásledovala zločin, nejhorší pověst měla policie politická – gestapo. Mělo své prsty všude, kam vstoupila armáda. Ve stopách prvního sledu se hnali gestapáci a podle předem připravených seznamů zatýkali a posílali do vězeni a na smrt pokrokové lidi, zejména komunisty.

Armáda měla své polní četnictvo, vojáky „s plechovými štítky na prsou“, gestapáky v uniformách, kteří potlačovali nejkrutějšími způsoby každý pokus o odpor uvnitř armády. Půdu gestapu a armádě připravovala ohromná smečka špiónů, organizovaných ve vyzvědačské službě abwehr. Tito lidé připravovali útok proti Československu, Polsku i Sovětskému svazu, oni umožnili zdrcující údery proti Francii. Belgii, Norsku a dalším zemím.

Fašisté ale nedůvěřovali nikomu, nevěřili jeden druhému, a proto stejně jako gestapo kontrolovalo kriminální policii, i abwehr měl svého hlídače – sicherheitsdienst, známý pod zkratkou SD.

Na pomezi těchto zločineckých organizací, napůl armáda, napůl policejní moc, nadány takřka neomezenou mocí zla, tu stály jednotky SS.

Hitler je založil ještě dříve, než se v roce 1933 dostal k moci. Seskupil v nich smečky svých nejfanatičtějších stoupenců a po příchodu k moci z původních malých, pololegálních jednotek vytvořil celé divize.

Přesvědčoval Němce, že jsou nadlidmi; příslušníci SS pak byli Nadněmci. Po „vyhrané válce“ se Němci měli stát pány světa. Příslušníci SS se měli stát pány Němců. Bylo jim dovoleno vše – za předpokladu, že budou fanaticky poslušní rozkazů svých pánů, Adolfa Hitlera a Heinricha Himmlera. Byli všude, kde se vraždilo ve velkém. Vojáci wehrmachtu nebyli spolehliví na hrubou práci – byli mezi nimi i dělníci a rolníci, ve kterých, jak se fašisté obávali, se mohlo ozvat svědomí. Esesmani svědomí neměli. Oni vybudovali Osvětim a Buchenwald, oni vykonávali masové popravy na Ukrajině a v Polsku, oni spálili Lidice a Oradouť.

Ke konci války Se do jednotek SS dostávali i příslušnici neněmeckých národů. Byli mezi nimi Belgičané, Norové i Francouzi, a k lítosti a hněvu nás všech se tam dostali i někteří Češi.

Češi a Slováci nenáviděli příslušníky SS. Ne náhodou to byli Češi, kteří v Kobylisích spáchali atentát na Heydricha, jednoho z nejvyšších velitelů SS. Přesto se mezi námi našli lidé, kteří se k černým vrahům s lebkami na čepicích přidali.

Při pohledu na otce v esesácké uniformě Franta doslova zkameněl. Litoval, že Fišer se neopozdil o čtvrt hodiny. Litoval, že přežil ty strašné hodiny a že si nezachoval vzpomínku na otce jako na Člověka čistého, hrdinného, čestného. Tak proto o něm nebylo nic slyšet, proto o něm máma nechtěla mluvit. Asi tušila, co se s nim stalo. Otec zcela prostě přešel na druhou stranu barikády, přidal se k fašistům a zvolil tu nejhorší vlajku, vlajku SS.

Opravdu nebylo pochyb, že je to on. Drbal beze slova domluvy otce poznal a také Fišer na něho hleděl jako na zjevení. Pohled na řadového esesáka by tohoto protřelého, zkušeného muže nevyvedl z míry, ale zjevení tohoto muže ho zmrazilo, jako brejlovec ochromí jediným pohledem myšku.

Kde se tu vzal, proč přišel?

Franta se na něho díval a pak si uvědomil, že jeho postavu docela nedávno spatřil…

Ano, byl to on, ten jezdec na černém koni, mokrý deštěm, temný na temném nebi, rámovaný šňůrami vodní průtrže. To on minul Frantu o několik kroků bez povšimnutí.

Jistě ho tehdy musel poznat. Měl dost času se pořádně podívat, kdo to na cestě vlastně leží.

Možná že přišel za Frantou, že si ho chce vzít, že ho chce unést, Kam? Asi do amerického zajetí, kam směřovaly touhy všech nejhorších fašistických zločinců. Americká armáda pro ně znamenala vysvobozeni, zatímco Rudá armáda přinášela spravedlivý trest.

Ne, Franta s otcem nepůjde. Rozhodl se pevně a jeho pravice se pomalu sunula pod sako. Tam skrýval waltrovku, opakovači pistoli s ostrými náboji, o nichž jistě netušil, že je nabíjí do zbraně proto, aby jich užil proti vlastnímu tátovi.

Táta… ne, nesmi na toho člověka myslet jako na „tátu“, vyslovovat třeba v duchu tak milé slovo.

Otec se však o Frantu nestaral. Zavadil o něho pohledem, to ano, ale jak řečeno, hlavní zájem věnoval Fišerovi.

Stál bez pohnutí, jako by čekal, co Fišer udělá.

Ten náhle vyrazil, a dřív než se otec stačil pohnout, vrazil do něho ramenem a dal se na útěk.

Esesman se rozběhl za uprchlíkem a Franta vytáhl pistoli.

Za ním!

Fišer kličkoval chodbami, ale esesman byl zřejmě stejně dobrý znalec zdejšího podzemí jako on. Nenechal se splést, prohlédl každou kličku a vždycky si dovedl nadběhnout.

Frantovi dalo moc práce je sledovat, někdy se mu ztratili dokonale a jenom hluk jejich kroků ho přivedl na stopu.

Fišer prchal jako myš před kočkou. Zdálo se, že esesman si s nim hraje, že by ho mohl chytit v každém okamžiku, ale že záměrně prodlužuje jeho hrůzu.

Ta totiž byla jasně čitelná na Fišerově obličeji. Možná že zjeveni samotného Himmlera by Fišera nepoděsilo tak jako příchod Frantova otce.

Franta se pevně rozhodl, že zbraně použije – proti vlastnímu otci. Ne, ten člověk zradil a Franta s ním nemá nic společného. Nelze odpustit někomu, kdo na sebe oblékl uniformu smrti. Lidice, Ležáky, Terezín byla jména, která nesmí být zapomenuta, která je třeba mít stále na paměti, když uvažujeme o tom, zdá si viníci zaslouží odpuštěni, nebo trest.

Franta nechce otce ve stejnokroji SS. A pomůže tomu člověku na útěku i za cenu, že na otce vystřeli.

Tak si to v duchu říkal. Neodvažoval se pomyslet, že by otce zabil. Tak dlouho na něho vzpomínal, vykresloval si ho v duchu v nejkrásnějších barvách, že jeho mysl se vzpírala myšlence, že by mu mohl ublížit. Ale jak proti němu užije zbraně, aniž mu ublíží? To je přece nesmysl…

Franta měl hrdlo stažené zoufalstvím, ale vytrval, a přímo letěl ve stopách obou mužů, uprchlíka a pronásledovatele.

Doběhl je v okamžiku, kdy se Fišer pokusil schovat v laboratoři a kdy esesman volným krokem přicházel ke dveřím.

To byla ta místnost, kde nešťastný Gilzin zřídil svou výrobnu kyslíku, zařízeni, které jim všem zachránilo život.

Ze dveří dosud vedla hadice. V místnosti stál elektrolyzér, zcela prázdný. Všechna voda byla spotřebována na výrobu kyslíku.

U stěny stála řada velikých skleněných zvonů. Tam byl vodík, druhá plynná složka vody.

„Martine, ne…,“ vyhrkl Fišer a ustupoval ke zdi.

„Pojď sem.“ řekl klidně otec.

Při zvuku jeho hlasu sebou Franta znovu škubl. Ovšem, byl to otcův hlas, pamatoval si ho přes deset let…

„Podívej, tam…,“ ukázal Fišer na Frantu.

Esesman se klidně ohlédl.

„Jdi pryč, Františku.“ řekl tichým hlasem. „Jdi pryč.“

Franta jektal zuby a pozvedl ruku s pistoli. Otec se smutně usmál, ale nehnul ani rukou. Fišer vytřeštil oči a sunul se podle stěny, aby nebyl v nebezpečí zásahu. Otec se obrátil k Frantovi hrudí a pomalu ustupoval.

„Jdi pryč,“ řekl znovu.

Franta vystřelil.

V okamžiku výstřelu otec uskočil stranou. Viděl o zlomek vteřiny dříve, že chlapec vystřeli, a stačil zareagovat. Střela ho minula o deset centimetrů.

Žhavý projektil roztříštil skleněný poklop s vodíkem. Kdyby ti tři v místností. Fišer, Franta a esesman. měli jen trochu štěstí, nemuselo se nic stát. Neměli štěstí.

Třaskavá směs dvou plynů, kyslíku hnaného ventilátory a vodíku, se vznítila a prudce vybuchla. Kyslík s vodíkem chtějí být spolu, jen s velkou námahou je elektřina rozděluje, a při první příležitosti se znovu slučují, ve zlomku vteřiny molekuly vodíku a kyslíku splývají v molekuly vody. První výbuch rozmetal ostatní poklopy a celé to ohromné množství vodíku vybuchlo.

Franta si neuvědomil, co se stalo, a neuvědomil si to jistě ani jeho otec, ani Fišer.

Hrozná sila vyzvedla Frantu do výše a mrštila jim o zem.

Když se probral, skláněl se nad ním starý Drbal.

Byla tma a zdálky doléhaly výkřiky a třaskáni výstřelu.

„Pojď, chlapče, pojď, musíme odsud,“ naléhal Drbal.

Vzal Frantu pod rameny, postavil ho na nohy. Franta se mátožně motal a slabým hlasem něco breptal.

„Pojď,“ domlouval mu Drbal. Pak mu uštědřil pět šest prudkých políčků. „No tak. Františku, vzpamatuj se.“

Políčky přivedly Frantu k sobě.

„Co se to stalo?“ zeptal se.

„Nevim, něco vybouchlo. Pojď pryč. Vědátoři utekli, musíme za nimi.“

Drbalova slova přivedla Frantu znovu na zem. Ovšem, je v podzemní továrně, o vlas unikl smrti zadušením, setkal se se svým otcem-esesmanem, vystřelil a… co dál? V tuto chvílí ono „dál“ znamenalo, že musí jednat.

Vzpomněl si na zápisky schované do duté nohy od stolu.

Připomněl je Drbalovi.

Drbal si pamatoval cestu.

„Když jsem odcházel, nikdo se stolem nic nedělal, tím jsem si jist.“

Utíkali chodbami a konečně našli dveře místnosti, kde strávili tolik hrozných hodin.

Svítilo tu světlo, byl tu klid a mír.

Stůl se silnýma nohama ležel povalený na zemi.

Jedna noha byla ulomená.

Franta ji zvedl a podíval se do dutiny. Byla prázdná.

„Kdo tu byl ještě po vás, strejdo?“

Drbal se zamračil a pokusil se vylovit v paměti obraz místnosti.

„Nevzpomenu si, i kdybys mě chtěl zabít,“ přiznal se.

Ale teď už opravdu bylo nutné pokusit se o útěk.

Vedeni Drbalovým nosem, jak on tvrdil, snadno našli cestu podzemním bludištěm. Nejdříve došli ke kovovým dveřím, které inženýr Havel tak důkladně zavřel. Někdo je otevřel jako nedobytnou pokladnu. Byly na nich jasně patrny díry po vrtačce a kolem zámku zela ohromná díra vytvořená hasákem.

To mohl udělat jenom Fišer, který se tak zázračně objevil v poslední chvíli, kdy už docházel kyslík.

Že by však nikdo z esesáků dveře nehlídal a nechal Fišera nerušeně pracovat? To bylo podezřelé.

Naproti tomu poslední esesman, kterého viděli, totiž; Frantův otec, nijak neskrýval nepřátelské pocity k Fišerovi, a také Fišer prchal, jak ho spatřil. Jeho hrůza byla nelišená, žádný herec na světě by nedokázal sehrát něco tak přesvědčivého, jako byl Fišerův úlek a strach.

Uprchlíci se nemohli u dveří dlouho zdržovat. Museli dál.

Zdálo se, že podzemní továrna je pustá. Zvuky ustaly. Proběhli dvoranu, kde ještě stály zbytky barikády, teď už rozbité obrněným vlakem. Ten tu však – naštěstí – nebyl.

Pustili se do tunelu a záhy našli ústi chodbičky, kterou už dvakrát putovali.

Dostali se na plošinu, kde jim hrozilo zastřelení.

Ani tam nikdo nebyl. Svítalo, nastával další. zřejmě krásný dubnový den. Nad Prahou se táhla jasně rudá oblaka a někde za nimi se skrývalo slunce. Kolikrát ještě bude muset vyjít, než spatří Prahů opět svobodnou?

Nebyl čas na podobné úvahy. Bylo třeba hledat, kde tesař nechal díru.

Jedné věci si však všiml dobře jak Franta, tak starý Drbal: zmizely všechny stopy po podivném „svářeni“ horniny. Nebyly tu přístroje, ani ve skále už nebyly žádné stopy po lidské práci. Skalní plocha byla jednolitá, zbrázděná stopami vrtáků lamačů, kteří tu pracovali před válkou, dokud je Němci nevyhnali.

„Podívej,“ ukázal Drbal dolů. Franta se ohlédl a spatřil dole u rohu betonové budovy přikrčený černý stín. Byl to esesák se samopalem. Naštěstí byl k nim otočen zády a díval se na něco, co neviděli. Franta sáhl po pistoli, ale jeho náprsní kapsa byla prázdná. Uvědomil si, že zbraň pustil, když s ním výbuch udeřil o zem.

„Pojď pryč. znám tu jednu starou lamačskou stezku,“ zašeptal Drbal, drapl ho za zápěstí a táhl z nebezpečného místa.

Lamačská stezka vedla klikatě po skalním masívu. Její stupně byly už dávno zakryté spadanou hlínou, ošlehané deštěm a sněhem, nicméně bylo pořád ještě možno po nich bezpečně chodit. Lamači tudy chodili, aby si zkrátili cestu a nemuseli chodit po serpentýně, kudy jezdily vozy pro kámen.

Za několik minut se dostali až k betonové zdi. Naštěstí i tentokrát střelecké věže byly prázdné. Branka byla stále ještě otevřená.

Franta se ohlédl a zděsil se.

Lom se teď hemžil esesáckými uniformami. Několik esesmanů vynášelo z betonových budov těla svých druhů, kteří padli v přestřelce s vězni, a také těch, které skosila palba Drbalova kulometu.

Nikde však neviděli zajaté vězně. Možná že se inženýrům povedlo uprchnout. Co se ale stane s panem Fišerem a co se stalo s otcem – zabil jsem ho?

Franta najednou cítil, že mu do očí stoupá vláha.

Rudé slunce se vynořilo z mraků a jindy tak strohá průmyslová krajina radotinského okolí vypadala teď svěží a lehká, nadýchnutá růžovými párami od Vltavy a Berounky, prostoupená černavými sliny skalních masívů a jemně texturovaná čárkami stromů.

Franta nevnímal krásu časného rána. Dopadlo na něho poznáni prohry: Fišer se mu naprosto vymkl z rukou, je možná mrtev, ale možná, že ne – vždyť i on, Franta, žije a není zraněn. Našel otce, ale byl by daleko raději, kdyby ho už nikdy nespatřil. Nadto není vyloučeno, že svého otce zabil.

Jak se podívá soudruhům do oči? Jak vysvětli Petrovi, že se všechno zhatilo, že prohrál na celé čáře, a. co nejhoršího, že nechal uniknout drahocennou dokumentaci zázračné elektronky?

„Něco bych zblajznul,“ podotkl starý Drbal věcně. „Kdyby tak byl dalamánek. V míru jsi dostal u Chmela buřta s dalamánkem za padesát halířů, a to neříkám, jaký buřty a jaký dalamánky byly za Rakouska!“

Franta se otočil na Drbala a vděčně se na něho usmál.

Neřekl ani slovo, ale byl by mu chtěl poděkovat za to, že ho tak rázně vytrhl z chmurnýcH úvah. které byly dokonale k ničemu. Co se stalo, nemůže se odestát. říkávala maminka a jako obvykle měla pravdu.

Prošli brankou a vydrápali se na hřeben.

Jediný pohled dolů. do hloubi jejich lomu je poučil, tato cesta je uzavřena. Před kamenným domkem stál černý horch a zezdola přijížděl kamión, na jehož korbě viděli masu mužů v šedých uniformách wehrmachtu.

„Co se dá dělat,“ řekl Drbal. „Musíme žit jako lesní muži.“ Máchl rukou a ukázal na remízek. „Tudy se dostaneme až ke Křivoklátu a na Brdy a koneckonců až třeba do Bavor, když ovšem někde seženeme alespoň ten dalamánek. Setsakra mi vytrávilo a nemám rád dlouhý pochody na štítróbu.“

Na Frantův dotaz, cože je to štitróba, mrzutě odvětil, že opravdu každý bambula ví, co to znamená, totiž lačný žaludek, a že Franta je jediný bambula, který to neví.

Štitróba neštitróba, vykročili směrem na Křivoklát.

Kapitola dvanáctá – LIDÉ Z LESA

„Poslyšte, že se tak ptám, neměl byste kousek chleba?“ řekl Drbal břichatému muži v nádražácké uniformě. Byl to hradlař neboli vechtr, který bydlel se svou ženou, dvěma dětmi, kozou, šedesáti králíky a sedmi slepicemi v malinkém domečku na žatecké trati.

Drbal s Frantou spatřili střechu jeho domku z vrcholku čtvrtého kopce, který od rána přešli..

„Podívej, tam bydli vechtr,“ ukázal Drbal kostnatým ukazovákem, jako když Napoleon ukazoval maršálu Muratovi, kam má táhnout se svými jízdními sbory. „Ten by mohl mít dalamánek.“

„Přece nebudeš žebrat, strejdo,“ namítl Franta, ale i on cítil v útrobách ohromný hlad. Už dobrou hodinu si tykali, Drbal totiž najednou uhodil na Frantu, proč že mu vyká, když jsou na tom oba stejně mizerně, nemajíce v kapse ani trebeček dalamánku.

„Co bych nežebral, jsem jednou uprchlík a uprchlíci mohou žebrat. Vlast má povinnost uprchlíky živit.“

„Vechtr není vlast, vechtr je úředník od ajznbónu.“

„Železničáři jsou solidní chlapi, skoro jako lamači kamene. To není taková verbež jako…“ teď si Drbal odplivl, „jako třeba pekaři, kteří pečou tak mizerný dalamánky.“

„Vždyť je válka, strejdo, jak můžou péct tak dobrý dalamánky, jako pekli dřív.“

„No dobře, dobře, ale stejně jdeme k tomu vechtrovi.“

A šli.

Vechtr si je prohlídl od hlavy k patě. nejdřív Drbala, pak Frantu.

„Vy jako chcete kousek chleba? Oba?“

„Ne, já jsem se napral k prasknuti, ale tady ten má hlad,“ řekl Drbal sarkasticky „Sákryš, copak nevidíte, že oba sotva stojíme na nohou?“

„Proč si nesednete? Jako třeba na zem, víte?“ radil vechtr.

„Vždyť je zima a mohli bychom nastydnout,“ řekl Franta. „Maminka říká. že duben, ještě tam budem.“

„Jako za kamnama že budem?“

„Ano,“ přisvědčil Franta.

„Na svatého Jiří vylézaj ze země hadi a štíři,“ poučil je vechtr „To proto, že na svatýho Jiří, čtyřiadvacátýho dubna, je už takový teplo, že hadi a štíři se můžou vyhřívat na sluníčku. Co můžou hadi, můžete vy taky.“

„A co ten chleba?“ zeptal se Drbal.

Vechtr odešel do domku a za chvíli se vrátil se dvěma ohromnými krajíci, uříznutými přes celý pecen, půldruhého palce tlustými a na prst tlustě pomazanými vepřovým sádlem se škvarky.

„Máma vaří meltu,“ řekl. „Povídala, že jsem moula, protože s váma vykládám venku, místo abych vás pozval dovnitř. Tak sebou hněte, ještě budu mít s mámou nepříjemnosti.“

Máma byla žena suchoučká, droboučká. Když vstoupili, oběma rukama oprašovala zástěru, snad aby byla krásná.

„Vítejte,“ řekla starosvětsky a ukázala rukou, aby usedli ke stolu. Na stole už stály hrnečky.

Uprchlíci mlčeli a mocně žvýkali chleba.

„Zrovna jsem říkal, mámo, že od svatýho Jiří je teplo.“

„Vždyť už je konec dubna, Vilíme,“ řekla žena. „Dlouho-li. a bude tu Svátek práce, pozítří je prvního přece.“

„Chm. Svátek práce. To byl slavnej svátek a zase bude,“ řekl vechtr.

Podíval se na veliké rádio, které stálo na čestném místě, u nejlepší stěny v místnosti. Na ladicím knoflíku byl připevněn kotouček s povinnou výstrahou POSLOUCHANÍ CIZÍHO ROZHLASU SE TRESTÁ SMRTÍ. Takový kotouček musel viset na každém rozhlasovém přijímači v protektorátě, a co víc, fašisté vymontovali ze všech přijímačů krátkovlnný rozsah. Čilí čeští koumáci si však vymysleli takzvané „čerčilky“, které dobře nahradily krátkovlnný rozsah, a tak bylo možno poslouchat Moskvu, Londýn i Hlas Ameriky.

„Rádio říká, že Berlín padne, každou hodinou,“ řekl slavnostně. „Víte, co je nového? Taliáni popravili Mussoliniho!“

Frantovi poskočilo srdce radosti. Mussolini, vůdce italských fašistů, černá stvůra s buldočí bradou, mnohonásobný vrah, skončil spravedlivě potrestán. Mussolini byl v Itálii totéž, co v Německu Hitler. I on si vytvořil kolem sebe síť hrdlořezů, kteří ho chránili a pomáhali mu zaplést celou Itálii do síti toho nejstrašnějšího útlaku, jaký je si možno představit. Ovšem to všechno za blahovolného souhlasu italských průmyslových a bankovních magnátů, kterým Mussoliniho diktatura šla náramně k duhu.

„Američani se setkali s Rusama u Torgavy.“ dále hlásil vechtr poslední zprávy. „A ruský děla střílej na Reichstag.“

Reichstag, česky Říšský sněm, byl posledním útočištěm Hitlera a jeho smečky. V podzemí Sněmu byl vybudován mnohopatrový betonový úkryt, kde se Hitler skrýval před deštěm střel sovětských kaťuší a děl.

„A co vy,“ Obrátil se konečně na oba uprchlíky s přímou otázkou. „Vypadáte, jako by vám za patama hořelo.“

„Ale táto.“ pokárala ho jeho žena, která už nesla na stůl dýmající hrnec melty – náhražky černé kávy. „To se neříká.“

„Japato, že se to neříká? Jen se na ně podívej. Jeden je dědek, druhej mlíčňák, ještě mu ani fousy nerostou. Pobíhají po okolí takhle po ránu. Kdyby to bylo v míru, víte; co by se stalo?“ Nevěděli. „Dal bych vám pokutu, že se flákáte po trati. Neviděli jste tabulku, že chůze po trati se tresce pokutou do výše 50 K?“ Neviděli a bylo jim to dokonale lhostejno. „Tak, tak.“ pokyvoval vechtr svou velikou hlavou, čímž Frantovi připomněl Irčana, „nevěděli, neviděli. Takže já vás pošlu na Drnák.“

„To bude nejlepší, táto, vždyť se na ně podívej,“ řekla jeho žena.

„Co je to Drnák?“

„Však uvidíte. Chcete ještě chleba?“

Chtěli.

Ukázalo se, že Drnák je les, a to ne les ledajaký. Sem už se hitlerovci neodvážili posledních čtrnáct dní. A do Drnáku se stahovali uprchlíci z široka daleka.

Tady se Franta i Drbal poprvé setkali s uprchlíky z transportů smrti.

Vechtr je dovedl až na samý okraj Drnáku. Napohled se Drnák nijak nelišil od jakéhokoli jiného lesa. Byl to les listnatý, převládaly tu buky a duby, ale tu a tam se táhly pásy jehličnanů, převážně smrků.

Zastavili se u hromady kamenů, která tu byla navršena, jak vechtr tvrdil, na památku posledního medvěda skoleného v těchto končinách.

Pak vechtr zahvízdal.

Po chvilce se z lesa vynořil chlapík v kožené bundě, placaté čepici na hlavě a se samopalem v rukou.

„Zdar a sílu,“ řekl vechtr. „Vedu dvě ovečky.“

Chlapík v placatě čepici si obě ovečky důkladně prohlédl a Franta měl dojem, že dnes Se. koná nějaká stálá módní přehlídka, kde on je spolu s Drbalem hlavni hvězdou programu.

„No nazdar, to je naděleni,“ řekl muž v placaté čepici suše.

„Jen se nedělej, jsou to prima kluci,“ řekl vechtr, krátce se s ovečkami rozloučil a odkráčel ke svému domku, ke své trati a ke své cedulce:

CHŮZE PO TRATI SE TRESCE POKUTOU DO VÝŠE 50 K!

V polovině války vechtr číslici 30 přemaloval na 50, protože se mu zdálo, že protektorátní koruna klesá co do kupní síly a že je třeba pokuty úměrně zvýšit.

„Tak pojďte, vy výhry v loterii,“ pokynul jim strážce a vedl je do hloubi lesa.

Šli dlouho a často měnili směr. Strážce se zřejmě snažil je poplést; co kdyby to byli provokatéři. Po celou dobu nepromluvil ani slovo. Konečně se dostali na kraj hlubokého údolí, hustě zalesněného vysokými jedlemi. Tam je muž v placaté čepici předal novému strážnému. Ten byl Rus.

Byl oblečen do hadrů z kopřivoviny, šedé barvy, záplatovaných a beztvarých. Na zádech měl nápis SU.

Zazubil se na ně.

„Pošli, bystro,“ řekl a znovu přátelsky vycenil tesáky.

Ukázal jim cestu a kráčel za nimi. Byl vychrtlý na kost a zdálo se, že jeho myslivecký klobouk, který se tak zoufale nehodil k jeho hadrům, sedí přímo na holé hlavě, protože zpod něho nečouhaly žádné vlasy.

„Co to znamená SU?“ zeptal se Franta Drbala.

„To je asi koncentráčník. Na zádech má zkratku Sowiet Union, německy Sovětský svaz. Němci tak označuji sovětské zajatce. Viděl jsem je, jak chodili na práci do toho tvýho tajnýho objektu,“ řekl stařík a odplivl si.

„Da, da, ja russkij,“ souhlasil strážný a smál se. „Germaňskaja sabaka napisala es u, čort ju vazmi!“

Strážný se jmenoval Prochor Ingabaš a pocházel z Bílé Rusi. Franta se s ním brzy skamarádil. Prochora hitlerovci zajali u Kurska. Byl výsadkářem, při jednom výsadku ho postřelili a v bezvědomí jim padl do rukou. Měl štěstí – nechali ho žít, přesto že obvykle výsadkáře bez milosti zabíjeli.

„Asi to nebyli Němci, ale Italové. Měli na čepici takové sekerky, mrchy. Kamarádi v lágru mi často říkali, že to byli Italové, ale pro mě fašist, éto Germáněc, Ital, Neital, vsjó ravnú.“

Byl to prazvláštní názor, ale v podstatě měl Prochor pravdu. Nacisté byli hnací silou války, přestože nahnali na frontu Italy, Maďary, Rumuny, Finy, Slováky. Mezi vojáky neněmeckých národností nemělo gestapo, SD a polní četnictvo takový vliv, a tak vojáci méně „poslouchali“. Byli méně ochotni nasazovat krk za esesácké „nadlidí“ a jejich pány, kteří byli v teple daleko za frontou a hlídali své trezory plné peněz. Hitlerovci by asi Prochora zastřelili, kdežto Italové ho předali do zajateckého tábora. Bylo to celkem lhostejné, „vsjó ravnó“, protože hitlerovci stejně zamýšleli všechny sovětské zajatce zahubit.

Nasazovali je na nejtěžší práce, měli nepředstavitelně tvrdý režim vězení, dostávali nejhorší jídlo – pokud je to vůbec možné – než ostatní vězňové, a byli nelidsky trestáni za sebemenší přestupek, ať už zaviněný nebo nechtěný. Hlavním trestem ovšem byla smrt.

Sovětští lidé však měli jednak tvrdou náturu a byli živeni nenávisti proti fašistům. a pak se těšili přízni svých společníků v utrpení, vězňů ostatních národnosti. Tak se v koncentračních táborech vytvářel ten internacionální vztah lidské soudržnosti, jehož byl Franta svědkem i v podzemní továrně, kdy Němec pomáhal Rusovi, Francouz Polákovi. Jugoslávec Čechovi bez ohledu na jazyk, jimž mluvili. Tak se podařilo zachránit mnoho sovětských zajatců.

Prochor zavedl naše hrdiny do tábora.

Byl na malé mýtině, kde pod větvemi mohutných jedli vyrostlo patnáct, dvacet chýšek z větvi a chvojí. V nich se tísnila stovka lidí, včetně několika žen a dětí.

Veterány a zakladateli tábora byli příslušníci partyzánské skupiny kapitána Koreněva. Byl to sovětský výsadkář, vysázený se skupinou pěti mužů v únoru tohoto roku s úkolem narušovat železniční dopravu a navázat spojení s domácím odbojem.

Kapitán Koreněv byl zkušený výsadkář. Prožil dvacet let života v armádě. V ozbrojené službě zešedivěl a jeho tvář se pokryla hlubokými brázdami. Byl malý, ale ramenatý. Kulhal na jednu nohu – střelili ho do ní Japonci, když se pokoušeli ve třicátých letech o provokace na sovětské hranici, ale i přes svůj neduh se dovedl pohybovat hbitěji než lecjaký mladý atlet.

Hovořil výtečně česky, jen se slabým ruským přízvukem.

Uvítal Drbala a Frantu a vyprávěl o táboře.

„Moji chlapci maji zemljanky tam nahoře,“ ukázal na hřeben nad údolím. „To proto, aby zachytili útok hitlerovců, i když si myslím, že hitlerovci toho už moc nenaútoči. V chatkách žijí utečenci z pochodů smrti.“

Zamračil se, či spíše veselá jiskra na okamžik zmizela z jeho zraků. Pochody smrti byly něco tak strašného, něco tak nelidského, že podobnou věc může vymyslet jen fašismus.

Před příchodem Rudé armády se fašisté pokoušeli zahladit stopy svého řáděni.

Nejhorší věci ovšem dělali v koncentračních táborech. Jména jako Osvětim, Treblinka, Majdanek. Bergen-Belsen, Buchenwald nebo Mauthausen jsou navždy spojena s utrpením miliónů oběti a bestialitou lidské zvířeckosti, puštěné ze řetězu.

Hromadné popravy v plynových komorách, sadistické pokusy na lidech, úmorná práce, pomalé umíráni podvýživou a vyčerpáním, pece na hromadné spalování mrtvol – to všechno byl fašismus.

Koncem války se fašisté báli trestu a snažili se zamaskovat stopy svého běsněni. Vyhazovali plynové komory do povětří a vězně, kteří přežili, se pokoušeli odtransportovat do zázemí, aby je postupující vojska nedostala do rukou.

Někde, jako v Bergen-Belsenu, si to usnadňovali tím, že všechny vězně postříleli.

V jiných lágrech se jim to nepodařilo, a tak tisíce vězňů musely nastoupit strastiplnou cestu, takzvaný pochod smrti.

Fronta ale byla blízko, fašisté byli neklidní a spíš hleděli na záchranu vlastní kůže. A tak se mnoha vězňům podařilo z pochodů smrti utéci. Takto například se z pochodu smrti zachránil i náš někdejší prezident Antonín Zápotocký.

V táboře kapitána Koreněvského žilo přes sto uprchlíků z transportů smrti. Někteří se sem dostali po dlouhém putování, po strastiplných dobrodružstvích. Nevěděli, kde jsou jejich rodiny, nevěděli, co se stalo s jejich domovy, známými, přáteli. Byli mezi nimi nejen Češi, ale lidé snad z celé Evropy. Všichni si navzájem rozuměli, vytvořili si mezinárodni hatmatilku, a zejména živě vyměňovali zprávy.

„A jak vy jste se sem dostali?“ zajímal se kapitán Koreněv.

Franta mu vyprávěl o podzemní továrně a o zajatých inženýrech. Drbal přizvukoval a doplňoval jeho výklad slovy „tak tak,“ a „velmi správně“.

„Slyšel jsem něco o střelbě u Radotína,“ řekl Koreněv. Vytáhl mapu a našel Radotín, Slivenec a oblast těžby kamene.

„Naši chlapci přiběhli, že v Praze už to začalo.“

„Co mělo začít?“

„No povstání přece.“ řekl Koreněv s údivem. „Vy nevíte, že se připravuje povstání, to jste odbojáři?“

Sdělil pak Frantovi a Drbalovi, že se připravuje povstání na 7. května. Je třeba počkat, až skončí berlinská operace. Sovětská vojska se pak přesunou a obsad! Čechy a zbytek Moravy. Povstání v týlu hitlerovců jim pomůže v postupu, ochromí dopravu a přesuny vojsk a materiálu Schörnerovy armády.

„Pošlu o vás zprávu do Prahy. Asi bude nutné, abyste navázali spojeni s vaši skupinou,“ dodal Koreněv. „Váš čin je významný a vaše zprávy budou určitě užitečné.“

Pak si všiml, že Frantovi se klíží víčka a že i Drbal se podezřele potácí.

„Ale teď se potřebujete vyspat,“ řekl a vstal.

Zavedl je do jedné chýšky, která byla volná. Ulehli na postel z chvoji, přikryli se koňskými houněmi a ve vteřině usnuli.

Byl to spánek neklidný. Franta sebou házel, mlátil do Drbala a stařík ho na oplátku kopal a žďuchal lokty.

Frantu honily ve spaní příšery, které měly lebku místo tváře a v posledním okamžiku se změnily a byl to jeho otec. Zdálo se mu o rádiích, maličkých jako náprstek. Všechna hrála veselé písničky a pak volala: „Musíme se vyfotografovat, loučíme se s Bertou,“ a Franta si všiml, že na každém je napsáno, že posloucháni cizího rozhlasu se trestá smrtí.

A nakonec se mu zdálo o Hitlerovi, o té příšerné postavě s patkou vlasů na čele. vouskem pod nosem, šílenýma očima, o tom mužikovi, který uvedl do zkázy polovinu světa. Hitler ho pronásledoval, v ruce držel gumovou hadici a křičel: „Dýchej, dýchej.“ Kolem stáli esesáci, Všichni měli tvář Frantova otce a křičeli: „Hitler, Hitler!“

Franta otevřel oči a upřel zrak na nizoučký strůpek z chvojí.

Venku nějací lidé křičeli: „Hitler. Hitler!“ Co se to děje. zdá se mu to, nebo je to skutečnost? Vzpamatoval se a sáhl vedle sebe. Drbal už na lůžku nebyl.

Franta vyskočil a vykoukl z chýšky ven. Planinka byla plná lidi. všichni se smáli a radovali a vyhazovali čepice do výšky. Mezi nimi byl i Drbal. Drbal uviděl Frantu a spěchal k němu. „Hitler, Hitler!“ volal.

„Co je s ním? Je tady?“ otázal se Franta vyjeveně Přece by nejásali, kdyby Hitler přijel, a jak by mohl přijet, vždyť je zalezlý v bunkru pod Reichstágem a rudoarmejci na něho střílejí kaťušemi…

„Zastřelil se, zdechnul, je po něm!“ jásal Drbal. Naši hrdinové, Franta a Drbal, spali celý zbytek dne a celou noc. Franta by spal snad týden… Drbal procitl právě včas, aby se dověděl, že rudoarmejci dobyli Reichstag a že Hitler je mrtev.

Mistr lži Goebbels, ministr propagandy, hlásil do světa, že Hitler padl hrdinnou smrti v boji, ale ve skutečnosti zahubil sám sebe. Oženil se se svou milenkou Evou Braunovou a vzápětí oba spáchali sebevraždu v hloubi betonového bunkru.

„Je konec války,“ vykřikoval dále Drbal. „Půjdeme domů!“ Koreněv přerušil ten jásot.

„Uklidněte se, přátelé. Ještě není konec války. Hitler je mrtev, ale nacisté bojuji dál. Nesmíme dělat nic neopatrného. aby nikdo z nás nepřišel o život v posledních dnech. Konec války je v dohledu, ale hitlerovci ještě maji sílu. Musíme se mít na pozoru.“

Snažil se mluvit věcně a klidně, ale přece se mu vzrušením chvěl hlas. Tolik strádáni prožil on a jeho druzi za léta války, a teď už vlaje rudý prapor s kladivem a srpem nad symbolem fašismu, nad budovou Reichstagu. Říšského sněmu. Byli to jeho druzi ve zbrani. Jegorov a Kantarija, kteří vztyčili zástavu Sovětského svazu nad pokořeným Berlínem Věru. musil by být z kamene, a ne z masa a kosti, kdyby v takové chvíli zachoval klid.

Odpovědnost za lidské životy ho však nutila ke klidu. Nemohl připustit, aby ta masa bezbranných civilistů, zesláblých životem v lese, padla do rukou esesmanů a příslušníků wehrmachtu, kteří neodložili zbraň ani po hanebné smrti svého vůdce.

Život v lesním táboře se jen pomalu vracel do svých koleji. Odbojáři z okolí přivezli náklad potravin, pro děti dokonce i několik lahvi mléka. Děti plakaly a nechtěly mléko pit – nikdy ho neviděly, protože se narodily v Terezíně a nepoznaly nic než koncentrák.

Odpoledne se vrátila partyzánská skupina z výpravy. Přerušila trať na čtyřech místech. Po celém území Čech a Moravy slovky partyzánských skupin narušovaly německé komunikace a hitlerovci už neměli dost sil, aby proti nim mohli zasáhnout. Nacistická bestie už opravdu mlela z posledního. Nazítří byl první květen, Svátek práce. Obyvatelé lesního tábora ho oslavili sborovým zpěvem Internacionály. Každý ji zpíval slovy jiného jazyka. Zpěvu nebylo rozumět, ale bojovné tóny dělnické hymny se velebně nesly nad vrcholky stromů. Ptáci vyplašené vyletěli z lesních korun a létali nad mýtinou. A pak zahřměly motory a nad lesem se docela nízko přehnaly tři sovětské střihačky jaky s rudými hvězdami na křídlech. Řítily se k západu jako lovečtí psi, kteří s čenichem li země se ženou po stopě své kořisti.

Zpěv nabyl na síle, jako by jím chtěli pozdravit sovětské letce, jako by je chtěli povzbudit k boji proti zbytkům luftwaffe zločineckého maršála Hitlerova letectva, poživačného a krutého Hermanna Göringa.

Později dopoledne Koreněv k sobě zavolal Frantu a Drbal.

Seděl v zemljance vykopané do země a obložené silnými borovými trámy. V koutě se krčil radista se svým přístrojem a se sluchátky na uších lovil v éteru.

„Mám rozkaz přesunout část svých lidi k Praze,“ řekl Koreněv bez dlouhého okolkování. „Potřebuji zdatné lidi jako průvodce. Vy jste docela nedávno prošli od Prahy až sem. Povedete teď moje lidi k Praze,“ Franta se šťastně usmál.

„Domnívám se, že bude nejvýhodněji, když se vrátili do oblasti Radotina.“ řekl kapitán.

„Tam je plno nácků, pane kapitáne.“ řekl starý Drbal starostlivě.

Koreněv se usmál, protože snad nikdy mu nikdo neřekl „pane kapitáne“.

„Předevčírem tam bylo plno nácků, a to neznamená, že jsou tam dosud. Hitlerovská armáda se hroutí a vojska jsou v pohybu. Musíte ovšem zachovávat opatrnost.“ Drbal musel tento argument uznat.

Kapitán je vyprovodil před zemljanku. K Frantově radosti ve skupině byl i jeho starý známý, Prochor.

„Stanko, pojď sem,“ křikl pak kapitán na jednoho ze svých vojáků Pokynul a Staňka přistoupil a podal Frantovi a Drbalovi samopaly, děkťarevy s bubnovým zásobníkem.

Drbal se až zakoktal.

„Vim, že jsi starý rudoarmějec, soudruhu.“ přerušil ho Koreněv s úsměvem. „A jsem hrdý, že s tebou mohu bojovat v jedné armádě proti jednomu nepříteli.“

Franta si prohlížel samopal a Prochor ochotně vysvětloval. jak se zachází s touto zbraní. Franta si hrdě pověsil samopal na záda, stiskl kapitánovi ruku, obrátil se ke svým rudoarmejcům, mávl rukou a křikl: „Pašli, bystro!“

Byla to jiná cesta, než když prchali se starým Drbalem, hladoví, k smrti unaveni, s nervy otřesenými zážitky posledních dnů. Teď šli v čele malého, ale zkušeného oddílu frontových bojovníků, výsadkářů, kteří jasně dávali najevo. že se nenechají jen tak zastrašil a zaskočit.

Kráčeli lesem po hřebenech kopců. Občas se v lesním průseku otevřela krajina, plná míru a pohody. Věděli, že ta krajina může být prostoupena vojáky v uniformách polní šedi. s nápisem „Gott mit uns“, Bůh s námi, na opascích.

Ne, v krajině nebude mír a pohoda, dokud jediný okupant tu bude stát se zbrani v ruce.

Pomalu se spouštěli do údolí, kde se klikatila úzká prašná silnice.

Zdálky uslyšeli hluk motocyklového motoru.

Byla to maličká děkáva a řídil ji mladík v civilu, s ohromnými motoristickými brýlemi na očích a koženou kuklou na hlavě.

Když se objevil v zatáčce, Prochor vyskočil z přikopu,: namířil samopal a zvolal: „Stůj!“

Chlapík zabrzdil a vylekaně seskočil z motorky. S údivem se díval na podivný samopal, na Prochora a na ostatní vojáky, kteří vylézali z úkrytu.

„Partyzáni…“

„My jsme výsadkáři.“ ozval se hrdě Franta a mladík se k němu překvapeně otočil. „Výsadkáři sovětského letectva.“.

„Tak jest,“ řekl Prochor. „Kdo jsi a kam jedeš?“

„V Praze je prý povstání,“ vyhrkl mladík. „U nás jsme všichni připraveni to spustit. Máme národní výbor, tajně jsme vybalili zbraně, jdou s námi i četníci, a tak se jedu přesvědčit, jak to v Praze je.“

„V Praze není povstání,“ řekl Prochor vážně. „Vrať se domů, chlapče, nebo se ti ještě něco stane.“

„Já se nebojím,“ řekl mladík trochu dotčeně a podíval se po očku po Frantovi, který byl očividně o nějaký ten rok mladší, a přece měl právo chodit po lesích se sovětskými výsadkáři se zbraní na zádech.

„To je dobře, ale stejně se vrať. Je to rozkaz!“ řekl Prochor najednou stroze. Mladík brblal, ale otočil motorku, našlápl ji a odjížděl. Na jeho shrbených zádech bylo vidět. jak jé naštvaný.

„Nemám rád, když se civilisti bezhlavě pletou vojákům do řemesla,“ řekl Prochor.

„My jsme taky civilisti.“ řekl Franta.

„Ty jsi odbojář a strejda Drbal je rudoarmejec,“ řekl Prochor. „To je něco jiného Tenhle mládenec celou válku mazal motorku vazelínou a schovával se, aby se mu nic nestalo. Zato teď, když už je skoro po všem, chce dělat hrdinu. Mohl ho dělat, mohl jim dokonce být, loni, předloni, za heydrichiády měl k tomu plno příležitosti. Maminčin mazánek…“

Dobře si všiml čistého límečku kolem mládencova krku. Ne, do války se nechodí s bílým čistým límečkem.

Setkání s mladíkem bylo ale poučné. Zdá se, že obyvatelstvo protektorátu, okupovaných Čech a Moravy, se jen třese skočit nacistům po krku. Atmosféra je nabitá elektřinou jako před bouřkou a stačí jiskérka a sud prachu vybuchne.

Proto sovětští výsadkáři postupovali ku Praze, aby byli po ruce a mohli pomoci, až lid povstane.

Postupovali rychle. Výsadkáři se dovedli skvěle pohybovat v terénu a Franta s Drbalem, kteří je měli vést, měli co dělat, aby jim stačili. Starý Drbal dobře znal okolí, a čím více se blížili k Radotínu, lim platnější byly jeho rády.

Pozdě odpoledne konečně přišli do lesa, kde měl Franta tolik vzpomínek: tady stála Fišerova chajda, odtud vyjel jeho otec na koni, tudy prchal s Drbalem…

Připlížili se až na okraj lomu.

Dívali se dolů.

Kamenný domek tu stál jakoby nic, nikde v dohledu nebylo ani památky po německých vojácích. Prochor se podíval na Frantu a Drbala. „Tak co myslíte, mládenci, je to tu normální?“ Ani Franta, ani Drbal neřekli slovo a pozorně si prohlíželi lom.

Kapitola třináctá – KAMENNÝ DOMEK

„Není!“ řekl Drbal přísně.

„Proč?“ zeptal se Prochor.

„Kde jsou kluci? Kolik je hodin?“

Prochor se podíval na hodinky. Měl letecké hodinky se stopkami a chronografem.

„Půl třetí.“

„Tak ještě nepadla. Jak se tak na to dívám, mají tu plno práce. Už dlouho jsem neviděl takhle zaprasenej lom. Vždyť tady za chvilku nebude k hnuti. Támhle mají bloky napůl nařezaný, kámen není rozsortýrovanej, hunty jsou nevyložený; no prostě skandál. Kde je pan majstr, že to tak nechá?“

„Ktérej pan majstr?“

„No Fišer přece.“

Vtom se Drbal zarazil a proud jeho výřečnosti ustal. Ovšem. Fišer asi musel zmizet a lom zůstal bez pána. Fišer přece měl zástupce, mezi lamači byli čtyři mistři a dva předáci, nejstarší předák zastupoval Fišera v době dovolené nebo když Fišer byl nemocný.

Možná že gestapo vybralo celé osazenstvo lomu.

„Slyšel jsem v lesním táboře;“ ozval se Franta, „že hitlerovci zavřeli spoustu fabrik, aby se jim dělníci neshlukovali. Možná že zavřeli i tenhle lom.“

Celé výsadkářské družstvo zalehlo a zkušené oči rozvědčíků zkoumaly lom metr po metru. Nikde však nebyla nic podezřelého. Nepřítele často prozradí maličkost, zapomenutý kus oděvu, hůlka, kouř z cigarety, roj komárů nad křovím, kam se nepřítel schoval… Tady nic takového nebylo. Lom byl mrtvý a slunce se opíralo do jeho obnažených skal.

Rezavějící koleje připomínaly žebra předpotopních ještěrů. Důlní vozíky zvané hunty stály na svých maličkých kolečkách, několik vrtaček vězelo vrtákem v balvanu, jako by lamač právě odešel, jen tak na skok, že nestálo ani, za to vrtačku uklidit.

Jistě, byl to nepořádek a starý Drbal se právem zlobil. V tuto chvíli však nepořádek nebyl tou podstatnou věci. Ve vzduchu visela jediná otázka: Obsadili hitlerovci lom, anebo je opuštěný? Nebo jinak: Je to léčka, nebo ne?

„Když se tu budeme válet jako stádo kanců, vyležíme tu důlek do kamenu, ale nezjistíme nic,“ řekl Prochor. „Franto, jdeme…“

„Halt, no tak halt, já jdu s sebou,“ ozval se Drbal. „Přece kluka nepustím do šlamastyky, já starý rudoarmejec.“

„Dědo, vy pěkně zůstanete tady a počkáte na nás,“ řekl Prochor. „Možná že budeme potřebovat nohy na běháni.“

„Ty mě budeš učit, co je zapotřebí na rozvědce,“ zlobil se Drbal. „Já chodil na rozvědku, když tys ještě smrkal do rukávu a do pěti jsi počítal jen v neděli a v církevně povolené svátky. Mě učil chodit na rozvědku samotný Buďonnyj, chlapče!“

„To snad ne,“ řekl Prochor pochybovačně. „Dobře, dobře, ale doopravdy mě učil jeden, který jednou Buďonného viděl,“ opravil se Drbal a sklopil zrak. Neměl rád, když ho utřinosové nachytali, jak se vytahuje. Prochor využil toho, že se děda hanbi, a zaútočil.

„Vy nás budete krýt, a kdyby něco, pěkně nácky osolíte. Vsadím se, že dovedete zacházet s bouchačkou líp než my všichni dohromady.“

„To bych řek,“ usmál se Drbal. „Dovedu ustřelit vose žihadlo od zadečku na sto kroků, chlapče!“

Tak se stalo, že Prochor opět zřídil ve své jednotce pokoj a mír a mohl se v klidu vypravit na rozvědku. Mládenci se pochichtávali jeho půtce a byli náramně zvědaví, jak dopadne. Nutno přiznat, že byli trochu zklamaní, že Prochor nakonec Drbala ukáznil. Divoký stařík se jim líbil, a zejména jim imponovalo, že je to starý rudoarmejec z občanské války.

„Jak to, že mluvíš tak dobře česky,“ zeptal se Franta, když za chvilku sestupovali do lomu. Šli stejnou cestou, kudy se před několika dny Franto plížil v dešti a kde nalezl. Onen tajemný drát. Franta dával pozor, zda znovu drát najde, ale nenašel ho.

„V lágru jsem se to naučil. V koncentračním táboře. Bylo nás tam sedmdesát v jedné malé místnosti. Měli jsme dřevěné pryčny, na nichž jsme spali po třech. Nejdřív nacisté dávali sovětské zajatce zvlášť, ale pak se stalo, že se ta parta vzbouřila, sebrala esesákům samopaly a pak desateronásobná přesila esesáků je musela dobývat půl dne. Ani jednoho nedostali živého a fašistů zařvalo třikrát víc než našich. Tak se esesáci dověděli, jak dovedou Rusové bojovat, a rozstrkali nás po celém lágru. A každý musel mít na zádech SU aby byl k poznání.“

Pohybovali se velice opatrně. Franta se snažil plížit tak dobře jako Prochor. ale nedařilo se mu to. Zdálo se, že Prochor nic neváži, že se vznáší – taková byla jeho síla a obratnost. Pohyboval se naprosto nehlučně. Franta občas shodil neopatrně nohou nějaký kamínek, ale Prochor nikdy nepohnul zbytečně ani jedním stéblem, ani jednou větvičkou.

Frantovi připadal jako dravá šelma, která se plíží za kořistí.

„Teď už buď zticha, na rozvědce se nevypráví,“ napomenul ho Prochor. Byli na dvě stě metrů od kamenného domku. Franta se ohlédl. Tam někde na vrcholku lomu je skupina jeho soudruhů, ale nebylo nic vidět. Dobře se zamaskovali A přece Franta cítil v zádech jejich zraky a uklidňovalo ho vědomi, že v záloze čeká posila – kdyby došlo na nejhorší.

Zatím však nikde nebyla sebemenší známka toho, že k nejhoršímu dojde.

Brzy se dostali na padesát metrů k domku. Jeho okna byla tmavá, zaprášená, pokrytá pavučinami. Nemihl se v nich ani slin. V jednom dokonce visel špinavý hadr – sloužil jako záclona, ale ani ten hadr se nezachvěl. Z komína se nekouřilo.

„Kdybych si tak mohl prohlídnout práh dveří,“ zašeptal Prochor, „hned bych viděl, jestli tam někdo je…“

Zvláštní pozornost věnoval porostu kolem domku. Rostly tam kopřivy a kdejaký plevel, jaký najdete na každém smetišti. Snad Fišer, snad nějaký strojník se pokusil vybudovat před strojovnou alpinum. Krásné kameny tam byly, to je pravda – budovatel si našel v lomu takové kameny, že nejeden alpinkář by zbledl závistí a své vlastni kameny, na něž byl až dosud tak pyšný a které sehnal a dopravil na svou skalku v potu tváře, ty by proklel a zavrhl. Byly tu kameny bílé a růžové, prostoupené zářivými žílami, posypané třpytnými krystaly. Alpínum vypadalo jako zářivá skála z pohádky, na jejímž vrcholu si mohli trpaslíčci postavit křišťálový zámek. Tolik kameny, zato rostliny tu byly ohavné. Jako Moravané se bránili u Hvězdy v bitvě na Bílé hoře, skupinka netřesků odolávala náporu hluchavek a bodláků. Byla to poslední známka ušlechtilé vegetace, zato všude jinde mezi kameny rostla ta nejodpornější rostlinná veteš, jakou je možno si představit. Nejhorší byly takzvané netýkavky, prašivá bylina s tobolkami, které prasknou při dotyku. Na tomto alpinu rostly netýkavky zvláštního druhu – byly už vpůli dubna zralé.

Prochor si prohlížel i rostliny, jestli na nich neuvidí nějakou stopu. Franta si začínal myslet, že Prochor je zbytečný opatrník, že přehání a že je načase vylézt z úkrytu a zcela prostě jít k domu.

Prochor však trval na tom, že se budou plížit. Natáhl závěr samopalu a Franta s tlukoucím srdcem udělal totéž. Nikdy ze samopalu nestřílel, ale Prochor ho poučil, že na krátkou vzdálenost „se z něho stříká jako z hadice“. Má zásobník na 71 nábojů ráže 7.65, pistolových nábojů, a to je dost nábojů na to, aby se člověk s trochou štěstí vysekal z nejhorší šlamastyky.

Připravil si také ruční granát. Ten Franta neměl, Prochor se bál dát jej nezkušenému chlapci do ruky. Jako mnoho válečných veteránů i Prochor měl upevněné granáty na opasku, za očko pojistky. Bylo to nebezpečné, protože granát se mohl při malé neopatrnosti utrhnout a vybuchnout svému majiteli přímo u zadku. Však Se to také nejednou stalo, ale kupodivu nešika obyčejně nehodu přežil a pak se mohl uchechtat, když o tom vyprávěl svým druhům. Stalo se to kdysi i Prochorovi a ten pak vykládal, že „to pšouklo a najednou stál na hlavě“.

Pohybem ruky naznačil chlapci, že má zalehnout, a sám postupoval kupředu, Franta namířil samopal na okna a čekal.

Prochor se šinul přikrčen ke dveřím do kamenného domku. Byl napjatý jako ocelové pero. Jeho instinkt, vycvičený za léta války a zajetí, mu dával jasné varování: něco není v pořádku. Pak si všiml skalky.

„Franto, bacha,“ zařval najednou a mrskl ruční granát zavřeným oknem do domku.

Až později, mnohem později, se Franta dověděl, že Prochor spatřil první jasnou známku, že v domku někdo je: na netýkavce byly popukané tobolky tak vysoko, že to nemohlo udělat zvíře, jenom člověk. Byly popukané pod oknem – zřejmě tudy někdo lezl.

Zároveň se rozlétly dveře a první postava v civilních šatech, zato ale se samopalem v ruce, se objevila Frantovým očím. Mechanicky zmáčkl spoušť, ale to už pálil i Prochor. Olověné střely drtily dřevo i omítku domku a zvedl se bílý oblak prachu. Civilista se samopalem dostal plný zásah Prochorova samopalu do hrudi a zmizel, jako by ho odvála vichřice. V té chvíli vybuchl uvnitř domku granát. Franta uviděl jako ve zpomaleném filmu, jak se okna vytrhávají z rámů a hnána tlakem vzduchu letí ven, daleko do prostoru. Střepiny mu hvízdaly nad hlavou.

Ale to už vyběhl další civilista s italskou berettou v ruce. Její rovný zásobník stačil jen na krátkou dávku. Ta ale byla dost dlouhá na to, aby Prochora doslova zlomila v kříži a přibila ho k zemi.

„No vidíš,“ vydechl Prochor svá poslední slova.

Franta se rychle obrátil k novému nepříteli, ale to už se objevily obláčky a plamínky na vrcholku lomu. Soudruzi spustili palbu. Civilista upustil berettu a chytil se za paži. Bezradně se rozhlížel kolem sebe. Franta zaťal zuby a stiskl spoušť. Nikdy nezapomene na vyceněné zuby toho muže. Bíle svítily v rozšklebené tváři, když se pomalu sunul k zemi. Prochor byl pomstěn!

Z domku však vyběhli další dva muži. Skrývali se ve strojovně, takže unikli výbuchu Prochorova granátu. Franta proti nim obrátil ústi své zbraně, ale marně mačkal spoušť. V bubnu neměl už jediný náboj.

Muži zalehli a opětovali palbu z vrcholku kopce. Zároveň se plížili k Frantovi. Pozdě chlapci napadlo dát se na útěk. Ozvalo se startování motoru, pak zařval výfuk silného dieselu a zpoza skály vyjel obrněný polopásový „hakl“, obrněný transportér wehrmachtu. Vyskákalo z něho tucet vojáků s přílbami na hlavách. Rozvinuli se do rojnice a její levé křidlo odřízlo Frantovi ústupovou cestu.

Byl ztracen.

Uvědomil si, že tentokrát ho fašisté dostali. Sám sobě se divil, jak je klidný, přestože si je dobře vědom vážnosti situace. V lesním táboře viděl, jak vypadají lidé. kteří se dostanou z fašistických rukou. Stopy mučení, narušené nervy, zničené zdraví. Někteří se stále nemohli odnaučit nestavět se do pozoru, když potkali muže v uniformě. Koreněvovi bylo vždycky hrozně lito a rvalo mu srdce, když viděl nějakou zbědovanou postavu, jak se při pohledu na jeho výložky kapitána Rudé armády napřímí do pozoru jako strunka a teprve po vteřince si uvědomí, že už není v lágru, a omluvně se usměje.

Fašisté dovedou udělat z některých lidí zvířata, ponížit je na úroveň mechanismu, zabít v nich všechno lidské, co v nich je.

Teď se jim Franta dostal do rukou.

Byla to pečlivě nastražená léčka. Fašisté si museli být jisti, že účastnici střílení v tajném objektu se sem zase vrátí. Asi čekali na Fišera… nebo věděli o Frantovi?

Odhodil už zbytečnou zbraň a šel vstříc civilistům s berettami v rukou.

Neřekli ani slovo a jeden ho praštil hlavni samopalu přes obličej. Roztrhl mu kůži na lícní kosti a Franta v tu chvilku začal krvácet.

Hitlerovská rojnice rychle postupovala vzhůru. A ke své hrůze Franta uviděl, že na hřebeni se to zahemžilo černými postavičkami – z tajného objektu zřejmě vyběhli esesmani. Možná že mezi nimi je i Frantův otec a pomáhá vraždit strejdu Drbala a sovětské výsadkáře… Snad se jim podaří uniknout, kéž by se jim podařilo utéct, modlil se Franta v duchu a v té chvíli dostal druhou ránu.

Pak přijel gestapácký horch, ten, který přijížděl den co den kontrolovat obsah munice.

Vyběhli z něho tři gestapáci. Spatřili těla před domkem, byli rudí ve tváři a nepříčetně řvali na Frantu ty nejhnusnějši nadávky. Jeden se na chlapce vrhl a začal ho bit pěstmi. Roztrhl Frantovi obočí a chlapec neviděl na jedno oko.

„Klid,“ řekl jeden z gestapáků. „Nejdřív nám musí povídat, pak si s nim pohrajeme. Tak pojď, svině, a los, los, schnell!“ Byl to Čech, kolaborant s gestapem. Popadl Frantu za límec a hodil ho do vozu.

Automobily značky Horch byly určeny pro nejbohatší z bohatých, pro něž mercedesy, autouniony a podobné vozy nebyly dost nóbl, dost luxusní. Adolf Hitler a jeho spřeženci používali mercedesů, ale vysocí činitelé nacistické strany, gestapa a SS si kupovali horchy, aby dali najevo svou svrchovanost, nezávislost a svobodu ducha.

Za jiných okolnosti by si Franta v horchu připadal jako v zámku. Sedadla byla měkká jako andělská náruč, všude se blýskal prvotřídní nikl a vysoce vyleštěná mosaz, palubní deska byla samozřejmě mahagonová a její přístroje byly zřejmě schopny změřit všechno, co na světě lze změřit.

Pro Frantu byla sedadla horchu mučírnou.

Gestapáci si vzali hocha mezi sebe. Nasadili mu pouta z oceli, která měla uvnitř kruhů zuby. Stáhli je tak, že zuby se zasekly chlapci do zápěstí a začala mu těci krev.

Jeden gestapák vytáhl z chlapcovy náprsní kapsy dokumenty.

Prohlížel legitimaci, pracovní průkaz a potravinové lístky vystavené na jméno Alois Staněk.

„Falešné, co? Pěkné svinstvo, už dlouho jsem neviděl tak hovadskou sbírku prasácky udělaných falzifikátů,“ zařval gestapák a bil Frantu svazkem dokumentů do krvavého obličeje.

„Jméno? Pravé jméno a rychle!“

Franta stiskl zuby a zavřel oči.

R jeho překvapeni další rána nepřišla.

Gestapáci si ho chtěli nechat „napotom“, nemělo smysl zajatce vyslýchat v prostoru, kde se ani nemohou pořádně rozmáchnout.

Projeli Chuchli, po asfaltové silnici pod barrandovskou skálou jeli stočtyřicítkou a zanedlouho se horch šinul nahoru na Pankrác.

Pak se před nimi otevřela vrata pankráckého žaláře a horch vjel dovnitř.

Frantovi třeštila hlavě bolestí. Byl malátný a zdálo se mu. že je v těle někoho jiného, nemocného, bolavého. Rád by se vrátil do svého těla, vždyť to bylo tak mladé, pružné, zdravě a silné! Proč jen ho opouštěl.. Aha, uvědomil si, vždyť já ho neopustil, gestapáci ze mne vymlátili duši a strčili ji do jiného těla jako do pytle…

Dva gestapáci předali Frantu bachařům a ti ho vlekli po nesčetných schodech a kovových můstcích. Frantovi se míhaly před očima postavy provázené bachaři, postavy s hadrem v ruce a kbelíkem Vody u nohou, vojáci se samopaly. Pak stanul před důkladnými dveřmi, zarachotily klíče, Franta dostal pořádnou ránu do ledvin a vpadl dovnitř.

Na pryčně seděl nějaký člověk.

Franta ani nezahlédl jeho tvář. letěl po hlavě, popohnán kopancem bachařovy okované boty.

Dopadl na tvář a zůstal ležet na břiše.

Podlaha příjemně chladila. Tak začal Frantův pobyt v pankrácké věznici.

Kapitola čtrnáctá – V HITLEROVSKÉM ŽALÁŘI

Franta byl zoufalý.

Byl si jist. že konec války je nedaleko, a přece se dostal gestapu do spárů, na poslední chvíli. Kulka může přetrhnout nit jeho života třeba pět minut po konci války..!

„Vstaň, příteli,“ ozval se nad nim laskavý hlas.

Nechtěl vstát, podlaha ho tak laskala, její chlad ho uklidňoval a zaháněl bolest a vzpomínky na Prochorovu hrdinskou smrt. na ztrátu svobody, na zklamáni s otcem…

„Vstaň, chci ti pomoci…“

Franta se s vypětím všech sil vzepřel na rukou a zvedl hlavu.

Na sklopeném kavalci seděl muž asi pětačtyřicetiletý, dobře oblečený, pečlivě vyholený, s pěstěnými vlasy a nehty… prostě elegán v nejlepších letech. Franta ovšem neměl náladu na oceňováni pánské elegance a při pohledu na tohoto muže ho napadlo jediné slovo: fízl.

„Jak jsi asi uhodl, jsem úředníkem státní tajné policie.“ usmíval se ten pán. „Ale nezoufej; nechci ti ubližoval jako kolegové od gestapa…“

Trochu se ušklíbl, aby dal najevo pohrdáni nad kolegy od gestapa. Už to, že užil českého názvu pro gestapo, mělo Frantovi naznačit, že tento gestapák je zcela jiný než ti, kteří ho tak brutálně zmlátili a odvezli sem, do pankrácké věznice.

„Chtěl bych se s tebou dohodnout.“

Vstal a pomohl Frantovi usednout na druhý kavalec. Kavalce musely být přes den sklopené, ale pán „od státní tajné policie“ měl výsady a mohl si ve vězeni dělat, co chtěl.

Franta se posadil a opřel se zády o zeď. Naštěstí byla také chladná, jako podlaha.

„Mé jméno je Schwarz, pocházím z Egeru, z Chebu. Proto umím tak dobře česky,“ vysvětloval Frantovi, přestože chlapce sebeméně nezajímalo, jak se fízl jmenuje. Cheb patři do oblasti Sudet, hitlerovci Sudety v osmatřicátém roce zabrali po podpisu hanebných mnichovských dohod, které připravily Československou republiku o celé pohraničí.

„Válka je ztracená,“ pokračoval Schwarz. „K německé kapitulaci dojde nejpozději zítra. Hitler je mrtev, Goebbles také, o ostatních se neví. Ale německá vojska v českomoravském prostoru budou pokračovat v boji.“ zvýšil fízl svůj hlas. „Neudrží se dlouho, ale pár dni to bude trvat. Za tu dobu z tebe může být lidská troska, mrzák, anebo dokonce mrtvola. Na zabití člověka stačí malá chvilka,“ ušklíbl se.

„Já vím, já už viděl, jak zabíjíte lidi,“ řekl Franta.

„Šikovný chlapec,“ pochválil ho Schwarz. „Viděl, umírat lidi. Postřehl jsi také při své šikovnosti, že s tebou mluvím velmi otevřeně. Patrně nevíš, že do této chvíle platí nařízeni, že jakákoliv zmínka o kapitulaci německých armád se trestá smrtí?“ Na Frantu to neudělalo žádný dojem. „Já s tebou mluvím o kapitulaci jako o hotové věci. Vidíš, jak jsem upřímný.“ Pátravě se podíval, co to s chlapcem udělá, a když se nedočkal žádné odpovědi, pokračoval. „Jsem vedoucí skupiny, která dostala od jednoho z důvěrníků zprávy o… ehm… vedlejší činnosti výzkumné skupiny v objektu Berta.“

„Berta?“

Franta si byl jist, že to jméno už někde slyšel, ale nemohl si vzpomenout kde. Bolest mu tak mučila mozek, že nebyl schopen přemýšlet.

„Berta je krycí jméno onoho tajného objektu, v jehož blízkosti jsi byl zatčen.“ vysvětloval Schwarz trpělivě.

Frantovi se rozbřesklo. Ovšem, když měl být spolu s Drbalem popraven na dvoře tajného objektu, esesáci hovořili o tom, že se „louči s Bertou“! Myslel, že jde o nějakou ženu. ale oni se loučili s tajným objektem Berta.

„Před několika dny došlo v objektu Berta k politováníhodnému incidentu. Přišlo v něm o život několik soukmenovců. Výzkumná skupina se pokusila uprchnout, a několika lidem se to dokonce povedlo. Ale tři padli do našich rukou. Dva muži jsou bohužel mrtvi, vyšetřovatelé gestapa si nedávali pozor a… nu, prostě řečeno – umlátili je k smrti. Zato ten třetí byl odolný… pověděl ale mnoho zajímavého. Vyprávěl o šestnáctiletém chlapci Františku Svátkovi… který je zasvěcen do tajemství, kde jsou dokumenty jejich vedlejší výzkumné činnosti. Prostě a krásně prozradil, že víš, kde jsou schovány dokumenty výzkumu miniaturní elektronky. Já ty dokumenty chci. Potřebuju je. Musím je mít.“

„Abyste si u Američanů za ně koupil beztrestnost.“ řekl Franta pohrdavě.

„Vím, že jsi čilý hoch,“ usmál se Schwarz. „V Čechách bude brzy horká půda pro lidi, jako jsem já. Dohoda mezi Sověty a Američany rozhodla, že Prahu obsadí Rudá armáda. Pattonova americká armáda se zastavila na čáře České Budějovice-Plzeň a nehne se odtud ani zanic. Já potřebuj u Američany a Američani musejí potřebovat mne, jinak mě vydají Rusům.“

„Mluvíte opravdu otevřeně,“ řekl Franta.

„Naprosto. Chci abys chápal jedno: já potřebuju mít něco, čím se u Američanů vykoupím. Jim je jedno, jestli mám na ruce krev, nebo ne. hlavně je bude zajímat, čím jim budu užitečný. Jako komisař Schwarz od gestapa jsem pro ně nula, nicka, vzduch. Jako majitel dokumentace vynálezu, která udělá převrat v elektronice, budu milionář.“

Franta netušil, že je schopen někým tak pohrdat, jak teď pohrdal gestapáckým komisařem. Díval se na něj a žaludek se mu chvěl hnusem. Vzpomněl si na Gilzina, na Windelbanda, na Prochora, na všechny ty statečné lidi, s nimiž se v poslední době setkal, na starého Drbala i na toho vechtra, jehož by gestapáci jistě zastřelili, kdyby se dověděli o jeho stycích s lesním táborem.

Tento člověk chladně kalkuloval, z vypočítavosti se přidal k Hitlerovi, z vypočítavosti se dal ke gestapu a teď z vypočítavosti se chce zmocnit dokumentů. aby utekl k Američanům.

„Hovořím otevřeně, protože musíš chápat, že dokumenty opravdu chci a nutně je potřebuji. Dostanu je za každou cenu. Dva lidi jsem nechal ubit, třetí to jistě nepřežije taky. Ty můžeš být čtvrtý. Ujišťuji tě. že takhle rozumně jsem mluvil s každým z nich. Nechtěli pochopit, co je ceká, když mi tajemství neprozradí. Nevěřili mi. Prosím tě, věř mi, nechám tě mučit, nechám tě umlátit, budou tě bít daleko víc než tě dosud bili. Vyrazím ti duši z těla, ale poviš mi to tajemství. V našich rukou je tvá matka a tvá babička. I ty budeme mučit, před tvýma očima je budeme trápit, abys pověděl.“

Obrovský balvan padl Frantovi na ramena.

„Já… nevím, kde dokumenty jsou…“

„To říkali všichni.“

„Opravdu nevím. Dokumenty byly v duté noze psacího stolu, ale viděl jsem na vlastní oči. že ten stůl někdo rozbil a skrýš byla prázdná. Věřte mi, na vlastni oči jsem to viděl.“

„Byl jsem v té místnosti, když jste utekli. Viděl jsem ten rozbitý stůl. Někdo z vás dokumenty odnesl. Potřebuji vědět, kdo to byl.“

„Nevím.“

„O tom se tedy přesvědčím,“ řekl Schwarz a vstal. Už se netvářil tak přívětivě jako zpočátku. Jeho tvář byla tvrdá jako bronzová maska.

Zaklepal na dveře a bachař je otevřel. Odešli, aniž se na Frantu podíval.

Bachař zamkl dveře, ale vzápětí je znovu odemkl a v klouzl dovnitř.

„Kamaráde, já jsem tě kopl a praštil, protože ta svině gestapácká seděla tady uvnitř. Musel jsem to udělat, jinak bych to odskákal. Že mi to dosvědčíš, viď?“ Franta mu nerozuměl. „Bude konec války, chápeš, a v rádiu z Moskvy říkali, že všichni kolaboranti budou potrestaný Já nejsem kolaborant, vážně ne, jsem tady bachař, to jo. ale kolaborant nejsem V Košicích už sedí nová československá vláda, je tam Gottwald a prej je tam i Beneš a spousta novejch ministrů a ty prej vydali dekret o kolaborantech. Musíš mi dosvědčit, že jsem tě kopnul jenom z nutnosti!“

Měl sýrově žlutou, zpocenou plet a páchlo mu z úst. Byl rosolovitě tlustý a laloky na krku mu přetékaly přes límec žalářského stejnokroje. Měl zarudlé oči notorického opilce.

Franta se otřásl. Další člověk, který hledá cestičku, kudy by utekl před trestem. Schwarz je velká ryba a pracuje ve velkém stylu. Tohle je malý, podlý chlap, malý duchem i tělem, zbabělec a podlec.

„Dobře,“ řekl Franta, unavený k smrti. „Jdi pryč.“

Poprvé v životě tykal dospělému, o mnoho starším člověku, aniž mu to ten člověk výslovně dovolil.

Bylo to horší, než kdyby snesl na zbabělcovu lebku tisíc prokleti.

Bachař se uklonil a odcouval s výrazem padoušské vděčnosti na měkkých lících.

Zůstal po něm smrad laciné mizerné slivovice. Zřejmě chlastal, aby překonal svou hrůzu.

Stejně chlastali esesmani z Hitlerovy tělesné stráže v bunkru pod Reichstagem, zatímco se jejich vůdce ženil a chystal k sebevraždě. Ožirali se k nepříčetnosti i ve vteřině, kdy střela rozbila Hitlerův zločinný mozek a groteskní skupina opilců pak polévala tělo nejhoršího zločince všech dob benzínem a pálila jeho tělesné pozůstatky.

Bylo to tragické a groteskní zároveň. Hlučně praskala temná opona, jež po šest let halila Evropu. Celé armády se vzdávaly, pancéřové kolony se valily napříč kontinentem a malý podlý bachař pankrácké věznice škemral před zbitým šestnáctiletým chlapcem o život.

Franta čekal celý zbytek dne, ale Schwarz se už neobjevil.

Bachař se přišel na Frantu podívat večer. „Nesu novinky.“ hlásil bachař horlivě. „Mezi lidma se to neví, ale já jsem se to dověděl od pánů z gestapa.“ Byl ještě hrdý na to, že má známosti s pány od gestapa. „Hitler je mrtev, oženil se a pak se zastřelil. Jeho nástupce je admirál Doenitz, co zatím velel loďstvu. A včera se sešla Česká národní rada. Jsou v ni komunisti, ale taky zástupci jiných stran a organizací. Je podřízená vládě v Košicích. Klementu Gottwaldovi a prezidentu Benešovi. Má řídit odboj proti Němcům. V Berlíně se už nebojuje. A v Přerově dneska vypuklo povstání! Prý se tam stahují ohromně jednotky esesáků z celého okolí. Chudáci lidi tam, proč raděj nepočkaj, až to všechno skončí…“

„Kdyby všichni byli jako ty, neskončilo by to nikdy,“ řekl Franta. „Koneckonců, jenom lidská zbabělost dovolila, aby se fašisti dostali k moci.“

„Ano, máš pravdu,“ horlivě souhlasil bachař, ale záhy vycítil, že Franta nemá špetku chuti na další debatování, a z cely odešel.

Franta položil své zbité tělo na pryčnu.

To byl První máj! To byl Svátek práce! Nešťastný, tragický den…

Obrátil tvář ke zdi a tiše plakal.

Pak usnul a zdálo se mu o Prochorově smrti.

Cela byla maličká, zdi byly vybílené vápnem. V rohu stál kyblík na osobni potřebu. V takových celách se na Pankráci tísnily tisíce lidi. Někteří už znali svůj rozsudek, jiní zase čekali na výslechy a na soud. Nebyli tu jen političtí vězni, ale i opravdoví kriminálníci. Měli mírnější režim než političtí.

Po dobu okupace fašisté nahnali do vězení a koncentráků ohromné množství osob. Dnes je k neuvěřeni, že v hitlerovských katovnách a mučírnách, celách a koncentrácích zahynulo 360 000 našich lidí. Z koncentračních táborů se vrátilo jen 75 000 živých lidí a plná třetina utrpěla vážné škody na zdraví.

360 000 lidských obětí je víc, než kolik například pádlo ve druhé světové válce Američanů. Hitlerovci tedy dobře věděli, proč se obávají příchodu Rudé armády a spravedlivého trestu.

Po celém území naši země byly tisíce takových cel, v jaké živořil Franta. A bohužel tisíce takových lidských zmetků, jako byl komisař Schwarz a jeho nechutná karikatura, Frantův bachař.

Až po válce se lidé dověděli pravdu, jakému teroru a hrůze byli po šest let vystaveni. A tím více si cenili těch, kdo nebojácně zvedli ruku k odporu proti okupantům.

Fašisté zaměřili svůj teror zejména proti komunistům: Dobře věděli, že mezi nimi najdou nesmiřitelné nepřátele fašismu, že komunisté nikdy nezapomenou na fašistické zločiny a viníky poženou k odpovědnosti.

Komisař Schwarz se třásl o svou kůži.

Franta k němu cítil nenávist, jakou dosud nepoznal. Uvědomil si, že Schwarz je muž, který stojí v pozadí všech pletich kolem vynálezu. Právě na jeho činnost byla Petrova buňka upozorněna,– právě před ním byli varováni oba uprchlici z tajného objektu Berta, kteří se skrývali v Baťhově domku.

Schwarz přišel za Frantou až třetího května.

Franta se už poněkud zotavil z gestapáckého bití. Rány mu už nekrvácely a přestaly ho bolet i ledviny, do nichž ho „z nutnosti“ kopl podlý bachař.

„Jak ses rozmyslel?“

„Nemůžu se rozmyslet. Nevím, kde plány jsou.“

„Dobře. Je deset hodin. Ve dvě přijdu znovu. Zatím ti dám malou ukázku, jak budeš vypadat zítra v tuhle dobu.“

Zabušil na dveře.

Zarachotil klič, dveře se otevřely a mezi nimi stáli dva gestapáci. Mezi sebou drželi ve vzpřímené poloze tělo, které mělo sotva lidskou podobu.

Franta vykřikl.

Hrůza mu sevřela srdce.

Ta krvavá maska s rozbitými rty, vyrvanými vlasy, oslepenýma očima, rozdrcenýma ušima, to byl inženýr Havel.

Schwarz ustoupil stranou a gestapáci hodili Havla dovnitř jako kus hadru.

Franta poklekl k Havlovi a zoufale hleděl vzhůru na mučitele. Ti se tvářili naprosto lhostejně, jako by před nimi neležel zmučený člověk, ale hadrový panák.

Když se vynadívali, odešli.

Za chvilku otevřel bachař dveře a nakoukl dovnitř. V ruce držel malou lékárničku a kbelík s čistou vodou. Tvářil se velmi vyděšeně a živou gestikulaci chtěl něco Frantovi říci.

„Co je?“ zeptal se Franta.

Bachař si zoufale přitiskl prst ke rtům, aby naznačil, že Franta musí být zticha. Ukazoval prstem na strop, pak na své uši.

Křepčil jako podivné pimprle, jako zrůdný Kašpárek, valil oči a máchal rukama.

Byl bílý strachem.

Franta pochopil. Ve stropě je odposlouchávací zařízeni, skrytý mikrofon!

Bachař se to teď dověděl a je zřejmě zelený strachem, protože gestapáci bezpochyby odposlouchali i jeho velezrádné řeči, které s Frantou vedl. Za každé slůvko z jeho řečí byl trest smrti.

Pokývl hlavou, aby bachaři naznačil, že rozumí jeho gestikulaci. Bachař zmizel a Franta rychle omýval Havlův znetvořený obličej, konejšil ho a z očí mu kanuly slzy.

Havel ještě dýchal, ale Franta brzy ztratil víru, že mučení přežije. Z hrdla mu vycházelo sípěni a z úst neustále vytékala krev.

Tak to byl ten třetí, nejodolnější muž. kterého gestapáci chytili. Ti první dva už umřeli. Nevydrželi, mučení. Havel ještě dýchal, ale zanedlouho Se připojí k prvním dvěma. Kdo byli ti dva? Byl to Cepič. Windelband, nebo Dutruc? Nebo někdo jiný? Snad komisař lhal, snad se podařilo chytit jenom Havla… Ale i to bylo strašné, že Havel, ten moudrý, mírný člověk musí umřít za tak strašných okolností!

„To jsem já, Franta.“ šeptal mu chlapec do ucha.

„Franta… Svátek… Já jsem tě prozradil.“

„To nevadí, stejně mě chytili, to nemělo na věci žádný vliv. Byli by mě dostali tak jako tak.“

„Nemohl… jsem to vydržet… strašně mě tloukli…“

„Neunavujte se, já všechno vím. Schwarz mi o tom všechno řekl.“

„Schwarz… ta bestie… potřebuje plány…“

„Chce je za každou cenu. Dal mi lhůtu čtyři hodiny, abych mu prozradil, kde plány jsou,“ řekl Franta.

Podíval se na strop, jako by hledal, kde mikrofon je. Neviděl nic, jen holou omítku. V rohu byl malý ventilátor. Že by mikrofon byl tam? Je to možné a celkem lhostejné. Jistě je to dobrý mikrofon, který zachytí každý šelest, i každé šeptání…

Havel začal blouznit.

Z jeho úst se linula dlouhá řada čísel bez jakéhokoli smyslu, ladu a skladu.

„Marie, pojď ke mně, Marie…,“ šeptal potom a Franta se sám sebe ptal, kdo asi je ta Marie, zda je to Havlova žena, nebo milá z mládí… Kdo ví, na co vzpomněla Havlova zmučená mysl ve chvíli, kdy se sila vytrácí z těla každou kapkou krve?

To je fašismus, opakoval si Franta, když pohlížel na umírajícího Havla. Fašismus, který je krutý do poslední chvíle, do poslední vteřiny. Vraždí pro sobecké zájmy malé hrstky lidi. Havel umírá kvůli Schwarzovi a milióny lidi zahubených fašismem umřely kvůli průmyslníkům, velkostatkářům, bankéřům, majitelům balíků akcii, pánů strojů a peněz, těžařů, naftařů a zbrojířů. Tihle páni potřebovali. aby se zrodila zrůda, která bude požírat lidi a plodit peníze a zase peníze.

Havel umíral, jeho hlas byl stále slabší a slabší a řeči, které vedl, ztrácely souvislost a smysl. Chvilku mluvil francouzsky, pak se pokusil vykřiknout nějaké jméno.

Potom ztichl a Franta si myslel, že zemřel.

Naklonil se k němu a uchopil ho za zápěstí. Snažil se nahmatat puls.

Ano, ubožák ještě žil.

„Franto… tvůj otec je esesman.“

To byla přece pravda, ale jak to mohl Havel vědět?

Frantu zamrazilo.

Bleskově mu proběhla v mysli ta chvíle, kdy stanul tváří v tvář otci v uniformě sturmbannführera SS. Nepadlo ani slovo, otec Frantu, neoslovil, pak utekl Fišer a otec i Franta ho pronásledovali… Drbal zůstal v místnosti, ale ten jistě neprozradil to strašné tajemství.

„Znal jsem ho dobře… tvého otce… ví, kde jsou plány… tvůj otec to ví… já taky…“ Světlá chvilka minula a Havel znovu mluvil z cesty. Pak řekl: „Plány… skála… pláče… plameny… ji bolí.“

To byla jeho poslední slova. Potom zemřel.

Vzápětí se otevřely dveře a vpadl Schwarz.

„Kdo je tvůj otec? Důstojník SS? Co je to za nesmysl?“.

Za jeho zády vykukoval mladý muž, zřejmě také gestapák. Byl to asi Schwarzův pomocník.

Schwarz se na něho otočil.

„Zjistíte mi, kdo sloužil v Berlíně jako sturmbannführer SS! Chci jeho jméno a papíry a rychle!“ Podíval se na Frantu a zasyčel: „Je v tom jistě nějaké svinstvo! Na toho tvého otce se podívám pěkně zblízka. Víš o tom něco?“

Franta neviděl důvod, proč by měl otcovu příslušnost k SS zapírat.

„Ano, viděl jsem otce v uniformě SS. Možná že právě on bude velet popravčí četě, až mě budete střílet.“

Na Schwarzově tváři se mihl pobavený úsměv.

„Holobrádku jeden pitomý,“ řekl skoro mile. Otočil se na podpatku a odešel.

Franta zůstal sám stát nad mrtvým tělem inženýra Havla a lámal si hlavu, co to všechno znamená.

Nepřišel na nic kloudného.

Kapitola patnáctá – PÁTÝ KVĚTEN

Schwarz se po čtyřech hodinách neobjevil, jak vyhrožoval.

Frantovi to připadalo neuvěřitelné.

Když nacisté odnesli Havlovu, mrtvolu z cely, propadl beznaději.

Hrůza posledních dnů ho vyvedla z rovnováhy. Zhroutilo se všechno, v co doufal a s čím počítal. Ztratil naději, že z hitlerovského žaláře někdy vyjde živ.

Přemýšlel o otci a jeho zradě, přemýšlel o Schwarzovi a zrádném Fišerovi, o soudruzích z Koreněvova oddílu… Přijde Schwarz a bude mě mučit… hučelo mu v hlavě. Jeho mysl byla tak rozvrácená, že se ani nebál. Než přijde večer, jeho tělo bude pouhá zmučená troska bez života, chvějící se hromádka masa a obnažených nervů, skučící a plačtivá, žebronící o ránu z milosti. Takový je fašismus a tak dopadne člověk, který má tu odvahu a charakter, aby se mu postavil se zbrani v ruce.

Ne, to nemůže být pravda! Franta se vzpíral takovým myšlenkám a snažil se je zahnat plnou silou své vůle Není to pravda a nesmi to být pravda. Havla umučili, ale neřekl jim, co chtěli vědět. Určitě není pravda, že Frantu prozradil. nacisté měli v práci ještě dva soudruhy a podlehnout jim mohl kterýkoli z nich.

Schwarz nepřišel.

Večer se objevil podlý bachař, brebentil o konci války a vyprávěl, že gestapáci už odnesli odposlouchávací zařízeni.

„Měli ho ve vedlejší cele. Sám komisař Schwarz ho tam instaloval. Ty musíš bejt moc důležitá osoba, že se Schwarz osobně namáhal. Na takovou práci má lidi, spoustu lidi. Ani bys nevěřil, kolik jích je.“

Franta se ušklíbl.

„Ale věřil… Zbabělců se najede vždycky dost.“

„To je pravda,“ přitakal podlý bachař horlivě. „To je pravda, spousta zbabělců je kolem nás.“

„Zato ty seš hrdina…“

„Copak neriskuju? Copak tu s tebou nemluvím? Copak ti nenosím zprávy? Já riskuju život, abys věděl. Já jsem taky odbojář.“

„Teď když Američani jsou na hranicích a Rusové v Berlíně. To dovede každý dělat odboj…“

Franta si uvědomil, kolik takových „odbojářů“ teď běhá po Praze, aby se mohli po válce chvástat svými zásluhami o znovunabyti svobody. Bachař něco brebentil a pak vypadl.

Celý příští den byl jako nabitý elektřinou. Ve vzduchu byl konec války. Na chodbách pokřikovali vězňové, kteří by si až dosud nic takového nesměli dovolit. Pankrácká věznice zvučela a hučela jako hnízdo sršňů.

Zmatené zprávy následovaly jedna druhou a jedna druhou vyvracela.

Vězňové se dohadovali, kdy půjdou domů. A o deset minut později se rozkřiklo, že gestapáci přivedli stočlennou popravčí čelu s kulomety a že pobijí všechny vězně, aby neměli svědky svých zvěrstev.

Nebyly to příjemné chvíle, ty vteřiny, minuly a hodiny plné nejistoty.

Co se dělo venku?

Až později, mnohem později se Franta dověděl, jaká byla venku situace.

Hitlerovci se snažili získat volnou cestu na Západ, k Američanům.

V Českých zemích v tu dobu bylo devět set tisíc německých vojáků, tedy téměř celý milión vojska. To bylo víc mužů, než s kolika Hitler zahájil druhou světovou válku.

Bylo jasné, že válka skončila, po Hitlerově, smrti nemohli už ani ti nejfanatičtější nacisté doufat v nějaký zásadní zvrat situace. Snažili se však uzavřít s Američany dohodu, aby mohli dál pokračovat v boji proti Sovětské armádě.

K tomuto podlému kroku by se jim velice hodilo, kdyby v takzvaném protektorátě, tedy v Čechách a na Moravě, se moci ujala česká „vláda“, složená z buržoazních politiků. Ti by mohli udržet na uzdě komunisty a pomoci hitlerovcům v politických pletichách.

Plán už byl na papíře, vrah z Lidic a Ležáků K. H. Frank byl dokonce už dohodnut s jistým panem Bienertem o sestaveni nové vlády. Bienert měl vystoupit pátého května v rozhlase a novou vládu vyhlásit.

Československá vláda však už měsíc zasedala v Košicích, a v Praze, jak už Franta věděl, zasedala Česká národní rada, kde hráli velkou roli i komunisté. To byla síla, která se postavila pletichám Franka, Bienerta a podobných pánů na odpor.

Tak o to šlo, o to se vedla mnohá jednáni, takového „převratu“ se týkala horečná pletichářská činnost, o níž národ neměl ani tušeni… Ani ti, kteří po léta nasazovali život proto, aby se konečně vrátila svoboda.

Podaří se Bienertovi a spol. jejich podlý plán?

V pátek 4. května 1945 to ještě nebylo jasné… Hra byla otevřená.

Pátého května se Franta probudil podivným hlukem. Věznice bouřila, křičela, venku se ozývala střelba.

Franta běžel k okénku a snažil se vydrápat nahoru, aby se podíval ven. Ale za jeho zády zašramotil klíč, objevil se podlý bachař, velmi rozčilený.

„Venku je povstání.“ vykřikl. „Tady máš civil a poběž“

Franta neváhal, rychle si oblékl štruksové kalhoty a odřený manšestrový kabát a už běžel za bachařem spletí chodeb a schodišť.

Na dvoře věznice už běžely stovky lidí. Brána byla otevřená, Franta se nestačil po bachařovi ohlédnout a už byl na ulici. Bachař zmizel za hradbou těl.

Znovu na svobodě!

Co se to děje? Jak se to stalo?

Ale to už do Franty někdo strčil, a tak tedy běžel s ostatními dál.

Z parku kolem Jezerky se ozývala střelba.

Nad střechami se objevil vzdálený dým.

„Lidi, poslouchejte, Rozhlas volá o pomoc!“ vykřikl nějaký pán z okna. Vystrčil starou pětilampovou philipsku na rám okna a pustil ji na celé kolo.

„Voláme všechny vlastence, všechny dobré Čechy! Kolem Rozhlasu se bojuje, bojuje se i na chodbách! Přijďte na pomoc!“

Od Krče přijížděla nákladní pragovka ověnčená lidmi.

Z okna vlál československý prapor. Jela pomalu, lidé na korbě něco křičeli.

Zcela blízko zaštěkal kulomet. Vězňové se rozprchli, někteří zalehli za obrubník chodníku.

Kdepak Franta, starý odbojář a partyzán!

Neváhal a utíkal k náklaďáku. Ochotné ruce mu pomohly na korbu a už ujížděl dolů do Vršovic.

„Jedeme k Rozhlasu,“ vysvětloval mu nějaký člověk v koženém kabátě.

„Máte nějaké zbraně?“ zeptal se Franta.

„Nemáme,“ přiznal muž. „Musíme je vydobýt od nácků.“

Jemně pišelo, byla zima a Franta se choulil do svého manšestrového saka. Náklaďáček uháněl, co mohl. Cestou minuli řadu tramvají. Zmizely z nich česko-německé tabulky,. namísto nich průvodčí vyvěsili československé vlajky.

V budově Rozhlasu se zatím bojovalo.

V hlasatelně číslo 5 se zabarikádovali hlasatelé Mančal, Kozák a Malík, navalili nábytek na dveře a prostřednictvím mikrofonu se obrátili na Prahu s výzvou o pomoc.

Náklaďáček uháněl a Frantovi se vracel do duše klid. Studený deštík mu chladil čelo. Povstalci byli tak radostni, tak plní důvěry v budoucnost, že Franta zapomněl na své starosti a stesky a netrpělivě vyčkával střetnuti s hitlerovci.

To nastalo dřív, než se kdo nadál.

Auto se dostalo pod vršovický viadukt a řidič přeřadil, aby se pustil do prudkého kopce, když tu z vedlejší ulice vyskočily dvě postavičky v uniformách šedé barvy, jedna vypálila dávku ze samopalu a ta druhá poklekla.

Prška střel rozbila sklo, řidič dostal několik zásahů do hrudi a do krku a v posledním záchvěvu života strhl volant tak prudce, že auto dostalo na mokrém povrchů dlažby smyk, narazilo pravým zadním kolem na chodník a převrátilo se.

Franta vylétl do vzduchu a bolestně dopadl na chodník. Kolem něho zněly polekané výkřiky ostatních.

A pak se ozvala strašná rána.

Automobil vybuchl a okamžitě začal hořet.

Franta se znovu přesvědčil o strašných účincích pancéřově pěsti.

Tlaková vlna ho přibila k zemi a vyrazila mu dech. Strašné horko mu ožehlo tvář a pocítil, jak se mu škvaří řasy a obočí.

Zdálo se mu, že exploze trvala celou hodinu, a přece to byl jen zlomek vteřiny. Ten stačil způsobit katastrofu.

Ještě štěstí, že se auto převrhlo a lidé se vysypali na chodník.

Bylo mezi nimi několik lehce raněných, muž v koženém kabátě měl zlomenou ruku v lokti. Lidé v řidičské kabině byli mrtvi.

Franta se brzy vzpamatoval z leknutí.

Muž v koženém kabátě seděl, sykal bolestí a držel se za loket pravé ruky.

„Je vám moc zle?“ zeptal se ho Franta.

„Dobrý je to, ale hned tak si nevystřelím,“ syčel muž. Sáhl do kapsy a podal Frantovi browning.

„Tumáš, kamaráde, teď to nebudu potřebovat. Jsou v tom tři náboje, tak nestřílej jako o Božím těle.“

Tři náboje. Nicotné množství, bezvýznamná síla? Franta se přesvědčil, jak málo střel že válce vypálených zasáhne cíl, kolikrát je nutno vystřelit, aby byl likvidován jeden nepřítel… Teď má jenom tři střely…

Je to ale lepši, než kdyby měl jenom holé ruce.

Spolubojovnici se skrývali za hořícím vrakem auta a vykukovali, kde jsou hitlerovci.

Franta jako první vyběhl z úkrytu, vrhl se ke stěně domu a s napřaženou pistoli postupoval kupředu.

Sledovalo ho nejméně deset párů vyděšených oči.

Ohlédl se.

Hořící vůz bezmocně ležel na boku a vypadal jako mrtvola zahubeného draka. Jen ty posekané hlavy na dlažbě chyběly.

Stačilo dvacet třicet opatrných kroků a dostal se až za roh.

Přikrčil se, přesvědčil, zda je zbraň připravena k palbě, a skočil.

Oba hitlerovci stáli u domu a nabíjeli samopaly.

Nečekali, že je někdo napadne.

Franta byl na tři kroky od nich, mladý, mrštný, zuřivý – a ozbrojený. Před očima mu probleskla tvář zmučeného inženýra Havla, zaťal zuby a střelil.

Jednou, dvakrát a potřetí.

Jeden hitlerovec se bez hlesu svezl na kolena, pak přepadl dopředu a jeho zbraň zachrastila na dlažbě. Druhého Franta nezasáhl, ale hitlerovec zahodil samopal bez zásobníku, zakřičel nějakou nadávku a dvěma skoky zmizel v domě.

Franta rychle popadl nabitý samopal a skočil do domu za prchajícím hitlerovcem.

Zaslechl dusot jeho skoků na schodech do sklepa.

Pak zaskřípěly dveře a zvenku se ozvalo německé řvaní.

Franta se zastavil. Co se to děje?

Rozhlédl se kolem sebe.

Stál v přízemi obyčejného vršovického činžáku. Jedno rameno schodiště vedlo do sklepa, druhé nahoru do pater.

Franta se pustil nahoru.

Na podestě v mezipalře bylo malé okénko, vyplněné mozaikovým barevným sklem, znázorňujícím Horymírův skok.

Franta otevřel okénko a spatřil špinavý dvůr, plný haraburdí – a hitlerovských vojáků.

Uprchlík jim něco vykládal a ukazoval do dveří, ze kterých právě vyběhl.

Fašisté dlouho neváhali. Bylo jich asi patnáct, všichni byli vyzbrojeni samopaly, dva nesli pancéřové pěsti a jeden byl obtížen lehkým kulometem.

Bez řeči se vrhli do dveří.

Franta stál v mezipatře, sám, ozbrojený jedním samopalem.

Proti němu byla skupina patnácti zabijáků.

Kdyby tu tak byl Prochor a Koreněvovi výsadkáři, napadlo ho a pevně stiskl pažbu zbraně.

Nacisté vtrhli do domu a hnali se krátkou chodbičkou k hlavnímu vchodu do domu. Předpokládali, že zastihnou opovážlivého mladíka na chodníku.

Od vchodu se ozvala divoká střelba a Franta, který se krčil u zábradlí a čekal na vhodný okamžik k zahájení palby, uviděl, jak nacisté ve zmatku prchají zpátky.

Někdo zřejmě stál u vchodu a uvítal hitlerovce palbou ze samopalu, který patřil uprchlíkovi.

Tři hitlerovci měli ten nevhodný nápad, že se schovali na schodiště. Franty si nevšimli.

Chlapec by těžko našel vhodnější okamžik… Zmáčkl spoušť a štěkající samopal mu ožil v rukou, vyplivoval prázdné nábojnice a stříkal oheň a olovo.

Jako by uragán srazil hitlerovce ze schodu.

V tom okamžiku Franta přestal střílet a znovu přiskočil k okénku s Horymirem.

Vystrčil hlaveň zbraně ven a spustil střelbu na zbytek hitlerovcú, kteří se skrývali na dvoře.

Hitlerovci vzápětí odpověděli neuspořádanou palbou, rozbili nejdřív Šemíkovi hlavu, a pak roztřiskali i Horymira. Většího efektu však jejich střelba neměla.

Dole v přizemku zaduněly další kroky.

Franta vykoukl a uviděl čtyři své spolucestující ze zničeného náklaďáku.

Zmocnili se zbraní padlých hitlerovcú, dva přiběhli k Frantovi a dva se pustili po schodech dolů.

Jeden ze střelců vyběhl po schodech o patro výše a pokropil dvorek z nového okénka, ozdobeného výjevem z dívčí války.

„Hande hoch. ruce vzhůru,“ volal na hitlerovce jeden z bojovníků.

Střelba umlkla na obou stranách.

Franta opatrně vykoukl oknem na dvůr a uviděl sedm fašistů se zdviženýma rukama. Samopaly se válely pod jejich nohama.

Když boj ustal, Franta si mohl lépe prohlédnout, s kým vlastně bojuje.

Ještě před chvíli mu hitlerovci připadali strašliví, ale teď viděl jejich Unavené, vyděšené obličeje a skoro mu jích bylo líto.

„Zvítězili jsme, zvítězili jsme!“ provolával najednou kdosi ze třetího patra. A už se hrnul dolů.

Byl to člověk asi třicetiletý, nevysoký, oblečený do sportovního saka a pumpek Měl trojúhelníkovitou tvář, široce posazené oči a mastné, kudrnaté vlasv. Na rukávě měl červenobílou pásku a na klopě odznak s tváři prezidenta Masaryka.

„Nazdar, bratři!“ hlaholil ten člověk. „Skvělé vítězství, skvělé!“

„Bratři“ něco zabručeli a nedůvěřivě po tom člověku koukali.

„Jsem majitel tohoto domu,“ oznámil jim hrdě. „Jsem rád, že jste prvního velkého vítězství povstání dosáhli právě v mém domě. Po revoluci nechám odlít z bronzu desku a připevním ji na fasádu.“

„Hlavně si musíte nechat spravit vokna na schodišti,“ podotkl Franta suše. „Mohlo by tudy foukat a zatejkat.“

Majitel domu se ohlédl a leknutím škytl.

„Mozaikové okno od mistra Fejfara!“

Rozčileně se obrátil k Frantovi.

„Stálo osm set korun v míru, dovedete si představit, kolik ie to peněz?“

Už tolik nejásal nad vítězstvím.

Běžel na dvůr ohledat další škody.

Spatřil zničenou fasádu – německá střelba ji zle poznamenala Později ten pán napočítal sto dvanáct důlků po střelách a oplakal každý zvlášť.

Bojovníci zvědavě přihlíželi jeho nářkům.

„Fasáda! Za osmačtyřicet tisíc v míru, dovedete si představit. kolik je to peněz?“

Zuřivě se podíval na Frantu a ostatní bojovníky. Polkl a obrátil se k hitlerovcům, kteří tu netečně stáli s rukama zdviženýma nad hlavu.

Ty samozřejmě nedojalo sto dvanáct důlků po střelách, byli mezi nimi lidé, kteří srovnali Sevastopol a Varšavu se zemi.

„Schweinerei!“ řval majitel domu, až mu přeskakoval hlas. Přitočil se k jednomu Němci a dal mu poliček. „Vrazi, zničili jste mi dům!“

Tak se stalo, že Franta neměl velikou radost, z prvního vítězství… Pohled na toho kašpara v pumpkách mu ji zkazil.

Oddíl byl teď slušně vyzbrojen.

Všichni měli zbraně, zabavili hitlerovcům mnoho ručních granátů a někteří si vzali i přílby. Franta si žádnou nevzal, jednak proto, že nechtěl nosit „plechovej klobouk“ po fašistovi, jednak proto, že přilba je setsakramentsky těžká a po hodince má člověk pocit, že na krku nosí ne jednu, ale deset hlav.

Lidé z ulice se zatím postarali o raněné z převrženého auta. Těm mrtvým ovšem nikdo život vrátit nemohl…

Přiběhl nějaký člověk v pršiplášti s rudou páskoví na rameni a nesl vzkaz z vršovického velitelství: dva muži mají odvést zajatce do sokolovny.

„Vršovické velitelství?“ podivil se Franta a člověk v pršiplášti mu vysvětlil, že v Praze jsou velitelství pro všechny pražské čtvrti, a je dokonce ústřední velitelství pod vedením generála Kutlvašra.

Dva muži se chopili úkolu odvést zajatce, šel s nimi i ten muž s rudou páskou a Franta zůstal se svými spolubojovníky opuštěn.

„Co teď?“ zeptal se jeden z nich a tázavě se podíval na Frantu.

„Co se na něho koukáš jako na velitele? Já jsem velitel, jsem četař od pěchoty.“ křikl jiný. Vypadal jako řezník, byl mohutný, ramenatý, zamračený.

„To by mohl říct každej,“ prohlásil ten první. „Já byl taky frajtr na vojně a nevytáhuju se.“

„Já se taky nevvtahuju, ale při povstání má velet ten, kterej je hodnosti nejvejš.“

Tak se tam hádali a Franta šel pryč.

Tísnily ho protichůdné pocity: povstání bylo něco skvělého. s nadšením se díval na československé prapory, které se tu a tam objevovaly po šesti letech poprvé, byl přímo očarován rychlým vítězstvím nad hitlerovskou přesilou. Naproti tomu hádanice, samozvaní „velitelé“ a na foukaní „četaři v záloze“ ho znechucovali.

Rozhodl se, že co nejdřív se musí doslat ke svým lidem.

A ze všeho nejvíc zatoužil podívat se za matkou a za babičkou.

Schwarz tvrdil, že matku a babičku zatkl, ale byla to pravda?

Musí se o tom přesvědčit, rozhodl se Franta.

Jeho první cesta povede do Horního Újezda.

Kapitola šestnáctá – ČERNÉ UNIFORMY

Byla to podivná cesta. Franta putoval domů celé odpoledne. Několikrát se dostal do přestřelky, ale nikdy nezahlédl protivníka. V některých částech Prahy, kudy procházel, byl naprostý klid, lidé poslouchali rozhlasové voláni o pomoc, a když spatřili Frantu se samopalem přes rameno, sesypali se na něho a vyptávali se zprava zleva, že Franta nestačil odpovídat.

Pomalu si dělal obraz o povstání.

Vlastně začalo už včera.

Praha čekala každým dnem, že se něco stane. Lidé, kteří měli tu odvahu a přechovávali přes válku zbraně, otvírali své úkryty. Odbojoví pracovnici zintenzivnili svou činnost, skupiny, které až dosud nevěděly jedna o druhé, navazovaly otevřené styky. Nebylo už nutné dodržovat přísnou konspiraci, která požadovala: čím méně lidi o skupině ví, tím je skupina bezpečnější před gestapem.

Ilegální organizace komunistické strany byly dokonce rozděleny na buňky po třech lidech, na takzvané „trojky“. Petrova buňka měla pět lidi, a i to bylo zvláštní, a byla tak velká jenom proto, že původní trojka přibrala k sobě ty dva inženýry, kteří uprchli z tajného, objektu Berta.

Od jednoho člověka se Franta po cestě dověděl, že pan Bienert hanebně pohořel se svým pokusem vyhlásit „Českomoravskou republiku“. Jel svou limuzínou do Rozhlasu, ale mezitím vypukla střelba a zrádce se do Rozhlasu nedostal.

Poslední německé slovo, které ve vysíláni padlo, znělo „Unlerhaltungsmusik“, zábavná hudba. Pak osazenstvo Rozhlasu vyhnalo kolaboranta a zrádce Jaroše a obsadilo hlasatelnu číslo pět. Po poledni začala slavná epopej květnového vysíláni Československého rozhlasu.

Rozhlas obsadili lidé. kteří povstali, a ti také první bránili budovu proti fašistické přesile. Nacisté se pokusili dobýt Rozhlasu přes dvůr. ale naštěstí se v budově nevyznali a hlasatelnu číslo pět, odkud Mančal a ti ostatní vysílali nenašli.

Několikrát se Franta na své cestě zdržel.

Pomáhal obvazovat raněné, pomohl jistému autodopravci opravit jeho auto poničené šestiletou zahálkou, několikrát si zašel, protože podle „zaručených zpráv“ by narazil na silnou jednotku SS.

Bylo jasné, že celá Praha povstala a že se bojuje všude. Byl to boj živelný, lidé se prostě vrhli na hitlerovce a začali je odzbrojovat. Narychlo zorganizovaná velitelství se pokoušela povstání řídit, ale to bylo značně obtížné, ba téměř nemožné.

Na ulicích se objevili první důstojnici v československých uniformách předválečné Armády. Někteří se chovali velmi dobře, ale jiní okamžitě vymáhali zupáckým způsobem poslušnost a vyžadovali, aby je poslouchali i odbojáři, kteří nasazovali krk, zatímco pan důstojník seděl doma v teple a leštil knoflíky na parádní uniformě.

A přece byl Franta šťasten.

Konečně bylo po nejistotě, konečně lidé sáhli k rozhodnému kroku.

Do Horního Újezd a přišel až v pět hodin odpoledne.

Dům byl zamčený, okna jejich bytu mrtvá.

Srdce se mu zastavilo úlekem.

Že by Schwarz mluvil pravdu a babička s mámou jsou skutečně zatčené?

Horní Újezd byl klidný a mrtvý, jako by se nic nedělo.

Franta si sedl na zápraži a přemýšlel, co teď bude. dělat.

Musí se přesvědčit, jak to s matkou a babičkou je.

„Frantíku, Frantíku,“ ozvalo se z nějakého okna.

Vyskočil a rozhlédl se. Z okna sousedního domu na něho kývala pani Dočkářová.

„Maminka s babičkou utekly, hledalo je tady gestapo, ale obě se zachránily. Odvedl je pan Baťha.“

Zase pan Baťha… Frantovi spadl kámen ze srdce.

„Nevíte, kam je odvedl?“ zeptal se, ale pani Dočkářová nevěděla. Franta poděkoval a už pelášil: kam jinam by je odvedl než do své skrýše v hlidačské budce továrny KARBO?

Nad bránou vlála československá vlajka.

Stálo tam několik mužů, zřejmě na stráži. Měli pušky a přílby na hlavách.

„Stůj, co tu chceš?“ obořil se na Frantu první strážný.

Franta mu vykládal o panu Baťhovi, o mámě a o babičce.

Strážní si ho nedůvěřivě prohlíželi a jeden z nich mu chtěl sebrat samopal.

„To je můj,“ křikl Franta pevně. „A nedám ho z ruky!“

Blýskal bojovně očima, až strážný couvl. Franta se v duchu zasmál. Jak asi bude tenhle hrdina bojovat proti esesákům, když se lekne šestnáctiletého kluka!

Dva strážní přivedli Frantu k Baťhovu domku.

Franta vstoupil.

Nad pracovním stolem visela československá vlajka a za stolem seděl – pan Fišer.

„To je překvapeni, co?“ zeptal se ledově.

„To je,“ řekl Franta.

Pan Fišer vstal.

„Zatýkám tě pro národní zradu, kolaboraci a několikanásobnou vraždu!“

Franta sebou cukl, chtěl strhnout samopal z ramene, ale to už se ho zezadu chopily pevné paže a zkroutily mu ruce dozadu.

„Baťhu a Irčana zatklo gestapo – na tvoje udání!“

Franta supěl vztekem. Tak přece se Petr nemýlil, Fišer je zrádce, odporný zrádce!

Vstoupil muž v uniformě československého rotmistra.

„Kdo je to, pane předsedo?“ zeptal se Fišera.

Tak vida, řekl si Franta, Fišer už je „předseda“! To to tedy dotáh vysoko!

„Nacistický agent, udavač a donašeč gestapa,“ informoval ho Fišer.

Rotmistr se okázale podivil, že tak mladý člověk může být takový zrádce.

„Sám je zrádce,“ vybuchl Franta. Ale někdo mu zezadu ucpal ústa.

„Prohledejte ho!“ kázal Fišer.

Po Frantovi skočil nějaký muž a v okamžiku mu vrazil ruce do kapes. Vytáhl na světlo odznak nacistické strany a kennkartu na jméno Jan Novák.

Fišer se rozzářil.

„Podívejme se,“ jásal, „podívejme se, co jsme to našli.“

Franta to nemohl pochopit. Jak se taková věc dostala do jeho kapes?

Pak mu svitlo.

Ovšem, vždyť je to zřejmě sako podlého bachaře, to je jeho odznak a jeho kennkarta, jeden z mnoha dokumentů, který každý občan protektorátu musel s sebou nosit vedle legitimace, pracovní knížky a pracovního průkazu ze závodu.

„Jak to vysvětlíš?“ obrátil se Fišer na Frantu a pokynul, aby mu uvolnili ústa.

„To není moje sako, dostal jsem je na Pankráci, kde jsem seděl v kriminálu.“

„Tak, v kriminálu,“ usmál se Fišer. „A kdopak ti dal sako?“

„Bachař z kriminálu.“

„Bachař!“ vykřikl Fišer s odporem. „Panáček se kamarádil s bachařem! Jak tě mohlo něco takového napadnout! Copak se řádný Čech a vlastenec kamarádi s bachařem, gestapáckou stvůrou?“

I rotmistr se otřásal hnusem, jak někdo může vyměnit přátelské slovo s bachařem, natož od něho vzít sako a kalhoty.

Franta si pomyslil, že nemá smysl se s těmito lidmi dohadovat, a mlčel.

„Něco vám povím, bratře rotmistře,“ řekl Fišer. „Ten chlapec potvrzuje přísloví, že jablko nepadá daleko od stromu. Jeho otec se dal k esesákům!“

Nastalo ticho. I Franta byl ochromen: jak to může Fišer vědět? Jenom tak, že je ve spojení se Schwarzem… ano, jinak to není možné.

Ale to už Fišer sáhl do kapsy a vytáhl dvě fotografie.

Jednu Franta znal. Byla to ta, kterou nalezl při prohlídce Fišerova bytu a kterou odnesl neznámý gestapák.

Na druhé fotografii byl Frantův otec v uniformě sturmbannführera SS. Byla to fotokopie snímku z nějakého průkazu nebo kartotéčního lístku. Otec se tam tvářil znuděně, jako se tvářívají lidé při úředním fotografování.

„Tohle jste vy,“ podotkl rotmistr a ukázal na první fotografii. Tam vedle otce stál Fišer.

Franta horečně přemýšlel.

Fišer může mít fotografii jenom od gestapáků. Jinak se k ní nemohl dostat. Franta sám na vlastni oči viděl, jak gestapák fotografii odnesl. Jistě ji nevydal z ruky jen tak, bez účelu. A vydal ji jenom „spolehlivému“ člověku, tedy dalšímu gestapákovi.

„Nemohlo to být jinak, než že Fišer byl agentem gestapa.“ Franta měl konečně důkaz Fišerovy zrádcovské činnosti.

Bylo třeba se spojit s Petrem, se skupinou, a skočit Fišerovi po krku. Je to člověk ze smečky, která se žene po vynálezu miniaturní elektronky, Franta už o tom nepochyboval.

„Je to tvůj otec?“ otázal se Franty rotmistr.

Franta přikývl.

„Znal jsem jeho otce před válkou. Určitě už tehdy byl ve službách nacistů a připravoval jejich vpád. Nic jsem netušil, koneckonců jsme tady sousedi a znali jsme se od viděni.“

„Pověsíme ho!“ vykřikl někdo vzadu.

Franta si uvědomil, že místnost jé plná lidí a že v nich roste nenávist proti agentovi gestapa, synovi důstojníka SS. „Pověsíme!“ ozval se jiný hlas.

„Stůjte, bratři,“ obrátil se k nim rotmistr. „Ten hoch musí jít před soud, je třeba zvážit míru jeho viny a náležitě ho potrestat.“

„Žádný takový,“ vykřikl první horlivec. „To známe, koho nepověsíme hned, vyvázne z toho s maličkým trestem a nakonec ho na amnestii pustěj.“

Byl to zřejmě taky takový ten vlastenec, který začal být zapálený pro věc odboje, když už bylo rozhodnuto, a teď chtěl osvědčit svou právo věrnost a nadšeni.

Lynčování šestnáctiletého chlapce k tomu mohlo sloužit docela dobře.

„Jako předseda národního výboru téhle čtvrti vyhlašuji rozsudek: František Svátek bude pověšen.“

Fišer ta slova vyřkl slavnostně, pomalu, vznešeným hlasem. jako by otvíral nový most přes Vltavu.

„Deme na to!“ křikl první horlivec a už se hrnul k Frantovi.

Venku se ozvala střelba.

Hrdinové pustili Frantu a vylekaně se podívali jeden po druhém.

„Co se děje?“ zašeptal horlivec.

„Esesáci jsou v továrně!“ ozvalo se venku.

Horlivec rozrazil dveře a spatřil rojnici mužů v uniformách SS. jak se sem žene se samopaly a kulomety.

Rotmistr zaječel první, otevřel okno a vyskočil ven. Ostatní horlivci a samozvaní hrdinové ho následovali.

Franta si uvědomil, že teď, když je bezbranný, udělá nejlépe, když bude následovat jejich přikladu, ale Fišer po něm skočil a stiskl mu hrdlo.

Venku se rozpoutala přestřelka.

Franta sotva popadal dech.

Fišer jim smýkl do kouta. „Kde jsou plány? Kde jsou lidi?“

„Nevím, pane Fišer, opravdu nevím.“ vydechl Franta. „Už jsem to povídal komisaři Schwarzovi.“

„Schwarz… ten se s tebou moc mazlil. Včas jsem mu říkal, aby sebral tvou matku a pořádně ji stisknul, že budeš hned jinak zpívat. Ale on než se rozhoupal, kdepak, tvoje matka i bába vzaly roha!“ Rozkročil se a založil ruce v bok „Teď tě vezmou do parády SS a to uvidíš tanec.“

Střelba byla divoká a nepravidelná. Z esesácké strany štěkaly kulomety, ale naši se statečně bránili. Ozval se i samopal a Frantu napadlo, zda je to jeho zbraň.

„Vybrali jsme to tady, ale sebrali jsme jenom Baťhu. Ostatní zmizeli a nemám tušeni kam. Chci to vědět, rozumíš?“

„Nevím, jak bych to mohl vědět, když jsem seděl na Pankráci.“

„Byl jsi v jejich buňce, musíš vědět, kde mají záložní byt.“

„Nevím. Dostal jsem se k nim jenom náhodou a hned mě nasadili k vám. Nic mi neřekli, abych věděl co možná nejmíň. K ničemu bych to stejně nepotřeboval!“

Fišer se na Frantu zuřivě díval.

Venku se smrákalo, ale hluk bitvy sílil. Na Prahu čekalo několik rušných nocí.

Střelba se ozvala už docela blízko.

Někdo rozrazil dveře. Fišer se otočil, ale když uviděl postavu v černé uniformě, znovu se obrátil k Frantovi.

„A máš to zpečetěný,“ řekl.

To byla jeho poslední slova.

Muž v černé uniformě vystřelil a Fišer nechápavě rozevřel doširoka oči, rozhodil ruce a padl jako podťatý.

Franta poznal svého otce.

„Byl to zrádce, Franto,“ zašeptal otec.

„Já vím, ale co ty, táto?“

„Už brzo ti to budu moci vysvětlit,“ šeptal otec a ohlédl se. Klikaté runy se mu blýskaly na černém límci. lebka s hnáty se blyštěla na čepici. Franta nevěřil svému sluchu, nevěřil svým očím.

Ale Fišer byl mrtev, o tom nemohlo být sebemenších pochyb. Otec se s nim nebavil, na nic se ho neptal, prostě ho složil jako prašivého psa.

Střelba utichla, pouze praskalo několik ojedinělých výstřelů.

Do místnosti vtrhli dva esesáci, jeden z nich se postavil před otcem do pozoru a hrdelní němčinou mu něco oznámil.

Otec blahosklonně kývl hlavou a gestem oba muže propustil.

„Jsem velitel těch lidí,“ řekl tiše. „Je to strašné, strašně.“

Sklopil hlavu, ale pak se pevně podíval Frantovi do očí.

„Ale ty mě pochopíš. Jsem rád, že ses dal na správnou cestu. Jsem na tebe hrdý. Sledoval jsem tě na každém kroku…“

„To tys… to tys mi pomohl, když mě sebrali gestapáci před domem Fišera?“

„Ano, já,“ přisvědčil otec. „Musel jsem tě hlídat, byl jsi nezkušený. Málem jsem tě ztratil, když tě sebralo gestapo. Ale naštěstí všechno dobře dopadlo!“

„Ne, nedopadlo,“ vykřikl najednou Franta, který si uvědomil souvislosti. „Schwarz o tobě ví, slyšel jsem na vlastni uši, jak nařídil pátrání po veliteli SS v objektu Berta! A Fišer má v kapse tvoje fotografie!“

Otec se zamračil, rychle se sklonil k Fišerovu tělu a vytáhl oba snímky.

„Musíme zmizet,“ zašeptal. Ohlédl se ke dveřím, ale tam se nehnula ani noha.

Venku už byla řádná tma.

Vystrčil Frantu ven a skočil za ním.

V továrních objektech se svítilo. Hitlerovci strhali zatemňovací závěsy a zřejmě celý objekt prohledávali.

„Tudy, táto,“ ukázal Franta. Vedl otce cestou, kudy sem poprvé vnikl.

„Počkej…“ zašeptal otec a zaposlouchal se do tmy.

Ozval se hluk motoru, štěkavé německé hlasy a najednou se objevily dva ostré kužely automobilových reflektorů.

Těsně k domu zajel veliký horch, zastavil a vyskákalo z něho pět civilistů. V záři reflektorů zahlédli Schwarze. Tedy i on odložil maskování a zatemněni auta.

Gestapáci s revolvery v rukou vnikli do domku. – Ale to už Franta s otcem neviděli, protože právě přeskočili zeď a prchali chodbami nevlídného domu.

Kapitola sedmnáctá – PERNÁ NOC

„Nejdřív se musím zbavit té uniformy. Přece se nemůžu pohybovat po revoluční Praze v uniformě SS.“

„A kdes k ni přišel?“ zeptal se Franta opatrně.

„Já jsem opravdu sturmbannführer SS,“ řekl otec, „Neptej se mě na to, teď ti to ještě nemůžu říct.“

Rychle kráčeli temnými ulicemi. Zdálky slyšeli střelbu a občas nad střechy vyletěla světlice nebo bělostné šňůrky světelných střel. Odněkud ze severu se ozývalo temné buch-buch dělostřelecké palby.

Továrna i s esesmany a gestapáky zůstala za nimi. Ulice byla plná stínů, občas zaslechli kroky a lidské hlasy.

Znenadání na ně vyletěl ze dveří jakéhosi domu neznámý muž.

„Poslouchal jsem rádio. Od Benešova jedou na Prahu tanky. Musíme stavět barikády.“

Někdo nad jejich hlavami otevřel okno.

„Cože,“ zvolal.

„Barikády,“ opakoval ten první muž.

Světlo z okna ozářilo Frantu a jeho otce. První muž se zběžně podíval, s kým že to mluví, a když spatřil černou uniformu, zaječel a dal se do křiku:

„Na něj, lidi, je tu esesák!“

Ozval se dupot, přibíhali nějací lidé. Frantův otec odstrčil toho muže a dal se na útěk. Franta ho následoval. Dlouho trvalo, než pronásledovatele setřásli.

„Takhle to opravdu nejde dál,“ vzdychl otec. Už dávno zahodil čepici a teď sundal i blůzu. „Černé kalhoty může mít kdekdo…,“ zavrčel.

„Málokdo chodí v takhle studené noci jen tak v košili,“ namítl Franta.

„Je mi opravdu sakramentská zima,“ připustil otec. „Ale to je pořád lepši než se nechat honit po nocích.“

„Je vám zima,“ ozvalo se za nim. Zřejmě té noci nikdo nespal a nejen stěny, ale celé ulice měly uši.

„Zima jako v morně.“ řekl otec.

„Tak já vám půjčím svetr a kabát,“ řekl hlas. Byla to milá čilá babka. Pozvala otce a Frantu dovnitř, uvařila jim meltu a vyprávěla o tancích, které se valí na Prahu.

„Ze všech stran se valí, hlásilo to rádio,“ vykládala. „Že prý lidi mají stavět barikády. Myslíte, že i v Oujezdě se mají stavět barikády?“

„Určitě,“ mínil otec. Franta si vzpomněl na gestapáckého horcha, který teď někde v noci pátrá po jejich stopě, a pomyslil si, že by pár barikád nebylo na škodu

„Z čeho se stavějí barikády?“ zajímala se stařenka

„Nejlepší jsou z dlažebních kostek,“ řekl otec. „Můžete ale do barikád dát všechno, co chcete.“

„Třeba skříň?“

„Skříň, ale ta je málo platná proti kulkám.“

„To je škoda,“ řekla stařenka. „Já nic nemám, jenom skříň.“

Rozloučili se s ní a odešli.

Byla to moc milá stará paní. V průběhu následujících dni se na každém kroku setkávali s lidskou solidaritou a dobrotou. Společné bojové úsilí lidi spojilo, navzájem přiblížilo. Jistě, našli se lidé, kteří těžili ze situace, snažili se vytřískat z ni výhody pro budoucnost, ale těch byla mizivá menšina.

„Kdyby tak věděla, že pomohla slurmbannfůhrerovi SS,“ zasmál se otec.

„Ti esesáci v továrně, to byli opravdoví esesáci?“

„Naprosto opravdoví.“ přisvědčil otec. „Jeden horší hrdlořez než druhý.“

„Ty znáš tajemství vynálezu…,“ řekl najednou Franta.

„Co to mluvíš,“ řekl otec jakoby nic.

„Vím to od inženýra Havla. A ví to taky Schwarz. Proto se za tebou honí.“

„Ať se honí, my se budeme za nim honit taky,“ řekl otec vesele a tónem hlasu dal jasně najevo, že by už jen nerad dál o věci mluvil.

Kráčeli ku Praze nazdařbůh.

Před sebou uslyšeli hlasy a podivné cinkavé zvuky. Když přišli blíž, zjistili, že skupina mužů a žen buduje barikádu. První barikádu, kterou viděli.

Zahrazovala příjezdovou ulici k vnitřní Praze. Tudy musel jet každý, kdo jel do Prahy z Horního Újezda.

Ve středu barikády stála převržená tramvaj: Kolem ní se pomalu vršil val z vytrhaných dlažebních kostek, popelnic naplněných hlínou a kdejakého haraburdí, které sem pilně nosili obyvatelé okolních domů.

„Pojďte nám píchnout,“ křikl na ně parťák barikádníků. „Už máme ruce vytahaný jako opice.“

Oba Svátkové, Franta i jeho otec, se vrhli do díla jako kati.

Parťák jim dal krumpáč a vesele vytrhávali dlažbu. Franta páčil kameny a otec Svátek je vybíral rukama a nosil na hi; omadu.

Parta jakýchsi chlapíků sem vlekla velikou, litinovou vanu. Někdo zase přivezl dvoukoulák pytlů ztvrdlého cementů

„Musíte udělat střílny,“ radil otec Svátek. „Jak budete střílet?“

„Stejně nemáme zbraně,“ namítl parťák.

„Musíte si pro ně dojít,“ řekl Franta.

„Kampak, ty chytráku?“

„Kam jinam než k nacistům,“ řekl Franta a s lítosti si vzpomněl na svůj tvrdě vybojovaný samopal.

Muži si dali od Svátka poradit a položili na hřeben barikády několik trámů a pod nimi vybudovali úzká okénka – střílny. Bohužel té noci vzniklo v Praze mnoho barikád bez střílen a v následujících dnech toto opomenutí stálo mnoho lidských životů.

Buch-buch, ozvala se znovu dělostřelba od severu a temnou oblohou prolétl letoun, snad německý, snad sovětský.

„Někdo jde,“ řekl muž, který hlídal vpředu.

„Kdo je tam.“ křikl parťák.

„Hermann Göring,“ ozvalo se ze tmy a Franta poznal hlas pana Baťhy.

„Pane Baťha, to jste vy?“

„Jo, kdo jinej, Františku!“

Bylo to překvapující, ale o to milejší setkání. Stejně překvapující, ale méně milé bylo další setkáni – s Baťhou přicházel i podlý bachař.

„Já se menuju Novák.“ řekl bachař.

„Nosím v kapse vaši kennkartu,“ řekl Franta a podal mu ji. Rád by dodal, že v kapse nosí i další předmět, odznak nacionálně socialistické strany, který bezpochyby také patři Novákovi. Ale přece jenom mu byl zavázán vděčnosti. a jak vidno, bachař pomohl i Baťhovi. Ne. Franta to nemohl podlému Novákovi udělat, přestože věděl, že Novák není lidumil ani vlastenec, ale pouhopouhý zbabělec, jemuž teče do bot a hledá, jak se dostat ze šlamastyky.

Vyprávění pana Baťhy bylo prostinké.

Přijelo gestapo a sebralo ho. Odvezli ho na Pankrác, pobyl tam den dva, nedostal se ani k výslechu a nakonec se mu podařilo proklouznout. Bachař Novák mu pomohl, zažili spoustu dobrodružství, stavěli už tři barikády, parta nějakých vojáků je chtěla zastřelit, ale nechala se umluvit obyčejným pražským policajtem, schovávali se v trafikantské budce před esesáky a nakonec se dostali sem.

„Novák se bojí vrátit domů. že prý by mu lidi rozbili hubu. Každý ze sousedství se na to těši. Nemůžou mu odpustit, že byl bachařem v pankrácké věznici,“ řekl pan Baťha.

„A heleme se, bachař z pankrácké věznice,“ řekl někdo, skrytý ve tmě. „To by zasloužil pár na hřbet.“

Nikdo se ale neměl k dílu, a Tak hřbet pana Nováka zůstal zatím bez úhony.

„Kde je moje máma a bábrlinka?“ vyhrkl Franta.

„No vidíš. Františku, zrovna k tomu mířím,“ řekl pan Baťha. „Jen pojďte se mnou oba a já vás tam dovedu.“

Šli nedaleko do bytu jistého pana Truhláře.

Tento muž byl jedním z těch bezejmenných hrdinů, kteří umožňovali komunistům unikat nástrahám gestapa. Nikdy, nekladl nálože pod železniční koleje ani nestrhával dráty telegrafních linek. Půjčoval pouze svůj byt ilegálním pracovníkům k přespáni.

Dnes se to může zdát málo, ale za okupace se taková věc trestala jediným trestem: smrtí majitele bytu a celé jeho rodiny. Tisíce lidí takto přišly o život.

U pana Truhláře bylo živo.

Bydlel v malém domečku na kraji ulice. Horní Újezd je napůl vesnice, podobné jako Radlice, Libuš, Hostivař, Měcholupy a jak se ty okrajové pražské čtvrti jmenuji. Domeček byl zakrytý hustými lískovými keři a po celou dobu války se tudy za noci plížili lidé stíhaní gestapem.

Dnes k panu Truhlářovi proudili lidé zcela otevřeně.

V ulici nebyla barikáda, ale u Truhlářova domků vyrostlo malé kulometné hnízdo vybudované z popelnic, naplněných hlínou a pěkně Červených cihel, které měl Truhlář připravené ke stavbě krechtu.

V jeho domku teď nesídlil nikdo jiný než újezdský výbor strany.

Franta vstoupil, následován Svátkem, Novákem a Baťhou.

„Franto!“

„Irčane!“

Oba mládenci si padli okolo krku. Byli tu i oba inženýři, plešatý „Vilém“ a kulaťoučký „Kódl“. I s nimi si Franta velice srdečně potřásl rukou. Pak chtěl představit otce, ale dřív než stačil něco říci, otec se představil sám.

„Já se jmenuju Říha;“ řekl. „Jsem Frantův strýc.“

„Franta neříkal, že má strejdu.“ řekl Irčan.

„Nejsem úplně strýc.“ zasmál Se otec Svátek. „Jsem spíš známý Frantovy mámy.“

Irčan se na něho zkoumavě podíval a řekl:

„No, můžeme se přesvědčit.“

Otevřel dveře do sousední místnosti a něco zašeptal. Objevila se maminka Svátková a Frantova babička.

Zůstaly stát na prahu jako solně sloupy.

„Nazdar, Maruško,“ řekl Svátek zvesela. „Tak jsem tady.“

„Ahoj…,“ zašeptala Maruška a v očích se ji zaleskly slzy.

Irčan si zřejmě oddychl, že je všechno v pořádku. Ověřoval si Svátkovu totožnost ze zvyku, odbojová činnost ho naučila instinktivní opatrnosti, k níž patřil i zvyk ověřovat si všechno, co se ověřit dá, a nespoléhat na lidské slovo. Bylo tolik neupřímných a zrádných lidí, kteří se pokoušeli vetřít do stranické organizace, aby ji mohli v příhodném okamžiku zradit a poslat na hitlerovské popraviště!

Franta byl celý nesvůj, pokukoval po otci a mámě a babičce.

„Jak vypadá situace kolem Fišera?“ zeptal se Irčan.

Dřív než se Franta zmohl na slovo, vstoupil Petr a znovu začalo představování a potřásáni rukou. S Petrem přišlo mladičké děvče, které mělo pod paží sešit. Byla to zapisovatelka.

Truhlářův domek nikdy předtím a nikdy potom nezažil takový ruch jako ve dnech Květnového povstání. Komunisté tu zřídili svůj výbor a odtud řídili bojové akce v celém okolí. Sem se sbíhaly informace z vedení strany, informace o počtu bojovníků i o zbraních, o pohybu fašistů a nutných opatřeních proti nim.

V čele výboru byl Petr a Irčan byl jeho zástupce. Nespali už tři dny, byli neholeni, šediví v obličeji, ale nedbali na osobní nepohodli.

Kdepak je asi ten nažehlený rotmistr, vzpomněl si Franta.

Ve stručnosti pověděl Irčanovi a Petrovi o tajném objektu Berta, o Fišerovi, o zbraních, o podzemní továrně i o svých dalších dobrodružstvích v lesním táboře a na Pankráci.

Vilém a Kódl se vyptávali, doplňovali Frantovy zprávy o Bertě, a zejména je zajímal osud jejich druhů. Zpráva o strašné smrti tři jejich kamarádů je zdrtila. Také ostatní ztichli a zaťali zuby, když Franta vyprávěl o Havlově konci.

„Tak Fišer je mrtev,“ opakoval Frantova poslední slova Petr.

„Ale Schwarz je na svobodě,“ ozval se otec Svátek. „To je ten pravý zloduch. Fišer byl jenom jeho náhončí.“

Petr se na něho zvědavě podíval, jako by chtěl říci: Vida, on to asi přece jenom nebude bezvýznamný „strejda“ a „kamarád“ paní Svátkové. Je to muž, který ledacos ví.

Potom Petr vstal a nezvykle slavnostním tónem řekl:

„Děkuji ti, soudruhu,“ a podal Frantovi ruku. Franta se podivil, proč k němu Petr nehovoří jako obvykle.

Petr mu podal nějaké papíry. Franta se na ně podíval. Byla to přihláška do Komunistické strany československa;

„Je mi teprve šestnáct,“ řekl nesměle.

„Pracoval jsi jako dospělý a musíš mít i všechna práva. Ty papíry jsou jenom formalita. Ve skutečnosti jsme tě už přijali před více než měsícem,“ řekl Petr.

Frantovi se rozbušilo srdce. Chápal, jaká je to čest. když mu dávají členství ve straně v šestnácti letech. Uznávají jeho zásluhy, nemyslí si, že všechno pokazil.

„Mohl jsem udělat víc a líp,“ řekl tiše

„Každý může vždycky udělat víc a líp Ale ty jsi udělal hodně, opravdu hodně,“ řekl Petr. „Schwarze nesmíme pustit ze zřetele. Fišer je mrtev, ale nebezpečí nepominulo. Naopak, v povstání se snadno může stát, že Schwarz využije zmatku a dosáhne svého cíle.“

Záměrně mluvil tak, aby mu rozuměli jenom zasvěceni: Schwarz dál pase po tajných plánech a nepřehledná situace v Praze mu může pomoci.

„Co navrhujete?“ zeptal se Petr.

Franta mlčel. Ozval se Svátek starší.

„Musíme do Berty. Tam všechno začíná a končí.“

„Jdu s vámi,“ řekl Vilém rychle.

„Já taky,“ dodal Kódl.

„Nejdřív se musíme vyspat,“ řekl Petr.

Franta chtěl něco namítat, ale Petr dodal:

„Je to rozkaz.“

„Já jsem už připravila spaní nahoře,“ řekla maminka. „Pojďte, já vás tam zavedu.“

Vedla je po strmých úzkých schůdcích do podkroví. Vilém s Kódlem sháněli jakési saky paky a oba Svátkové s maminkou osaměli.

Otec padl mamince kolem krku a políbil ji.

„Tolik jsem se o tebe bála,“ zašeptala.

„Říkal jsem ti, abys neměla o mě strach,“ konejšil ji otec. „Teď už jsem z nejhoršího venku.“

Matka se vyvinula z jeho objeti a po očku mrkla po Frantovi.

„Chlapec.… ví?“

„Viděl mě v uniformě SS,“ řekl otec.

Maminka se otřásla.

„Františku, nezlob se, já jsem ti to nemohla říct. Chápeš to? Já to věděla celou válku a babička to taky věděla. Musely jsme mlčet.“

„Pořád musíme mlčet,“ řekl otec. „Válka ještě neskončila. Jsem pro vás sturmbannführer SS, nic víc.“

Matka sklonila hlavu a Franta si uvědomil, že otci nerozumí. Jak to, nic víc? Otec se dostal za nějakých záhadných okolnosti do SS, k zabijácké jednotce složené z vyvrhelů a vrahů. A přitom si počínal jako vlastenec, jako spojenec. Několikrát se Franta přesvědčil, na jaké straně otec stojí. Že by to nebyl projev vlastenectví, ale otecké lásky, snad chránil Frantu jako svého syna a současně pomáhal vraždit jiné odbojáře?

A třeba – při té myšlence Frantovi zatrnulo – třeba právě teď pomohl, aby se esesácký vrah vetřel do řad povstalců, pomohl mu proniknout do stranického aparátu…

Třeba i Schwarzovo pronásledování je pouhá komedie.

Franta se přesvědčil, že v tajné válce odboje a policie je všechno tak složité, tak neupřímné, že nikdo si nemůže být ničím zcela jist.

Už jednou na otce vystřelil – je to několik dní, kdy se spolu poprvé setkali v podzemí objektu Berta.

Když bude nutno, vystřelí na něho znovu.

Soudruzi mu dali důvěru a on ji nesmí zklamat, za žádnou cenu.

Fišer je mrtev, zrádce, kterého měl mít na mušce. Franta se nevzdal role strážce tajemství: Bude teď hlídat svého otce. Toho strašného otce v uniformě sturmbannführera SS, i toho podivného otce ve vypůjčeném svetru a kabátu.

Kapitola osmnáctá – MĚSTO V OHNI

Vzbudili se brzy ráno.

Chtěli se vypravit přes Prahu do lomu, ale nakonec všechno dopadlo jinak.

Od Kostelce nad Černými Lesy se přesunula silná jednotka wehrmachtu, obklíčila Horní Újezd a v krátkosti ho obsadila.

Tak nějak zní zápis v kronice z oněch dnů. Pár suchých slov, jedna dvě věty, nic víc.

Kolik hrůzy a zoufalství ta slova skrývají!

Podobné věci se staly v Krči, na Pankráci, na Pražačce. Hitlerovci vstoupili do města a s nimi na smrt. Nevybírala si, kosila slepě, zuřivě…

Hlídka před Truhlářovým domem spatřila první vojáky; až když bylo pozdě.

Střelci v kulometném hnízdě zahájili palbu.

Otec s Frantou se probudili a v mžiku byli na nohou. Spali oblečeni, stačilo natáhnout boty a ve vteřině seběhli po strmých schodech dolů.

Petr pálil listiny a Irčan vydával stručné rozkazy skupině ozbrojených mužů. Tísnili se v síni, zasmušilí, ale odhodlaní bit se do poslední chvíle. To byli komunisté.

Museli vyběhnout z domku zadními dvířky. Zalehli v malé zahrádce pod rozkvetlé jabloně. Svítalo. Docela blízko se ozývalo hrčení tanků a obrněných vozů wehrmachtu.

„Vy dva musíte projít stůj co stůj,“ křikl na ně Petr. „Máte důležitý úkol. My to tady nějak přečkáme.“

Proklouzli do zahrady a za jejich zády se ozvala divoká palba. Fašisté napadli domek zepředu.

„Vrátíme se.“ špitl Franta.

„Pamatuj na Schwarze. To je člověk, kterého musíme dostat,“ řekl otec a Franta se až zachvěl – tolik pevnosti a chladu bylo v jeho hlase.

Podíval se mu do očí. Byly klidné, svítily pod svraštělým obočím jako dvě výstražné lampy.

Oba Svátkové běželi přikrčeni až k plotu, přeskočili ho a utikalí uličkou z kopce dolů Kolikrát Franta utíkal těmito místy, když si hrál s kluky na lupiče a na strážníky!

Doběhli na konec uličky, když se před nimi objevil obrněný vůz.

„Hande hoch.“ houkl na ně surový hlas.

Zvedli ruce vzhůru Z vozu vylezli tři vojáci se samopaly. Jeden z nich přikročil ke Svátkům a poplácal jim po kapsách. Neměli zbraně.

Vojáci je pak vybídli, aby šli kupředu.

Zavedli je na místo, které Franta dobře znal: došli uličkou až ke konečné tramvaje Tady stála ta bedna s pískem, kam ukládal část svých letáků. Odtud podnikl ten šílený běh o život, který tak divně skončil v domečku pana Baťhy… Nebyl čas na vzpomínky.

Stálo tu už dobře dvacet třicet mužů a žen. Měli ruce vzhůru a hitlerovci na ně mířili kulomety a samopaly.

Svátkové se připojili k ostatním. Franta znal ty tváře a sousedé znali jeho. Pak si Franta uvědomil, že poznali i tátu. Neodvažovali se mluvit, ale pokradmu se na něho usmívali a kynuli mu hlavami. Otec odpovídal sotva znatelným pokývnutím.

Potom přišel důstojník a chraplavým hlasem něco vykřikoval.

„Chce, abychom odstraňovali barikády. Když padne jediný výstřel z povstalecké strany, všechny nás postřílejí.“ přeložil jeho proslov učitel Jeřábek, češtinář a němčinář újezdské školy.

I on tu stál se zdviženýma rukama.

Vojáci přiváděli další rukojmí. Zajatců už bylo na padesát.

Zpovzdáli se ozývala divoká střelba. Později se Franta dověděl, co se dělo. Nacisté stříleli na potkání všechny muže. Zastřelili Truhláře a celou jeho rodinu. Zastřelili i Petra, pouze Irčan se probil z obklíčení. Hitlerovci pak chodili dům od domu, vraždili a kradli. Mnoho domů zapálili. Uličkami Horního Újezda, bezvýznamného předměstí Prahy, tekla krev. Nacisty to nemohlo zachránit od porážky. Byli navyklí na vraždu a slepě vykonávali rozkaz K. H. Franka, toho zběsilého vraha: Pražské povstání je nutno utopit v krvi.

„Los, los,“ vykřikovali strážní a obořili se na rukojmí pažbami pušek. Byla to hitlerovská výzva k odchodu. Mocipáni dovolili zajatcům dát ruce dolů a hnali je jako stádo až na hlavni ulici.

Franta se rozhlížel, jestli někde uvidí pana Baťhu, ale ten nikde nebyl, ani jeho nový známý Novák.

Na hlavní ulici stála kolona tanků a obrněných transportérů. Vojáci zvědavě vykukovali z věží obrněných vozidel, pokřikovali na zajatce a tropili si z jejich bezmocnosti nechutné šprýmy. Naznačovali, co civilisty čeká – pic, pic, tratata, všechny vás pobijeme.

Byla to neradostná pouť před hlavněmi fašistických pancéřů. Z klidného, milého Ujezda stoupal dým, třeskaly tam rány a zajatci nemohli hnout ani prstem, protože by byli v několika vteřinách pobiti.

Nacisté nasadili do té akce několik set po zuby ozbrojených mužů. Jejich velitel to oznámil docela jasně. Pobije bez milosti všechny při první známce odporu z české strany.

Tak došli až k barikádě, kterou Franta se svým otcem té noci pomáhali stavět.

Barikáda byla opuštěná. Obránci se museli stáhnout. Rukojmí jim znemožňovali střelbu. Obrana barikády proti takové přesile by ostatně byla sebevraždou.

K podobným případům došlo v květnových dnech po celé Praze. Stalo se, že nacisté hnali bezbranné civilní zajatce z Pankráce až na Zbraslav před hlavněmi svých kulometů a samopalů.

Důstojník jim teď nařídil, aby barikádu rozebrali.

Byla to krušná práce.

Hitlerovci řvali až do ochraptěni a nutili je ke spěchu. Rukojmí pracovali tak pomalu, jak to jen bylo možné, ale nikdo nemohl práci sabotovat. Hned měl v týlu hlaveň samopalu. Oba Svátkové pracovali bok po boku.

„Když si představím, že ještě včera jsem byl sturmbannführerem SS… Dovedeš si představit, jak bych s tímhle hejhulou zatočil?“ pošeptal otec Frantovi.

Příslušnici zbrani SS byli nadřazeni obyčejným vojákům wehrmachtu. Měli pověst ukrutných hrdlořezů a bonzové nacistické strany jim dávali ve všem přednost.

Franta se ale té představě nemohl ani pousmát, protože vidina otce v esesácké uniformě ho strašila, až ho mrazilo v zádech.

„Ruhe… ticho!“ zaburácel německý feldvébl, který zaslechl Svátka šeptat. „Nekecat a makat!“

Za dobu okupace se zřejmě naučil několik jadrných českých slov.

S hořkosti v ústech Svátkové odstraňovali střílny, které večer budovali. Odnesli i trám. Skládali ho ke kraji vozovky, když za jejich zády zarachotil samopal a ozvaly se vzteklé německé výkřiky.

Otočili se a spatřili sotva dvacetiletého Honzu Benešů ležet v krvi. Hitlerovec se samopalem stál nad nim. Z hlavně se kouřilo a hitlerovec řval.

Pohledem se Svátek otázal učitele Jeřábka, cože se stalo.

„Chtěl utéct.“ zašeptal Jeřábek.

„To je skvělý nápad,“ ušklíbl se Svátek a mrkl na Frantu.

Nápad to byl jistě dobrý, ale jak to navléci?

Benešův tragický pokus o útěk zvýšil pozornost hitlerovců. Pobíhali kolem svých zajatců jako vzteklí psi a hrozili okamžitou střelbou. Bylo na nich vidět, že jsou nervózní.

Konečně byl prorván úzký průchod barikádou a kolona se znovu dala do pohybu.

Po padesáti metrech narazili na druhou barikádu.

„Himlhergot,“ řval velitel kolony jako pominutý. Zaštěkal několik rozkazů a hitlerovci se rozběhli do domů, které přímo sousedily s barikádou.

Vyvedli deset patnáct vyděšených žen a děti.

„Překládej,“ vybídl velitel Jeřábka.

Učitel důstojně přikývl.

„Kdo postavil tu barikádu? Odpovězte, nebo vás dám zastřelit!“

Myšlenka střílení civilního obyvatelstva se zřejmě panu důstojníkovi zalíbila, protože zastřelením vyhrožoval při každé příležitosti.

„Nevědí,“ překládal učitel Jeřábek.

„Jak to, že nevědí, krucifix, je tu barikáda jako barák, převrácená tramvaj a popelářský vůz. to muselo stavět padesát chlupů a ty baby nevědí, že tu někdo stavěl barikádu,“ láteřil důstojník.

Jeřábek se chvilku s žen ti mi dohadoval a pak se obrátil k důstojníkovi.

„Říkají, že opravdu nevědí. V noci přišli nějací lidé a cosi tady dělali Ženy myslely, že jsou to dělnici z elektrických podniků a opravuji koleje.“

Důstojník se mohl pominout zuřivosti. Znovu se setkal s odporem Čechů, vypěstovaným šestiletou okupací. Byla to drzost.. a přece nebylo možné na to odpovědět palbou samopalů.

Důstojník to nemohl pochopit. Ženské stoji před hlavněmi samopalů a kulometů a nerozpakuji se tvrdit něco tak drzého, něco tak nehorázného, něco tak výsměšného!

„Zažeňte tu pakáž do pelechů a vy, bando, koukejte tu barikádu rychle odstranit. Nebo…,“ chtěl říci: Nebo vás dám postřílet, ale uvědomil si, že už toho bylo dost a že už začíná být trochu směšný.

Pohled na mladého Beneše však vůbec nebyl směšný.

Důstojník byl nervózní, strašně nervózni. Spěchal, on i jeho kolona, a odstraňování barikády trvalo tak dlouho.

To ovšem ještě nevěděl, že po celé Praze vyrostlo přes noc šestnáct set takových barikád! Praha byla pro německé tanky neprůjezdná.

Po půlhodině se kolona znovu rozjela.

„Jestli to takhle půjde dál, jsme v pátek ve Vršovicích,“ ušklíbl se Svátek. Vršovice byly nejbližší pražská čtvrt, soused Horního Újezda.

A byla neděle 5. května 1945.

Nad Prahou zněla dělostřelecká palba a zajatci zahlédli i tři fašistické tryskové stíhačky. Spolu s raketami V-l a V-2 patřily k pověstným „tajným zbraním“ Adolfa Hitlera, jimiž chtěl v poslední chvíli zvrátit běh světové války. Ale Rudá armáda bylá už příliš hluboko na německém území a postupovala příliš rychle, než aby nasazení „tajných zbraní“ mělo nějaký praktický význam.

Najednou důstojník nařídil koloně, aby zastavila.

Za rohem se objevila skupina fašistických vojáků. Šli pomalu, byli zřejmě unavení. Někteří byli raněni, jednoho museli podpírat a sotva šel.

„Teď dávej pozor,“ zašeptal Svátek synovi. „Až ti řeknu, skočíme přes plot do téhle zahrádky a pak pryč!“

Hitlerovci se ploužili koloně vstříc.

Důstojník jim šel naproti.

„Je to tam špatný,“ hlásil poddůstojník. „Češi tam mají spoustu barikád, mají pancéřové pěsti a jedno dělo. Čert ví, kde ho k sakru splašili…“

„Co se děje?“ ptali se vojáci, vylézali z věži tanků a šli příchozím naproti.

Jejich pozornost značně polevila.

To byla příležitost, na niž Svátek čekal.

„Teď,“ houkl Frantovi do ucha a už letěl přes nízký plot zahrádky. Franta zůstal za nim pozadu jen o zlomek vteřiny.

Ra ta ta ta, zarachotil první samopal, pak druhý a uprchlíci zaslechli svištění střel nad hlavou. Franta se nepamatoval, že by se kdy v životě pohyboval tak rychle jako teď. Plížili se, ale takřka letěli pár centimetrů nad zemi, opírajíce se špičkami nohou a prsty rukou. Olověné střely drásaly mízou napité kmínky ovocných stromů, rvaly listí a květy šeříkového keře. Pak si hitlerovci uvědomili, že střílejí moc vysoko, a nasypali několik dávek skrz plot přímo do míst, kde Svátkové ještě před zlomkem vteřiny byli.

Hlína létala uprchlíkům od pat. Okamžik později už ale byli za rohem domku, a než sem první pronásledovatelé doběhli, byli v sousední zahradě, a za další dvě tři vteřiny už lezli přes nový plot.

Byli volní. Cesta k Radotínu byla otevřená.

Radotin je ale vzdálen Od Horního Ujezda a Vršovic dobrých patnáct kilometrů vzdušnou čarou

Čekala je strastiplná cesta.

Zahrádkami se dostali až na trať vedoucí na vršovické nádraží. Už zdálky viděli, že na kolejišti hoři několik vagónů. a spatřili i další známky boje: mezi pražci ležela bezduchá těla mužů v železničářských uniformách. Kolem nádražních budov praskaly výstřely pušek a štěkaly kulometné dávky.

„Hej, schovejte se, co tady špacirujete jako na Václaváku,“ houkl na ně chlapík v železničářské uniformě. Skrýval se za hromadou pražců, v ruce držel pušku a díval se na ně jako na zjevení. „To jste si nevšimli, že vypuklo povstání?“

Jeho odkaz na „špacír po Václaváku“ nebyl případný, protože v tu dobu se na Václavském náměstí zle střílelo a „špacír“ po největším pražském náměstí by jistě nebyl to nejpříjemnější, co by člověka mohlo potkat.

Svátkové se přikrčili a přeběhli k nádražákovi do jeho úkrytu.

Sdělil jim, že nádraží dobývá rota esesmanů a že naši se drží z posledních sil. „Já jsem hlídka a střežím naše kluky odzadu,“ dodal. Měl pušku a deset nábojů. Tím chtěl odrazit útok třeba celé Schörnerovy armády. Byl ale plný odvahy a nadšení, zatímco hitlerovci, jak Svátkové poznali, byli unavení, vyděšení, nervózni. Povstání v Praze jim působilo značné starosti.

„Potřebujeme se dostat na Radotin,“ řekl mu Svátek.

Nádražák přikývl a ani se neptal, co tam chtějí dělat.

„Musíte to vzít oklikou, přes Nusle se k řece nedostanete. Tam je to prolezlý skopčákama. Možná že odpoledne to bude jiný, ale teď to tam stoji za starou belu.“

Ukázal jim, kudy mají jít. Vydali se směrem na Vinohrady.

Tak se Franta dostal znovu do míst, kde včera už jednou byl a kde získal samopal.

Bylo to zvláštní. V některých ulicích byl naprostý klid a pouze vzdálený ohlas bojů připomínal, co se ve městě děje. Zato o pár domovních bloků dál zuřila bitva a umírali lidé.

Do palby se znovu dostali v okolí Rozhlasu.

Sem se sjížděli bojovnici z celé Prahy, ozbrojeni i neozbrojeni, ale všichni odhodláni nedat se. Byli mezi nimi i důstojníci ve vojenských uniformách. Byli špinaví a krvavení jako všichni ostatní a čerta hleděli, aby jim někdo vzdával vojenské pocty.

Povstání bylo prověrkou charakterů a v krátké době se ukázalo, co v kterém člověku věži.

Svátkové by se nadšeně zapojili do bojů o Rozhlas, ale jejich posláni bylo jiné.

Chtěli se pustit k řece Žitnou ulici, ale ani tady se nedalo projit. V Žitné ulici byl v domě číslo 53 jeden ze štábů povstání a v jeho okolí se vedly kruté boje. Pustili se tedy podél Riegrových sadů k budově ředitelství státních drah u Bulhara.

Na obou nádražích, Hlavním i Hybernském, se střílelo, ale Hybernskou ulici bylo možno projít.

U Prašné brány potkali skupinu ozbrojených mužů, kteří utíkali do Celetné. Volali, že kolem Staroměstské radnice se bojuje a že je možné získat tam nějaké zbraně.

Svátkové zbraně potřebovali, vydali se tedy za nimi.

Kolem Staroměstské radnice se skutečně bojovalo. Nž náměstí stály dva tanky a bezhlavě střílely do radniční budovy. Obránci palbu opětovali a zdálo se, jako by v každém okně byl střelec. Později se ale ukázalo, že radnici bránila hrstka odhodlaných lidi, kteří přebíhali od okna k oknu, aby hitlerovce zmátli. Bránili radnici ze všech sil, už proto, že tu byla ústředna městského rozhlasu, z něhož bylo možno vysílat i v době, kdy hlavní budova rozhlasu na Vinohradech byla vyřazena z provozu a vlna 135 se odmlčela. Rozhlas střídavě vysílal i na vlně 415 metrů a prostřednictvím tlampačů městského rozhlasu. Každý prostředek byl dobrý k tomu, aby zůstal zachován kontakt mezi jednotkami bojujícími v různých pražských čtvrtích. Důležité také bylo, že zůstaly v provozu telefonní centrály a že velitelství „Bartoš“, jedno z důležitých středisek povstání, velitelství generála Kutlvašra v Bartolomějské ulici a Česká národní rada byly telefonicky spojeny s místními veliteli po celé Praze.

Tato velitelství byla v kontaktu i s okrajem Prahy, tedy i s Horním Újezdem, ale i Cakovicemi, Počernicemi a dalšími obcemi přilehlými k hlavnímu městu.

Svátek ani Franta si ovšem nepředstavovali, že u Staroměstské radnice jím někdo odevzdá zbraně zabalené do celofánu a převázané růžovou mašličkou.

Bylo třeba počkat na příležitost.

Ta se naskytla brzy.

Připojili se ke skupině bojovníků, kteří se krčili u Týnského chrámu. Skupina byla pod stálou palbou z vikýře Storchova domu. Z domu stoupal dým. Nacistický střelec opustil vikýř a vlezl na střechu. To byl jeho konec. Dobře miřená střela českého povstalce ukončila jeho život. Nacistova postava se vztyčila na střeše v podivné křeči, chvilku se potácela na okraji a pak se propadla do hlubiny.

Svátek nečekal, až ho někdo předběhne, a vrhl se k nacistovu tělu.

Kulometčík jednoho z tanků operujících na náměstí Svátka zahlédl a spustil na něj palbu. Střely drtily omítku, svištěly po dláždění, ale Svátek nedbal. Vyrval nacistovi zbraň z rukou a už se přískoky vracel do bezpečí.

„Ty chlape, ty máš odvahy pro celej regiment,“ poznamenal někdo obdivně. Svátek na to řekl jenom: „Hm.“

V zásobníku pušky bylo pět nábojů. Svátek jemně klepl syna po rameni a kývl na něj bradou. Franta pochopil: stáhnout se odsud a pátrat po lepší výzbroji.

Pustili se na Ovocný trh a běželi kolem Stavovského divadla.

Průhledem mezi domy zahlédli poničené Václavské náměstí. Vedeni elektrické dráhy bylo přetrhané a dráty se válely v širokých kotoučích po zemi pokryté troskami. Několik domů hořelo a bylo v troskách. Taky na rampě Muzea se bojovalo. Nikde nebylo vidět ani živáčka. Kdo by se také odvážil vběhnout do toho deště kulometných střel, který pršel po ploše. Václavského náměstí.

Na Uhelném trhu jsou veřejné záchodky. Jakýsi šestý smysl přiměl Svátka, aby mrkl dolů do vchodu záchodku. Spatřil tam tři hitlerovské vojáky, jak se převlékají do civilu. Ve vteřince skočil mezi ně. Hitlerovci poslušně zvedli ruce vzhůru. Konečně měli oba Svátkové výzbroj, jakou potřebovali: samopaly, větší množství nábojů, ruční granáty. Hitlerovští vojáci stáli se spuštěnými kalhotami a apaticky přihlíželi, jak si dva povstalci upevňuji kolem pasu nacistické vojenské opasky a zasunuji za ne granity s dřevěnými rukojeťmi. Když se vyzbrojili, měli se Svátkové k odchodu.

„Co máme dělat?“ zeptal se jeden voják německy.

Stál tam jen tak v košili a tvářil se rozpačitě. Neměl velitele, aby mu komandoval.

„Dělejte si tu, co chcete,“ řekl Svátek bezvadnou němčinou. „Třeba si dejte nohu za krk.“

Odcházeli a hitlerovci tam stáli s otevřenou papulou a přemýšleli, jak to vlastně ten bandita myslel: mají si opravdu dát nohu za krk, nebo to byl jen žert?

„Bestie, v civilu chtějí proklouznout k Američanům,“ odplivl si Svátek, když vyšli nahoru.

Přes Uhelný trh se hnal nějaký muž se sekerou v ruce.

„Hej, ty, sloužil jsi na vojně?“ křikl na něho Svátek.

„Sloužil, proč se ptáš?“

„Umíš zacházet s tímhle?“ ukázal mu Svátek přebytečný samopal.

Chlapíkovi zazářily oči.

„Neumím, ale naučím se…,“ řekl, zahodil sekeru a hnal se po samopalu. Opravdu, nestávalo se, aby v revoluční Praze někdo přišel tak snadno k tak mohutné výzbroji.

Zbývala jim puška s pěti náboji. Darovali ji uniformovanému policistovi, který vystřílel zásobník své služební pistole a byl teď úplně bezbranný. Nacisté se v posledních měsících války v okupované zemi báli a sebrali zbraně i policistům a četníkům. Nechali jim jen pistole s jedním zásobníkem.

Povstání se rozšířilo po celé Praze. Nacisté stahovali posily z širokého okolí.

Oba Svátkové – otec a syn – ale neměli čas ani právo lámat si takovou věci hlavu. Měli jeden úkol: zabránit Schwarzovi, aby se zmocnil tajemství zajatců objektu Berta. A tomuto cíli museli podřídit všechno svoje snažení.

Po velkém úsilí se dostali na Smíchov, pak se svezli kamiónem plným povstalců do Lahovic a pěšky se vydali na Radotín.

Došli tam k večeru. Zašli do hostince U Portlandu, kde dostali najíst a napít. Museli za to vyprávět, co se v Praze děje. Do hostince se stahovali lidé ze širokého okolí. V okrajových obcích Prahy se šířily poplašné zprávy, že hoři Pražský hrad, že fašisté zbourali Karlův most a že gestapo chodí dům od domu a stříl i každého desátého muže. Takže Svátkové museli pečlivě vyprávět všechno, co zažili a viděli. Hostinský sice pouštěl povstalecký rozhlas, ale lidé raději poslouchali zprávy očitých svědků a přímých účastníků bitvy. Mnoho mužů z Radotina odešlo na pomoc Praze a rozhlasu, ale nikdo se zatím nevrátil.

Pak se setmělo a oba Svátkové se znovu dali na cestu. Hostinský od Portlandu jim předtím ještě zabalil několik chlebů a jedna babička jim palcem namalovala křížky na čelo, ať se ošívali a protestovali, jak chtěli.

Kapitola devatenáctá – KDYŽ SKÁLA PLÁČE

Otec se synem opatrně postupovali noční tmou. Samopaly s nataženými závěry namířené dopředu, ostražitě našlapovali a co chvíli se zastavovali, aby poslouchali, zda neuslyší něco podezřelého.

Z Prahy sem doléhala zvuková kulisa bitvy, do které občas zaduněl výstřel z tankového děla. Povstání v Praze vyvolalo řetěz povstání po celé zemi. Ve všech městech a vesnicích lidé zaslechli vysílání pražského rozhlasu, partyzáni opustili své lesní úkryty, odbojáři vystoupili z ilegality a se zbrani v ruce se obořili na okupanty, odzbrojovali je, ochromili železniční a silniční dopravu a rušili telegrafní linky. Praha byla centrem bojů a jako k nejdůležitějšímu dopravnímu uzlu se k ní zaměřoval hlavní zájem fašistů, kteří právě tudy chtěli vybudovat ústupovou cestu na Západ, případně v pražské kotlině zřídit ohnisko odporu.

Svátkové kráčeli už dobrou hodinu a Frantu napadlo, že lom by už měl tady někde být. Radotín nechali daleko za zády.

„Stůj, nebo střelím. Ruce vzhůru!“ křikl někdo ze tmy a z černoty vystříkl oslepující proud světla.

Současně se ozval výkřik:

„Vždyť je to Franta! Krindepane, to je Fanouš, vrátil se nám z kriminálu, poběž sem, kluku, ať tě můžu popadnout za tu tvoji palici střapatou!“

Franta poznal křaplavé skřehotáni starého Drbala.

„Strejdo,“ Vykřikl a už se hnal do tmy.

Tiskli si ruce srdečně a dlouho.

„Povídej, cos prožil…,“ vybídl ho Drbal.

„Všiml sis, s kým jsem přišel?“

Franta se zeptal opatrně… dobře věděl, že Drbal tehdy poznal otce v esesácké uniformě.

„To je… Svátek,“ zašeptal Drbal, když opatrně na otce posvítil.

„Ty ses stal mým bráchou, jak slyším,“ zasmál se otec. Narážel tím na oslovení „strejdo“!

„No, nevím, nevím, jestli jsme bratři,“ řekl Drbal váhavé.

„Zastřelil Fišera, před mýma očima,“ vyhrkl Franta. Chtěl, aby Drbal otci důvěřoval, chtěl zaplašit tu hrůznou vzpomínku na otče v uniformě důstojníka SS. Ale jak má chtít od starého zkušeného Drbala, někdejšího rudoarmejce a pomocníka španěláků, aby uvěřil něčemu, čemu se uvěřit nedá, když on sám, šestnáctiletý kluk, má plnou hlavu pochybnosti?

Ale otec hovořil tak volně a smál se tak upřímně, že zaplašoval Frantovy pochyby.

„Uvidíme,“ řekl Drbal. „Je nás tu dost, abysme dali pozor na jednoho člověka.“

Nepověděl, na kterého člověka, ale Franta chápal, na co stařík naráží: bude dávat pozor na otce, tedy rozhodl se stejně jako Franta. Bude Svátka hlídat.

Drbal měl pravdu: bylo jich tu dost.

Z lomu se stalo válečné leženi.

Stáhla se sem valná část lesního tábora, v čele s Koreněvem, který Frantu zvlášť srdečně uvítal. Mnozí uprchlíci z transportů smrti, kteří už měli dost sil, neváhali a šli na pomoc bojující Praze.

Koreněv dostal od svých nadřízených rozkaz zůstat zde v záloze a krýt přístup k Praze radotínským údolím.

Vrtěl nad tím hlavou a nedovedl si to vysvětlit.

„Jsem stará vojna, ale nikdy jsem neslyšel, že by povstalecké město mělo nějaké zálohy. Uvnitř Prahy se čtyři chlapi tahají o jednu flintu a my tu budeme ležet v záloze. Čert aby to spral!“

Byl ovšem opravdu stará vojna a bylo mu jasné, že vojákovi v poli je často rozkaz nadřízených míst nepochopitelný, protože on nemůže vidět jiné souvislosti než mokrou hlínu pod sebou, ústi nepřátelských zbrani proti sobě a svist střel nad hlavou. Vyšší velitelské orgány ale nemohou uvažovat na základě takových představ. Jejich úvahy a rozhodnutí vyplývají z širokého pohledu na celou řadu zdánlivě nesouvislých operaci a situaci.

Kdoví co v tom vězí, říkal si Koreněv. Kdoví jaký kdo má na tomhle lomu zájem! Už se toho tady semlelo dost, možná že až příliš mnoho.

Obyvatelé okolních obcí sem vozili zásoby a lidé z lesního tábora se po dlouhé době pořádně najedli. Koreněv s hněvem zjistil, že počet obyvatel nového leženi se menši, ale chápal, jaká je příčina: mnoho dobrovolníků bylo příliš nedočkavých, aby tu stálo se založenýma rukama, zatímco Praha bojuje.

„To jsme mohli sedět v lese,“ brumlali, a když byla příležitost, vzali nohy na ramena a už upalovali ku Praze.

Kolem Koreněva zůstalo jádro oddílu – sovětští a čeští partyzáni. Jejich vycvičený instinkt jim napověděl, že dlouho v nečinnosti nezůstanou.

Drbal zavedl Koreněva na místo, kde padl Prochor. Gestapáci hrdinovo tělo odvezli a nikdo už nezjisti, kde ten statečný člověk odpočívá. Koreněv si chmurně prohlížel místo posledního boje hrdinného Prochora, jeho zraky klouzaly po zničené omítce, roztřískaných dveřích… Neřekl ani slovo.

To všechno Drbal vykládal Frantovi a jeho otci. když pomalu kráčeli tmou. Kolem nich bylo ticho, zdálky duněla dělostřelba a doléhal sem nepořádný třeskot pěchotních zbrani. Koreněv šel vpředu, v ruce samopal a za pasem svazek ručních granátů.

„Ten člověk snad nespi,“ řekl o něm Drbal. „Mám na hlídce vždycky pocit, že Koreněv hlídá, jestli dobře hlídám.“

A bylo lomu přesné tak. Když Drbal zastavil oba Svátky, Koreněv se vzápětí vynořil ze tmy jako duch, až se Drbal lekl a odplivl si.

Šli po skalní stěně do hloubi lomů. Minuli domek, kde Franta prožil tolik dobrodružství. Naposled tady byl, když ho zatklo gestapo a když zahynul Prochor. Teď se sem vrací, obklopen přáteli ve zbrani.

Před několika dny by neuvěřil, že se něco takového může stát.

Za své sídlo zvolil Koreněv Bertu. Nikoli z pohodlnosti – od začátku povstání v Bertě nešla elektřina a voda, takže nefungovalo větrací zařízeni a ovšem ani světlo. Muži se utábořili v ústi železničního tunelu, podnikli několik výprav do nitra objektu a přitáhli staré pytle, matrace; součásti fašistických uniforem a z toho vetešnictví vznikla lůžka.

Přede dveřmi hořel oheň.

Koreněva a jeho průvod přivítaly radostné výkřiky a zástupce podal hlášeni: až dosud žádná z hlídek nehlásila nebezpečí přepadu. Jak se zdálo, objekt byl opravdu prázdný, Němci se odsud stáhli.

Koreněv usedl k ohni a ostatní následovali jeho přikladu.

Vyzval Frantu, aby si sedl vedle něho.

Bez okolků zavedl řeč na Prochora a jeho smrt.

Mluvil česky se silným ruským přízvukem.

Při jeho řeči se ve Frantově hlavě honily všelijaké myšlenky. Znovu si připomínal události minulých dnů. Když Koreněv domluvil, nastalo ticho a nikdo se neodvážil je porušit.

Potom někdo vykřikl a celá Berta se snad propadla do pekla.

„Do zbraně!“ zařval Koreněv, vyskočil a několika kopanci rozmetal oheň. I Franta strhl svůj samopal z ramene.

Střely ze samopalů a kulometů drnčely po betonových zdech Berty, svištěly ve vzduchu a pleskaly do rozmoklé půdy.

Fašisté!

Odkud ale přišli? Koreněv vydával rozkazy. Jeho lidé se kolem něho seskupili a on je stručnými slovy vysílal do tmy. Bez váháni muži vybíhali do deště olova. Hitlerovci zřejmě přicházeli seshora, od betonové zdi se strážními věžemi. Koreněv vysílal skupinky po třech střelcích do boků. aby útočníky obešli a napadli ze stran. Bylo to riskantní, hitlerovci mohli něco takového tušit a očekávat, ale Koreněv neměl na vybranou – ledaže by se chtěl stáhnout do hlubin Berty, kterou neznal. Ostatně, to mohl udělat vždycky, jako pobledni pokus o záchranu.

Zdálo se však, že hitlerovců není moc, nanejvýš jedna četa.

Jedna četa dobře vyzbrojených mužů je ovšem velká síla a hitlerovci byli vyzbrojeni přinejmenším čtyřmi kulomety a všichni ostatní měli samopaly a dostatek střeliva.

Zavěsili do oblohy dobře tucet světlic na padáčcích a rázem bylo světlo jako ve dne. Bylo to podivné světlo, bílé, studené, bez stínů. Předměty vypadaly neskutečně, jako papírové modely v technickém muzeu.

Hitlerovci přicházeli.

Nebylo možno jim upřít odvahu. Jejích přískoky byly přesné a rychlé: vyskakovali jako zajíci z brázdy, pohybovali se s přesností dobře namazaných mechanismů. Koreněvovi lidé se už vzpamatovali z překvapeni a zasypávali útočníky divokou, palbou. Ve světle bořícího magnézia byly vidět temné postavy tří padlých fašistů.

Ale na prostranství před Bertou leželo nejméně pět padlých partyzánů.

Ani Franta, ani otec Svátek nedostali od Koreněva žádný pokyn. Zůstali tedy po jeho boku Koreněv bezpochyby podrobil labyrint chodeb Berty, alespoň běžnému zkoumáni, protože znal tu chodbičku vedoucí z. železničního tunelu šikmo vzhůru na prostranství, kde Franta s Drbalem byli lapeni esesmany.

Několikrát nazdařbůh vypálil od vchodu do betonové budovy na přicházející hitlerovce, otočil se a pádil do nitra tunelu. Svátkové a několik partyzánů ho následovali. Dunění jeho kroků jim bylo vodítkem. Obdivovali se mu, s jakou jistotou se pohybuje v naprosté tmě. Oni sami klopýtali po pražcích koleji a neměli tušení, jak hluboko v tunelu jsou. Střelba sem doléhala zdaleka, jako když někdy na ulici pronikne zavřenými okny zvuk filmového představení vesnického kina.

Koreněv ale jako by byl netopýr a měl schopnost pohybovat se ve tmě se stejnou jistotou jako na plném sluníčku.

Trvalo snad jen pár vteřin, když vyběhli znovu na vzduch.

Magnéziové světlice dohasínaly. Nedaleko nich se ze skalisek vynořila silueta fašisty se signální pistolí. Práskla rána signální pistole, vysoko na nebi prskla světlice a rozlila svou jasnou záři po skále, a to už Koreněvův samopal plival oheň. Frantovi připadalo, že hitlerovec se rozbil jako porcelánová figurka nebo že jeho stín splynul se stíny skal, jako když se inkoustová skvrna vpije do pijáku. Střelba hitlerovců na chvilku utichla – útočníky zřejmě nový střelec překvapil.

Koreněv se mžikem otočil na své druhy a ukázal jim na řadu těžních vozíků před sebou. Stačilo jen krátké gesto a hnal se kupředu, hlavu skloněnou mezi širokými rameny. Připomínal býka v aréně, ale býka nadaného chladnou rozvahou.

Chladný vlhký vzduch se opíral svými mrtvolně studenými dlaněmi o Frantovu tvář – tak rychle chlapec utíkal, že cílil odpor vzduchu. Uslyšel hvízdot a pleskání docela blízko sebe a teprve po chvilce si uvědomil, že to byly střely z kulometu.

Tapťapťap, ozvalo se a střely tloukly do země u jeho nohou a kousky hlíny lítaly do výšky jako čertíčci.

Doběhl k vozíku a přimkl se k jeho rezavému baňatému tělu. Téměř ho objal, jako by to nebyl mrtvý kov, ale laskavá náruč maminky. Napadlo ho na okamžik, že je doma, v bezpečí.

Žuch… to u sousedního vozíku přistál otec.

Ve světle magnézia Franta zahlédl, jak se otec po něm podíval a přátelsky se zašklíbil.

Franta prostrčil hlaveň samopalu pod koly vozíku. Shledal, že vozík je skvělá střílna, přestože mu brání v dokonalém výhledu.

Podíval se kupředu, a co spatřil, naplnilo ho zděšením.

Snad deset dvacet kroků od něho se vztyčil mohutný hitlerovec s ručním granátem v ruce. Napřahoval se pomalu, jako když nějaký bájný obr zvedá nad hlavu svůj kyj. Franta stiskl spoušť samopalu. Zbraň se mu zmítala v rukou a chlapec všemi smysly vnímal šňůry olova, které vyslal do tmy. Hitlerovec nezakolísal a dál se rozpřahoval, jako by chtěl dohodit někam strašně daleko. Přitom Franta nepochyboval, že hitlerovec chce hodit granát přímo na něj.

To není možné, musel to dostat, říkal si Franta a připadalo mu, že střílí nekonečně dlouho, že už musel spotřebovat munici všech muničních továren světa.

Pak hitlerovec hodil, ale nějak nemohoucně. slabě. Přepadl kupředu a splynul s kameny. Franta si uvědomil, že ho zasáhl, a to už mu výbuch naplnil svým mocným hlasem uši k prasknutí. Tvář mu ovála horká vlna vzduchu a o bok vozíku zatřeskaly střepiny. I země se otřásla a chlapec cítil, že ho něco jemně až něžně kleplo do líce.

Fašisté se přibližovali. Nikdo nemohl spočítat, kolik útočníků partyzáni vyřadili, ale ti, co zbyli, měli stále dost sil a elánu k útoku. Ztráty na ně snad nepůsobily.

Franta si sáhl na tvář. Ucítil vlhkost a uvědomil si, že mu teče krev. Zřejmé ho škrábla střepina.

Rozhlédl se a ke svému uspokojeni shledal, že ani otci, ani Koreněvovi se nic nestalo. Zato za nimi ležela dvě temná těla. To byli kamarádi, to byli soudruzi, kterým se nepodařilo přeběhnout a jež dostihlo to strašné ťapťaptap kulometných střel.

Esesáci přicházeli.

Znovu ten přesný, strojový pohyb.

Pod krytem kulometné palby se esesáci přibližovali metr po metru.

Odněkud zleva sem dolehl křik, skučení, pak zvířecí řev. Tam nastal boj muže proti muži.

Franta se ohlédl po Koreněvovi, jako v očekáváni, co velitel udělá: musí přece něco udělat, musíme vyběhnout a popadnout ty vrahy za jejich špinavá hrdla… Koreněv ale byl klidný, trpělivě čekal na příležitost a krátkými dávkami samopalu zpříjemňoval útočníkům život. Ale ani jemu se střelba nijak zvlášť dobře nevedla. Magnéziově světlo je ošidné. Jistě, ani esesáci nemohli pořádně mířit, ale jejich palebná síla byla zdrcující a mohli si dovolit udržovat celý prostor pod palbou.

Franta už vystřílel dva zásobníky a zbýval mu poslední. Snažil se střílet stejně krátkými dávkami jako Koreněv, ale nedařilo se mu to. Koreněvův samopal jen kratičce štěkal jako vztekle ňafající pejsek, kdežto Franta nedovedl vystřelit méně než nějakých deset střel najednou.

Pak si Franta uvědomil, že nemá tušení, kde je Drbal.

Drbal, starý rudoarmejec, bojovný dědula, někdy strašně nerozumný… Že by jeden z těch strašlivých temných stínů tam vzadu…, že by to byl Drbal?

Zcela blízko se vynořil hitlerovec a Franta stiskl spoušť. Závěr kovově klapl a zbraň oněměla. Došly poslední náboje.

Ve zmatku se Franta ohlédl po otci a uviděl, že i on odložil samopal a sahá po ručních granátech.

I Koreněv přestal střílet.

To byl konec.

Jak dlouho se mohou udržet s pěti šesti ručními granáty, které mají k dispozici?

Franta uvažoval o blížícím se konci bez rozčilení, beze smutku. Padlo už příliš mnoho lidi, než aby ho smrt, byť vlastni, mohla znepokojit. Škoda, je to škoda, opakoval si jenom. Litoval, že neuvidí osvoboditele, že neuvidí konec války.

Potom – podruhé této noci – se otevřelo peklo.

Někde nahoře se ozvalo rychle za sebou pět dunivých ran a potom jako by obři sypali hory uhlí do podzemního sklepa.

„Um Gottes willen!“ zaúpěl někdo ve tmě. Prskla nová magnéziová světlice. Franta chvilku nechápal, co se děje, ale pak průhledem pod vozíkem spatřil osm esesáků v černých uniformách, jak opouštějí úkryty a jako ve zmatku se ženou k němu.

Odjistil granát a hodil ho s takovým klidem, jako kdyby to byla jedlová šiška.

I otec hodil svůj granát a odjišťoval další.

Někdo odpálil dynamit a na záda útočících esesáků se začala sypat hora.

Možná že ani nebyli ohroženi, ale leknutí a nejistota jsou strašný protivník. Nevěděli, co se děje, chápali jenom, že se proti nim nespojili k boji jenom lidé, ale i sama země. Že se země otřásá, že se hroutí, že kolem nich padají kameny a balvany. Utíkali kupředu, přímo do ohnivé a ocelové smršti vybuchujících granátů.

Magnéziové měsíční světlo se pomalu snášelo na svém padáčku k zemi. Předměty měly nejdřív kratičké sliny, ale ty se rychle prodlužovaly.

„Kamerad, Kamerad,“ volal nějaký starší hitlerovec v prosbě o milost.

Hluk bitvy utichl tak náhle, jak začal.

Franta odjistil další granát a vyčkával. Nikde nikoho neviděl. Ohlédl se po Koreněvovi. Ten už opustil úkryt, poklekl na jedno koleno a napjatě poslouchal a hleděl kupředu.

Pak se v houstnoucí tmě něco pohnulo.

Magnéziová světlice už prskala a pohasínala. Její oheň červenal a v posledním záblesku Franta, otec i Koreněv spatřili stín.

Byl to Schwarz.

V ruce držel pistoli a divoce se rozhlížel kolem sebe jako štvanec.

Všichni tři bez váháni mrštili svými granáty.

Trojitá exploze vychrlila k nebi chuchvalec žhavého železa a rozdrceného vápence.

To byly poslední výbuchy té bitky. Když se naši tři hrdinové přihnali do míst, kde spatřili Schwarze, nenašli nic… Schwarz zmizel. Franta na chvilku zadoufal, že výbuch smetl Schwarze z povrchu zemského, ale dva dny revoluce a zkušenosti z bojů ho připravily o takové dětinské představy…

Bylo nepochybné, že gestapák utekl.

Franta rychle vysvětloval Koreněvovi, kdo to Schwarz je, že je to pravý Prochorův vrah. Koreněv skřípěl zuby vztekem, že takový zločinec unikl.

„To byla šupa, co povídáte?“ ozval se Drbalův skřehotavý křik.

Drbal!

Jeho hlas se ozýval shůry. Dědulu stál zřejmě někde pod betonovou zdí.

„Frantíku, seš v pořádku?“

„Jasně, strejdo!“

Ze tmy se ozývaly i další hlasy. Několik hitlerovcú se vzdalo, esesáci následovali Schwarzova příkladu a podařilo se jim uniknout. Koreněv svolával burácivým hlasem své lidi a ti se vraceli, někteří ranění, plni zápalu boje, který uhasl teprve před malou chvilkou.

„Co to všechno znamená?“ udeřil Koreněv na Drbala, když se děda konečně objevil.

To už plápolal oheň, jeden z partyzánů, někdejší lékař, obvázal raněné partyzány i hitlerovce, Koreněv znovu rozdělil stráže, postavil novou stráž k zajatcům a poslal spojku do Radotína.

„Co to znamená?“ opakoval Koreněv.

Drbal se tvářil velmi pyšně.

„Jsem starej lamač a každej bojuje po svým. Já jsem bejvalá vojna a tyhle stříkačky nemám rád,“ ukázal pohrdavě na Koreněvův samopal. „Mám rád pušky, a ne tyhle samopaly. Mířit se s nima nedá, střílí to o sto šest a plej tvá se municí. To puška, to je jiná! Namíříš, zmáčkneš a čekáš: trefil jsi, nebo netrefil? Potom zarepetýruješ a střílíš znova. To je vojna!“

„Co to znamená?“ otázal se Koreněv. Uměl být nekonečně trpělivý, když toho bylo třeba.

„Povídám, že jsem starej lamač a ještě raději než pušky mám dynamit Za tu dobu, co jsme tu dřepěli, za těch pár dní jsem to tady všechno prolezl a vycpal dynamitem, jako moje nebožka vycpávala šatník náftalinem. Všechny přístupy jsou podkopaný: strejda Drbal se nenechá překvapit. Podívejte, i tady jsou dráty!“

Sehnul se a odkudsi zpod kamene vytáhl dva dráty s obnaženým koncem.

„Kam vedou?“ zajímal se Koreněv.

„Kam vedou? Moment, to se musím podívat. Poznám to podle barvy. Tohle je zelená, to znamená, že to vede k náloži tam dole.“ máchl Drbal rukou. Všichni se zájmem naslouchali. „Tam nahoru vedly červený.“ pokračoval Drbal. „Vobšancoval jsem to tam v pátek. To jsem měl zase jednou nos,“ poklepal si prstem na hřbet čichacího orgánu, „já to cejtil, že tam se to semele, až to přijde…“

„Já taky,“ řekl Koreněv liše a Drbal pokračoval:

„Začalo to bouchat, já všeho nechal a hned jsem běžel ke skrejšce, kde jsem měl svý dráty. Konce vedení, chápete. Ale tam byl hitlerovec jako hora a hned se po mně hnal samopalem. Jak říkám – stříkalo mu to jako hasičovi, až na to, že to bylo volovo, jako olovo, račte rozumět. Já jsem se uhnul, to se ví. Sebral jsem mu samopal…“

„Cože, vy jste na něho šel s holýma rukama?“ žasl Koreněv.

„Samo sebou, s čím jsem na něho měl jit? Snad s vidlema nebo s cepem jako nějakej husita? Sebral jsem mu ten samopal, jasná věc, nešlo to snadno, cukal se jako rosnička, když ji vytáhnete z louže. Musel jsem ho praštit tím samopalem do hlavy a pak teprve jsem utíkal ke skrejšce. Proto jsem se tak zdržel! V tom rozčileni jsem ji nemohl najít, párkrát jsem málem zakop o ten esesáckej kulomet, ale nakonec jsem se tam přece dostal“

„A jak to bylo dál?“

Drbal se kolem sebe vítězně rozhlédl, jako by chtěl zkontrolovat, že ho všichni poslouchají s náležitou úctou a pozornosti.

Pak vytáhl z kapsy malou plochou baterii.

„Placatá baterie Daimon na půldruhýho voltu!“ řekl triumfálně, a dříve než mu v tom mohl někdo zabránit, přiložil konce k holým drátům.

Byl to pěkný výbuch.

„Poplach,“ křičely hlídky rozestavené Koreněvem a někdo s nervy pocuchanými poslední bitkou začal pálit z kulometu do místa, kde k explozi došlo.

„Klid!“ zahromoval Koreněv. „Palbu zastavit! Klid!“

„Co to tam děláte, krucinál! Mě to málem rozcuchalo!“ křičel muž z hlídky. Měl tu smůlu, že hlídkoval poblíž Drbalovy nálože.

Drbal teď tady seděl schlíple, jako oukropeček.

„Já jenom chtěl… ukázat vám, jak mi to funguje.“

Koreněv vstal a poplácal ho po zádech.

„Moloděc,“ chlácholil ho. „Bez tebe by nás dostali. Geroj seš, tady je má pravice.“

Výsadkář podal lamači a kameníkovi ruku a oba mocně stiskli. Kdyby se mezi jejich dlaně dostal oblázek. určitě by z něho vymačkali pár kapek vody…

Bylo k ránu a rozednívalo se. Na východě už bylo jasněji než před chvilkou a noc rychle ustupovala ránu třetího revolučního dne. Toho dne, který měl být nejtvrdší ze všech dnů povstání.

Muži doplňovali střelivo, shromáždili i těla padlých hitlerovcú – bylo jich osm a bohužel museli shromáždit i těla padlých partyzánů. Ztráty byly vážné – zahynulo šest mužů. Devět dalších bylo víceméně vážně zraněno. Koreněv se tvářil starostlivě. Co se stane, když hitlerovci udeří znovu? Jistě, zanechali na bojišti výzbroj, ale i oni v průběhu boje značně vyčerpali munici a Drbalova dynamitová kanonáda jé zastihla ve chvilce, kdy již skoro neměli čím střílet.

„Schwarz je na dosah ruky…“ říkal otec a tvářil se velmi starostlivě.

„Jestli se dověděl tajemství… ale ne, není to možné: Havel je přece mrtev.“

Franta se na něho díval s překvapením. A pak najednou mu svitlo a vyhrkl:

„Skála pláče…“

Otec sebou trhl, jako kdyby ho uštkla zmije. Popadl chlapce za rameno a stiskl je tak, že to zabolelo. Zbledl.

„Co ty o tom víš?“

„To jsou Havlova poslední slova. Umřel před mýma očima, vždyť to víš.“

„Řekl ti, co to znamená?“

„Nevím, opravdu nevím. Stejně jako nevím, kam se poděly plány ze skrýše v laboratoři.“

Otec uvolnil stisk a zřetelně se mu ulevilo.

„Bál jsem se, že to ví Schwarz.“

„Určitě to slyšel taky… měl odposlouchávací zařízeni v naší cele,“ řekl Franta. „Co to ale znamená, že skála pláče?“

„Nic. to ti opravdu nemůžu říct,“ řekl otec, ale kladl slova pomalu, přemýšlivě, jako by nebyl docela přesvědčen že opravdu nemá chlapci své tajemství svěřit.

Odmlčel se a zkoumavě na hocha hleděl

„Kdyby hitlerovci přišli znovu… určitě přijdou, pokud je, naši nepředejdou,.. mohlo by se mi něco stát. A potom…“

Nedořekl.

Ozvalo se znamení stráže. Partyzáni, kteří klimbali u skomírajícího ohně, nedbajíce krutého chladu ledva probuzeného květnového dne, vyskočili a natáhli závěry svých zbraní.

Od Radotina sem přijelo nákladní auto s potravinami. Přivezlo také šest mužů na posilu, byli to lidé z okolí, kteří teprve teď dorazili do Radotína, plni dychtivosti bojovat.

Vedle řidiče seděl holohlavý muž s příčnou rýhou přes lebku.

Byl to člověk, kterého Franta znal pod jménem Vilém;

Ten Vilém, který byl členem Petrovy buňky; jehož objevil ve skrýši pana Baťhy a o němž se dověděl, že je jedním ze dvou uprchlíků z Berty, Havlův kolega a přítel.

Oba se uviděli současně. Vilém vyskočil z vozu a běžel k Frantovi. Pak se ale zarazil. Spatřil Svátka-otce, chvilku na něho hleděl, jako by přemýšlel, kde toho muže asi viděl. Franta zatím k němu dorazil a stiskl mu pravici.

Partyzáni obklopili nově příchozí. Byli dychtiví, co je v Praze nového.

Nově příchozí samozřejmě nevěděli nic, vždyť teprve za úsvitu dorazili do Radotina a o událostech v Praze měli zprávy jenom z rozhlasu. A z těch se nedověděli nic, co by nestačili referovat oba Svátkové: nejdůležitější zpráva byla, že hoří Staroměstská radnice, že všude jsou barikády, že rozhlas mění místo svého vysílání.

Jiné zprávy měl Vilém, který se vrátil z města.

Především vyprávěl, co se stalo v Horním Újezdě.

Toto nešťastné pražské předměstí opravdu nevědělo nic o tom, že válka končí.

Válečné hrůzy prošly jeho uličkami se vši krvavou parádou. Hitlerovci zastřelili Petra, Irčanovi se podařilo uniknout. Přemohli chabý odpor špatně vyzbrojených obránců. Zastřelili v první fázi každého, koho přistihli s puškou v ruce. Potom se jako posedlí vrhli do uliček, vyvlékali muže na ulici a stříleli je z pistolí. Zavraždili takto nesmyslně pětadvacet mužů. Zastřelili i čtyři ženy, které se pokusily své muže bránit. Zapálili několik domů, drancovali jako šílenci, kradli dokonale zbytečné předměty, zejména zbytečné pro vojáky poražené armády, kteří jsou prakticky na útěku: peřiny, stojací hodiny, příbory, obrazy. Vypadali jako nepříčetní, byli omámeni vražděním jako opiem. Rudí od krve, černí od sazí pobíhali uličkami, stříleli nazdařbůh do oken, bez ohledu na smysl takového počínáni. Důstojníci blahovolně přihlíželi řádění svého mužstva, a dokonce se k němu i přidávali.

„Zabili Kódla a všechny ostatní z Berty, kteří se k nám dostali a unikli gestapu,“ vyprávěl Vilém dále. „Jenom mně se podařilo uniknout. Schoval jsem se pod hromadu těl. a teprve když hitlerovci odešli, jsem vylezl. Putuju celou noc, než jsem došel do Radotina a konečně sem,“ zakončil Vilém svoje vyprávěni.

Byly to hrozné zprávy.

Obránci Berty mlčky vyslechli strašné vyprávění. Všichni byli na smrt unaveni, tmavé kruhy rámovaly jejich zarudlé oči. Všichni měli na tvářích několikadenní strniště. Ale nikdo neměl sebemenší chuť navrhnout, aby se jednotka rozešla a nechala Bertu svému osudu.

Pak zazněl nový signál hlídky.

Se zbraněmi připravenými k výstřelu čekali obránci nové příchozí.

Bylo jich patnáct.

Všichni měli uniformy wehrmachtu, na čepicích trikolóry.

Kráčeli pomalu, mlčky, za doprovodu povstalecké stráže. Byli ozbrojení, ale nechovali se nepřátelsky. „Kdo to je?“ zašeptal Franta otci.

„Vlasovci…,“ zavrčel otec. „Zrádci…“

Ta dvě slova patřila k sobě. Vlasov byl generál, který zradil Rudou armádu a sovětskou vlast a přeběhl k Hitlerovi. Ten ho postavil do čela vojska, sebraného ze zločineckých živlů, posbíraných v zázemí německých útočných vojsk.

Vlasovci se nejvíc báli postupu Rudé armády, a snažili se tedy dostat k Američanům a v době Pražského povstání se někteří naši lidé pokusili navázat s nimi styk a požádat je o pomoc proti hitlerovcům.

Žádat o pomoc lidi, pro něž byla zrada každodenní chleba!

Byl to nápad pochybený od samého začátku, dnes pochopitelný, jen uvědomíme-li si zoufalství polovyzbrojených, často i vojensky nevycvičených lidí, kteří čelili mnohonásobné přesile krvelačných profesionálů vraždy.

Jedna četa vlasovců zabloudila i sem, do lomů kolem Berty.

Koreněv je přijal zhurta.

„Co chcete?“ oslovil je rusky.

„Bojovat proti Němcům,“ odpověděl jejich velitel.

„Mohli jste bojovat, byli jste v Rudé armádě. Teď máte na sobě hitlerovskou uniformu. Odejděte.“

„Máme málo zbraní. Potřebujeme munici. Dejte nám nějakou,“ řekl velitel vlasovců.

Koreněv se chmurně zasmál.

„Odejděte, nebo do vás spustíme palbu.“

Vlasovci se dívali po sobě a jako by náhodou posunovali ruce k pažbám pušek, ale i naši lidé se sotva znatelnými pohyby chápali zbraní.

Zrádci pochopili, že tyhle lidi nezastraší, jejich velitel tedy něco zabručel, otočili se a odcházeli.

Všichni hleděli za odcházejícími vlasovci. Franta se náhle ohlédl a všiml si, že Vilém velice pečlivě sleduje otce Svátka.

Praha hořela na mnoha místech. Občas nad městem přeletělo letadlo. Oblohou duněla palba tankových kanónů.

Obráncům Berty bylo jasné, že jejich zahálka je dočasná, že nebudou čekat na poslední boj dlouho.

Starý Drbal obnovoval svoje podkopy a nálože a partyzáni co chvíli zakopávali o jeho vedení. Stařík někde objevil několik kilometrů drátu a teď tahal dráty po celém okolí. Obránci na něho hartusili, ale to bylo jen naoko. Ve skutečnosti byli starému lamači vděční za jeho neobvyklý zásah této noci.

Franta se zatím rozhodl, že prozkoumá tunel. Možná že tam někde najde nějaké zbraně.

V tunelu byla tma, ale Franta našel několik smolných větvi a udělal si pochodeň. Její světlo bylo slabé, čadivé, ale tunel nebyl vysoký, a tak chlapec viděl na cestu docela dobře.

Měl s sebou svůj samopal a nebál se ani čerta.

Dorazil do dvorany, kde před několika dny zuřil boj mezi esesáky a povstalci.

Franta vykročil do další části tunelu. Zajímalo ho, kam až vede. Jistě někde navazoval na běžnou železniční síť, pravděpodobně na síť smíchovskou, ale Franta si nedovedl představit, kde by východ mohl být.

Pak se zastavil a naslouchal.

V tunelu bylo naprosté licho, dokonce i jeho vlastní dech v tom tichu působil hřmotně.

Pak ho napadlo přiložit ucho na koleje.

Uslyšel známé drceni kol po spárách mezi kolejnicemi. Do tunelu jel vlak.

Franta nedovedl odhadnout, jak je daleko. Dunění kol ale bylo zřetelné a chlapci se zdálo, že se blíži.

Co to asi bylo za vlak?

Jistě to nebyla pikovická lokálka, nabitá výletníky…

Nemohl to být jiný vlak než obrněný kolos. Franta už ho tu jednou spatřil… teď se obrněnec vrací.

Musím varovat ostatní, uvědomil si. Ve zlomku vteřiny si představil, co by se stalo, kdyby obrněný vlak vjel doprostřed tábora nic netušících obránců. Ti čekají útok odkudkoli jenom ne ze samého středu jejich ležení.

Franta se dal na útěk.

Proud vzduchu bezmála uhasil jeho pochodeň. Z ohně létaly jiskry. Chlapec neviděl skoro ani na krok, klopýtal po kolejích a pražcích, noha se mu smekala.

Proběhl dvoranou a utíkal dál.

Jak jenom je tunel dlouhý? Padesát metrů, sto, sto padesát?

Připadal mu dlouhý kilometr.

Na okamžik se zastavil a snažil se přinutit své plíce, aby se na zlomek vteřiny vzdaly přídělu kyslíku: musí poslouchat, zda neuslyší hluk motoru.

Uslyšel.

Bylo to burácivé brumláni silného Dieselová motoru lokomotivy Motor bublal jako by bez námahy a jeho hlas sílil každým okamžikem.

Kupředu, zavelel svým unaveným nohám, svému srdci, svým plícím. Pak se mu zdálo, že jeho pochodeň lépe sviti.

Ohlédl se a spatřil v dálce dva oslnivě jasné body: reflektory vlaku.

Byl to běh jeho života. Přestal klopýtat. Zahodil pochodeň a běžel potmě. Jeho nohy si zvykly na rozestupy pražců. které byly v tomto tunelu položeny zvlášť pečlivě. Kmitaly v ostrém staccatu, sotva se dotýkaly země.

Pak tunel pozvolna zahýbal. Na vnější stěně Franta jasně spatřil světlo. Jeho vlastní stín se tu promítal do netvorné velikosti. Každou chvilkou chlapec očekával štěkání kulometů, hvízdání střel a pak poslední rána do zad. A potom bude tma.

Světlo! Světlo na konci tunelu!

Podkovitý obraz konce tunelu rychle rostl. Ještě pár metrů a bylo tu ústi.

„Poplach! Poplach! Obrněný vlak!“ křičel Franta a letěl přes prostranství ke skupině balvanů, kde se chtěl ukrýt.

Obránci byli v tu chvíli na nohou.

Ale to už se ozvalo buráceni motorů a vlak vystrčil svůj šeredný čenich z ústí.

Kolik úzkosti, kolik živočišné hrůzy zažily v těch zlomcích vteřiny mozky lidi, kteří překotně prchali do úkrytu před nepřítelem nekonečně silnějším, prakticky nezranitelným pěchotnými zbraněmi? Ale to už hitlerovci z obrněnce spustili palbu.

Vzduch se doslova naplnil olovem. Střelba se v některých chvílích slila do jednolitého sténání ocelového obra. Už to nebylo ono „tatata“ kulometu, ale ohromující, zdrcující jekot, podobný buráceni explodující sopky.

Franta se plížil za hradbou kameni do bezpečí. Kdesi před sebou zahlédl otce. Žije, ulevilo se mu.

Pak se ozvalo dělo.

Byla to poměrně slabá rána, dělo jako by si odkašlalo před projevem. Pak přišla další rána a následovala rána za ranou. Balvany se drtily pod silou vybuchující třaskaviny dělostřeleckých nábojů. Vlak pomalu pojížděl po kolejišti a z bezprostřední blízkosti pral do zdánlivě mrtvého lomu. S bolesti Franta spatřil lidské tělo,– které bylo vymrštěno do vzduchu výbuchem granátu a plachtilo ve vzduchu jako rotující hadrový panák, než zase dopadlo mezi kameny bičované olověným deštěm. Taková byla pomsta fašistů za noční porážku. Nebo to nebyla jenom pomsta?

Dělo střílelo v pravidelných intervalech. Dělostřelci se teď zaměřili na skálu pod betonovou zdí. Uvědomili si zřejmě, že střepiny a kamenné úlomky dopadají na obránce seshora, zezadu a že jim taková střelba škodí víc než přímé odstřelování kamenných valů.

Prásk… prásk… jako obrovitý boxer bušil vlak do kamenného boxovacího pytle. Prásk… prásk… cep mlátil do mlatu, kovář do kovadliny… prásk… prásk…

Potom skála pukla.

Když skála pláče…

Franta ji viděl před očima, tu roztavenou skálu, která plakala kamenné slzy… Ano, ovšem, když poprvé pronikl s Drbalem do tajného objektu, spatřil esesáky v pilné práci: tavili skálu, maskovali tajný vchod do. jakési jeskyně.

Prásk… prásk –… skála pukla a začala se drolit. Vypadalo to, jako by spadlá, omítka a objevily se zazděné dveře.

Když skála pláče…, to byla Havlová poslední slova, ta slova, která později tolik vzrušila otce. Bylo tajemství Berty přece v nitru skal? Bylo tam Havlovo tajemství, po němž tak usilovně jde gestapácký komisař Schwarz? Bylo tam tajemství esesácké uniformy Frantova otce?

Bylý to palčivé otázky. Užíraly Frantu už mnoho dní a surový jícen děla plival jednotlivé slabiky odpovědi.

Prásk… prásk… úředník na poště razítkuje dopisy, buch… buch… jeden po druhém. Prásk… prásk… kameny se drolily a ve skalní stěně se objevil otvor.

Vlak se zastavil a jeho zbraně umlkly. Nastalo božské ticho, ticho mořských hlubin, ticho kostela. Jen zdálky sem vítr přinášel ozvěny bojů hořící Prahy. Franta spatřil svého otce, jak odskočil od balvanu, a nedbaje té strašné zbrojné sestavy v zádech, běží k otvoru ve skalní stěně. Něco kovově bouchlo, Franta se ohlédl a spatřil, jak se otvírají pancéřová dvířka a vyskakuje – komisař Schwarz! Za ním několik mužů v černých uniformách SS.

Franta bleskurychle natáhl závěr samopalu a vyslal proti vlaku dávku, pak druhou.

Muži jako by se propadli do země, zalehli s profesionální zručností mistrovských zabijáků.

Franta si uvědomil, že se teď prozradil a že se k němu ta strašlivá parta plíží pod záštitou děl a velkorážních kulometů pancéřového vlaku.

„Franto,“ ozvalo se za ním.

Otec vyskočil z otvoru a pod paží nesl jakýsi balíček. Kulomety pancéřového vlaku se znovu ozvaly. A pak zařval motor vlaku a obrněnec se šinul do tunelu. Kulomety zmlkly a v burácení Dieselová motoru Franta zaslechl nový tón, vyšší, ale stejně mohutný. Podíval se nahoru.

Údolím se hnalo maličké letadélko. Vypadalo jako ptáček jarabáček, ale zpod křidel šlehaly plameny a odletovaly obláčky dýmu. Jestřáb nalezl škodnou a vrhl se na ni s plnou energii. Vlak ale projevil nečekanou mrštnost. Kola se chvilku protáčela, ale nakonec zabrala a poslední vagón se vplížil do úkrytu. Letadélko se rychle zvětšovalo a Franta zahlédl bílé hvězdy amerického letectva na křídlech a na výškovkách. Byl to „kotlář“, speciálně vyzbrojený stihač, nasazovaný proti lokomotivám a vlakovým soupravám.

Kotlář přeletěl nad kolejemi a zmizel za skalním masívem.

Objeví se znovu? Anebo vydá povstalce napospas zdrcující palebné síle obrněného vlaku?

Letadlo se nevracelo, ale ani obrněný vlak se neobjevoval v ústi tunelu.

Zato se objevilo něco neočekávaného. Nad jedním z balvanů zavlál bílý kapesník – vlajka příměří.

„Přiměří… přiměří…,“ volal někdo a Franta se zachvěl: poznal hlas komisaře Schwarze.

To už se komisařova hlava objevila a pak vylézali i ostat ní esesáci! Měli ruce napůl vzhůru, aby ukázali, že opravdu nemají žádné zbraně.

„Franto, nevěř jim,“ křikl na chlapce otec. Franta se; ohlédl a viděl, že otec se plíží pryč, s balíčkem v podpaží.. „Pane Svátek, pane Svátek, počkejte, něco pro vás mám. Bude vás to zajímat,“ křičel komisař Schwarz. Franta viděl, že otec zatíná zuby, že by nejraději nasypal dávku ze samopalu do skupinky těch fašounů. ale že mu čest nedovoluje porušit přiměří.

To už i Koreněv opustil úkryt a váhavě šel Schwarzovi vstříc.

„Vy zůstaňte na místě,“ křikl na něho Schwarz panovačně. „Nám jde o pana Svátka. S nim se chceme bavit.“

„Já se s vámi nechci bavit,“ křikl otec.

Schwarz něco řekl jednomu z esesáků a ten odběhl do tunelu. Pak se vrátil a za nim vyjel obrněný vlak, pomalinku jako psík. Koreněv okamžitě zalehl, i Franta se skryl.

„Nebojte se, přiměří platí. Vím, že mě máte na mušce, nebudu nic riskovat,“ křičel Schwarz. „Chci jednal s panem Svátkem!“

Zdálo se to Frantovi, nebo opravdu Schwarz ironicky zdůrazňoval slovo „panem“? Mohlo to znamenat, že Schwarz naráží na důstojnickou hodnost esesmana Svátka, protože muži SS se jistě neoslovovali „pane“.

Schwarz poručil něco německy jednomu z SS, ten vyskočil na stupátko jednoho ze sedmi obrněných vozů vlaku a otevřel dveře.

Dva esesmani tam drželi v otvoru dvéří za ruce dvě ženy.

Byla to Frantova matka a babička. Byly bledé, ale nejevily žádnou známku strachu. „Franto, chlapi moji, neposlouchejte je,“ vykřikla matka, ale esesman ji zacpal ústa.

Svátek zbledl a chvěl se na celém těle. Ostatní partyzáni pomalu opouštěli úkryty a kolem Schwarze a esesmanů se začal svírat kruh ozbrojených povstalců. zuřivých k vrcholu nenávisti.

Schwarz byl také bledý. Bylo na něm znát rozčilení. Vsadil zřejmě na jednu kartu: buď – anebo.

„Chci dokumenty, pane Svátek, nebo jak se jmenujete a kdo vlastně jste.“

Narážka byla Frantovi už zcela jasná, Schwarz dobře věděl, s kým má co dělat.

„Chci dokumenty, nebo vaše žena a vaše matka ošklivě zahynou. Byla by to škoda, protože vám mohu oznámit, že válka skončila. Admirál Dönitz se vzdal spojencům. Bezpodmínečně. Ozbrojený boj konči 9. května o půlnoci.“

„Ty padouchu,“ zasyčel Svátek.

„Prosím,“ řekl Schwarz. „Mám ale trumfy v rukou. A ujišťuji vás, pane Svátku, že mi čerta záleží na vašem úsudku ohledně mého charakteru. Počítám do deseti. Pak zahájíme palbu a obě ženy zemřou. Jedna…“

Pak se podíval někam na obzor a strašlivě se usmál.

Pak hodil bílým praporkem o zem, mávl rukou a křikl:

„Feuer!“

V tu chvilku zalehl, stejně jako esesmani, a obrněný vlak spustil palbu.

Franta se v mžiku otočil a podíval se tam, kam se díval Schwarz.

Na obzoru zahlédl rojnici esesmanů, kteří sem dorazili a poklekli, samopaly připravené k palbě.

Proto mohl Schwarz přestal s tou komedií! Povstalci byli obklíčeni, na jednání se Svátkem už mu nezáleželo.

Plameny znovu šlehaly z jícnů palubních zbraní. Koreněv okamžitě pochopil, co se stalo, a rozhodl se, že se probije.– Naneštěstí Franta a otec byli příliš daleko, než aby se mohli ke Koreněvovi připojit.

Franta zaslechl nějaký šramot a bleskurychle se otočil. Plazil se k němu Vilém, mauzerovku 7,65 v hrsti a střílel někam dozadu. Byl k vlaku zády, odpovídal zřejmě na palbu esesácké rojnice, která útočila seshora.

Byl to krátký boj.

Povstalecké zbraně brzy umlkly, buď proto, že se Koreněv probil a unikl se svými lidmi z pasti, nebo proto, že zaskočení obránci byli pobiti.

Frantovi došlo střelivo, neměl ani granáty. Také otec přestal střílet. Střelivo zřejmě měl už jenom Vilém. Plížil se kolem Franty, ale zřejmě ho neviděl. Pak si ho všiml a Frantu zarazilo, jak se ten člověk tváří. Jeho obličej byl zrůzněn nějakou hroznou vášni… nebo to byl strach?

„Vzdejte se,“ ozval se Schwarz a Franta se po něm ohlédl.

Vtom ho něco uhodilo do hlavy a zatmělo se mu před očima. Hlava se mu zamotala a on upadl dopředu a praštil se do čela o kámen. Zavřel oči, nebo na okamžik omdlel? To nevěděl. V uších mu hučely Niagarské vodopády a do temene bodalo tisíc čertů žhavými jehličkami.

Hu-hu-hu-hu-hu…, znělo mu v uších.

Pak se vzpamatoval.

Zvedl hlavu, namáhavě, s bolestí… Spatřil otce, jak ho drží z každé strany jeden esesman za zkroucené ruce. Před nim stojí Schwarz, pod paži má ten balíček, který otec vyndal z otvoru puklé skály a volnou rukou bije otce do obličeje. Trochu stranou stoji Vilém, pod stráži esesmanů se samopaly.

Pak esesáci hodili otce dovnitř vozu, Viléma za ním. Naskočili dovnitř a jako poslední lezl nahoru po schůdcích Schwarz.

Pevně držel balíček.

Ještě jednou se ohlédl a Franta zahlédl na jeho bledé úzké tváři vítězný úšklebek.

Bouchla pancéřová dvířka a vlak se pomalu rozjížděl.

Ve třetím vagónu… ve třetím vagónu…, opakoval si Franta.

Rudá oblaka před očima se pomalu rozplývala a on začal jasně vidět a jasně uvažovat.

Rozhlédl se kolem sebe.

Esesácká rojnice jako by se do země propadla. Esesmani se zřejmě připojili k osazenstvu obrněného vlaku.

Vlak pomalu zajížděl do tunelu.

Chlapec vyskočil a běžel ke kolejím. Co dělat?

Zahlédl tělo mrtvého esesmana. Tak vida, Koreněvova palba měla přece jenom nějaký účinek. Muž držel v ruce obrovskou pistoli, parabelum ráže 9 mm. Franta mu ji vyrval z pěsti.

Poslední vagón mizel v tunelu. Vlak jel pomalu, takřka krokem. Pro Frantu to byla hračka, dohnat ho a naskočil na nárazník.

Kapitola dvacátá – V OBRNĚNÉM VLAKU

Franta byl mrštný jako opice. Vyskočil na nárazník, chytil se ho oběma rukama a nohama se zachytil přívěsného háku. Tak tu visel, když vlak zajel do tunelu, do naprosté tmy.

Kromě šikovnosti měl Franta i štěstí.

Hlídka na konci vlaku zřejmě spala, že si nevšimla přibíhajícího chlapce. Esesáci se asi nechali ukolébat svým snadným vítězstvím a zcela prostě nedávali pozor.

Franta visel na nárazníku jako lenochod a vlak začal nabírat rychlost.

Původní buch… ta… ta… se brzy změnilo na buch– tata, jak kola stále rychleji přejížděla mezery mezi kolejnicemi.

Co teď? Franta nemohl slézt, protože by se nepochybně pomlátil. Zůstat na nárazníku taky nemohl, hitlerovci by ho dříve či později uviděli a sestřelili by ho jako veverku. Kromě toho nemělo smysl viset na nárazníku – tady nemohl pomoci ani otci ani matce a babičce, ani sám sobě.

Vlak vyjel z tunelu a Franta zjistil, že tu trať zná. Ovšem, tudy prchali s Drbalem, za několik kilometrů přijedou k domku toho milého vechtra, který poslouchal cizí rozhlas a nosil zprávy a jídlo lidem z lesního tábora!

Při tomto tempu tam budeme co nevidět, řekl si Franta. Pak ho něco přimělo, aby se podíval vzhůru.

Z šedivých oblak vyjel jako meč z pochvy kotlář a střemhlav nalétal na obrněný vlák. Bral to pěkně odzadu, takže jeho střely se Frantovi těžkou vyhnou.

Tu se ale rozeřvaly kulomety proliletadlovců. Jedno kulometné dvojče bylo na posledním vagónu a ohlušující rachot se ozýval Frantovi nad hlavou.

Pilot rozumně usoudil, že nemá smysl přijít o krk poslední den války, a ještě vysoko nad zemí svůj stroj zvedl a vzdálil se. Byl to asi jiný než ten, který zahnal vlak do tunelu Berty… Franta ale měl tušeni, že se s ním nevidí naposledy.

To byl další důvod, proč nemůže zůstat na nárazníku. Pak ho napadlo, že by mohl podklouznout pod vlak. Bylo to krkolomně, ale Frantovo dosavadní postavení bylo sebevražedné. Opatrně se přesunul na hák a nahlédl pod vlak. Pod vagóny se táhly mohutné železné vzpěry. Bylo patrno, že tento vlak není divem válečné techniky. Byl to docela obyčejný nákladní vlak, opancéřovaný a vybavený kulomety a lehkými děly. Podvozek byl zesílený, opatřený pancéřováním proti minám a granátům, ale konstrukce zůstala zachována.

Franta chvilku váhal, ale pak se pustil pravici háku a zachytil se vzpěry. Bylo vyhráno!

Nezbývalo než se chytit i nohou. A pak už Franta visel pod vozem, dobře zaháknut nohama i rukama.

Zajatci jsou ve třetím vagóně od konce, řekl si. Mezi nim a zajateckým vagónem je tedy ještě jeden. Pomalu se plazil kupředu.

Pak uslyšel přímo nad hlavou dupot a spustila se divoká střelba. Do plátů pancéřování zabušily střely. Kotlář se zřejmě vrátil. Jeho útok trval kratičkou chvilku a už tu byl další. Kotláři byli zřejmě dva.

Franta ručkoval jako zběsilý, zatímco se nad jeho hlavou odehrávalo peklo.

Když dospěl asi do polovičky vozu, uslyšel radostné německé hulákání. Kulomety utichly a po několika vteřinách se vedle trati ozval ohromný výbuch a Frantu ožehl horký dech plamene.

Hitlerovská posádka vlaku sestřelila jednoho z kotlářů. To ale budou mít toho druhého pěkně na krku, napadlo Frantu.

Jen si to pomyslel, druhý kotlář už byl tu. Franta nevnímal, co se děje nad jeho hlavou, a se zaťatými zuby hleděl na první postupný Cíl – háky mezi posledním a předposledním vagónem.

Cíl se blížil, zatímco kulomety vztekle štěkaly. Chvilkami Franta zaslechl řev motoru kotláře – mstitele. Byl to zřejmě zoufale odvážný muž, který se pouštěl do hloubkových náletů a takřka lízal břichem jícny kulometů obrněného vlaku.

Překonat spoj mezi vagóny bylo strašně obtížné. Háky se cukaly a kývaly. Byly mastné a studené. Byly tak prohnuté, že Franta se bezmála dotýkal zády země. Jediný dotyk by ho ovšem strhl a zabil.

Konečně bylo toto úskalí za nim a Franta postupoval po vzpěrách.

Když dospěl téměř ke konci druhého vagónu, vlak značně zpomalil a Franta si všiml, že vjel do lesa. Po chvilce zastavil docela. Někde vysoko kroužil zuřivý kotlář a za chvilku se Frantovi zdálo, že se k němu připojil ještě jeden.

Göringova luftwaffe byla v troskách a spojenci byli bezvýhradnými pány nebe.

Franta se pustil, seskočil na pražce a proběhl ke třetímu vagónu.

Vlak se znovu trhl a Franta se zachytil vzpěr.

Někde nad ním, vzdálen jen o sílu pancéře, je jeho otec, matka i babička a ovšem i komisař Schwarz.

Franta se zachytil háku a pokoušel se vytáhnout se nahoru.

Musí vniknout do vagónu!

Aniž si to uvědomoval, počínal si stejně jako druhdy Drbal, když chtěl proniknout do tajného objektu Berta, aniž měl sebemenší tušeni, co si počne, až se tam dostane. Byl posedlý svým záměrem. Parabela ho pálila v kapse. Hořel touhou vrhnout se do fašistického, hnízda a rozsévat tam zkázu, ať ho to stoji cokoli, třeba život. Zajatecký vagón byl dvoudílný.

V jedné polovině byla krytá prostora pro střelce. V druhé polovině, otevřené, stál protipěchotní kanón, obsluhovaný dvěma muži.

Franta se vyšvihl na okraj paženi ve chvilce, kdy oba dělostřelci sestavovali těžký kulomet a upravovali jeho podstavec pro střelbu proti vzdušným cílům.

Chlapec přeskočil okraj pancéře a dvakrát vystřelil. Těžký projektil parabely přibil jednoho z dělostřelců k ocelové přepážce vagónu. Druhý dostal střelu do ramene. Roztočila ho jako káču, muž zavyl a omdlel bolestí.

Franta rozrazil kopnutím dvířka a skočil dovnitř vagónu. Měl rozšklebená ústa a cenil zuby jako vlk. Byl strašlivě špinavý a rozcuchaný. Jeho oči byly rudé.

Uvnitř vagónu byli všichni zajatci. Franta si všiml, že je mezi nimi i Vilém. Před nimi stál Schwarz a něco vykládal. U otce, svlečeného do půl těla, stál esesman s jezdeckým bičíkem v ruce. Otcova záda byla rudá krvi.

Bez dlouhého rozmýšleni Franta střelil esesmana s bičíkem. Schwarz zaklel a skočil ke spojovacím dvířkům do druhého oddílu. Rozrazil je ramenem. Franta vystřelil, ale nezasáhl ho. Ve vteřině Schwarz zmizel za dveřmi.

Otec skočil ke dvířkům a ohromným úsilím přisunul ke dveřím těžkou bednu se střelivem.

„Dokumenty,“ vykřikl a ukázal očima. Baliček listin ležel na jiné bedně střeliva. Schwarz ho sem zřejmě položil, než se začal zabývat původním majitelem.

„Vzdejte se, nebo váš všechny postřílím.“ řval za dveřmi Schwarz. „Jste všichni šílenci, sebevrazi!“ Franta skočil k balíčku a popadl ho do rukou. Bezradně se rozhlédl.

Kam ho schová, aby ho Schwarz nenašel? Pak dostal šílený nápad:

Vyhodí ho ven, ať se třeba ztratí, jen aby ho gestapák nedostal do rukou!

Vyběhl na dělostřeleckou plošinu a strnul radostným úžasem.

Vlak projížděl kolem vechtrova domku. Vechtr stál přede dveřmi a díval se k obloze, kde čekal nový přílet kotlářů.

„Strejdo,“ křikl na něho Franta a vechtr na něho vyděšeně pohlédl.

„Odneste to našim do lesa,“ křikl chlapec a hodil mu baliček.

Listiny dopadly vechtrovi k nohám. Muž je rychle sebral a schoval pod kabátem. Vlak přejel a vechtr běžel přes koleje a o vteřinku později zmizel v lese. Franta se rozplakal štěstím. Byly to hysterické slzy, vyhrkly po tom dlouhém nervovém napětí, po vysilujících zážitcích a neposledně i po nesmírném úsilí fyzickém, jimž bezpochyby byl jeho poslední artistický výkon, kdy podlezl vlak.

Děloslřelec s prostřelenou rukou skučel na podlaze.

„Mlč, srabáku,“ okřikl ho Franta a dělostřelec na chvilku zmlkl. Pak se Franta pomalu vrátil do kóje, kde už Schwarz podesáté freneticky vykřikoval, že je všechny postřílí, když okamžitě neotevřou.

„Co se stalo,“ vyhrkl Svátek, když spatřil slzy na Frantově tváři.

„Táto…,“ vykřikl Franta, přiběhl k němu a padl mu kolem krku.

„Otevřete, otevřete.“ řval Schwarz. Pak zmlkl a ozvala se střelba: gestapák pálil do okolí zániku. Střely drtily dřevo a zajatci se přitiskli ke stěnám, aby nebyli zasaženi.

„Schoval jsem ten baliček, báječně jsem ho schoval.“

„Neříkej mi, kams ho schoval. Nikomu to nesmíš říct,“ varoval ho otec.

„Kams ho schoval?“ zvolal Vilém.

„Nikomu, povídám, nikomu,“ varoval Frantu otec.

„Musíme to vědět všichni,“ vyhrkl Vilém. „Co kdyby… co kdyby…“

Rozpačitě se podíval na zcela vyděšenou Frantovu matku. Neodvážil se říci: Co kdyby Franta padl.

Ale to už bylo pozdě na nějaké hádky.

Na dělostřelecké plošině se objevily nové esesácké uniformy. Fašisté se samopaly v rukou vběhli dovnitř. Byli jako zběsili. Mlátili zajatce hlavami samopalů a dva muži odstranili barikádu u dveří. Dovnitř vpadl Schwarz, zuřivý jako ďábel. Hnal se k bedně, kde nechal baliček. Rozzuřil se ještě víc, když zjistil, že balíček zmizel.

„Kde jsou listiny?“

„Pryč,“ zavrčel otec.

Schwarz pobíhal po místnosti a hledal, do jaké skrýše by zajatci mohli balíček ukrýt. Ale samozřejmě nic nenašel.

Popadl otce oběma rukama za krk a začal ho rdousit. Byl rudý v tváři a řval, že mu přeskakoval hlas.

„Zabiju tě, rozumíš, uškrtím tě jako štěně, když mi nepovíš, kde dokumenty jsou!“

„Vyhodil jsem je z vlaku,“ křikl Franta.

Gestapákova zuřivost se okamžitě obrátila proti němu.

„Kam jsi je hodil?“

„Nevím, spadly do nějakého křoví. Nepamatuju se, copak to tady znám?“

Esesáci přesně nevěděli, proč gestapák tak řádi. Měli jiné starosti, chtěli se s obrněným vlakem probit co nejdále na západ.

„Musíme se vrátit,“ řekl jim Schwarz německy. Tváře, esesmanů byly jako z kamene.

„Nepřichází v úvahu.“

„Já vám to nařizuji.“ řval gestapák.

„Můžete třeba prasknout, ale my zpátky nepojedeme,“ řekl esesák. „Tenhle vlak patří SS a vás tu jenom trpíme. Vzali jsme vás s sebou jen z milosti, Herr Schwarz, jenom z milosti jsme vám vyhověli a nesmyslně dobývali jakýsi lom. Ztratili jsme spoustu času. Vrátit se přes Prahu nemůžeme. Musíme kupředu.“

Esesák byl klidný, chladný. Schwarz si dobře všiml, že muži v černých uniformách mají samopaly v rukách. Možná že ještě před měsícem by se neodvážili pustit se do hádky s mužem z gestapa. Ale dnes, kdy byl oficiálně oznámen konec války a kdy zejména esesmanům šlo o krk, byla situace jiná než před měsícem. Schwarz pochopil, že prohrál svou hru.

Vlak najednou zpomalil a pak se zastavil docela.

Venku se ozvaly nějaké výkřiky.

Schwarz provázen dvěma esesmany, vyšel na dělostřeleckou plošinu.

Ostatní esesáci hlídali zajatce.

„Co se stalo?“ křičel Schwarz německy.

„Partyzáni vyhodili do povětří most! Nemůžeme dál.“

Venku běhali esesmani a křičeli jeden přes druhého. Chápali, že jsou v pasti, ale pořád ještě si nedokázali připustit, že opravdu nemají naději. Zajatci nerozeznávali celé věty – k jejich sluchu doléhala slova jako „bandité, teroristé, postřílet, popravit“.

Bojující Praha zvedla k povstání celé Čechy. Partyzáni opustili své lesní úkryty a v několika dnech ochromili železniční dopravu a telegrafní a telefonní spoje.

I tato trať byla přerušena.

Zajatci se klidně dívali na své věznitele.

Tak co, co budete dělat teď? Kde jsou vaše kriminály, vaše šibenice? Můžete nás pobít, ale to vám nepomůže. Jste jako krysy v pasti.

Zvenčí sem teď doléhaly ohlasy nějakého sporu. Hádka utichla a do vozu vstoupil muž v uniformě kapitána wehrmachtu. Byl to velitel vlaku. Esesmani se podřídili rozkazům „pouhého“ kapitána wehrmachtu, protože to byl odborník a měl zkušenosti z války.

„Vystoupit…,“ stručně poručil zajatcům. Jeho pohled nevěstil nic dobrého.

Poslechli ho. Potíže byly s babičkou, která byla smrtelně unavena a naprosto nebyla v takovém stavu, aby mohla šplhat po strmých schůdcích obrněného vagónu.

Nakonec ale i babička slezla za pomoci Franty, otce a Viléma. Esesáci beze slova odvedli své zajatce na konec vlaku, tam, kde Franta před hodinkou s nasazením života naskočil.

Zajatce samozřejmě napadlo, že je Němci teď postřílí.

Ale fašisté zřejmě neměli zatím nic takového v úmyslu.

Na kolejích leželo několik nařezaných provazů.

Stráž přivedla zajatce až k provazům a několik esesmanů začalo zajatce přivazovat na pancéřový plášť vagónu. Ubožáci se nedotýkali nohama země, esesmani je připoutal na zábradlí ochozu kolem vagónu, k nárazníkům, ke schůdkům a ke střílnám vozu.

Pancéřům už nedůvěřovali. Chtěli se schovat za živé lidi.

Neštítili se ani přivázat Frantovu mámu a babičku. Všechno jim bylo jedno – jen aby se dostali živi a zdraví do amerického zajeti oni, kteří povraždili tolik nevinných lidi.

Celá operace trvala necelých pět minut. Bylo vidět, že esesáci v tom mají praxi.

Pak se vlak znovu rozjel, tentokrát zpět ku Praze.

Jeho čelo bylo ověšeno těly.

Franta byl připoután ke schůdkům. Provazy se mu zařezávaly do masa. Cítil, že mu ruce i nohy dřevění.

Kolem šuměl les. tmavě zelený, hustý, mokrý nedělním deštěm.

Vlak jel pomalu. Mohlo se stát, že trať bude znovu přerušena, že partyzáni chtěli vlak sevřít ze dvou stran.

Fašisté teď namířili i protileladlové kulomety kolem sebe.

Číhali na každý stín, na každé zachvění smrku, jejich pozornosti neunikla ani veverka, která hopsala z jedné borovice na druhou.

Všude na ně mohlo čekat nebezpečí. Tam byl vyvrácený strom – za jeho kmenem mohl čekat střelec s kulometem. Ten balvan tam nahoře na stráni? V každém okamžiku se mohl zřítit na trať. Tam je podchod pod trati – celý ten tunýlek mohl být plný dynamitu a mohl explodovat ve chvilce, kdy vlak bude přes něj přejíždět.

Ujeli dva tři kilometry a nikde se neobjevil ani človíček.

Zahlédli dvě tři vesnice. Na kostelní věži jedné z nich visel československý a sovětský prapor.

Znovu vjeli do lesa.

Franta si uvědomil, že už blízko je vechtrův domek a že tady v tom lese je tábor, kde se skrývá zbytek Koreněvova oddílu. Možná že se sem stáhl i sám Koreněv.

Srdce mu silně bušilo vzrušením. Čekal, že se něco strhne. Kde jinde než tady?

Ale stále se nic nedělo.

Vlak jel po nevysokém náspu, vroubeném lískovými keři. Kolem byl les. Stoupal strmě vzhůru. Kobercem lesa občas prorazila holá skála. Ne jejím vrcholku se ve větru chvěla hubeňoučká břízka.

Teď se to stalo!

Nějakých padesát metrů vpředu se ozval výbuch a dvacet metrů kolejnic vyletělo do výše, jako by to byly špejle. Frantu napadlo, že tohle je určitě dílo starého Drbala.

Ozvalo se ječeni brzd a jeden nervózní esesman vystřelil nazdařbůh z kulometu.

Potom se ozvalo syčeni a z lískových a malinových keřů se vyvalily ohromné kotouče bílého dýmu. V délce padesáti metrů po obou stranách tratě se rozhořely dýmovnice a v několika vteřinách vlak zmizel v mlze. Esesáci stříleli poslepu, v bělostné tmě probleskovaly exploze granátů. Z lesa se ale žádná střelba neozývala.

Vlak zastavil docela. Franta teď uslyšel novou explozi. Výbuch se tentokrát ozval za vlakem, v místech, která před vteřinkou projeli. Obrněnec uvízl – nemohl ani kupředu, ani dozadu.

Někde ve štěrku něco zarachotilo. Kdosi sem spěchal.

Popadl Frantu za nohu, něco zachřupalo a Franta měl volné nohy a za chvilku i ruce! Mlha byla plná stínů, zatímco esesáci pálili kolem sebe bezhlavě, zuřivě a bez rozmyslu a zřejmého účinku.

„Sakramenti, opatrně se mnou, jsem stará ženská,“ křikla babička. Celá operace trvala jen několik vteřin. Někdo popadl Frantu za ruku, přitiskl ho k zemi a vlekl pryč! Pohroužili se do křoví. Frantu objaly pichlavé šlahouny maliníku, ale chlapci nevadila bolest způsobená stovkami trnů – i tohle drásavé objetí bylo lepši než pobyt u essesmanů.

Vyběhli z mlhy a Franta poznal svého průvodce – byl to jeden z Koreněvových výsadkářů. Ze křoví za okamžik vyběhla i máma, otec a konečně i babička. Za nimi vyskočilo několik partyzánů.

„Tam běžte,“ ukázal sovětský výsadkář kupředu.

Nad hlavou jim svištěly střely, pleskavě se vrývaly do kmenů stromu a rvaly jim kůru.

Zajatci doběhli až k místu, kde došlo k prvnímu výbuchu.

Koleje Se válely bez ladu a skladu na náspu.

Na jedné z nich Seděl Drbal a kouřil jakýsi ohavný smotek.

„To je papirosa,“ hlásil „Ruské cigárko. Baštovni pokouřeníčko.“ Pak s heknutím vstal a objal Frantu, stiskl ho, až chlapec zaúpěl. „Počkejte, pravá mela teprve začne,“ řekl.

Z lesa se ozvaly téměř naráz čtyři třaskavé rány. Pak další a další. Frantovi se zdálo, že vzplanul vzduch, že z lesa vyletuji ohniví čerti nebo kulové blesky. Vlak nebylo vidět, jenom nějaký temný obrys se nořil z mlžného valu.

V mlze nastal rachot, ohromné výbuchy a k nebi vytryskl polozviřecí řev.

„To jsou pancéřové pěsti,“ řekl Drbal tak klidně, jako kdyby říkal: To je parní mlátička, nebo to je krabice od klobouků. „Zabavili jsme plné auto pancéřových pěstí. My – náš oddíl!“

Vyprávěl, co se dělo od ranního útoku esesmanů.

Koreněvův oddíl se shromáždil pod vedením svého velitele; překročil hřeben kopce a spustil se na trať, kudy odjel obrněnce. Koreněv správně předpokládal, že vlak daleko nedojede. Po cestě se spojili s lidmi z lesního tábora.

V průběhu posledních hodin totiž do lesního tábora přibyly dva partyzánské oddíly z okolí a dostali se sem i nějaci lidé z Prahy. .

„Z Prahy?“ divil se otec. Drbal přisvědčil. Připustil, že je to divné, ale že opravdu přišli nějaci Pražáci. Jeden zobou partyzánských oddílů si s sebou přinesl věnem pancéřové pěsti a dýmovnice, zabavené na onom nákladním automobilu. Pak přijela spojka na motocyklu a hlásila, že obrněný vlak dojel k zbořenému viaduktu, že fašisté přivázali na čelní vagón rukojmí a že se vracejí. A tak tady uspořádali tohle divadýlko.

Fašisté teď stříleli s podstatně menší vervou než před chvilkou. Výbuchy pancéřových pěstí roztrhaly mlhu a na několika místech už bylo vidět vlak. Byl šeredně zřízený; pancéři zely ohromné díry, jeden vagón hořel. Z lesa se ozvala kulometná palba. Přestřelka netrvala dlouho a vlak zmlkl, střelba ustala. I partyzáni přestali střílet.

Po několika vteřinách se ve dveřích jednoho vagónu objevil voják s bílým hadrem v ruce.

Seskočil na trať a za ním se objevil další, s rukama zdviženýma k nebi.

Vlak začal hořet. Chytily už tři vagóny, hořela i palivová nádrž motorového vagónu.

„Vystupte a postavte se čelem k vlaku,“ ozval se z lesa nějaký hlas.

Tak se vzdala posádka drzého obrněného vlaku. Z lesa vystoupili partyzáni, ověnčeni kulometnými pásy, ozbrojeni až po zuby. Zajatců bylo čtyřiadvacet. Mnozí byli raněni. I partyzáni měli ztráty, naštěstí ne vážné – jenom několik lehce raněných. Jeden si zlomil nohu, když šlápl do jezevčí nory.

Pokud bylo možno zjistit, dva lidé zmizeli.

Jeden z nich byl komisař Schwarz. Nebyl ani mezi zajatci, ani mezi padlými.

Druhý byl Vilém. Byl připoutaný k vlaku jako ostatní zajatci. Teď už žádný partyzán nevěděl, kdo koho odvazoval. Jistotu měl jen ten muž, který odvazoval babičku. Říkal, že ještě nikdy v životě nedostal tak vynadáno Nepodařilo se zjistit, co se s Vilémem stalo. Když se tu novinu dověděl otec, velice zvážněl. „Co to znamená?“ ptal se ho Franta tiše. „Kdo ví,“ řekl otec a mnul si bradu.

Partyzáni pak odvedli osvobozené zajatce do lesního tábora.

Franta se tak znovu setkal se svým přítelem vechtrem. A ještě s někým.

S Irčanem.

Kapitola dvacátá první – POSLEDNÍ DEN

Přivítali se, jak se sluší na bojovníky.

Ukázalo se, že Irčan má v drženi balíček s dokumenty. Předal ho otci. Ten si zkontroloval, zda obsah nedoznal úhony, a bylo vidět, jaký balvan mu spadl ze srdce, když zjistil, že dokumenty jsou v pořádku.

Zajatci se najedli. Partyzáni odvedli mámu a babičku do jedné z. nejpohodlnějších zemljanek, aby si odpočinuly.

Franta se převlékl a po obrovské námaze se mu podařilo umýt černý šmír z rukou a tváři. Chvilkami si zoufal a propadal trudnomyslnému přesvědčeni, že už do smrti zůstane tak špinavý. Jen to zkuste, plazit se pod lokomotivou, a uvidíte, jaká mastná špína tam je!

Irčan měl pro otce i Frantu vážné zprávy.

Všichni tři usedli stranou k malému ohníčku. Už přicházel večer, večer třetího dne povstání.

„Po Petrově smrti jsem já v čele buňky,“ řekl Irčan. „Vyšly najevo závažné věci. Vilém hraje nějakou divnou hru.“

Odmlčel se. Oba Svátkové na něho užasle zírali. Vilém, který s nimi byl zajat? Ale otec pak sklopil hlavu a přikývl.

„Tak vida…,“ řekl tiše.

„Vilém je poslední ze skupiny inženýrů, která pracovala v tajném objektu Berta. Tři zatklo gestapo – nikdo neví, jak se to mohlo stát. Ostatní jsou mrtvi. Ani to nikdo neví, jak se to mohlo stát. Snad se to přihodilo, když SS přepadli továrnu KARBO…“ Teď se Irčan podíval zvláště na otce. Věděl snad, že otec tehdy byl v čele přepadového oddílu? Nebo to byla náhoda? Franta ucítil, že se červená, a schoval tváře do dlaní. „Možná že zahynuli až při druhém esesáckém přepadu, když hitlerovci vraždili v Horním Újezdě. Pravda je, že jsme našli jejich těla a že Vilém zmizel. Podle mých zpráv se Vilém náramně zajímá právě o dokumenty z Berty. To jsou ty, které jsem ti předal?“ zeptal se otce a ten přikývl.

„Byly dvoje dokumenty. Jedny pravé, druhé falešné. O tom ale věděl jenom inženýr Havel, inženýr Gilzin a já.

Ti dva jsou mrtví… Falešné dokumenty byly v duté noze od stolu. Ty pravé… se mi podařilo vpašovat do esesácké skrýše.“

„Ta skrýš je v našich rukou,“ řekl Irčan. „Je v ni kompletní dokumentace výroby a výzkumu tajného objektu Berta. Nacisté nechali vybudovat zvláštní štolu a dokumenty do ni ukryli. Pak zatavili vchod do štoly, aby nikdo nemohl na štolu přijít.“

„Skála pláče…,“ řekl Franta tiše.

„Je to nový německý vynález,“ připojil se otec. „Naučili se tavit skálu; jako by to bylo železo. Kámen pak teče jako vosk, oni sami tomu říkali, že skála pláče.“

„Podařilo sé nám najít i tu druhou sadu dokumentů, lěch falešných. Víte kde?“

„Myslím, že to uhodnu,“ řekl otec. „Někde, kde se skrýval Vilém.“

„Ano,“ přisvědčil Irčan. „Zdá se, že dokumenty přinesl některý z uprchlíků do Berty. Vilém mu je ukradl a přitom nešťastníka zabil, možná že zabil dokonce všechny. Potom jistil, že dokumenty nejsou pravé, a vrátil se spolu s povstalci nejdřív do Radotina a pak se připojil k vám.“

„Ale Vilém znal tajemství… miniaturní elektronky!“, řekl Franta.

„Znal princip a podle toho by bylo možno přistoupit k dalším pokusům. Ale v tomhle balíčku je kompletní dokumentace celého vynálezu!“ řekl otec. „Tady je to jako na talíři. Je to žeň několikaletých pokusů. Jeden z francouzských inženýrů říkal té elektronce tranzistor…“

„Musíme Viléma najít,“ řekl Irčan.

„Schwarze taky. Mám s ním nevyřízené účty,“ řekl otec.

Irčan se na otce zadíval a pak pomalu řekl:

„Já se neptám…, odkud máš tolik informaci z Berty.“

Otec nehnul ani brvou.

„To je dobře…, že se neptáš. Neřekl bych ti to.“

Irčan svým navyklým způsobem pokýval hlavou.

Byla už tma. Oteplilo se. Oheň příjemně popraskával a lesy voněly jarem.

Když spadla hluboká noc, otec odešel za Koreněvem, měl s ním dlouhý rozhovor.

Frantovi neřekl, o čem spolu mluvili.

Pak přišlo úterý 8. května 1945.

Praha se probudila zkrvavená. Hořela radnice, ředitelství drah, kde chytly nekonečně hluboké sklepy plné uhlí, hořelo Václavské náměstí, Vinohrady, střílelo se ve všech pražských čtvrtích. Na město útočily silné pancéřové skuliny wehrmachtu i SS. Pondělí bylo opravdu nejtěžší, co už dosud Praha zažila. Fašisté si navykli používat rukojmí likvidaci barikád. To, co Svátkové zažili v neděli, kdy museli běžet před fašistickými tanky, prožívaly v pondělí i ženy se svými dětmi. K. H. Frank několikrát v průběhu dne nabídl příměří České národní radě. Mlel stále svou písničku, která už nikoho nezajímala: trval na vytvoření loutkové vlády, nezávislé na československé vládě v Košicích, a na uvolnění průchodu Prahou pro jednotky armád maršála Schörnera.

Na tyto podmínky nepřistoupila ani Česká národní rada, ani vojenské velitelství generála Kutlvašra, vojenského velitele povstání. Generál Kutlvašr dostal v pondělí oficiální návštěvu důstojníků americké armády. Přivezli mu černé na bílém, že Němci skutečně kapitulovali. Radili Kutlvašrovi, aby zanechal bojů. Pražský velitel odmítá – ví dobře, že by ho povstalci neposlechli. Pro vlastence platí jen jedno: bojovat!

Taková byla situace na úsvitu úterka, 8. května. Sto padesát fašistických tanků bylo v útoku, jejich těžká děla pálila na Prahu. Fašisté byli nervózni. Měli proč: vojenský velitel hitlerovské posádky v Praze generál Toussaint dostal naléhavou depeši: sovětská vojska překročila hřeben Krušných hor.

Sovětská vojska! Ta noční můra hitlerovských vrahů vstoupila na území Čech!

Rudá armáda také zachytila voláni povstalecké Prahy pomoc.

Sovětští vojáci nedbali na to, že jsou vyčerpáni boji v Berlíně, nejkrutějším zápasem, jaký až dosud poznal svět. Neváhali a obrátili své zbraně na jihovýchod. Dobyli jsme Berlina, dobudeme i Prahy!

Nacisté zatím zběsile řádili. Oddíly SS z benešovského cvičiště drancovaly Krč a Pankrác, jen v jediném krčském domě zavraždili sedmatřicet lidí, včetně deseti děti od pěti do patnácti let! Tankový oddíl esesáků, postupující z Libně na Karlin, hnal před sebou tři sta zajatých civilistů jako rukojmí. V Jelením příkopu Pražského hradu třeskaly výstřely popravčí čety.

Byl to zoufalý boj. Povstalcům docházelo střelivo. A přitom zásoby okupantů se zdály nevyčerpatelné a zuřivost hitlerovcú stoupala.

Do bojující Prahy se stahovaly partyzánské oddíly, které až dosud bojovaly v okolí.

K městu vytáhl i oddíl kapitána Koreněva.

Oba Svátkové i starý Drbal si v noci odpočali. Maminku a babičku nechali v lesním táboře.

„Jak najdeme Schwarze a Viléma?“ ptal se Franta otce.

Kráčeli vedle sebe, Svátkové i Drbal. Dostali nové samopaly – kolikáté už v těch vzrušených dnech. Ze zabavených zásob okupantů si vybrali nové důkladné boty, suché prádlo, a zejména zbraně – kromě samopalů se vyzbrojili automatickými pistolemi Mauser 7,65.

„Nevím,“ přiznal otec. „Spoléhám na to, že budou chtít najít nás. Že se srazíme.“

„Proč by nás hledali?“

„Chtějí dokumenty. Možná že budou i spolupracovat a že se spoléhají na to, že v poslední chvíli jeden druhého napálí.“

„Kdo je ten Vilém? Nikdy jsem ani neslyšel jeho jméno. Vilém je krycí jméno, viď, táto?“

„Jmenuje se Vilém Vantuch a je to bývalý majitel továrničky na rozhlasové přijímače. Ani v zajetí, v Bertě, se nikdy netajil nenávistí ke komunistům. Co jen se s Gilzinem spolu nahádali! Ale byl to velice schopný člověk, měl skvělé nápady, byl to výborný matematik. Proto se nakonec i Gilzin rozhodl umožnit právě jemu útěk.“

„Útěk Viléma a Kódla organizoval Fišer?“

„Ano. Gestapo už vědělo, že Havlova skupina objevila tranzistor, nasadilo tedy zrádce Fišera, aby dostal dva lidi ven a přes ně se gestapáci chtěli dostat k vynálezu. Vilémovi a Kódlovi se ale podařilo Fišerovi uniknout. No… možná že jsem v tom měl prsty…,“ zasmál se Svátek.

„Tys věděl, že Fišer je zrádce?“ vyhrkl Franta.

„Tušil jsem to, ale stoprocentně jsem to nevěděl. Byl to obratný člověk. Varoval jsem soudruhy, aby mu nedůvěřovali, a nedovedeš si představit, jak mi bylo, když jsem zjistil, že strana nasadila Fišerovi na stopu právě tebe! Musel jsem tě hlídat, chlapče…“

Franta si vzpomněl na ty strašně chvilky, kdy ho například gestapo zatklo přímo před Fišerovým domem a kdy otec zasáhl a vyrval ho gestapákům ze spárů… Otřásl se, jako by na něho kápla studená voda.

Do města se dostali přes Pergutov a Zvahov, přes Zvonářku, kolem Ženských domovů. Všude byly barikády, narazili na stopy tvrdých bojů. Ale zde nebylo tolik nacistů, hlavni boje se přenesly na Pankrác, na Vinohrady, do Karlina.

Koreněv se spojil se smíchovským velitelstvím.

Podřídil se smíchovskému veleni a dostal rozkaz přesunout se do centra Prahy a pokud možno probít se na Žižkov a posílit barikádu u Bulhara.

Den proběhl jako v příšerném snu.

Nepřítel byl všude, střílel ze střech i ze sklepních okének. Objevoval se tam, kde ještě před chvilkou vlály československé prapory. V klidné ulici se najednou strhla příšerná palba, a skončila stejně náhle, jako začala, jenom na chodníku ležela stará paní s nákupní taškou v ruce. Hořely domy, umírali lidé. Nejhustši palbou v Žitné ulici proběhl pes. Zbloudilá střela zasáhla elektrický drát tramvaje, ozvalo se cinknuti, drát se vymrštil a s úděsným svistotem se svíjel na zemi jako ocelový bič. Tramvajové koleje byly rezavé, protože po nich už několik dní tramvaje nejezdily. Před okupačními úřady se válely stohy rozdupaných obrazů Adolfa Hitlera. Majitelé soukromých aut někde, sehnali pár litrů benzínu a odváželi raněné k převazu. Lékaři se báli vyvěšovat vlajky s červeným křižem nad polní obvaziště, protože hitlerovci stříleli se zvláštní oblibou právě na lazarety a nemocnice.

Mezitím probíhalo jednáni mezi Českou národní radou a generálem Toussaintem, vojenským velitelem fašistické posádky v Praze. Cil jednání: kapitulace wehrmachtu.

Generál Toussaint dobře věděl, jak málo času zbývá do příchodu Rudé armády. Česká národní rada netušila, že pomoc se už blíži. Zato byla zavalena strašnými zprávami: popravy, vraždění, loupeže, hořící domy… všude, kam vstoupila noha esesmanova, tekla krev. Povstalci už neměli střelivo. Hitlerovci nelítostně vraždili civilní obyvatelstvo… jejich tanky se probily Karlínem až k Prašné bráně a dál na Václavské náměstí…

Naše trojice zapadla do víru události. K polednímu se skutečně probila až na Žižkov.

Tam mohli Všichni tři přijít o život – podle jejich výzbroje je povstalci považovali za nacisty.

„Sakryš, copak nemáte rozum,“ křičel starý Drbal, když mu střely létaly kolem hlavy. „Nevidíte, že jsme Češi jako poleno?“

„Jak to máme poznat, že nejste náckové?“

„Mluvíme snad po česku, neslyšíš?“

Byli by se hádali snad až do příchodu Rudé armády, když tu přijel obrněný vlak a začal kropit Husovu ulici z kulometů. Vlak popojížděl po trati mezi Pražačkou, kde se zoufale bojovalo a kde padly desítky povstalců i civilistů, a mezi Hlavním nádražím.

Obránci barikády u Bulhara dobře věděli, jaký význam barikáda má: uzavírala vstup na Žižkov a na Vinohrady. Byla to největší a nejdůležitější barikáda této oblasti. Vinohradské velitelství sem posílalo posily, ale zdaleka ne všichni bojovníci se sem dostali bez úhony. Obránci barikády se drželi dobře. Dokonce dosáhli velkého úspěchu – přiměli hitlerovce, aby vydali nešťastníky, které přihnali až z Karlina před kulomety svých tanků. Několikrát zavlál bílý prapor. Vyjednávání šlo za vyjednáváním: hitlerovci se snažili o volný průchod Prahou. Ale právě proto vypuklo povstání, aby zločinecká armáda nemohla Prahou projit!

Někde nad Muzeem se Svátkové a Drbal setkali s hřmotným chlapíkem, člověkem se zarostlými tvářemi, se zmačkaným kloboukem na rozcuchané hlavě. V ruce držel fotoaparát – byl to fotograf, který nedbal dunivé nejprudší palby, jen aby zachytil nejzajímavější snímky

„Ten má smlouvu s čertem,“ ukázal na něho jeden muž, který v těchto místech prožil celé povstání s puškou v ruce. „Už několikrát jsem ho tu viděl. Je to blázen. Ale ty fotky jednou budou mít cenu…“

Vskutku, vypadalo to, jako by se střely fotografovi vyhýbaly.

Franta si už nedovedl představit, že v Praze jednou budou jezdit tramvaje, že tramvajáci budou zvonit, auta troubit, že uslyší hrkání rolety tamtoho pekařství na rohu. že se znovu rozezvučí ruch velkého města.

Měl pocit, že navždy budou řehtat kulomety, suše kašlat samopaly, že se budou ozývat hromské rány děla a pancéřových pěstí.

Odpoledne se Prahou rozlétla zpráva:

Okupanti kapitulují!

Skutečně, jednáni České národní rady a generála Toussainta skončilo dohodou, že hitlerovci složí zbraně a v pořádku se odeberou do amerického zajetí. Hitlerovský generál si dal moc dobrý pozor, aby neprozradil, že se blíži Rudá armáda. To by asi jednání dopadlo jinak! Část hitlerovské posádky opravdu kapitulovala, zbraně složila podle dohody na okraji Prahy, ale – bojuje se dál. Oddíly SS se ke kapitulaci wehrmachtu nepřipojuji a jako v ďábelské posedlosti vraždi dál. Příměří trvalo jen krátkou dobu: boj zuří znovu a kapitulace hitlerovské okupační posádky se stala pouhou epizodou v heroickém zápase povstalecké Prahy proti fašistické převaze.

Dobře bojovali chlapci z Koreněvovy skupiny. O jejich slávě se brzy hovořilo od barikády k barikádě. Obránci od Bulhara se brzy dověděli, že Svátkové a Drbal patři ke koreněvovcům a naše trojice udělala všechno pro to, aby Koreněvovi neudělala ostudu.

Pozdě odpoledne, kdy se zdálo, že tlak esesáků polevuje, se od Riegrových sadů připlížila spojka.

Byl to hoch asi Frantova věku, čilý, štíhlý. Nebyl ozbrojen. na hlavě však měl německou přílbu s namalovanou trikolórou.

„Jsou tady koreněvovci?“

„Tam jsou,“ ukázal jeden z povstalců na kulometné hnízdo, kde Svátkové připravovali ke střelbě kulomet, zatímco Drbal se ošíval, radil a tvrdil, že to dělají špatně.

„Hej, vy tam, máte jít na velitelství. Je to rozkaz!“

Tak promluvila spojka ke koreněvovcům a barikádníci se zakabonili. Co to, takhle se mluví ke koreněvovcům?

Rozkaz je rozkaz a všichni se musejí rozkazu podřídit.

Nechali kulomet kulometem a po půldruhahodinovém putováni, kdy mohli několikrát ztratit život, se dostali na velitelství.

Tam je čekalo překvapení, největší překvapení posledních dní.

Velitelem byl muž v uniformě kapitána československého letectva.

Měl u sebe pobočníka – četaře, zapisovatele a sekretářku. U vchodu stála stráž se samopaly.

Naše trojice neměla pro taková velitelství velkou sympatii. V průběhu povstání vznikaly národní výbory, obvykle pod vedením komunistů. Ty udělaly spoustu dobré organizační práce. Ale tato samozvaná velitelství často ani neměla vliv na průběh bojů, nebylo to ani možné, protože chybělo spojeni. Přesto si někdy osobovala rozhodovat o situacích, o jejichž pravém průběhu neměla tušení.

„Pojďte vedle,“ řekl kapitán.

Velitelství bylo umístěno v soukromém bytě člověka zřejmě majetného. Ten se bude po válce pyšnit, jaký že je vlastenec, jeho manželka vlastnoručně vařila pánům povstalcům čaj!

Vedle byl „salón“ majitele bytu. U velkého stolu seděl Irčan, naproti němu – Schwarz a Vilém. U stěny stálo několik mužů se samopaly.

„Proč nepozdravíte Heil Hitler, pane sturmbannführere?“ zeptal se Schwarz jízlivě, upíraje své rybí oči na Svátka.

„Vyhrňte mu rukáv,“ zavelel kapitán.

Dva ozbrojení muži se vrhli na Svátka, vysoukali mu rukáv na pravé ruce.

Také Irčan vstal, aby se podíval.

Svátek měl na předloktí vytetované ruky SS. znak zločinecké organizace, nejstrašnějšiho vojenského tělesa všech dob.

Schwarz vzal do ruky papíry, které ležely na stole.

„Tady jsou dokumenty pana Klause Menzela!“

„Jmenuju se Svátek,“ řekl Frantův otec klidné a s chladným úsměvem hleděl na Schwarze a Viléma.

„Zkontrolujeme otisky prstů,“ řekl kapitán. Jeho pobočník přinesl razitkovaci polštářek a ozbrojenci přinutili Svátka, aby otiskl svůj palec na papír.

Jeho otisk byl shodný s otiskem Klause Menzela, důstojníka SS. I fotografie souhlasila.

„Jak to vysvětlíš?“ zeptal se Irčan otce a pokračoval: „Pan Vantuch zatkl Schwarze a přivedl ho sem. Komisař přinesl kompromitujici materiály. Oba chtějí dokázat, že strana se spolčuje s esesáckým banditou.“

„Chci slyšet vysvětlení,“ řekl kapitán nadutě.

„Nemohu vám žádné dát,“ řekl otec klidně.

„Nechám vás zastřelit jakožto hitlerovského špióna,“ vyhrožoval kapitán.

„Věc se musí nejdřív vyšetřit,“ varoval Irčan.

„Věc je jasná,“ křičel Vilém Vantuch, až mu hlas přeskakoval. „Musíme ho vyslechnout, kde schoval…“

„Dokumenty inženýra Havla a Gilzina, pane Vantuch,“ řekl otec jízlivě.

„Ano, ano, o ty dokumenty jde. Nesměji se doslat do špatných rukou.“

Otec se nahrbil, jako by chtěl na Vantucha skočit.

Pak křikl:

„Uteč, Franto, běž za Koreněvem!“

Franta čekal, že bude třeba pořádně hodit kostrou, a tak ho otcův příkaz ani nepřekvapil.

Už si promyslel, jak to provede.

Dveřmi to nešlo.

Musel oknem.

Velitelství bylo v prvním patře – lepší lidé bydli v prvním patře.. Na dvoře naštěstí byly garáže a jejich střecha byla jen půldruhého metru pod parapetem okna.

Majitel bytu se moc naprotestoval proti „té ohavnosti“. Naštěstí nedosáhl toho, aby garáže byly zbourány.

Franta čekal, že bude třeba pořádně hodit kostrou, a tak otevřeného okna. Jako kočka dopadl na všechny čtyři. Asfaltová střecha se bezmála propadla pod úderem jeho těla, ale hned byl na nohách a novým skokem se ocitl na dvorku. Proběhl průjezdem – zde stála také stráž, ale samopalníka nenapadlo, že by takový chlapec mohl být „nepřítelem“

Kde ale Koreněva hledat?

Naposledy ho viděl na Smíchově, kde kapitán zůstal na tamnim velitelství.

Tam ho také našel, když se až po půlnoci dostal přes řeku na Smíchov.

Koreněv vyslechl bez hnuti Frantovo vyprávěni.

„Tvůj otec je hrdina,“ řekl. „Ten pan kapitán mu nemá právo ani vyčistit boty.“

Frantovi spadla tíže z ramen: přece jen pochyboval o tom, na jaké straně otec vlastně stoji. Důstojník SS Klaus Menzel – a štvanec, pronásledovaný komisařem Schwarzem. Hitlerovec, nebo odbojář? Kde byla pravda?

„Zatím ti nemůžu řict celou pravdu, ale ujišťuji tě, že o svém tátovi nemusíš pochybovat.“

„Co když… co když ho zastřelí?“

„Tomu musíme zabránit.“

Koreněv vyměnil pár slov s pobočníkem smíchovského velitele a pak spěchal před dům.

Teprve teď si Franta všiml, že před domem stojí motocykl, maličká dékáva, a na sedle podřimuje mladík s koženou kuklou na hlavě. Vždyť je to ten chlapec, kterého viděli s Prochorem, jak se řítí lesní silnici ku Praze!

„Slez dolu, chlapče, je to přikaž velitele,“ oslovil ho kapitán Koreněv.

Mládenec vykulil oči.

„Vy mi seberete motorku?“

„Neseberu. Vypůjčím si ji. A slibuju ti, že ti opatřím trofejni BMW, jen co sem přijedou naši.“

Hoch zíral na Koreněvovu uniformu kapitána Rudé armády. Pak si vzpomněl.

„Vy patříte ke koreněvovcúm… k sovětským výsadkářům!“

„Já jsem Koreněv.“

Mládenec skoro sletěl z motorky.

„Jen si ji vemte! Ale… umíte na ní jezdit?“

„Umím jezdit na všem. Ovšem… pro všechny případy mi řekni, jakse s tím krámem zachází.“

Tak se stalo, že zrána 9. května 1945 Franta vyjel z Prahy na motocyklu řízeném kapitánem Koreněvem, mužem bohatýrské odvahy, řidičem, který seděl poprvé v životě na motocyklu.

Mládenec odstranil kryt ze světlometu, takže motorka docela obstojně svítila.

Koreněv se jakžtakž bez potíží propracoval až na trojku la řvoucí stroj se řítil tmou s plynem až na doraz.

„Zatáčka, zatáčka,“ křičel vyděšený Franta před každou zátočinou.

„Čort vazmi,“ vrátil se rozčilený Koreněv ke své mateřštině. Pak se opravil a dodal čistou žižkovštinou: „Jedem furt!“

Opravdu, jeli „furt“. Naštěstí byl Koreněv podstatné nátury, vážil dobrých devadesát, a slaboučký motorek dékávy měl co dělat, aby takové těleso utáhl. Nicméně smyk dostávali v každé zatáčce, předválečné pneumatiky baťovky se smekaly po prašném povrchu, Koreněv divoce škubal řidítky, aby smyk vyrovnal, a motorka létala od jedné krajnice ke druhé.

V jedné ulici málem nabourali do barikády, ale Koreněv na poslední chvíli strhl řídítka a prolétli úzkým průchodem pro pěší, vybudovaným pečlivými barikádníky. „Stůj, kontrola,“ křičeli barikádníci a nazdařbůh za nimi do vzduchu vystřelili.

Hnali se tmou a Franta se bál daleko méně esesmanů, obrněných vlaků, tanků a svištivých střel než zdivočelé dékávy v rukou odvážného kapitána.

„Elá, elá,“ řičel Koreněv do noci. Jízda se mu začala líbit. Znovu se navalil do zatáčky a vletěl přímo do skupinky hitlerovských kulometčíků, kteří tudy táhli, sami nevěděli kam. Chlapi se rozprchli a Franta ještě stačil zaslechnout jejich „himllaudon a donnerwetter“.

Jak to skončí, jak to skončí, jektal Franta zuby.

Motorka najednou začala ztrácet rychlost.

„Sto s tabój, sabáka,“ spilal motorce Koreněv.

„Řadit, musíme řadit,“ volal mu do ucha Franta, pak se nahnul a bez spojky přeřadil na dvojku. Motorka zaúpěla, motor se roztočil do vyšších otáček a stroj poskočil kupředu.

„Charašó, malyš,“ pochválil ho Koreněv a uháněli dál.

Konec jejich jízdy byl náhlý.

Už zdálky uviděli temné obrysy nějaké vsi.

Svítalo. Franta si všiml, že v některých oknech sviti petrolejka.

Zdálo se mu, že slyší hudbu.

„Že bych se zbláznil strachem?“ pomyslil si. Koreněv vletěl do vsi. Ve světle jeho reflektoru se objevili nějací lidé, křičeli a splašeně uskakovali do stran.

„Barikáda!“ zařval Franta.

„Hohó,“ vykřikl Koreněv.

Šlápl na brzdu, přeřadil na nižší rychlost, zamával řídítky a stroj se opile zakymácel. Ve světle reflektoru se objevil široký průchod a kapitán zpomalil a namířil si to přímo doprostřed.

Chyba.

Hned za touto barikádou stála druhá.

Na tu narazili. Ozvala se rána, třesklo světlo, někdo zaklel a pak už leželi na zemi.

Dopadli poměrně dobře. Koreněv se překulil parakotoulem a vyskočil na nohy, Franta měl víc štěstí než rozumu a přistál všelijak, ale nezraněn.

Když se vzpamatovali, zjistili, že jim spilají jacisi lidé.

Svítili na ně baterkami.

„Kdo tady postavil dvě barikády za sebou?“ hromoval Franta, aby se zalíbil Koreněvovi. Zuřivě se rozhlédl kolem sebe. Nebyla to barikáda, byl to tank. Ve světle baterky Franta uviděl rudou hvězdu. Za prvním tankem stál druhý, za nim třetí. Desítky tanků.

Rudá armáda se valila na Prahu.

Kapitola dvacátá druhá – JEŠTĚ SE SETKÁME

Sovětská armáda postupovala na Prahu z několika stran.

Tanky 1. ukrajinského frontu zahájily 6. května poslední velkou ofenzívu na evropském bojišti. Už za dva dny obsadily Drážďany, překročily Krušné hory a 8. května vojska frontu osvobodila Most, Teplice a Duchcov. Byla několik desítek kilometrů od Prahy.

Od Brna postupovala na Prahu vojska 2. ukrajinského frontu. Na naše hlavní město postupovali i vojáci 4. ukrajinského frontu. Zbytky nacistických armádních skupin „Jih“ a „Střed“ se dostaly do ocelových kleští.

Americká vojska stála od 6. května na linii Budějovice– Plzeň-Karlovy Vary. I Američané zachytili vysílání povstaleckého rozhlasu.

„Necháme je dusit, ve vlastni šťávě,“ reagoval na zprávu povstání generál Patton. Tento voják neměl rád, když se „civilové pletli vojákům do řemesla“. Podobně reagoval před rokem, když povstal proti okupantům lid Paříže. Nebýt zásahů svobodných francouzských jednotek generálů LeClerka a de Gaulla, Američané by nechali Pařížany vykrvácet jako nechali krvácet Pražany. Od Prahy přijížděly nákladní vozy pro munici. Američané odmítli dát povstalcům jediný náboj, jedinou pušku. V Plzni, Budějovicích, ve Varech a dalších městech se hlásily stovky dobrovolníků na pomoc bojující Praze. Američané jim odmítli dovolit odchod do Prahy. Lidové povstalecké hnutí, vyvolané neohroženou odbojovou činností komunistické strany, jim bylo proti mysli.

Kolem čtvrté hodiny ranní se sovětské tanky dostaly do Prahy. Celý den trvaly boje. Přes pět set rudoarmejců zahynulo na pražské půdě. Byli zabiti vlastně už po válce.

Radost pražského obyvatelstva byla nesmírná. Zaprášené. zablácené tanky se ztrácely pod záplavou květů. Celé město bylo na nohou, prostí lidé otevřeli srdce dokořán a zahrnuli osvoboditele nesmírnou láskou.

V jedné ulici Pražané hostili osvoboditele, ale ve druhé se ještě střílelo. Po celém městě byli rozlezli fašisté, poschovávali se na půdách a ostřelovali vojáky i civilisty. Nejeden sovětský hrdina padl střelou zákeřného vraha uprostřed jásajících lidi, ověnčen šeříkovými květy.

Lidé účtovali se zrádci a udavači.

Některým se podařilo utéci, ale většinu Pražané pochytali.

Byly to průvody potupy.

S hákovým křižem namalovaným na zádech šli tito lidé pod ozbrojenou stráži ulicemi, vystaveni posměškům a nenávisti Pražanů.

Svátka a Drbala vyslýchali celou noc. Když přijeli osvoboditelé, pan kapitán nechal své zajatce zamknout, přistavil k nim stráž a důstojně šel vítat Rudou armádu. Brzy se vrátila výslech pokračoval.

Pan Vantuch nasazoval, jak jen mohl, aby Svátka a Drbala očernil.

„Kde jsou dokumenty, kde jsou dokumenty,“ taková byla jeho hlavní starost, tak zněly otázky, znovu a znovu, pořád dokola.

Zajímavé bylo, že Schwarz, ač nepřítel, byl v poměru ke Svátkovi v lepší situaci. Jistě, byl komisařem gestapa, ale on nic nezapíral, loajálně vše přiznal a od nažehleného kapitána se mu dostalo práv válečného zajatce. Zato se Svátkem a Drbalem kapitánovi lidé zacházeli jako se zločinci.

Nakonec kapitán rozhodl, že nechá zajatce převézt na Pankrác.

Rozhodl tedy, že je vystaví té potupě jako nejodpornější kolaboranty a zrádce.

Ozbrojená stráž je vyvedla na ulici.

Tam už čekal zástup lidí.

„Fuj, hanba,“ křičeli ti lidé. Odněkud přiletěl kámen a udeřil Svátka do obličeje.

Svátek zkřivil ústa bolestí a Vantuch, který ovšem byl mezi vězniteli se zasmál.

„Tak co, povíš mi konečně, kde jsou dokumenty? Nebo tě mám vydat lidem?“

Svátek se díval na ty „lidi“. Znal tenhle typ. Byli to lidé, kteří se třásli po celou dobu okupace strachem, a teď nahonem sháněli potvrzeni své statečnosti. Praví odbojáři a barikádnici byli někde ve společnosti rudoarmejců, ale tihle tady potřebovali ještě osvědčit svou vlasteneckou horlivost. Třeba tím, že bez soudu „zlikviduji zrádce“.

Svátek chtěl Vantuchovi odpovědět, ale už se k tomu nedostal.

Zahoukalo auto a rozčilený dav se rozprchl jako hejno slepic.

Ulici přijížděl zablácený džíp.

Vantuch zpozorněl. Také Schwarz, s nímž jako s „válečným zajatcem“ stráže zacházely slušně, se zamračil a nedůvěřivě hleděl, kdo to sem jede.

Bylo patrno, že je to sovětský džíp.

Na kapotě měl namalovanou rudou hvězdu a na blatníku mu vlál praporek s kladivem a srpem.

Džíp zabrzdil, až zahvízdaly pneumatiky.

Seskočil z něho Koreněv, Franta a dva sovětští důstojnici.

Jeden byl major, druhý podplukovník.

Svátek se na ně podíval, usmál se a zavřel oči.

Podplukovník se k němu hnal s napřaženou pravicí.

„Zdravstvuj, tovarišč!“ volal, popadl ho do své medvědí tlapy a pevně stiskl.

Pod Svátkem poklesla kolena a byl by upadl, kdyby ho Koreněv nezachytil.

Kapitán chtěl něco zabreptat.

„Ticho, my jsme sovětská rozvědka,“ řekl Franta takovým tónem, že nikdo nezapochyboval o Frantově veledůležitosti… Opravdu, Franta se tvářil jako vrchní velitel všech sovětských rozvědčíků.

Když to Schwarz slyšel, dal se na útěk. Vytrhl se svým strážím a pádil, co mu nohy stačily.

„Ech, ty…“ zavrčel Koreněv. Strhl samopal z ramene a vyslal za gestapákem dávku. Fašista uběhl ještě několik kroků a pak se skácel na chodník.

Pan Vantuch byl velmi překvapen, kapitán také. Sovětský podplukovník nalil z čutory několik kapek vody Svátkovi do úst.

„To je náš člověk, rozumíš? Ruce bys mu měl líbat.“ řekl podplukovník kapitánovi a spolu s majorem odvedl fóvátka do džípu.

„My máme ještě nějaké účty,“ obrátil se Koreněv na Vantucha.

Vtom promluvil jakýsi člověk v manšestrovém plášti. Až dosud tu stál, nikdo si ho nevšímal a on si nevšímal také nikoho.

„One moment, please, okamžik, prosím,“ řekl, sáhl do kapsy a ukázal Koreněvovi nějaký dokument.

„Organisation of Strategie Services, captain Steigert,“ představil se.

Koreněv se ušklíbl. Před nim stál kapitán americké vojenské špionáže, známé pod zkratkou OSS.

„Vy máte svého muže, my svého,“ pokračoval Steigert a postavil se Vantuchovi po bok. „I my máme v Praze své i zájmy, mister captain,“ řekl drze Koreněvovi do oči. Koreněv se ohlédl po podplukovníkovi.

„Hallo, mister Steigert,“ pozdravil sovětský podplukovník Američana bezvadnou angličtinou. „How do you do?“

„Hallo, colonel Pomorjev,“ pozdravil Steigert Rusa. V jeho hlase nebyla ani stopa srdečnosti. „Pěkné shledáni, což?“

„Beautyfull, překrásné,“ připustil podplukovník Pomorjev bez úsměvu. „Myslím, že to není naše poslední shledáni.“

„Ano, ještě se setkáme,“ řekl Steigert.

Vzal Vantucha pod paží a odcházeli.

Koreněv s Frantou a s jeho otcem a s Drbalem nastoupili do džípu. Pak odjeli.

O dva dny později všichni seděli u pěkně prostřeného stolu v kuchyni Svátkova domku v Horním Újezdě.

Podplukovník Pomorjev, kapitán Koreněv, major Laskin, Franta s otcem a babičkou, Drbal a Irčan. Maminka roznášela šálky s čajem. Pomorjev otevřel láhev vodky a naléval do skleniček. Na stole stála velká váza, plná šeříku.

„Tavarišč Svátek je v naši rozvědce od sedmatřicátého roku,“ vykládal Pomorjev. „Sloužil nám ve Španělsku. Když fašisté obsadili Polsko, podařilo se nám ho nasadit přímo mezi ně. Vybavili jsme ho dokumenty Klause Menzela, esesmana, který se dostal do našich rukou už v devětatřicátém roce. Byla to nebezpečná hra. Potřebovali jsme informace o výzkumech fašistických vědců. Vědci byli pod ochránou SS, proto Sválkovo kryti nám skvěle vyhovovalo. Nasadili jsme ho do ochranné jednotky SS. Shodou okolností jednotka byla přesunuta do Čech, aby hlídala tajný objekt, Němci pojmenovaný jako Berta. Soudruh Svátek, alias Klaus Menzel, tu velel strážní četě SS. Spojil se ke konci války s inženýrem Gilzínem. Ukryl výsledky dlouholetých tajných výzkumů Havlovy skupiny. Také Američané tu měli svého člověka, Viléma Vantucha. Pokoušeli se zmocnit objevu Havlovy skupiny. I gestapo něco tušilo a nasadilo na stopu skupiny zrádce Fišera. Naše rozvědka upozornila komunistický odboj na Fišera a na jeho stopu nasadila tady molodce Frantu,“ poplácal Pomorjev chlapce po zádech. „Byla to zvláštní náhoda, nebezpečná, protože František mohl otce prozradit. Gestapácký komisař Schwarz nakonec přišel na to, že pod maskou esesmana se pravděpodobně skrývá odbojový pracovník nebo rozvědčík. Ale pomoci vás všech,“ podíval se na Frantu, Irčana a Drbala. „se Svátkovi podařilo uniknout. Vantuch se zmocnil dokumentů, které byly ukryty v duté noze pracovního stolu. To ale byly falešné dokumenty a Vantuch pochopil, že pravé má Svátek. Vantuch šel nelítostně za svým cílem. Dokázat to nelze, ale pravděpodobně zabil ostatní uprchlíky z Berty. Pokusil se kompromitovat Svátka, přestože mu muselo být jasné, že Svátek je prazvláštní esesman. Všechno mu bylo dobré pro to, aby se k dokumentům dostal.“

„A kde jsou dokumenty teď?“ zeptal se Franta.

„Předali jsme je vašim stranickým orgánům. Vaši inženýři si s nimi poradí. Naši vědci s nimi budou spolupracovat. Takový vynález musí přece patřit všem lidem. Jednou budou malá rádia, počítací stroje, přístroje do letadel… to všechno ten vynález umožni.“

„Schwarz ho chtěl prodat Američanům… chtěl si tím vynálezem vykoupit svobodu,“ řekl Franta.

„Ovšem, Američané by za něj dobře zaplatili. I Vantuchovi bylo jasné, že se jedná o mnoho peněz. Vždyť on sám byl před válkou podnikatel, věděl, kolik peněz taková věc vynese. I jemu by Američané dobře zaplatili, komukoli by zaplatili…“

„Vantuch utekl,“ zavrčel nespokojeně Franta. Ostatní se neodvažovali skočit podplukovníkovi do řeči, ale Franta si trochu srkl vodky a rozvázal se mu jazyk.

„Neboj, malyš, ještě se setkáme. Válka končí… Zbývá Japonsko, ale s tím si poradíme. Boj čeká vás všechny Čechy…,“ ukázal na ně prstem. „Je ještě mnoho co napravovat v téhle zemi.“

Podplukovník se odmlčel.

Franta si vzpomněl na nažehleného kapitána, na Irčanovo vyprávěni o lidech, kteří odboj bojkotuji… na pracháče a vydřiduchy, na statkáře a továrníky… Kde ti byli, když Praha bojovala?

Jak to říkal Pomorjev?

Ještě se setkáme…

„Co tady věšíte nosy, mládenci,“ ozvala se babička. „Fašisté jsou pryč a s pracháči si to vyřídíme. A teď se na to napijeme!“

Popadla skleničku a přiťukla si s Pomorjevem tak prudce, že vodka až vystříkla.

Z oken malého domku v Horními Újezdě pak dlouho do noci zněly písničky, ruské, české, ukrajinské a zněl odtud smích a zase nové vyprávění. Venku voněl šeřík, nad městem prskaly pestrobarevné světlice, vystřelované rozradovanými sovětskými vojáky. Na ulicích a náměstích se tancovalo. hrálo na harmoniku, na housličky a na klarinet.

Byl máj 1945.