Otto Janka

Melodie proti Siouxům

Martin čekal na potlesk. Vlastně o tom ani nevěděl, že na něj čeká, to si uvědomil až potom, až. ve chvíli, kdy Georgia zazněla cistě a bez jediného klopýtnutí. Byla to jeho první foukací harmonika, na kterou hrál, a byla to první melodie, kterou se na ni naučil. Opakoval ji pořád dokola, až si konečně začínala být podobná. Byl to úžasný pocit a prožíval jej poprvé v životě. Hrál melodii, kterou předtím slyšel snad tisíckrát, ale zněla jinak, když ji hrál sám. Dlouho k ní hledal cestu a teď tu byla s ním v pokoji, čistá a jímavá, a bylo v ní něco, co se nedá vypovědět jinak než foukací harmonikou.

Tenkrát šla s námi radost

celou tou dlouhou cestou.

Od Atlanty až k moři.

Tenkrát šla s námi radost…

Hrál dál a díval se přes foukací harmoniku na svého staršího bratra, který seděl u oknu s knížkou v ruce po celou tu dobu. Neodešel. Dokonce ani neobracel oči ke stropu. Nevzdychal. Prostě tam seděl a četl si a v jedné chvíli, když to ještě vůbec nebyla Georgia, ale jenom lakové šakalí vytí, se na Martina podíval s úsměvem, který říkal: Nic si z toho nedělej, to se časem poddá. A hele, opravdu, teď tu byla Georgia, zněla jako snad nikdy před tím a Martin si uvědomil, že čeká na potlesk

„Nech toho!“ ozvalo se však od okna.

„Ani mě nenapadne,“ odpověděl ukřivděně. A hrál dál.

„Nemohl bys hrát něco jiného?“

To už bylo příliš.

„Nemohl,“ odpověděl. „Vlastně mohl; ale nechci.“

Celé to nedávalo smysl. Martin se však nevzdával.

„Víš,“ pokračoval smířlivě, „ta melodie je opravdu zvláštní. Je velká, ale když ji hraje velký orchestr…“

Zapomněl klesnout hlasem a marně potlačoval úsměv, když začínal novou větu. „Nevíra proč, ale když ji hraje velký orchestr, tak jako kdyby se přikrčila. Už není tak veliká. Ale stačí si ji zapískat, jen tak, sám pro sebe, a opět se promění. A když ji hraju já na harmoniku…“

Neřekl: „já“, ani „JÁ“, ale „JÁ“. A zase začal hrát.

„Nech toho!“ ozval se Ludvik potřetí.

„Ta melodie se mi opravdu líbí. Moc. Tobě ne? To nechápu.“ Martin opět začal hrát refrén a za známou melodii se mu vybavovaly stejně známé verše.

Tenkrát, když hlas

polnice vedl nás,

tenkrát stu s námi radost

a vlajka Svobody vlála nad námi,

tenkrát hřměla naše píseň

od Atlanty až k moři.

Tenkrát, když jsme táhli Georgií.

A potom se to stalo. Ludvík vyskočil, jako kdyby ho někdo od okna vystřelil prakem, a s kočičí pružností – byla by hodna obdivu, kdyby ji věnoval něčemu jinému – ještě v tom skoku – aspoň ten pocit potom už Mariin navždycky měl – se nějak zmocnil nové lesklé harmoniky. Nějakým zázrakem ji stačil hodit na zem tak rychle, že ještě na ni měl čas dupnout, a už to nebyla harmonika, ale pár třísek a polámaný plech. Potom ji zvedl, už pomalu, a prohlížel si ji udivenýma očima, jako kdyby držel v ruce něco velice zajímavého a velice křehkého. Pořád ještě to nedávalo žádný smysl.

„Co to do tebe vjelo?“ zeptal se Martin.

Ludvík neodpověděl. Díval se na zohýbaný lesklý plech a něčemu se divil. Potom řekl: „Promiň, to jsem nechtěl.“ A potom, když už se s tou možností Martin dávno rozloučil, když už se zdála úplně vyloučená a nesmyslná, potom se přece jen dočkal potlesku. „Hrál jsi opravdu dobře. Já vím, že to není jednoduché, protože jsem to kdysi taky zkoušel. Zdá se, že to nic není. Ale jen tak dlouho, dokud to sám nezkusíš.“

Na Martina se při tom nepodíval. Dál si prohlížel, co mu na dlani zbylo z foukací harmoniky. Díval se, jako kdyby držel v ruce nějaký hlavolam. Najednou se usmál, ale byl někde jinde, nějaká vzpomínka se mu vynořila ze dna paměti. „Na klavír zahraješ všechno, ale foukací harmonika má duši… A můžeš ji nosit v kapse.“

Zkusil do ní fouknout. Ozval se drnčivý tón a žalostné zapísknutí.

„Byla to docela nová harmonika,“ připomněl mu Martin. „No – teď už nová není,“ pokračoval. „Vlastně už to ani není harmonika. Ale proč jsi to udělal?“

„Nezlob se na mě. To jsem nechtěl. Opravdu ne. Promiň. Koupím ti novou.“

Podivné na tom je, pomyslil si Ludvík – a díval se přitom na rozbitou harmoniku, kterou držel v ruce –, že melodie, se kterou jsem se znepřátelil, je jako stvořená k tomu, abych ji měl rád.

Melodie; se kterou jsem se znepřátelil…

Připadala mu živoucí jako kapitán Lyman, tenkrát, když se třetí opeřený šíp zabodl do cesty v prérii, jako Mawatane, mladý Indián z kmene Ogallalů, který znal řeč veverek, jako Dan Cameron v ten první den na Malé Prašné řece, anebo jako generál Custer, kterému říkali Dlouhý vlas, anebo jako Cody, kterému sice neříkali Dlouhý vlas, který však dlouhé vlasy doopravdy nosil a vypadal trochu jako hrdina z nějaké operety, ale dovedl splynout s tmou a zmizet v ní a vrátit se potom s melodii, kterou teď Ludvík nedovedl poslouchat. Říkali mu Buffalo Bill a také k té melodii patřil, jako všichni ostatní. Tenkrát, tam ve Wyomingu, v Montaně a v jižní Dakotě.

Melodie nemůže zemřít. To jen lidé umírají. Může se na ni zapomenout, ale to není totéž, protože se opět může vrátit. Lidé se nevracejí z věčných lovišť. A z nebe taky ne. Třeba jen proto, že je to tam opravdu bezvadné, ale spíš proto, že nejsou žádná věčná loviště a že není žádné nebe.

Georgia. Kolikrát ji Ludvik slyšel a kolikrát ji sám zpíval. Ta za nic nemůže. Ale Ludvík taky ně. Už ji dál nechce poslouchat. Ale nikdy nezapomene, jak byla krásná. – Zpívej dál. A nespěchej, řekl jednou Dan. – Nemysli si, že jsem nedočkavý, jak to dopadne. Vím, že dobře.

Je to opravdu zvláštní píseň. Jako kdyby byla nabitá třaskavinou, je jako puma, která se vyhřívá na sluníčku, může se tvářit jako ospalá kočka, ale je v ni utajena úžasná sila. Dala se zpívat do pochodu pod vlajícími prapory a neulejvat se, zpívat naplno, ale – Martin měl pravdu – dala se taky zpívat potichu, anebo jen tak pískat skrze zuby a dívat se přitom do praskajícího ohně.

„Snad bych o té melodii dokázal napsat celou knihu,“ řekl.

„Tak proč to neuděláš?“ zeptal se Martin.

SETKÁNÍ NA BŘEH U MICHIGANSKÉHO JEZERA

Byla to náhoda, Martine, ale já jsem ji hledal.

Bylo jaro, od břehu Michiganského jezera foukal teplý vítr a Chicago se Ludvíkovi najednou nelíbilo. Nic se mu na něm nelíbilo. Zablácené idice, protože byly plné louží a protože mu přikazovaly, aby šel jen tam, kam vedly, anebo zase nazpátek, a vydlážděně ulice, protože s nimi to bylo stejné a ještě se tvářily, že jsou v Chicagu už navždycky. Nelíbily se mu dřevěné domy na spadnutí, protože ještě nespadly, ale mnohem méně se mu líbily nové kamenné domy, protože se zdálo, že nespadnou nikdy.

Byla neděle a na ní se mu nelíbilo, že už brzy nebude. Představa, že za několik hodin začne pondělí, že bude muset jít do krámu a vozit plné pytle ze skladiště a prázdné nazpátek, že bude vytahovat hřebíky z beden a jiné bedny zatloukat – ta představa se mu zvlášť nelíbila.

Bylo jaro roku 1872. Už nikdy, ani kdyby žil sto let, takové jaro neprožije. Nevěděl, kam jde, ale spěchal. Minul ho jezdec na koni tak těsně, že uslyšel i vrzání sedla. Díval se za ním, dokud jezdec nezmizel za záhybem česly. Nelíbil se mu. V tom, jak seděl v sedle, trošku nakřivo, a jako kdyby spal, a jak držel povolené otěže ledabyle v prstech, bylo něco, co se Ludvíkovi nelíbilo. Když došel ke břehu Michiganského jezera, uviděl lovce. Pádloval v kanoi z březové kůry přes záliv. Na jezeře se lámaly vlny, ale voda v zálivu byla hladká a bylo vidět, jak se za každým záběrem pádla vytvořil malý vír a jak se pomalu vzdaluje od lodi. Díval se za lovcem a nelíbilo se mu, že si pluje na kanoi a že on, Ludvik, stojí na břehu. A zítra bude vytahovat z beden hřebíky. A ty, co nebudou moc rezavé, bude rovnat na puklé kovadlině a dávat do plechovky od kolomazi, protože šetřit se musí od hřebíku, jak říkal starý Brennan. Opakoval to Ludvíkovi často, jako kdyby čekal, že si to už konečně zapíše do notýsku, kam zapisoval pytle a bedny, které vozil ze skladiště do regálů v krámě. Tiskacími písmeny. Snad by ji měj dokonce vytesat do kamene, tak veliká to byla pravda. Šetřit se musí od hřebíku.

Přešel záliv a uslyšel vlnobití příboje. A ještě něco – klavír. Vynořoval se a ztrácel v hučení vod. Uviděl hospodu Dana Wooda a uvědomil si, že vlastně nikam nespěchá a že už je dost starý na to, aby vešel a poručil si, na co má chuť.

Sedl si k otevřenému oknu, pod kterým se kroutil kouř z cigaret a z dýmek. „Visku?“ uslyšel hlas číšníka. Vlastně měl spíš žízeň, ale byl by si připadal jako Skol, kdyby požádal o limonádu.

„Visku.“

„Velkou, nebo malou?“

Do té chvíle nevěděl, že je velká, nebo malá whiska, ale asi je, jinak by se ho číšník neptal. Šetřit se musí od hřebíku, říkal starý Brennan.

„Velkou.“

A tak tam seděl nad svou první velkou viskou a dál se mu nic nelíbilo. Nelíbil se mu klavírista, že se plete do sykotu vln. Voda tam tak krásně hučela. A nelíbily se mu vlny, protože rušily umělecký výkon klavíristy, výkon, který stejně dlouho nevydrží. Za chvíli spadne klavírista pod piano a bude po všem. Ta láhev džinu, co měl stát na pianě, byla už skoro prázdná.

„Mohu si přisednout?“

„Můžete… Prosím.“

Vyrostl najednou před Ludvíkem jako džin vypuštěný z láhve. Asi v té láhve džinu. Co stála na pianě, protože ta už v tu chvíli byla prázdná. Byl opálený a na čele měl vrásky hluboké jako sečné rány. Objednal si také visku a také velkou a pomalu upíjel. To je dobře, že jsem si nedal limonádu, napadlo Ludvíka, a ani nevěděl, proč je to dobře.

Pozoroval neznámého muže na druhém konci stolu a snažil se ho někam zařadit. Co asi dělá? Žádná odpověď ho nenapadla. Ale s oslnivou jistotou si uvědomil, že ví, co určitě nedělá. Určitě nerovná olinuté hřebíky na puklé kovadlině. A určitě nepracuje ve městě. Většinu života tráví někde venku, kde svítí slunce a kde fouká vítr. Ale lovec to není. Ani kovboj.

Muž si všiml, že ho Ludvik pozoruje. Usmál se a řekl: „Ta písnička sem nepatří.“ Klavírista v té chvíli hrál Georgií.

„Proč?“ zeptal se Ludvík.

„Já nevím přesně proč, já jenom vím, že sem nepatří. Třeba proto, že je tady ten trámový strop a že Georgia zni lip venku pod širým nebem.“

Svět se za posledních pět minut úžasně zlepšil, napadlo Ludvíka. Neznámý muž se mu líbil a něčím ho přitahoval. Mohl mlčet, anebo mohl říci něco obyčejného. Že je venku hezky, to mohl říci, protože slunce nepřestávalo svítit. Ale on místo toho začne rozdělovat melodie podle stropu, pod kterými znějí. A taky se Ludvíkovi zdálo, že hospoda, ve které sedí, je velice příjemná. A že klavírista hraje opravdu bezvadně. A ta melodie – teď si ji teprve doopravdy uvědomil – že je krásná.

„Mně se líbí,“ řekl.

„Mně taky,“ odpověděl neznámý muž a opět se usmál. „Jenže patři ven.“

„Vy si tedy myslíte, že když hraje Georgii, že by měl to piano vystrčit před hospodu?“ Ludvík se začal smát tomu nápadu, jeho poznámka zas nebyla tak vtipná, ale smál se dlouho a hlasitě, ani nevěděl přesně proč, asi proto, že svět se dovedl tak rychle měnit k lepšímu. Také neznámý muž se. dal do smíchu. Nebyl už mladý, ale jeho smích zněl skoro klukovsky. Teprve teď se na Ludvíka pořádně podíval, jako kdyby ho až v tu chvíli vzal doopravdy na vědomí.

„Za zkoušku by to stálo,“ řekl. „Možná dokonce, že jen proto se dělají piana na kolečkách.“ Nová salva smíchu. Ludvík málem spadl ze židle.

„Ale já si stejně myslím…,“ řekl po chvíli neznámý muž a pořád ještě marně polykal smích, „… ale já si stejně myslím, že by to nepomohlo.“

Zvedl sklenku a připil si s Ludvíkem. Nic se nestalo, fen sklo cinklo o sklo, ale Ludvík se najednou cítil tak dobře, jako už dlouho ne.

„Jak se jmenuješ?“

„Ludvík Pregler.“

„Kramer.“

Podali si ruce. „Dobře. Tak poslouchej, Ludviku. Připomněl jsi mi něco, co už jsem dávno zapomněl. Chtěl jsem říct, že by to piano musel táhnout hodně daleko, nejen za práh hospody, a pak jsem si najednou vzpomněl…

Před několika lety jsem jel z Laramie do Rosebudu po té staré stezce zlatokopů a dobrodruhů. Poslední záplatované týpí z buvolích kůží jsem viděl někde za Casperem a pak celé dva cíny nic, jen stopy v prérii a potom, na úpatí Bighornu, jsem uviděl vedle stezky stát piano.“

„To není možné.“

„Ale je. Na západě je možné všechno.“

„Jak se tam dostalo?“

„To není žádná záhada. Někdo měl nápad. V hospodě v Musselshelu. nebo tam někde, bude žbluňkat na piano a lovci, zlatokopové a osadníci za ním budou jezdit třeba sto mil, protože to bude první piano na Dalekém západě a bude mít cenu zlata. A pak poznal, že je příliš velké a těžké na Starou stezku, která začíná stoupat do hor, a nechal ho tam. Ale proto ti o něm nevypravuju. Jen mě napadlo, jak by asi zněla Georgia, kdyby ji hrál na Staré stezce.“

„Asi dobře, když nad ní není žádný strop.“

„To právě nevím. Ale máš pravdu. Asi dobře.“

Pianista už dávno hrál nějakou jinou melodii a sykot vln pod okny mu ji kazil.

„Co vlastně děláš tady na světě, Ludvíku?“

„Pracuji v obchodě.“ Byla to pravda a zazněla dostatečně neurčitě, aby si Kramer mohl myslet, že třeba patří k těm kouzelníkům, kteří když dvakrát sečtou jeden dlouhý sloupec čísel, pokaždé jim vyjde stejný výsledek, ale buď si to nemyslel, anebo tato představa na něj neudělala žádný dojeni.

„To tě tedy lituju,“ řekl.

„Nevím proč.“

„V tom případě tě ovšem lituju ještě mnohem víc.“

„A co bych měl podle vás dělat?“

„Jak to můžu vědět? Asi něco, co má břink. Poslouchej!“

Klavírista právě začal hrát Oh…Susannah. Byla to píseň, které zřejmě trámový strop nevadil. Hrál opravdu dobře. A taky pěkně rychle. Třeba mu začínalo být špatně po džinu, který vypil, a věděl, že už mu na Susannah moc času nezbývá.

„To je divný,“ řekl Kramer. „Už tě někdy napadlo, že k tomu, aby se člověk stal pianistou, musí nejdřív potkat piano? Ludvíku, svět je plný pianistů, kteří piano nikdy neviděli. Nikdy o něm ani neslyšeli. A přitom jsou stvořeni k tomu, aby na něm hráli. Už tě to někdy napadlo?“

„Ne.“

„Kolik je ti let?“

„Devatenáct.“

„Trochu si šlapeš na jazyk. Odkud vlastně jsi?“ Kdyby to řekl někdo jiný, asi by pak dlouho na židli neseděl.

Ale od Kramera přijal Ludvík otázku docela klidně.

„Přistěhovali jsme se z Čech.“

„Kde to je?“

„Za mořem.“

„V Evropě?“

„Ano, v Evropě.“

„Aha. Tak na zdraví.“

„Na zdraví.“

„A taky na to se napiju, Ludvíku, abys v Americe našel ten svůj klavír.“

„Tak dobře, na ten klavír.“

Byla to náhoda, ale když si Ludvík později vzpomínal na nedělní odpoledne v hospodě Dana Wooda, zdálo se mu, že by třeba prožil jiný život, kdyby se nestalo to, co se v příští chvíli stalo. Vlastně i to bylo bezvýznamné. Náhoda. Mnohem později začal Ludvík té náhodě říkat „osud“.

Klavírista se vrátil k Georgii. Asi zapomněl, že ji hrál před malou chvílí. Anebo si myslel, že na tom nezáleží, co hraje, protože ho stejně nikdo příliš neposlouchá. Anebo tu melodii měl rád. Na tom nezáleží. Ale ta melodie určila směr dalšího rozhovoru s Kramerem. A ten rozhovor určil směr dalšího života Ludvíka Preglera. To už měli na stole každý druhou visku a Ludvík cítil příjemné teplo v hrdle a taky s barvami se něco stalo, byly jasnější, a melodie, už předtím ji klavírista hrál dobře, ale když se k ní vrátil, ještě se o hodně zlepšila. Kramer odpustil hospodě Dana Wooda, že má strop. Chytil se melodie a začal potichu zpívat:

„Hurrah! Hurrah! we bjring ttw jubilee!

Hurrah! Hurrah! The flag makes yon free!…

To je naše píseň, Ludvíku. Tady není doma… Poprvé jsme si ji zpívali – to už je dávno. Prožil jsem s ní úžasné příběhy. Takové, o jakých se píše v knížkách. Zrodila se u našeho pluku. Tenkrák…“

„Vy jste byl ve válce proti Konfederaci?“

„Ve válce proti otrokářům, Ludvíku… Byl jsem tam. Byl jsem v armádě generála Shermana, když v říjnu 1864 porazil levé křídlo Konfederace a když jsme pak postupovali dolu od Tennessee přes Georgii k pobřeží. Byl jsem tam. Ludvíku.“

Klavírista ještě pořád hrál. Nemohl se s Georgií rozloučit. Opět se proměnila. V tu chvíli vypravovala příběh:

Tenkrát

jsme prolomili v hradbě nepřátel

bránu,

aby mohl prolet vlak

s nákladem Svobody.

Tenkrát, kdy z jsme táhli Georgii…

Co bylo dál, si už Ludvík tak přesně nepamatoval. Ne, nebyl opilý, anebo jen trošku, ale nezapamatoval si, kdy mu Kramer řekl, že je odvodním seržantem a že v Chicagu hledá dobrovolníky pro americkou armádu. Pamatoval se jenom na několik vět. „Nemysli si, že chci, abys šel s námi. Teď nejsem odvodní seržant. Teď mám neděli jako ty. Ale zítra, kdybys chtěl, můžeš za mnou přijít.“ Pamatoval si hlas vln, které nepřestávaly olizovat břeh jezera, a opět hlas Kramerův, když se rozpomněl, že vlastně může být odvodním seržantem i v neděli.

„Pojď s námi a přihlaš se do americké armády!“ říkal. „Proč? Protože to je nejlepší armáda na světě. Protože jsi mladý. Protože v armádě najdeš život, který hledáš – i když třeba ještě ani nevíš o tom, že ho hledáš, jednou za týden stráž a potom budeš mít čas jenom pro sebe. Můžeš chodit na lov, plout peřejemi řek, tábořit v horách, můžeš chytat ryby, můžeš dělat tisíc věcí a skoro neustále – budeš celý svůj. Víš, co to znamená, být cely svůj? To znamená být americkým vojákem.“

Vlny pod oknem připomněly Ludvíkovi moře.

„Dostaneš uniformu a jídlo. Dobrou uniformu a dobré jídlo. A třináct dolarů každý měsíc. Co bys chtěl víc? A ještě uvidíš svět! Anebo chceš opravdu pořád pracovat v obchodě? Kde každý den trvá nejmíň týden?“

Až do té chvíle Ludvík nevěděl, co vlastně chce. Spíš to, co nechce. Nechtěl narovnávat ohnuté hřebíky. Nechtěl vozit plné pytle ze skladů a prázdné nazpátek. Ale teď najednou věděl, že chce prožít něco, co má břink.

„Zítra za vámi přijdu,“ řekl.

PEVNOST NA MALÉ PRAŠNÉ ŘECE

V medvědech se nevyznáš, Martine. Třeba mi jenom chtěl dát pac, ale jak jsem to mohl vědět?

Začínalo léto, když Ludvík Pregler asi s dvaceti dalšími nováčky uviděl v dálce poprvé bránu pevnosti na Malé Prašné řece.

Už si uměl posadit na hlavu tmavomodrou čepici s nehtem a s padacím dýnkem. Už vypadal skoro jako opravdický voják od páté pěchoty generála Milese. Té čepici říkali mcclellan podle nějakého jiného generála, který si ji asi první posadil na hlavu, a protože mu nespadla, byl tím tak překvapen, že nutil ostatní, aby to taky zkusili a nutil je k tomu tak dlouho, až mcclellana nosili všichni. Dala se připevnit pod bradu koženým řemínkem, ale dala se také nasadit těsně do očí, aby je stínila před sluncem a chránila před prachem, a navíc, kdo si ji tak posadil, vypadal odvážně a trochu nebezpečně. Proto ji Ludvík nosil pořád staženou do oči, i když slunce nesvítilo a vítr nezvedal prach.

Měl karabinu – Spencer, ráže padesát šest – a už si z ní v Kansasu dokonce i vystřelil. Po první ráno mu řekl seržant: „Kdyby terč stál asi tak o deset stop blíž a kdybych ho byl dal asi o pět stop doprava – a udělal bych to pro tebe rád, kdybych jen tušil, kam budeš střílet – možná…“ Zakládal si na tom, že je nejjedovatějším seržantem na západ od Mississippi. Po druhé ráně už neříkal nic. A to byla nejvyšší pochvala, kterou byl ochoten udělit.

Na levé straně širokého koženého opasku měl Ludvík bodák – model 1873 – a při každém kroku mu cinkl o uzávěr kulaté polní láhve.

„Trowel,“ prohlásil seržant, když mu ho v Kansasu předával, „slouží jednak jako nůž, ale taky jako bodák na hlavni ručnice anebo jako rýč.“ Byl široký a k rukojeti zaoblený jako úzký kornout na cucavé bonbóny.

„To je výborné.“

„… pane,“ napověděl mu seržant.

„To je výborné, pane.“

Strefit se do terče mohl, ale taky nemusel, to záleželo na tom, jakou měl mušku a zda karabina nezanášela, ale každou větu, kterou kdy řekl poddůstojníkovi, zakončit oslovením „mister“ – musel. A kdyby to byl důstojník, pak místo „mister“ musel přidat oslovení „sir“.

„To je výborné, pane,“ řekl ještě jednou.

„Je. Trowel je bodák a nuž a rýč.“

„Ano, pane.“

„Plní tři funkce.“

„Ano, pane.“

„A ani jednu pořádně. Věci, které jsou na všechno, jsou nanic.“ Seržant byl proti trowelu zaujatý. „To si pamatuj!“

„Ano, pane,“ odpověděl Ludvík a okamžitě to pustil z hlavy.

„Ale stejně je to nejlepší bodák na světě.“

„Ano, pane.“

Ludvík se pomalu přibližoval k pevnosti na Malé Prašné řece, trowel mu cinkal u opasku a to byla čtvrtá funkce, kterou plnil. Zvonil mu na cestu. Ne moc pěkně. Trošku nakřáplým hlasem. Věci, které jsou na všechno, jsou nanic.

Ludvík byl zaprášený a rty měl popraskané žízní. Šil z pevnosti Reno po břehu řeky, ze které vítr zvedal prach. Už dávno to řeka nebyla, jen vzpomínka na řeku. vádí, jen koryto, kterým kdysi protekla voda, a vysychající laguny.

Před branou pevnosti uviděl stát vojáka, oblečeného do stejné uniformy, jakou měli sami, do tmavomodré blůzy na pět knoflíků a s měkkým límcem a ve světle modrých kalhotách bez lampasu. Byl dvakrát přeškrtnutý koženými řemeny, zkříženými na prsou. Plechový štítek s orlem, který mu visel na pravém řemeni, vysílal proti slunci zlatavá prasátka. Opíral se o ručnici, aby neupadl. Na hlavě měl mcclellana posunutého do očí tak hluboko, že asi nemohl vidět nic, jen nehet vlastní čepice. Třeba se na ně už předtím jednou podíval z dálky a stačilo mu to.

Ludvík věděl, že je ještě fresh fish – jak vojáci v Americe říkali nováčkům – ale snažil se, aby to na něm nebylo moc vidět. A čím víc se o to snažil, tím míň se mu to dařilo. A navíc hned v té první chvíli v pevnosti zůstal sám. Sice nikoho z těch, kteří přišli s ním z pevnosti Reno, příliš neznal, ale věděl o nich aspoň to, že jsou taky fresh fish jako on.

Stáli na zaprášeném nádvoří mezi nízkými dřevěnými baráky.

„Fall in! Padejte! Nástup!“

Postavili se do řady a dívali se na druhého poručíka, který se pomalu loudal k nim. Zastavil se. Se zájmem si je prohlížel jednoho po druhém. Bez zbytečného spěchu.

Vlastně na důstojníka ani moc nevypadal. Byl oblečený jako lovec. Bílý kožený kabát s třásněmi měl ozdobený lemováním z barevných korálků a v dikobrazích ostnů. Jezdecké kalhoty. Široký kovbojský klobouk. Kolt v otevřeném pouzdře. Ale zlaté knoflíky. To bylo vlastně jediné, co mu zbylo z důstojnické uniformy.

„Jsem druhý poručík a jmenuji se Lewis,“ řekl.

Docela potichu – myslel si, že si to může dovolit, protože stál až na konc.1 řady – zašeptal Ludvík: „Těší mě, Ludvík Pregler.“ Krátký, nakažlivý smích kolem. Druhý poručík se s nepochopitelnou jistotou obrátil na Ludvíka. Ale neřekl nic. Jen se usmál. Váhavě. Ale docela přátelsky. Ještě než pro něj skončil první den v pevnosti na Malé Prašné řece, Ludvík se přesvědčil o tom, že když Lewis neví, co by měl přesně udělat, tak prostě neudělá nic. A až mnohem později pochopil, že je to ze všeho nejlepší.

Několik vojáků poslal Lewis do pátého baráku, který stál až docela vzadu, před malým corralem. A rozděloval další skupiny nováčků. Až zbyl jen Ludvík. Stáli sami dva v palčivém slunci. Teď? si to se mnou konečně vyřídí, pomyslel si Ludvík. A proč? Protože jsem byl zdvořilý.

„Ty a já, my jsme dva,“ řekl druhý poručík.

„Ano, sire.“

„První barák,“ Lewis ukázal k bráně. „Hlas se u seržanta Breta Abanazara. Fail out! Padej!“

„Ano, sire.“

Vypadal jako kdyby se zrovna vrátil z dlouhé stráže v Black Hills, jako kdyby tam někde stál na útesu celé roky, pršelo na něj a zas svítilo slunce, pak zapadal sněhem a pak na něm sníh roztál a teď se vrátil a byl úžasně vyšisovaný. Ale jinak zcela v pořádku. Něčím Ludvíkovi připomenul odvodního seržanta Kramera.

„Bret Abanazar.“

„Ludvík Pregler, pane.“

„Vítám tě na Malé Prašné řece.“

„Děkuji, pane.“

Zavedl Ludvíka do místnosti s nízkým trámovým stropem. Dvě řady lehátek stlučených z piňonových větví a oddělených stojany, ve kterých stály karabiny. Tak blízko, aby každý, kdo ležel, mohl jen sáhnout, a už měl karabinu v ruce. Když si chtěl zapálit cigaretu – a tu chtěl asi o hodně častěji než karabinu – musel se zvednout a hledat ji v kapse blůzy, která visela někde na hřebíku.

„Je to velká výhoda,“ vysvětlil Ludvíkovi později seržant Abanazar, „můžeš už střílel, a nemusíš proto vstávat z postele. Je to opravdu úžasně pohodlné.“

Vzal to jako sdělení určené pro nováčka, který je na světě asi jen proto, aby si z něho každý dělal legraci. „Ano, pane,“ odpověděl. Vložil do těch dvou slov tolik přičinlivosti uvěřit všemu, co mu kdo nakuká, až se seržant po něm udiveně ohlédl, protože si najednou nebyl jist tím, kdo z koho si tady vlastně dělá legraci.

Když otevřeli dveře, hlasy v místnosti umlkly. Zůstal stát na prahu. Díval se do neznámých tváři. Pojednou si uvědomil, že to jsou lidé, se kterými asi prožije dlouhou dobu. Celé měsíce, a snad roky. Bude s nimi dvacet čtyři hodin denně. Pozná je tak, jako snad nikoho v životě.

Neměl mnoho přátel, a ty, co měl, si sám vybral, anebo si oni vybrali jeho, to však bylo něco jiného, ostatně mohl se s nimi potkávat a nemusel, jednou týdně, pětkrát denně, to bylo něco jiného, protože pak stejně šel domů. Jeho „doma“ bude teď tady.

Stál na prahu a chvíli bylo ticho. Vlastně teprve tec! všechno začínalo. Tam v Kansasu to byla jenom hra na „jakoby“. Teď to bude doopravdy. Těšil se na to? Nevěděl. Měl strach? Nevěděl. Karabina mu v ruce překážela a zdálo se mu, že v těch dveřích stojí zbytečně dlouho.

„Tak to je ten, co nám tu ještě chyběl,“ řekl seržant a napětí v Ludvíkovi povolilo. Kdosi se zasmál a místnost byla plná hlasů.

„Dan Cameron.“

„Ludvík Pregler.“

Podali si ruce a už v té první chvíli, kdy ještě nevěděl vůbec nic o životě, do kterého vstoupil opevněnou branou, nad kterou stálo dělo, už v té první chvíli byl rád, že je tady taky Dan Cameron. Vypadal jako kovboj. Na čele měl červenou čáru od vyložení klobouku.

„Steve McBride.“

„Ludvík Pregler.“

Ten je jako stvořený pro maléry. Ale ne, že by je přitahoval. Steve McBride je spíš hledá. A najde. Proč si hraje s nožem?

„Rex Tomatin.“

„Ludvík Pregler.“

Zrzi, zrzi, co tě mrzí, ta zrzavá palice – určitě to za ním kluci ve škole volali. A on je za to fackoval na potkání.

„Michael Fessier.“

„Ludvik Pregler.“

První dojem – to je podivuhodný dar. Je skoro neomylný. Většinou si to uvědomíme až když nás zklame. Ale je to jen výjimka potvrzující pravidlo, že první dojem je neomylný. Skoro, jak se sem dostal Michael Fessier? A jak to, že není aspoň generálem, když už je tady?

Každou nabídnutou ruku Ludvík pořádně stiskl a každému, kdo mu ji podal, se přitom podíval do očí a snažil se v nich něco přečíst. Nevěděl, že se ruka dá podat také tímto způsobem. A nevěděl ani, jaký je to způsob. Měl jen pocit, že jiný by musel desetkrát smeknout cylindr a stejně by nedocílil ani zlomek té vznešenosti, s jakou Michael Fessier podal Ludvíkovi ruku. Co ten tady dělá? Neměl bych mu tu ruku políbit? Třeba je na to zvyklý a urazí se, když to neudělám.

Ještě několik jmen. Ještě několik tváří.

„Tady je tvoje postel.“

„Děkuju.“ Zasunul karabinu do stojanu.

„A hřebík si můžeš vybrat, který chceš. Pokud je ovšem volný.“

Pověsil si blůzu a mcclellana na volný hřebík. Se smyslem pro pořádek – anebo aspoň se smyslem pro vnější zdání pořádku – kopl boty pod lehátko a zkusil, jak se mu bude spát na piňonových větvích. Lehátko bylo tvrdé, ale to mu nevadilo.

„Nechceš se umejt?“

„Zatím ne.“

„Tak to máš dobré předpoklady pro život u Malé Prašné řeky.“

Zasmál se a zdálo se mu, že se světem je všechno v nejlepším pořádku.

Když potom obědvali v „letní jídelně“ – bylo to jen několik neohoblovaných prken položených přes ploché kameny a stíněných střechou z bizoních kůží a byl to asi Michael Fessier, kdo trval na tom, aby se tomu říkalo „letní jídelna“ – posadil se Ludvík vedle Dana Camerona a přes okraj jídelní misky pozoroval řadu koníků, ponořených do polední letargie. Stáli schlíple u úvaziště před nízkým stavením proti bráně do pevnosti.

Pomalu a beze slova se muži propracovávali ke dnům rozměrných plechových misek. Fazole s chilli a sušené hovězí.

„Doporučuji svázat,“ ozval se Rex Tomatin.

„Jsem pro. Ale koho?“ To byl Steve McBride.

„Kuchaře.“

„Jsem pro, jen co se trochu ochladí.“

„Svázat a krmit tak dlouho fazolemi, až konečně pochopí.“

„Co máš proti fazolím?“ zeptal se Michael Fessier. „Třeba haricot tle mouton á la dijonnaise je opravdu výborné.“

Dan Cameron se potichu začal smát a Ludvik si uvědomil, že stejný rozhovor, jen s malými obměnami, uslyší ještě mockrát, že je to hra, která patří k obědu.

„Už jsi někdy jedl haricot de mouton á la dijonnaise?“ zeptal se Fessier svým nejrozmazlenějším hlasem.

„Ne.“

„Kdvž král Ludvik jedl fazole a la dijonnaise, tak vždycky v koutě jídelny stál za plentou kuchař s nožem v nice.“

„Co tam dělal?“

„Čekal.“

„Na co?“

„Co řekne král. Protože kdyby řekl, že mu ty fazole nechutnají, tak bylo jeho povinností se probodnout.“

„Ty jsi u toho byl, viď?“

Fessier přešel poznámku bez povšimnutí. Jako že o samozřejmých věcech se nemluví. „A nikdy,“ pokračoval, „nikdy neslyšel nic jiného, než excellent, excellent – to jako že to bylo opravdu bezvadné.“

„Poslyš…,“ Rex se rychle vemlouval do opravdového nadšení. „Poslyš, to je opravdu dobrý nápad.“

„Co?“

„Přivázat ho jen za nohu.“

„Koho?“

„Kuchaře. Přivážeme ho za nohu ke stolu a dáme mu nůž do ruky a dost času poslechnout si, co si o těch jeho fazolích myslíme.“

„Co máš pořád proti fazolím? Já tě nechápu.“

A v tu chvíli, z čistého nebe, nápad jako blesk. Oslnivý nápad. Toto jsou moji přátelé, pomyslil si Ludvík a přes okraj misky se podíval do tváří, které si už stačil zapamatovat. ještě o tom ani nevědí, ale nic jiného jim nezbývá, než aby byli mými přáteli. Ostatně mně taky ne. A proto je teď pohostím. Nádhernou slaninu jim přinesu. Bude ještě vonět kouřem. Přinesu jí půl metru. Anebo metr. Aby měl každý dost.

Zacinkal v kapse posledními dolary. Odložil misku a vydal se k bráně pevnosti.

Polední siesta ještě pokračovala, ale už ne pod bizoní kůží letní jídelny, ale pod trámovým stropem v prvním baráku. Bylo tam chladněji. Ludvík se vrátil ke svému lehátku. Piňonové větve pod ním zapraskaly. Odněkud z dálky uslyšel poklidné kdákáni slepic. Kde vlastně jsou v pevnosti hospodářská stavení? Asi za corralem. Hovor kolem utichal. Zavřel oči. Už se mu začínalo něco zdát, když uslyšel hlas – ještě se mu nespojil s žádnou z nových tváří – jak říká: „Já musím pořád něco dělat.“

„Vidím“ To odpověděl Fessier.

„Dost dlouho jsem si myslel, že je to osud, a teď jsem najednou přišel na to, že je to blbost.“

„Ano, rozumím…“ Opět Fessier, zdvořile a nezúčastněně, ale hlas už měl zastřený spánkem.

„Takže to budeš ty, kdo odpoledne opraví prasečí chlívek, Excelence.“

„Já vím, já…“ Ale to už Fessier spal. Ludvík otevřel oči. Ospalost ho přešla. Dan Cameron ležel na vedlejším lehátku, na hlavě černý kožený klobouk se širokou střechou, díval se do stropu a hulil.

Ludvík – opět v zajetí toho bezvadného nápadu – nevydržel mlčet. „Objednal jsem nám slaninu,“ řekl polohlasem. „Ne že bych měl něco proti fazolím, ale…“

„A kde jsi ji objednal?“

„Viděl jsem ji za oknem v tom krámu před bránou, když jsme vcházeli do pevnosti.“

„Tam je David Leiber.“

„Dobře, u Leibera.“

„Proč jsi k němu prostě nešel a nekoupil ji?“

„Voják u brány mě nepustil.“

Cameron se posadil. Marně se snažil potlačit úsměv. „Proč?“ zeptal se.

„Nevím, říkal, že ven nesmím.“

Dan Cameron byl čím dál tím víc zaujatý. Ludvík začínal být trochu nejistý.

„A co ještě říkal?“

„Že mi ji koupí sám.“

„Tak on ti ji koupí sám… To je od něho opravdu milé.“

„Mám přijít asi za hodinu.“

„A dal jsi mu…“

„Dolar.“

„To jsem si myslel. Ano, ovšem, dolar.“

Tak soustředěného posluchače už Ludvík dlouho neměl. Nijak ho to netěšilo. Nevěděl proč.

Potom se Han Cameron najednou zvrátil na postel a začal se smát. Chtěl něco říct. Nemohl. Smál se. Chtěl přestat. Nemohl. Smál se dál. Smál se, až brečel. A při tom – a to bylo na jeho smíchu snad nejhorší – smál se jaksi proti své vůli, proti svému lepšímu přesvědčení. Smál se, ale smál se nerad. Bylo po siestě.

„Dane, co je?“

„Co se děje?“

„Co to do něho vjelo?“

Fessier se marně snažil schovat před Danovým smíchem pod přikrývku.

„Promiň…“ Konečně se Dan zmohl na slovo. „Musím ti říct…“

Asi nemusel. Vlastně nemohl. Smích ho opět popadl a začal s ním třást.

„Promiň…“

„To mám ze všeho nejradši, když se lidi začnou chovat, jako kdyby se zbláznili,“ řekl Ludvík a uraženě vypochodoval z místnosti. Dan za jeho zády jen táhle zavyl. Asi jako kojot. Ať praskne.

Ludvík už věděl, proč se směje. Ale ještě nevěděl, co je na tom k smíchu. Měl chuť rozeběhnout se k bráně. A současně měl chuť se jí už navždycky vyhýbat. Vlastně si ani nezapamatoval, jak ten voják vypadal. Měl mcclellana naraženého do očí. Jako skoro každý.

Když došel k bráně, zjistil s rostoucím vztekem, že aspoň ví, jak nevypadal. Dlouhé slámové vlasy se mu neuhýbaly přes límec košile. Neměl kožený klobouk s natrženou střechou. Nedíval se zasněně do dálky.

Ne, voják v bráně nevěděl, kdo měl službu před ním. Slanina? Ne, o slanině taky nic nevěděl. Dolar? Pěkný, stříbrný, kulatý dolar? Takový už někde viděl. Proč se Ludvík vlastně ptá? Ne, nic víc o dolaru nevěděl. Asi ani nevěděl, jak se sám jmenuje. Ale na světě se mu líbilo. Usmíval se na Ludvíka skoro nepřetržitě.

„Můžu jít k Leiberovi?“ zeptal se Ludvík.

„Jen jdi, chlapče, toto je svobodná země.“ Obvyklý slogan. „Až uslyšíš polnici, to bude ve tři hodiny, musíš být na nádvoří, ale do té doby je čas tvůj. Jen jdi, chlapče.“ Ukázal na pláň před bránou. Ludvík se k bráně otočil zády. Jestli mi řekne ještě jednou „chlapče“, lak se podiví, jak rychle ho přejde smích.

Slunce mu svítilo do očí. Tam někde daleko byla Laramie. A ještě dál Santa Fé. A dál El Paso. A Tichý oceán. Tam někde, kdekoliv, by chtěl Ludvík v tu chvíli být. Anebo jinde. Na tom nezáleželo. Ale bude se muset vrátit do prvního baráku. Třeba už se Dan Cameron konečně přestal smát. Třeba zrovna vykládá, jak si Ludvík objednal u strážného za dolar slaninu. A jak čekal, že mu ji přinese na stříbrném tácu. Třeba se zrovna začali smát všichni ostatní. To bylo lepší než siesta. Ještě jim chvíli vydrží. Ne, teď se vrátit nemůže. Vydal se na toulku pevností.

Pevnost byla obehnaná palisádou. Kůly z červených cedrů zapuštěné do země byly nahoře zašpičatělé. Připomínaly řadu trochu nedbale ořezaných tužek. Některé byly zpevněné balvany a jiné štěrkovým náspem. Na třech místech byla hradba přerušena oblými pahorky. Na vrcholech stála děla. Předovky na dvouliberní granáty. Dělo, které stálo nejblíž brány, mířilo proti toku Malé Prašně řeky, směrem, odkud Ludvík přišel do pevnosti. Druhé, za corralem, bylo obráceno do volné prérie, a třetí směrem k Black Hills. V dálce bylo vidět vlnovky zalesněných hor.

Před bránou bylo jediné stavení. Placatý srub se střechou zatíženou kameny, aby neuletěla. Stál trošku nakřivo. Kameny byly těžké. Srub podklesával v kolenou.

Nad vchodem byl nápis: LEIBER’S SHOP. A za oknem ta slanina.

Kousek dál uviděl Ludvík zeleninovou zahradu podobnou malé oáze. Ostře zelenou kaňku uprostřed plavé prérie.

Pomalu se loudal prachem nádvoří ke corralu. Pět baráků, jeden jako druhý. Ten první přešel co nejrychleji. Nezaslechl smích? Ne, to se mu jenom zdálo. Naproti byly sruby trochu vyšší. Nejblíž bráně – ale to se Ludvík dozvěděl až později – byla „ordinace“. Uviděl doktora. Seděl v houpacím křesle na verandě a spal. Vlastně se Ludvík nikdy nedozvěděl, jak se doopravdy jmenuje. Věděl jenom, že mu všichni říkají „doktore“ a že doktorem určitě není. I když léčil i koně. A mezky. Dokonce taky prasata. Jen koza mu byla málu. Ne, že by ji odmítl, to ne, jen se mračil jako čert, když mu přivedli kozu, že nechce žrát. A opravoval zbraně. Nad stolem měl viset opakovači karabinu. Winchester. Model 1873. Nikdo se jí nesměl ani dotknout. A nikdo nevěděl, proč je na ni tak úžasně háklivý.

Vedle byl srub kapitána Lymana. Ve tři hodiny bude mít k nováčkům řeč. Během těch několika týdnů, které Ludvík strávil v Kansasu, slyšel jednou řečnit dokonce i samotného generála Custera. Generál seděl přitom na koni, aby k němu museli vzhlížet. Celou tu dobu si Ludvik přál, aby kůň vyhodil a aby generál spadl. Říkal jim za každou třetí větou: „… Jste američtí vojáci!“ Byli ještě fresh fish, ale toto už věděli. Od té doby neměl Ludvík slavnostní projevy rád.

Vedle srubu kapitána Lymana stála malá kaple. Na střeše měla kříž vytesaný z jediného kusu dřeva. Další srub. Když šel Ludvík přes nádvoří hledat seržanta Abanazara, viděl, jak se do tohoto srubu vrací druhý poručík Lewis.

Dál už byl jen corral. Dva bizoni tam leželi v prachu, velice vážní, jako kdyby žrali jen z povinnosti. Stádo koníků a mezků u vodního koryta. A vedle stodola. A hospodářská Stavení. Zkusil si představit Michaela Fesslera, jak tady spravuje prasečí chlívek. Trochu mu ta představa zvedla náladu. Moc ne.

Posadil se na roubení studny a díval se na největší srub v pevností. Grand hotel na Malé Prašné řece. Jídelna důstojníků. Jídelna seržantů. Jídelna vojáků. Jídelna hostů. Výčep. Bar. Přednáškový sál. Kasino. To všechno se tam vešlo. Do jediné místnosti asi tak dvacet pět stop dlouhé a dvacet stop široké. Na půdě, krom sena a prázdných lahví, které bylo škoda vyhodit, bylo ještě několik apartmá pro hosty, kteří si chtějí dopřát víc soukromí a kteří za to byli ochotni zaplatit. Většinou – ale také to se Ludvík dozvěděl až později – byla prázdná. Dole v lokále, když odešel poslední návštěvník a když Donald Hamilton – to byl nájemce Grandu – sfoukl petrolej ku, mohli hosté spát na lavicích a na zemi zadarmo.

Ozvala se polnice. Ostře. Naléhavě. Ludvík sebou škubl. Bylo po siestě.

„Fall in! Padejte! Nástup!“

Seržant – ale ne Bret Abanazar, nějaký jiný seržant, jen lampasy měli stejné, bílé a široké přesně coul – je srovnal do čtyřřadu. Vzal si na to dlouhé prkýnko. Ano, teď to bylo dobré. Teď stáli rovně. Ale nepohnout se!

Stáli rovně a nepohnuli se. Kapitán Lyman přicházel. Skoro přehlídkovým krokem. Na tváři měl šikmou rýhu. Stopa po seknutí šavlí? Anebo záhyb polštáře, na kterém spal po dobu siesty? Ludvik se přiklonil k názoru, že to bude spíš od polštáře.

„Jste američtí vojáci…,“ začal kapitán velitelským hlasem, který nepřipouštěl námitky.

„Nic si z toho nedělej,“ řekl Dan Cameron Ludvíkovi. „To se muže stát každému. Ostatně zkušenost, kterou jsi udělal, není za dolar drahá.“

Ludvík se na celou příhodu podíval z dálky asi tak šesti hodin, které uplynuly od té chvíle, kdy se Dan Cameron začal smát a nemohl přestat. Co se vlastně stalo? Nic moc. Pustil všechno z hlavy. Usmál se, zacinkal zbylými dolary v kapse a šel koupit slaninu.

Měl ale začarovaný den. Pořád to ještě nebral na vědomí. A než si to uvědomil, jeho první začarovaný den v pevnosti na Malé Prašné řece dávno minul.

Anebo to byla náhoda? To je možné. Ale proč se náhody na Ludvíka právě ten první den domluvily?

Jsou příhody, které se mohou přihodit, ale nedají se vymyslet. Vlastně dají, ale působí tak nevěrohodně, že si je nikdo nevymýšlí. Ludvíkův příběh se slaninou byl takového druhu – byl špatně vymyšlený. Jenže ho prožil. Tím hůř pro Ludvíka. Až se k němu

bude vracet – za rok nebo za deset let – nikdo mu neuvěří. Odpustili by, mu, že lže. Ale budou si myslet, že lže špatně.

Když šel podle hradeb pevnosti – už se slaninou v ruce – uslyšel za sebou šramot. A chraptivý dech. Někdo za ním spěchal. Otočil se. Před ním stál medvěd. Pomalu se zvedal na zadní a funěl mu do obličeje.

Odvodni seržant Kramer říkal, že na Dalekém západě je možné všechno, ale o medvědech nemluvil. Proč někdo potká klavír a někdo medvěda? Ludvík však nemyslel na Kramera. Nemyslel vlastně vůbec na nic. V hlavě měl úplně prázdno. Ucítil slabost v kolenou. Nějak nedržela pohromadě. Vyschlo mu v hrdle. Nemohl polknout. Stál tam jako přibitý celé věky. Snad tři vteřiny.

Konečně si uvědomil, co by asi měl udělat. Utéci. Ale nohy ho neposlouchaly. Měl by zavolat o pomoc. Ale nevypravil ze sebe ani slabiku. A medvěd stál před ním. Ludvík zavřel oči. Když už ho má sežrat, tak se raději nebude koukat. Ale nic se nestalo. Když zas oči otevřel, uviděl, že ho štěstí přece jen neopustilo. Medvěd se rozhodl, že si dá Ludvíka až jako druhý chod. Žral jeho slaninu.

Kdy mu ji sebral z ruky? Ludvík nevěděl. Pořád ještě nevěděl nic. Skoro jako ten voják u brány. Ale sevření v hrdle povolilo. A nohy už byly také v pořádku. Rozeběhl se co nejdál od medvěda. Třeba udělal rekord v běhu na krátké tratě – as překážkami, protože se mu do cesty připletl nějaký sud – ale nebyl tam nikdo, kdo by jeho výkon ocenil. Udýchaný a zajímavě bledý za sebou zabouchl dveře.

„Co se děje?“ Dan Cameron už zase hulil a díval se do stropu.

„Medvěd…“

„Co je s medvědem?“

„Potkal jsem ho v pevnosti.“

„To nic. To byl jen Bary.“

„Bary?“

„Ano. Bari bal. Ten nikomu neublíží.“

„Co tady dělá?“

„Žebrá.“

„Ale on…“

„Nevšímej si ho, když nechceš. Ačkoli… Bary skoro patří k naší setnině. Přivedl ho kuchař. Asi proto, že Bary je jediný, kdo nemá nic proti jeho fazolím a sušenému hovězímu.“

Asi neměl nic proti fazolím a sušenému hovězímu jen tak dlouho, dokud si nemohl vybrat. Žebráci musejí být vděční za všechno. Ludvík by dal přednost tomu – ne tam u hradeb, ale v tuto chvíli – kdyby byl potkal zuřivého, divokého medvěda, který se do pevnosti zatoulal z Black Mills, a ne baribala, jenž sem chodil loudit něco k jídlu každý den. Celé to setkání začínalo být spíš trapné.

„Sežral mi slaninu,“ přiznal se otráveně.

Dan Cameron se posadil. To už tu jednou bylo. Při siestě. Asi když slyšel něco opravdu závažného, nevydržel ležet.

„Slaninu…,“ opakoval jako ozvěna. A v tom okamžiku všechno pochopil, jako kdyby při setkání Ludvíka s baribalem byl. Ludvík bez nálady pozoroval, jak Dan Cameron rychle začíná rudnout. Krev mu stoupala do hlavy, jako kdyby právě udělal stojku. Ale seděl dál a dělal, co mohl. Dlouho to však nevydržel. Zavyl. Jako kojot. To už tu taky dneska bylo. A začal se smát.

„Přestaň!“ Ludvík toho prožil za jediný den trochu moc. Je to vůbec možné, aby měl někdo takovou smůlu? A Dan Cameron se mu ještě smál. A když se smál, nedokázal udělat nic jiného. Například přestat se smát.

„Nech toho!“

Michael Fessier odložil knížku, kterou předtím četl. Rex Tomatin je pozoroval s radostným souhlasem v očích. Dan Cameron se smál.

„Tak ty toho nenecháš?“ Ludvík nečekal na odpověď. Chytil Dana za límec košile. A v tu chvíli se za nimi otevřely dveře. Stál v nich druhý poručík Lewis.

„Co to tady děláte?“ zeptal se.

Ludvík neřekl nic. Pomalu pustil Dana Canierona. V prstech mu zbyl knoflíček od jeho košile.

„Seznamujeme se,“ odpověděl Dan Cameron pokojně.

„Vidim…“

Zdálo se, že druhý poručík neví, co by měl přesně udělal. „Tak jen se seznamujte dál,“ řekl po chvíli. A pak už slyšeli jeho kroky, jak se vzdalují.

A opět stáli proti sobě. Ludvík a Dan Cameron. Vztek, který Ludvíka na chvíli přešel, se vrátil, jemu se nikdo smát nebude.

Dan Cameron se trochu rozpačitě usmál. Ale pak už zase začínal rudnout. Ludvík ty příznaky znal. Nezáleželo na tom, protože at udělá cokoliv, bude to špatné. Kdyby jen tak stál a nedělal nic, stejně se rozhovor o baribalovi a slanině dal ukončit jediným způsobem. Ludvík sevřel pěst. Vložil do té rány všechen vztek, který v něm byl. Byly ho spousty. A potom…

Ne, neomdlel, anebo jen na několik vteřin. Oči však nechal radši dál zavřené. To bude lepši. Nebyl na nic a na nikoho zvědavý. Kdosi ho zvedl a položil na lehátko z piňonových větví. Mohl tam vylézt sám, ale do ničeho se mu nechtělo. Opatrně pohnul jazykem. Zuby? Měl všechny Ale tady – ouvej! Dostal ji do brady. Jak se to jen mohlo stát?

Nejlepší bude na nic nemyslet. Prostě ležet a ničím na sebe neupozorňoval. Všechno zaspat. Celý dnešní den. Jak se to jen mohlo stát?

Snad opravdu na chvíli usnul. Probudila ho vůně slaniny. Opatrné otevřel oči. Místnost byla skoro prázdná. Všichni někam odešli. Jen Michael Fessier seděl u oknu a něco si četl a Dan Cameron krájel u stolu na tři díly slaninu. Krásně voněla. Ještě tři sklenice stály na stole. A láhev visky. Proti světlu bylo vidět, že je skoro plná.

Dan Cameron položil jeden díl slaniny na krajíc chleba a otočil se k Ludvíkovi. „To je pro tebe,“ řekl.

Ludvik se pomalu posadil. Hlava ho ještě bolela. Ale už to nebylo tak zlé. Zvedl se. Dan Cameron zatím nalil visku do skleniček. Michael Fessier nezvedl oči od knihy a jen natáhl ruku.

Kdosi prošel pod otevřeným oknem. Pískal si Georgii. Ludvíka napadlo něco docela nesmyslného. Ta melodie mě už zná.

KRÁL PRUHOVANÝCH VEVEREK

Nechceme tu žádné bělochy. Black Hills patři nám. Jestliže se nám je bili pokusí vzít, budeme bojovat.

Sitting Bull

„Dej si na něho pozor, Ludvíku, uskakuje do stran a dělá kočičí hřbet,“ představil Siváka Dan Cameron.

„Ať si dá on pozor na mě.“

Ludvík už měl dávno za sebou první – a poslední – pád přes hlavu koně do prachu corralu a několik dalších pádů, kdy se z koně vymrštil vpravo nebo vlevo, podle toho, kudy měl na zem blíž. Zdálo by se, že na tom příliš nezáleží. Výsledek byl ve všech případech stejný. Ležel v prachu a měl o modřinu víc. Dan Cameron však prohlašoval, že pád do strany je vyšším stupněm jezdeckého umění.

„Stejně si myslím,“ odpověděl mu tenkrát Ludvík, „že by bylo lepší zůstat v sedle a jet.“

„Ovšem, to jsem ti zapomněl říct, to by bylo samozřejmě ze všeho nejlepší, jenže zatím…“

Ale to bylo tenkrát.

V pevnosti na Malé Prašné řece byly jen dvě setniny pěchoty. V kraji prérií a hor musel však umět jezdit na koni každý z vojáků. Ale ne každý na Sivákovi.

„Je to kůň s úžasnou pamětí,“ prohlásil ještě Dan Cameron. „Vždycky, když na něj vleze někdo, kdo si není v sedle příliš jistý, vzpomene si, že se vlastně nechtěl dát zkrotit.“

„Tak na to dneska rychle zapomene. Spolehni se.“

Byl to asi hlavní důvod, proč Ludvík tak stál právě o Siváka.

Seržant Bret Abanazar seděl na horním břevnu corralu a pozoroval, jak Ludvík kontroluje řemeny sedla. „Až si na Siváka zvykneš,“ řekl, „poznáš, že to je kůň, na kterého je spolehnutí.“

„Ano, pane.“

Až si na Siváka zvykneš… To bylo výborné. To znamenalo, že dostane Siváka, kdy bude chtít. Nic víc si Ludvík nepřál. Naposled vdechl teplou vůni corralu. Naposled se podíval do přístřešku, kde, vedle lasa ze surové kůže, visely – pěkně v řadě – jezdecké postroje a náhradní řemeny. Vybral si opravdu dobré sedlo? Snad. Teď už se na tom stejně nedalo nic změnil. Drží dobře? Ještě jednou se o tom přesvědčil.

Sivák zneklidněl. Vyťukal kopyty do prachu několik prvních taktů zatím ještě váhavého protestsongu.

„Drž ho!“

Ludvík podal uzdu Danovi. Potom se vyhoupl do sedla. Převzal uzdu. Přitáhl ji. Ne moc. Ale byl připravený přidat, Sivák byl vyšší, než se na první pohled zdálo. Dan se jaksi zmenšil. A země se zdála hluboko dole. Té myšlence, že by mohl přistát v prachu, vůbec nedovolil, aby se zrodila. Ale obcházela kolem. Někdy trvá vteřina celou věčnost.

Konečně Sivák vyskočil a těžce dopadl na všechny čtyři. Ludvík se zvedl ze sedla a dopadl zpátky plnou vahou. Nelíbilo se mu to. Ale věděl, že to není nic proti tomu, jak se to nelíbí Sivákovi. Nový skok. Ludvík vyletěl ještě o kousek výš a dopadl zpátky do sedla tak tvrdě, až Sivák znechuceně zachroptěl. Ještě udělal kočičí hřbet. Ludvík přitáhl uzdu, až zvedl koně na zadní. Ten chvíli boxoval kopyty do vzduchu, ale Ludvík, do kterého by se rád trefil, byl ještě pořád v sedle. Kůň se vrátil na všechny čtyři.

Skoro současně ucítil. v slabinách – ostruhy. Docela lehce je Ludvík stiskl. Jen jako připomínku. Aby Sivák věděl, že je má, a že ví proč. Poslední vážné varování. Sivák uskočil několikrát do strany. Skoro stejně, jako by to udělal krab. Ludvík stiskl ostruhy o trochu víc.

Sivák zůstal stát uprostřed corralu. Obřad představování byl u konce. Oba předvedli, co umějí, a všechno bylo najednou v pořádku. Ludvík uvolnil sevření ostruh a popustil uzdu. Marně se snažil potlačit malý vítězoslavný úsměv, ale Dan ho stejně viděl. Nic však neřekl. Kdyby byl v tu chvíli Sivák ještě jednou zopakoval kočičí hřbet, asi by Ludvíka konečně shodil, ale nic takového ho už nenapadlo. Začal se zajímat o trs trávy za obřadním kůlem a pomalu se vydal ke kraji corralu. Jezdce v sedle si už nevšímal.

Ludvík ho lehce pohladil po šíji, naklonil se až k jeho hranaté hlavě a vyslovil větu, kterou mu řekl druhý poručík Lewis v ten první clen na Malé Prašné řece. „Ty a já, my jsme dva.“

Za branou pevnosti vyjeli po hlavni cestě proti toku Malé Prašné řeky směrem 11a jih. Vlastně to žádná opravdová cesta nebyla, klikatila se skoro stejně nejistě jako řeka, byla plná výmolů a proláklin, zkratek a objížděk, ale mnoho povozů a jezdců mělo před nimi stejný nápad sledovat při hledání pevnosti řeku, a tak prérie byla poznamenána stopami kol a kopyt, očazenými kameny táborových ohňů, ale také vraky povozů, které se rozsypaly a jejichž majitelé je opustili tam, kde dostaly od „hlavní cesty“ poslední ránu z milosti.

První jel seržant Bret Abanazar, za nim Michael Fessier, Steve McBride, Rex Tomatin, Ludvík a poslední Dan Cameron. Kopyta koní zvedala obláčky plavého prachu. Jezdci udržovali mezi sebou dostatečně velké vzdálenosti, aby nemuseli polykat víc prachu, než bylo nezbytně nutné.

Asi po hodině cesty obrátil seržant svého koně na východ – tam už žádné cesty nevedly, jen v dálce bylo videi zamlžené vrcholy Black Hills. Pod plechovým nebem se prérie zdála bez hranic, nekončila čárou na obzoru, jen nezřetelnými obrysy, zvláštním chvěním, snad to byly hory – pokud měl seržant dobrou mapu a pokud ji nedržel v ruce obráceně, když ji při jedné zastávce rozložil na zemi – ale mohl to být i mrak, anebo oblak prachu, který zvedlo stádo bizonů.

Uspávající tlukot kopyt. Vrzání sedlových řemenů. A kolem jen vysoká tráva. V jedné chvíli připomenula Ludvíkovi dozrávající žitné pole. Ale na prérii rostl jen kavyl. A sporobolus1. A také divoké proso. Na sta mil do dálky a na sta mil do šířky jen tráva kolébaná větrem. Žádné pole nemůže být tak veliké. Prérie je moře udělané z trávy. Z „bizoní trávy“. Zastavili na oblé vyvýšenině.

„Už jsi někdy viděl opilého koně?“ zeptal se Rex Tomatin. Přibližoval se k nim jezdec nakloněný v sedle, jako kdyby spal, a kůň pod ním klopýtal. Ne, nebyl opilý, jenom mlel z posledního. Zdálo se, že v příští vteřině padne. Kulhal na pravou zadní, vlastně kulhal na všechny čtyři, ale na tu pravou zadní nejvíc. Přibližoval se pomalu. Ale pořád. Potom je ucítil. Zůstal stát. Jezdec se s námahou napřímil v sedle. Bezděčným pohybem sáhl po karabině, kterou měl viset za sedlem, a málem spadl, protože se držel uzdy, kterou teď pustil, jen pravou rukou, levá visela nehybně, nad loktem obvázaná pruhy z roztrhané košile, temně červenými zaschlou krví. jezdec měl rty bílé horečkou a na bradě čtrnáctidenní strniště.

„Co tady děláte?“ zeptal se překvapivě rychlým hlasem. Díval se na vojáky a v očích měl nedůvěru.

„Co tady děláte vy?“ Seržant si zlatokopa prohlížel bez nadšení. Sice neměl rýč ani krumpáč a vymývací pánev, ale byl to zlatokop, měl to napsané na nose, seržant se nemusel ani ptát, aby věděl,– že má před sebou jednoho z těch, kteří přicházeli v posledních týdnech a měsících stále častěji po „stezce zlodějů“ do Black Hills.

„Spěchám,“ odpověděl zlatokop.

„To vidím.“

Asi měl důvod spěchal, ale rozhodně pro spěch neměl v tu chvíli dobré předpoklady. A jeho kůň byl proti spěchu vyloženě zaujatý. To bylo vidět na první pohled.

„Spěcháte odněkud? Anebo někam?“

„Prostě spěchám, to vám musí stačit.“

„Tak proč to nezkusíte pěšky?“

Zlatokop neměl náladu na vtipy. „Máte pravdu,“ připustil. „Víte co? Prodejte mi vašeho koně.“

„Ten není na prodej.“

„Zaplatím dobře.“

„Zlatem?“

„Jak vás to napadlo?“

„Lidé, kteří přicházejí k Malé Prašné řece ze západu, většinou dávají přednost zlatu před dolary“

„Dobře, zaplatím vám zlatem.“

Seržant se tvářil, že nabídku neslyšel. „Byl jste v Black Hills?“ zeptal se. „Do toho vám nic není, kde Jsem byl,“

„Je – protože Black Hills patří Indiánům.“

„Nesmysl. Black Hills patří každému, kdo v nich dokáže žít.“

„Podle smlouvy patří Indiánům.“

„S opicemi nemá smysl uzavírat nějaké smlouvy.“

Měl co dělat, aby ze svého kulhavého koníka nespadl. Ale sebevědomí měl spoustu. Asi mu nějak záhadně pomáhalo udržet se v sedle.

„To se nebude Indiánům líbit,“ řekl seržant.

„Nebude,“ připustil. „Ale zvyknou si. Aspoň ti, které jsem potkal, si už zvykli.“

„To si dovedu představit,“ řekl seržant a snad opravdu dovedl, protože dodal: „Někdy se zranění po šípu pomalu hojí.“

Zlatokop se pokusil o úsměv. Moc se mu nepovedl. „Já se tam vrátím,“ řekl. „A nikdo mi v tom nezabrání.“

Lehce švihl uzdou o šíji utrápeného koníka a ten se dal váhavě do pohybu směrem k Malé Prašné řece.

„Až dojedete k hlavní cestě, dejte se doprava.“

„Já vím.“

„Jestli dojedete…,“ opravil se seržant.

Ale zlatokop mu už nevěnoval pozornost. Zdálo se, že opět v sedle usnul a podoben obživlé ilustraci latinského přísloví pomalu spěchal plavou prérií. Ludvík se za ním díval, jak se vzdaluje a ztrácí v moři uvadající „bizoní trávy“.

Už se stmívalo, když zastavili u malého pramene. Dan zastřelil odpoledne vidloroha, kterého vyplašil ze škumpového houští, a opekli si ho na ohni, který rozdělali mezi kameny a ještě kolem vytrhali suchou trávu, protože v létě bylo často mnohem jednodušší v prérii rozdělat oheň, než ho potom uhasit.

Slunce červeně zapadalo.

Zdálo se veliké.

Ludvík svázal Sivákovi přední nohy, aby se mohl pást na trávě kolem pramene. Byl to jen malý obdélník zeleně ztracený v plavém moři usychající trávy. A pak nabral vodu do koženého klobouku, který si zvykl nosit místo mcclellana, a dal Sivákovi napít. Pramen byl mělký. Zakalená voda se jen pomalu usazovala. Opatrně nabíral vodu a Sivák za ním netrpělivě přešlapoval a vrážel do něho čenichem, až Ludvík bryndal vodu z klobouku.

„Tak počkej přece!“

Michael Fessier se zájmem přihlížel.

„To by velbloud nikdy neudělal,“ řekl. „Už jsi někdy viděl velblouda u napajedla?“

„Ne.“

Ludvík měl jiné starosti. Dával pozor, aby s vodou nenabíral kal. Konečně byl Sivák spokojený. Ludvík si nasadil klobouk na hlavu a cítil, jak mu kapičky vody stékají po krku na záda.

„Půjč mi misku.“

Michael Fessier se sklonil nad pramen. Stejně opatrně jako před tím Ludvík nabíral vodu při hladině a potichu si přitom pískal Georgii.

Oheň praskal.

Rychle se stmívalo.

Když potom Ludvík ležel a díval se na hvězdy, zdály se tak blízko, až měl pocit, že by si na ně mohl sáhnout. Dal si pod hlavu kámen, tou měkčí stranou navrch, jak mu před časem poradil seržant, který si některé staré vtipy prostě nedokázal odříci.

Zavřel oči. V dálce zavyl kojot. Jiný kojot mu odpověděl. Jejich hlasy zazněly bolestně do noci.

Nikde není takové noční nebe jako nad prérií. A nikde jinde ho není tolik. Ludvík se naposledy podíval, co dělají hvězdy. Přibližovaly se. A bylo jich pořád víc. Vždycky v noci, když spali pod širým nebem prérie, měl stejný pocit, že leží na dně obrovské skleněné koule, že hvězdy jsou všude kolem a že celá prérie – ve dne se zdála bez konce – je pojednou jenom malý bod, malá plošinka, na které stoji veliká skleněná koule plná hvězd.

Ještě dřív než se druhý den začali vracet do pevnosti, vydali se Ludvík s Danem na lov vidloroha. Dan netrval bezpodmínečně na tom, že to musí být právě vidlůroh,

„Spokojil bych se třeba i s bizonem,“ řekl.

„Ale kde je jeden vidloroh, tam by mělo být blízko celé stádo,“ mínil Ludvík.

„Třeba budeme mít štěstí.“

Brzy se prérie začala zvedat k několika skalám, na jejichž úbočí rostly piňonové háje.

„Tady počkáme,“ rozhodl Dan.

Slunce bylo ještě nízko. Zubaté skály kreslily na prérii dlouhé stíny. Bylo ticho. Odněkud z dálky bylo slyšel: auúú, auúúú, auúú. Kojot. Leželi skryti za velikým kamenem a dívali se do mělkého údolí, když uslyšeli nezřetelný tlukot kopyt. Po chvíli se za záhybem pod nimi vynořili dva Indiáni. Měli malé hubené mustangy, skoro černé. a na nich několik medvědích kůží. Mladšímu Indiánovi se náklad uvolnil. Seskočil z koně a začal kůže rovnat.

Jeho společník se svezl ze svého mustanga, posadil se na plochý kámen a mhouřil oči do slunce. Oba měli přes ramena přehozené pláště z bizoní kůže. Oba měli černé copy.

Když Ludvík uviděl v pevnosti na Malé Prašné řece první Indiány, všímal si především jejich oblečení, podobných bizoních plášťů, ale také legginů, mokasínů a orlích per. Na pláštích byli namalovaní lovci anebo medvědi, někdy pumy, slunce a týpí. Každý plášť byl jiný, jako kdyby to byly ilustrace vytržené ze staré knížky, některé už tak vybledlé a potrhané, že nepoznal, co na nich bylo kdysi namalováno. Každý plášť byl jiný a všichni Indiáni byli stejní – to bylo první poznání.

Až později si začal všímat tváří, které ze začátku nedokázal od sebe odlišit. Poznal, zda Indián, který přišel do pevnosti – nejčastěji Ogallala2 –, byl mladý, nebo starý, ale to bylo také všechno, co poznal. Mohl si na jeho bizoním plášti číst nějaký příběh – anebo aspoň zlomek příběhu – ale z jeho tváře nepřečetl nic. Byla to nehybná tvář pokerového hráče – ne, byla to spíš maska, pod kterou skrýval svou skutečnou tvář, a ta se usmívala anebo mračila, byla v ní zvědavost nebo smutek, prostě něco, cokoliv, nějaký výraz, nějaký pohyb, cokoliv. Něco v ní přece muselo být. Na povrchu však byla jen ta maska, tvář jako vymodelovaná z měděného plechu.

Zapamatoval si větu, kterou kdysi vyslovil Bret Abanazar, ale zdála se mu příliš nesmyslná, než aby mohla být pravdivá. „Nic pořádného neumějí – jenom umírat. A tvářit se, že jim to nevadí. Ale to zas umějí opravdu dobře. Jsou to přeborníci v umírání.“

Ve chvíli, kdy pozoroval mladého Indiána – mohli být – stejně stáří –, jak přivazuje na svého mustanga medvědí kůže, vzpomněl si na tu větu a spojila se mu s poznámkou, kterou vyslovil seržant minulý den pří setkání se zlatokopem.

„To se Indiánům nebude líbit.“

Odkud přijeli ti dva tam dole? Také z Black Hills?

Mladý Indián byl s upevňováním kůží hotov. Ale ještě se mu nechtělo pokračovat v cestě. Utrhl stéblo divokého ovsa a stočil je mezi prsty. Starý Indián se po něm otočil a místo obličeje měl pořád tu měděnou masku.

Mladý Indián začal pískat na stéblo divokého ovsa trhavou, podivnou melodii. „Čok-čok-čok-čhok.“

Sedl si na kámen pod skálu. Hlavu, sklonil k ovsu. Copy mu skoro zakryly tvář.

„Čok-čok-čok-čhok.“

A pak se stalo něco podivuhodného. Ze skal začaly vyskakovat malé pruhované veverky – chipmungy – a pomalu se přibližovaly k chlapci, ten si jich však nevšímal, dál se skláněl nad stéblem divokého ovsa a do tichého údolí zněl roztřepený hlas.

„Čok-čok-čok-čhok.“

Pruhované veverky byly jako očarované, zapomněly na plachost, zapomněly se bát lidí, zapomněly na všechno kulem a šly za tím hlasem.

„Čok-čok-čok-čhok.“

Bylo jich asi pět, a to už byly docela blízko, starý Indián se ani nepohnul a chlapec si jich nevšímal, jako kdyby o nich ani nevěděl, seděl dál skloněný nad stéblem divokého ovsa.

„Čok-čok-čok-čhok.“

Až mu veverky začaly šplhat po bizoním plášti, pomalu, ale stále blíž k uhrančivému hlasu.

„Čok-čok-čok-čhok.“

Potom se Indián najednou zvedl. Melodie dozněla. Odhodil ovesné stéblo mezi kameny. Pruhované veverky prchaly zpátky do skal velikými skoky. Jaksi opožděně, ale o to víc se polekaly. Konečně jim všechno došlo – když je nablízku člověk, je nejlepší utíkat, ale od něho, ne k němu, jak si mohly splést směr? Jak se to mohlo stát? Bylo slyšel jejich rozčilené hlasy. Rychle se vzdalovaly. Ludvík si konečně uvědomil, že jsou podobné melodii, která před tím zněla údolím.

A mladý Indián se smál. Tiše. Bezstarostně se smál. Uměl to. Smál se, jako kdyby to byla ta nejobyčejnější věc na světě – smát se, když se přihodí něco, co je k smíchu. Už to nebyla maska, už neměl tvář z měděného plechu, byl to najednou indiánský kluk, kterého poslouchaly veverky a který se tomu šťastně smál. Také starý Indián se usmíval a úsměv mu nakreslil vějířky vrásek kolem. očí.

Polom si zase nasadili na tváře ty měděné masky, vylezli na mustangy a vyjeli ze skal do volné prérie směrem k pevnosti na Malé Prašné řece.

Až pozdě odpoledne, když už opět zabočovali na hlavní cestu k pevnosti, se Ludvík vrátil k setkání s Indiány.

„Znám je,“ řekl Dan. „Ten mladší se jmenuje Mawatane.“

„Odkud je znáš?“

„Z pevnosti. Přijíždějí několikrát za rok. Nikdo neví odkud a nikdo neví, kam se vracejí. A nikoho to taky nezajímá.“

„Mluvil jsi s nimi?“

„Jen jednou. Ten starý se jmenuje Wakan. Zná několik anglických slov. A ten kluk je možná jeho syn, anebo vnuk.“

„Myslíš, že loví v Black Hills?“

„Snad. Jak to můžu vědět. Jsou doma tam, kde si postaví svoje týpí.“

„Proč jim tolik záleží na Black Hills?“

„Nevím. Slyšel jsem vypravovat jednoho lovce, že to jsou posvátné hory Ogallalů.“

„Co to znamená – posvátné hory?“

„Nevím. A on to také nevěděl, jen říkal, že každý Ogallalla musí aspoň jednou za život jít do Black Hills a čekat tam na svůj sen.“

„Tomu nerozumím.“

„Nic si z toho nedělej, já taky ne. Třeba si ten lovec vymýšlel, ale říkal, že Indiáni odcházejí do hor každý sám, bez jídla a beze zbraně, a že se tam někde ukryjí a několik dní zůstanou sami. Pak se vrátí. Nevěděl, proč to dělají. Ale vypravoval, že sen, který se jim v horách zdá, je pro ně důležitý.“

„Věří, že se vyplní?“

„Třeba. A nějak taky souvisí se jmény, která si dávají. Pamatuješ se na Crazy Horse?“

„Jak bych na něho mohl zapomenout?“

Projel kolem pevnosti naposled před několika dny asi s deseti Ogallaly. Nic nekupoval. Nic neprodával. Nic ho nezajímalo. Jenom jel kolem. A pevnost – uprostřed indiánské prérie – aspoň pro něho, nebyla. Ani se na ni nepodíval.

Dva z jeho Ogallalů měli na hlavách místo orlích per staré klobouky, které někde našli nebo vyměnili, a třetí si oblékl místo bizoního pláště modrý kabát s kytičkami, kdysi snad byly bílé, ale to už muselo být hodně dávno, a farmářka, která ho nosila před ním, byla tak mohutná, že do jejího kabátku by se klidně vešli dva takoví Ogallalové, jako byl on.

Crazy Horse jel daleko vpředu. Minul skupinu vojáků kolem seržanta Abanazara. Nevšímal si jich. A nevšiml si ani terče, který byl postaven blízko před palisádou.

„Fessier, Cameron, Pregler.“ Seržant ta tři jména vyslovil polohlasem. „Připravte se!“

Nemusel jim nic vysvětlovat.

„Fire! Palte!“ Seržant povel skoro zašeptal. Tři rány splynuly v jediný výbuch. Mustang Crazy Horse se začal plašit. Nějak ho uklidnil. Nepotřeboval k tomu slova. A jel dál. Neohlédl se. Nebral je na vědomí. A rámus, který dokázali vyrobit svými karabinami, ho nezajímal.

„Jak bych mohl zapomenout na Crazy Horse? Je to divné jméno – Šílený kůň.“

„Indiáni mají většinou taková. Anebo horší. Znal jsem jednoho, který se jmenoval Ulomený vlčí zub.“

„Ty si tedy myslíš, že náčelník Ogallalu odešel kdysi do Black Hills a byl tam tak dlouho, až se mu zdál sen o koni, který se zbláznil?“

„Myslet si můžu co chci, ale podle toho, co mi vypravoval lovec, by to tak mělo být.“

„A od té doby se jmenuje Crazy Horse. Šílený kůň.“

„Snad.“

„A věří, že jednou bude mít něco společného s koněm, který se zbláznil.“

„Už měl. Už se mu o něm zdálo.“

„Myslíš, že se kůň může zbláznil?“

Dan se dal do smíchu. „Ty jsi opravdu přeborník na otázky, Ludvíku,“ řekl. Později si na ten rozhovor vzpomněli.

DVA SUDY OD MEDU

Na konci městce července uslyšel jsem jednoho rána, že bude jeden muž „nosití sud“. Myslel jsem z počátku, že to nějaká hra zábavná, ale brzy přesvědčil jsem se o jiném.

Ludvik Pregler v kalendáři „Amerikán“, 1880

„Za blbost se v životě platí,“ řekl Leiber a usmíval se přitom skoro dobrácky. „A protože jsi blbec, Wakane, a ty taky, Mawatano, zaplatíte mi dobrými medvědími kůžemi za to, že jste tak blbí, a ještě mi poděkujete.“

Mohl si dovolit tak s nimi hovořit, protože věděl, že ze všeho, co řekl, rozuměli jen svým dvěma jménům.

„Dám vám tomahavky,“ pokračoval. „Zaručeně nejhoršÍ sekery, jaké se dostanou na západ od Mississippi.“

Wakan a Mawatana stáli před srubem Davida Leibera a poslouchali s nehybnými tvářemi. Leiber ukazoval na nablýskané tomahavky a usmíval se, jako kdyby je chválil.

Pak ukazoval na medvědí kůže a v těch chvílích ho přecházel smích, zdálo se, že s kůžemi něco není v pořádku, bud má medvědích kůží víc, než potřebuje, anebo ty, které Wakan a Mawatana přivezli, jsou špatné.

„Ty tomahavky jsou jen z plechu, a tak to má být. Jednak je brzy rozbijete a přijedete pro nové, a potom – nikomu s nimi příliš neublížíte. Zaplatíte za ně jen asi pětkrát nebo desetkrát vyšší cenu, než jakou ve skutečnosti mají, a to je poctívá cena.“

Ta dvě slova opakoval, těm mohli rozumět. „Poctivá cena.“

Jen proto stál jeho srub před branou pevnosti. Dost blízko, aby měl pocit bezpečí, ale dost daleko před palisádami, za které se Indiánům většinou nechtělo.

„Netvařte se tak tupě,“ řekl a nepřestával se usmívat.

V té chvíli zpozoroval, že je nablízku Ludvik s Danem. Nebylo mu příjemné, že ho slyšeli, ale zatoulali se před bránu náhodou a stejně se dozvěděli jen to, co už dávno věděli.

„Je s nimi asi taková zábava jako se dvěma bizony,“ řekl Leiber na vysvětlenou. „A při tom jsou zvyklí, že pořádné obchodní jednání má trvat dlouho. Zpestřuju si to, jak můžu.“

„Vidím,“ odpověděl Dan bezbarvým hlasem,

„Ale stejně je to nuda.“

„Říkáte nuda…“

Vždycky když Dan hovořil tak účastným hlasem a skoro pokorně, znamenalo to, že se brzy něco semele. Měl úžasný talent na dělání nepříjemnosti. A skoro všechny je začínal tímhle hlasem.

„Je to jen taková hra,“ řekl Leiber a bylo na něm vidět, že se mu to líbí pořád míň.

„Já vím. To znám. Něco jako poker. A zábava, jako když při pokeru řeknou všichni pas.“

Leiber se rozhodl, že rozhovor ukončí. Jenže už to dávno nezáleželo jen na něm.

„Doufám,“ řekl najednou ostře, „že se nechcete plést do věcí, do kterých vám nic není.“

Dan byl pořád pokornější. „Ne, samozřejmě že nechceme. Ale nuda… Něco bychom měli udělat proti vaší nudě.“

Znal několik slov v nářečí Ogallalů. A věděl, že Wakan zná několik slov anglických. Obrátil se na Indiány a cosi řekl. Wakan jednoslabičně odpověděl. Chvíli se tiše o něčem domlouvali.

„Varuju vás,“ Leiber opět zvýšil hlas. „Znáte rozkaz kapitána Lymana?“

Ale Dan mu už nevěnoval pozornost. Dál se dohadoval s Wakaněni.

„Budu si na vás stěžovat.“

Dan se otočil na Ludvíka, jako kdyby Leibera neslyšel. „Odved je k Dolliverovi,“ řekl. „Já tady ještě chvíli počkám.“

„Myslíš, že se mnou půjdou?“

„Určitě.“

„Tak jdem.“ Ludvík kývl na Indiány a vydal se pomalu k bráně pevnosti. Šli za ním. „Škoda,“ řekl, „zrovna když to začalo být zajímavé, musíme odejít.“ Zapomněl, že mu nemohou rozumět.

Uslyšel ještě Leiberův hlas. „Toho budete litovat!“ A Dana, jak mu odpovídá. „Hlavně že se už nenudíte.“

Scott Dolliver měl svůj krám v pevnosti hned za Grandem. Bylo mu divné, proč mu Ludvík vede dva Indiány, ale na nic se neptal.

Když potom vyšli bránou zpět před pevnost, uviděli Dana. Byl trochu uválený a ještě si oprašoval kabát koženým kloboukem. Na čele měl červený šrám, ale náladu mu nekazil. Leibera nebylo nikde vidět.

Wakan s Mawatanou vyskočili na mustangy. Chvíli se dívali na Dana a na Ludvíka. Na tváři měli asi tolik výrazu jako dva dobře vyleštěné měděné kotlíky.

„Nevíš, jak se řekne ogallalsky: velice mě těšilo a doufám, že se zase brzy uvidíme?“ zeptal se Ludvík.

„Nevím,“ odpověděl Dan.

Nejdřív se objevil v dálce malý oblak prachu. Přibližoval se. A rostl. Jako kdyby se k pevnosti na Malé Prašné řece hnalo stádo bizonů. Potom uviděli první řady jezdců. Vlajku. A generála George Armstronga Custera v čele Sedmé kavalerie.

Utábořili se před pevností. Generál přespal ve srubu, který pro něho uvolnil kapitán Lyman.

„Je to ten vůbec nejúžasnější americký generál, jakého můžeš vidět,“ lákal Dana Ludvík.

„Kdo si to o něm mysli?“

„Například on sám si to myslí, vlastně – ví to docela určitě.“

„Ach tak.“

„Škoda jen, že asi nebude mít projev.“

„To je mi taky líto.“

„Dozvěděl by ses věci, o kterých nemáš ani tušeni.“

Pevnost praskala ve švech. A malá okénka Grandu, za kterými blikalo několik petrolejek, žlutě zářila dlouho do noci. Generál se neukázal. Ale s několika jeho kavaleristy seděli v „letní jídelně“ u corralu. Grand byl sice zařízen na to, že hostů v něm bylo někdy moc a jindy ještě víc, ale tentokrát přes jeho práh nepronikli.

„Kam vlastně máte namířeno?“ zeptal se Dan.

„Určitě to nevíme, ale prý někam do Black Hills,“ odpověděl jeden z kavaleristů.

„To se Indiánům nebude líbit,“ vzpomněl si Ludvik na větu, kterou vyslovil seržant Abanazar.

„To je možné.“

„Přesto tam pojedete?“

„Asi právě proto tam pojedeme. Určitě slyšeli o Custerovi a o tom, jak se ve Washitě přehnal přes tábor Černého kolta jako tornádo. Asi sto Čejenů poslal tenkrát do věčných lovišť ještě dřív, než si stačili uvědomit, co se vlastně děje. Potom nechal postřílet v ohradách všechny jejich koně. Bylo jich asi tři sta. A poslal je za Čejeny, aby nemuseli chodit po věčných lovištích pěšky.“

„Říkal prý potom,“ pokračoval druhý z kavaleristů, „že pokud jde o Indiány, je lepší nejdřív střílet a pak se ptát, co se jim vlastně pořád nelíbí.“

„A co se Čejenům nelíbilo?“

„Říkám ti přece, že Custer nejdříve střílí a teprve potom se ptá.“

Druhý den ráno Sedmá kavalerie odjela směrem k Black Hills. Zbyl pocit, že najednou je všude spousta místa. Pevnost se zdála prázdná. Život se vrátil do vyježděných koleji.

Včera kapitán Lyman neměl na Leibera čas. Dneska si ho udělal. Vyslechl jeho stížnost na Dana Camerona a Ludvíka Preglera.

V poledne za nimi přišel seržant Abanazar. Bylo na něm viděl, že to, co bude říkat, se mu nelíbí. Ale říci to musel.

„Vy jste se včera zapletli do věci, do které vám nic nebylo,“ řekl otráveně.

„Ano, pane,“ odpověděl Ludvík.

„Obchodník Leiber má právo kupovat a prodávat před pevností. Víte o tom?“

„Ano, pane.“ Dan cítil, že jeho povinností je se s Ludvíkem při odpovídání střídat.

„A vám nebylo nic do toho, jak to dělá.“

„Ano, pane. Vlastně, chci říci, ne, pane.“

„Leiber si na vás stěžoval a kapitán Lyman musel uznat, že právem.“

„Ano, pane.“

„Chcete k tomu něco říct?“

„Ne, pane.“

„To je škoda. Protože v tom případě budete nosit sud. Hodinu před západem slunce. U corralu.“

„Ano, pane.“

A bylo to.

Odpoledne se zdálo Ludvíkovi trochu dlouhé. Čím to je, že někdy čas letí, a jindy se vleče jako svázaný? Nijak se na večer netěšil, ale přesto byl skoro rád, když uviděl, že se stíny konečně začínají prodlužovat.

Hodinu před západem slunce stáli už před corralem. Přišel seržant a s ním dva vojáci. Nesli prázdné sudy od medu. Byly bez dna a na horním víku měly vyříznuté otvory, dost velké, aby jimi prostrčili hlavu, ale zase ne tak veliké, aby jim sud spadl z ramen. Byli v sudech jako ve svěracích kazajkách.

Všichni v posádce věděli, že ten večer budou Dan s Ludvíkem nosit sud. Ale nikdo nepřišel ke corralu. Také ti dva vojáci odešli. Jen seržant s nimi zůstal a mračil se jako čert.

„Nemyslete si, že mě baví tady s vámi stát,“ utrhl se a nakopl kamínek, který se zakutálel k ohradě.

„Nás to taky nebaví,“ odpověděl Dan a zapomněl přidat „pane“. Ale seržant na povinném oslovení netrval.

Byli u corralu sami. Věděl, co to znamená, a věděl, že se to stane ještě dřív, než se to doopravdy stalo. Podívaná na vojáka v sudu byla docela zajímavá. Jenže…

Neměl v tom sudu vlastně stát spíš David Leiber?

Zpráva o provinění Dana a Ludvíka a o trestu, který dostali, se rozletěla tichou poštou po pevnosti. Ani mokasínový telegraf by nebyl rychlejší. Všichni vojáci věděli, co se stalo, a přesto se žádný z nich nepřišel podívat, jak jim sudy sluší.

Byl už skoro večer. Pakomáři vylétali na lov. Také velké bodavé mouchy, ale pakomáři byli obávanější. Drobní. skoro neviditelní. Bylo snadné je přehlédnout, ale jejich bodnutí bylo o to překvapivější, a přehlédnout se nedalo.

Stáli v sudech teprve několik minut, teď jsem dostal první,“ hlásil Ludvík a poctivě se snažil, aby ta věta zazněla docela nevzrušeně.

„Nebuď netrpělivý, jsme tu a ta zpráva se mezi komáry brzy roznese.“ Dan několikrát škubl hlavou.

„Každý pitomý kůň dovede zatřásl kůží, když…,“ Ludvík se kousl do rtu, aby potlačil zasténání a větu už nedokončil. Potom řekl, potichu a zkrotle: „Dane, tohle bude dlouhá hodina.“

A pak už nemluvili. Komárů a bodavých much přibývalo. Někdo – snad seržant – se postaral o to, aby sudy hýly pečlivě vytřené. Někdo se snažil jim pomoci. Ale stejně byly od medu a svazovaly jim ruce. To stačilo.

Seržant se tvářil nešťastně a snad každé dvě minuty se díval na hodinky. A čas se zastavil.

Potom uviděli Leibera přicházet přes nádvoří. Zůstal stát asi pět metrů od nich, se zájmem se díval, jak se marně snaží uhýbat náletům komárů a much a pomalu si zapaloval cigaretu. Pod okem měl pěkný monokl. Modrý. Na okrajích už začínal přecházet do žluté.

„Koukejte vypadnout!“ ozval se seržant nebezpečně tichým hlasem.

Leiber chtěl něco odpovědět, ale když se podíval na seržanta, neřekl nic. Jen si ještě jednou prohlédl Ludvíka a Dana v sudech, ušklíbl se a pomalu odcházel.

Komárů a much pořád přibývalo. Ludvík si uvědomil, že se ho začíná zmocňovat panika, cítil kapičku krve, jak mu stéká po čele. Zdála se studená. Celý obličej ho pálil.

Musím to vydržet, říkal si. Musím!

Odněkud z velké dálky slyšel Dana, jak potichu kleje. A potom, ale zase z té velké dálky, uslyšel sténání. Chvíli trvalo, než si s úžasem uvědomil, že to je jeho vlastní hlas. Kousl se do rtů.

Jak je to dávno, co mu posadili na ramena prázdný sud? Nevěděl. Zdálo se mu, že od té chvíle uplynuly už celé věky.

„To stačí.“

Byl to seržantův hlas. Snad. Cítil, jak nějaké ruce zdvihají sud, který ho poutal. Slyšel kroky, které se vzdalovaly.

„Pojď, všechno bude zase dobré,“ uslyšel známý hlas.

Jak se sem dostal Michael Fessier?

S námahou otevřel oči. Víčka ho pálila a zdála se nesmírně těžká. Uviděl Rexe Tomatína. Držel Dana kolem ramen.

„Půjdeme?“ zeptal se.

Byla už skoro tma. Nádvoří bylo pořád ještě prázdné. Kam všichni zmizeli? Pomalu došli k prvnímu baráku. Ludvík si připadal trochu jako opilý. A úžasně prázdný. Bez jediné myšlenky. Lehl si na svoje lehátko z piňonových větví. Michael mu položil na obličej ručník namočený ve studené vodě. Krásně chladil.

Ludvík opět zavřel oči. Ale cítil se už o trochu lip. Uslyšel Rexův hlas. „Chceš něco?“ A pak Dana, jak odpovídá: „Cigaretu.“

„Samozřejmě.“

Ten Rex je tak zdvořilý, že to snad ani není Rex, napadlo Ludvíka.

„Ale musíš mi ji zapálit.“

„Ovšem, ovšem, že ti ji zapálím. Hned to bude.“

„A co ty?“ To byl Michaelův hlas.

„Všechno v pořádku, Excelence,“ odpověděl Ludvík.

Asi musel na chvíli usnout, protože když otevřel oči, uviděl sice zase jen Michaela a Rexe, ale byli jiní než předtím. Rex byl rozcuchaný, jako kdyby proletěl roštím, a oba rychle dýchali.

„Co se stalo?“ zeptal se Ludvík.

„Nic. Jen spi dál.“

„Kde jste byli?“

„Nikde. Nehnuli jsme se odtud ani na krok.“

„Mně je přece jedno, kde jste byli.“

„Ovšem, jenže my jsme nikde nebyli. To si zapamatujte.“

Také Dan byl vzhůru.

Michael už měl na tváři opět svůj rezervovaný úsměv lepšího člověka. „Mimochodem…,“ řekl. „Z obvykle dobře informovaných pramenů jsem se dozvěděl zprávu, která vás třeba bude zajímat.“

„Ven s ní.“

„Představte si, že někdo, asi omylem, přivázal naše dva zkrocené bizony za trámy Leiberova srubu.“

„Nikdo neví, kdo to udělal,“ doplnil Michaela Rex.

„A nikdo neví proč.“

„Potom někdo těm dvěma bizonům vystřelil za zadkama,“ oznámil Rex.

„Nebyl to zrovna nejkrásnější srub, ale mohl sloužit ještě léta, kdyby Leiber moc netřískal dveřmi. Škoda…“

TICHO PŘED BOUŘÍ

Žádnému bělochovi či bělochům nebude dovoleno usadit se v indiánském teritoriu, zabral jakoukoli jeho část, nebo jím procházet bez souhlasu Indiánů.

Smlouva z roku 1868

„Včera mluvil Lewis o tichu před bouří, pamatuješ se?“ zeptal se Ludvík.

„Pamatuju.“

„Nezdá se ti, že na ticho před bouří je tady trochu moc kraválu?“

Mezi jednotlivými povely se ozývaly kletby a rady.

A také staré vtipy, které byly v oběhu už létá, všichni seržanti je znali, jako kdyby opisovali jeden od druhého, ale teď byla dobrá příležitost je udat jako nové a byl by hřích takovou příležitost promarnit.

Seržant od druhé setniny učil nováčky umění, bez kterého by se, aspoň v pevnosti vysunuté daleko do prérii a hor, snadno obešli.

„Forward march! Pochodem v chod!“

Vyrazili a za patami jim vyskakovaly obláčky prachu.

„To je, jako když se sypou brambory, a ne, jako když pochodují vojáci. Raz – dva – raz – dva. Pořádně! Šlap na to! Slap! Neulejvej se! Šlap!“

Šli směrem k pevnostní kapli a v jedné chvíli uviděl Ludvík na tváři jednoho z nováčků v první řadě výraz zděšení. Jestli seržant hodně brzy něco neudělá, jestli půjdou ještě kousek, tak narazí do kaple jako rozjetá lokomotiva a rozbijou ji, anebo ona rozbije je, podle toho, kdo je pevnější, ale spíš ji prorazí svými čely a půjdou dál, prokopnou hlavní oltář, až se rozletí, a půjdou dál, prorazí v kapli tunel z druhé strany a půjdou dál, jestli seržant hned něco neudělá.

„To the rear march! Gelem vzad!“

Jaká úleva. Záchrana přišla, ale opravdu až v té poslední chvíli.

„Já vás naučím dělat čelem vzad, že na to do smrti nezapomenete!“

Aspoň že ta kaple je už za námi.

„To the rear march!“

A už tu zase byla a s ní přízrak blížící se katastrofy.

„To the rear march!“

Dobré je to.

„Každá kráva se otočí rychleji. Přidat! Po – řád – ně! Držet řadu!“

Jen dál od té kaple. Na ničem jiném nezáleží.

„To the rear march!“

Ne, té kaple se nezbavíme. Je to osud. Zřejmě přitahuje. Sbohem, maminko.

„To the rear march!“

Dan s Ludvíkem seděli na koních a se zájmem přihlíželi.

„Když se na pořadovou díváš s nadhledem,“ řekl Ludvík a poplácal Siváka po šíji, „je vlastně docela zajímavá. Jenže oni si toho neváží – tak je to.“

Z corralu vyjel druhý poručík Lewis, za ním Rex, Michael a ostatní. Nechali je projet a zařadili se na konec řady. Zamířili k bráně a do otevřené prérie. Ještě z dálky slyšeli hlas seržanta.

„Takhle pochoduje stádo přežranejch bizonů, ale vojáci…“

Po několika hodinách jízdy překročili Malou Prašnou řeku a vyjeli do plání směrem na západ od pevnosti. Druhý poručík rozhodl zvětšit vzdálenosti mezi jezdci. Proč? Souvisí ten nápad nějak s „tichem před bouří?“

Ludvík měl pocit, ‚že jede na Sivákovi sám a sám prérií. Byl to příjemný pocit. Zejména proto, že sám nejel.

Lewis je stejně zvláštní, uvažoval o druhém poručíkovi. Obléká se trochu jako lovec a trochu jako kovboj a trochu jako stopař, a přece přišel na Malou Prašnou řeku z vojenské akademie ve West Pointu. Proč se tam asi přihlásil? Někde musí mít svou uniformu. Třeba si ji šetří na přehlídky Ale byl si skoro jist tím, že pokud druhý poručík něco špatně snášel, pak jsou to právě přehlídky. V pevnosti na Malé Prašné řece se přehlídky nekonaly – a to bylo dobré.

Jednou ho potkal, když šel za kapitánem Lymanem, který měl všechny knoflíky zapnuté a přidržoval si nikou šavli, aby mu nepřekážela v chůzi, a on se za ním klackoval s rukama v kapsách a potichu si pískal.

Teď zastavil a zvedl ruku. Čekal, až ho ostatní jezdci dojedou. Opět měl ve tváři výraz, který už Ludvík znal, trochu rozpačitý výraz člověka, který neví, co by přesně měl udělat, jenom ví, že by něco měl udělat brzy. Díval se na východ, na nízký mrak, který se zvedal nad krajinou, nevýrazný a skoro splývající s obzorem.

„Stádo bizonů?“ zeptal se Dan.

„Nikdy jsem tady neviděl tak velké stádo. Ne, to nejsou bizoni.“ odpověděl Lewis.

„Blizard?“ nadhodil kdosi.

„Dneska není počasí na blizard.“

Lewis pozoroval suchou trávu česanou větrem. Vanul šikmo od temného mraku směrem k nim.

„Třeba je to jen prach zvednutý větrem,“ řekl Rex.

„Ne, je to oheň,“ odpověděl druhý poručík, jako kdyby to byla obyčejná odpověd na obyčejnou otázku a jako kdyby na tom ani příliš nezáleželo. „Tam, vidíte? Tam jak je ta skála, asi na šířku dlaně vlevo od hořící prérie.“

„Ano, vidím ji, sire,“ odpověděl Dan.

„Když se objeví kouř taky vlevo od skály, znamená to, že oheň jde k nám. Když zůstane dál vpravo, máme naději, ne moc velkou, ale přece jenom naději, že se nám vyhne.“

„Co budeme dělat?“

„Počkáme.“

Indiáni jako kdyby zmizeli z prérií. Generál Custer odejel do Black Hills. Stále noví zlatokopové přicházeli po „stezce zlodějů“. Hořela prérie.

Zapálili ji Indiáni, napadlo Ludvíka, a ani si neuvědomil, že ta slova vyslovil nahlas.

„Je to možné,“ odpověděl Lewis roztržitě, pořád ještě zahleděný do dálky, kde v plavém moři uvadlé trávy byl vidět jediný temný bod.

„Snaží se zachránit Black Hills,“ řekl ještě Ludvík.

„Tím, že zapálí prérii, je nezachrání. Mohli ji ale zapálit náhodou a mohl to stejně dobře udělat nějaký zlatokop, který si vařil kafe a pak neuhasil pořádně oheň. To je jedno, stejně už není důležité, kdo ji zapálil, ale že hoří.“

Ještě pořád se nic nedělo. Někde, dost daleko od nich, hořela prérie. Mrak se zvedal a třepil. Rostl.

„Neměli bychom radši někam zmizet?“ zeptal se Ludvík.

„Kam?“

„Nevím, ale přece tady nebudeme stát a čekat, zda oheň přijde nebo nepřijde.“

Ne, Ludvík se nebál, ale mrak na obzoru pořád rostl. Lewis přestal pozorovat skálu v dálce a obrátil se na Ludvíka.

„… sire,“ dodal Ludvík se značným zpožděním.

„Máš pravdu,“ druhý poručík se roztržitě usmál. „Budeme tady stát a budem čekat, zda oheň přijde, nebo ne. A víš proč?“

„Ne, sire.“

„Protože nic lepšího nemůžeme udělat.“

Mrak zase o kousek povylezl.

„Můžeme přece ujet,“ navrhl Ludvík.

„Oheň by byl rychlejší a hory jsou daleko.“

Druhý poručík se už zase díval na skálu v dálce. Kouř se držel pořád vpravo, ale zdálo se, že se k ní přibližuje. Všichni se teď dívali na malý temný bod. Koně začali být neklidní. Tráva kolem byla vysoká snad skoro metr. A suchá. Nikde žádný les – mohli by vylézt do korun stromů a oheň by se přehnal pod nimi – ale nikde nebyl žádný les, ani skála, anebo aspoň kamenitá pláň, na které by nic nerostlo. Všude jen suchá, vysoká bizoní tráva. Byli opravdu v pasti? A opravdu neměli jinou možnost, než se dívat, jak se past pomalu uzavírá?

„Vidíte?“ Stejně nevzrušeným hlasem, s jakým kdysi řekl: Tak jen se seznamujte, ukázal druhý poručík na skálu v dálce. Kouř ji už skoro zakrýval. Prérie začínala hořet vlevo od skály.

Lewis se rozhlédl po místě, kde zastavili. „Nic. A kolem dokola to samý,“ řekl záhadně.

Pláň. Vysoká, suchá tráva. „Tady jako kdekoli jinde, na tom nezáleží,“ dodal Lewis, spíš pro sebe než pro ostatní.

„Pregler a Tomakin.“ Jeho hlas zazněl jasně.

„Ano, sire.“

„Odveďte všechny koně tam, k tomu červenému keři, vidíte?“

„Ano, sire.“

„Svažte jim přední nohy, aby nemohli utéct. A držte je. Každý muž si nechá přikrývku!“

Seskočil z koně a hodil uzdu Ludvíkovi. Také ostatní už stáli na zemi – po pás v trávě – s přikrývkami v rukách.

„Rychle!“

Červený keř byl asi čtyři sta metrů za nimi. Blíž k hořící prérii.

„Ostatní do řady, vzdálenost jen asi patnáct stop – kolmo na vítr. Až dám znamení, zapálíte trávu na několika místech. Oheň se bude šířit po větru. Nesmí se obrátit. Rozumíte?“

Beze slova se rozeběhli vysokou trávou. Ludvík s Rexem ještě odváděli koně.

„Až budete hotovi, dejte znamení!“ volal za nimi Lewis.

Konečně červený keř. Rex posbíral všechny uzdy a Ludvík začal uvazovat. Jeden uzel. A druhý. Chtěl mít jistotu. Neklid je nakažlivý. Koně se začínali plašit, a ještě se nic nedělo. Co budou dělat, až uvidí oheň?

„Drž ho pořádně!“

„To se ti řekne.“

Koně byli každým okamžikem neklidnější. Instinkt jim říkal – uteč! A Ludvík jim svazoval nohy.

„Drž ho!“

Uzel. A druhý.

„Hotovo?“ Uslyšel hlas Lewise.

„Ještě dva.“

Konečně byl hotov. Otřel si obličej smáčený potem.

„Hotovo!“

Lewis zapálil hrst trávy. Rozhořela se mu v rukách jasným plamenem. Pomalu táhl ohnivou čáru vysokou trávou a pod rukama mu vyskakovaly červené plameny. Také Dan a ostatní rozsvěcovali malé ohýnky, které se rychle rozhořívaly a potom v jediném okamžiku se ohně spojily v zeď plamenů.

Štiplavý dým se zvedal k obloze, svíjel se a kroutil, pálil do očí a žár je donutil ustoupit. V té první chvíli bylo nemožné přiblížit se k plamenům, ale brzy se oheň rozdělil, ten rychlý se s hukotem hnal prérií s větrem v zádech, jako vějíř z kouře a z žáru se pomalu a nezadržitelně rozevíral a už nebylo na světě nic, co by ho dokázalo zadržet – jen hory, nebo řeka, ale ty byly daleko, a snad ještě dlouhý a vytrvalý liják, ale nebe bylo plechové a jediné mraky na něj kreslil kouř hořící prérie. Druhý oheň byl váhavější, jen pomalu se rozšiřoval proti směru větru, zapaloval trávu u země, ale jeho plameny se ohýbaly za větrem a mezi rychlým a pomalým ohněm se zvolna rýsoval černý pruh spálené země. Stačilo jen několik minut k tomu, aby se ohně rozdělily.

„Teď!“ Lewis se rozběhl k plamenům první. „Nesmí se vracet!“

Rychle začal dusit oheň, ale nové a nové plamínky vyskakovaly pod údery silné vojenské houně, která začínala doutnat, odtáhl ji od ohně, ale než stačil ohořelou látku zašlápnout, jiskra přeskočila na suchou trávu a vyšlehl vysoký plamen, který však vzápětí narazil na vyhořelou zem a opět se přikrčil. Druhý pokus zašlápnout doutnající houni Lewisovi vyšel. Znovu začal bojovat s ohněm. Několik úderů houní a pak vydupávat na hranicí spáleniště podivný zběsilý tanec, asi pětkrát udeřit houní a pak, než stačila vzplanout, tancovat na rozpálené plotně uprostřed kouře.

Ludvík se pověsil na uzdy, snažil se udržet koně pohromadě. Snad vždy jen na zlomek vteřiny zahlédl ty přízračné tanečníky mávající stočenými houněmi a zas poskakující, jako kdyby jim někdo vystřeloval pod nohy. vynořovali se a ztráceli v Sedavém dýmu, a jak se hukot a praskot rychlého ohně vzdaloval, bylo slyšet už i jejich dech. V jedné chvíli kdosi vyběhl z řady do trávy, ale ani tam nepřestával tancovat, asi mu začaly hořet podrážky na botách, a opět se vrátil, aby houní jako cepem bušil do plamenů a aby tancoval na rozpálené plotně, v kterou se proměnila prérie. Byli ted trochu blíž jeden od druhého a pořád tancovali na doutnající čáře, na které se oheň pomalu a zdráhavě zastavoval.

Koně povalili Ludvíka do vysoké trávy a vláčeli ho dál od ohně. Visel na uzdách plnou vahou, soustředěný na jedinou myšlenku. Nepustit! Za žádnou cenu nepustit uzdy! Svázané přední nohy bránily koňům v pohybu, ale pořád sledoval jejich kopyta, která se marně snažila zvednout od země. jeden druhého strhával, chtěli utéci, ale překáželi si navzájem, a všem nejvíc překážel Ludvík, který visel na uzdách, padal a zase se zvedal a uskakoval před jejich kopyty. Za žádnou cenu nepustit!

Na hranici horké šedé mlhy, v kterou se proměnil kouř nad spáleništěm, zahlédl občas řadu tancujících dervišů a potom zase Rexe, také vlál na uzdách, také padal a zase se zvedal a uhýbal kopytům a potom mrak – velký černý mrak nad plavou trávou prérie přibližující se z druhé strany. Točil se pořád dokola.

Konečně se koně vzdali myšlenky na útěk. Chvěli se a v očích měli strach. Nebylo kam utíkat. Také za nimi hořela prérie.

Snad uplynula dost dlouhá doba; po kterou si Ludvík přestal uvědomovat čas, anebo letěl oheň nad prérií úžasně rychle, protože mrak, který viděli v dálce, hrozivě narostl a byl tak blízko, že byly vidět žluté plameny vybuchovat nad zemí v místech, kde oheň spaloval vyšší keře.

Oheň, který zapálil poručík Lewis – vlastně jen startovní čáru tohoto ohně – se však podařilo uhasit. Všichni se už vraceli ke koňům, za sebou vláčeli popálené přikrývky, černí od kouře a vyletujícího popele a s ubrečenýma očima. Všichni byli úžasně špinaví, jen Michael Fessier byl sice také úžasně špinavý, ale nějak se mu podařilo ušpinit se úhledně.

„Moc času nemáme,“ řekl Lewis. „Ale chvíli ještě můžeme čekat.“

Taky by mohl říci na co, pomyslil si Ludvík.

Lewis odepnul kulatou polní láhev, která visela za sedlem jeho koně. Pomalu se napil. Potom si lehl do trávy a zavřel oči.

Oheň, který zapálili, se k nim zatím pomalu vracel. Podařilo se uhasit jen několik desítek metrů, oheň letěl dopředu stále širším proudem plamenů, ale černý vějíř spálené země se neustále rozevíral a současně jiný, pomalý oheň, ten, který postupoval proti větru, se snažil je obklíčit. V té chvíli na něm nezáleželo. Dávno před tím, než se mu to podaří, přiletí jiný oheň od východu. V té chvíli ale ani na něm nezáleželo. Ještě tady nebyl.

Druhý poručík Lewis ležel na zemi a oči měl zavřené.. Snad naslouchal praskotu hořící trávy vpředu. Anebo hučení vzadu.

To je divné, že hořící prérie může znít jako peřej tříštící se o kameny řeky…

Snad už za minutu nebo za dvě otevřel druhý poručík oči. Zvedl se ze země. Ještě pořád rychle dýchal a moc odpočinutě nevypadal. Rozhlédl se po ostatních.

„Vypadáte dost příšerně,“ řekl.

„Škoda,“ odpověděl Michael s lítostí v hlase, „že se nemůžete podívat do zrcátka.“

A potom se druhý poručík začal smát a skoro současně všichni ostatní. Smáli se jako blázni.

Ten obraz si Ludvík navždycky zapamatoval. Oheň a kouř, malý ostrov suché trávy, která za chvíli také vzplane, a uprostřed skupina mužů, špinavých, zpocených a rozedraných, a smějí se.

„Půjdeme?“ zeptal se polom Lewis. „Tady bude už brzy moc horko.“

Vedli koně pomalu, protože ti měli nohy svázané nejen provazem a na dva uzle, ale také hrůzou. Uličkou plamenů je museli za sebou táhnout k černé startovní čáře. Za ní začínala spálená země. Ještě byla horká. Přešli asi sto metrů spáleništěm a zůstali stát.

„Přehoďte koňům přikrývky přes hlavy!“ uslyšeli Lewise. „A připravte si šátky!“

Potom stáli a čekali. Až uviděli oheň jako vysokou příbojovou vlnu. Zdála se zlatá. Letěla k nim. A potom zmizela, jako kdyby někdo ten obrovský plamen prostě sfouknul. Narazila na spáleniště a zhasla. Ještě zaslechli zklamané vydechnutí.

Kouř je dusil. Padl na ně jako černá deka. Uvázali si šátky přes obličeje. Ale stejně se dusili. Konečně se kouř začal rozptylovat a z horké mlhy se před nimi vynořovala pláň černá jako noc a s hvězdami doutnajících malých ohýnků, které rychle uhasínaly.

Požár začal někde na levém břehu Malé Prašné řeky. Na druhý břeh nepřeskočil. Řeka byla skoro vyschlá, ale plameny se k ní vracely proti větru a na břehu se zastavily.

S pocitem úlevy opustili spálenou zem. Jen několik hodin jeli smuteční krajinou, vymodelovanou v šedé a v černé barvě a už jim padala na duši.

„Tenkrát když hlas

polnice vedl nás..

Byl to Rex, který se rozpomenul na Georgii před bránou pevnosti. Ostatní se přidali. Georgia, když ji zpívalo procesí strašidel, zazněla opět docela nově. Byla to úžasně proměnlivá píseň.

Tenkrát šla s námi radost

a vlajka svobodíy vlála nad námi…

Je na těch slovech něco k smíchu? Není. A přece se všichni smáli, když projížděli pevností ke corralu.

„Kdo vás takhle zmaloval?“

Zpívali dál.

Tenkrát hřměla naše píseň

od Atlanty už k moři…

Tak vděčné posluchače ještě neměli.

Nejdřív napojili a otřeli koně. A potom…

Vylít si džber vody na hlavu – může být něco úžasnějšího? Nemůže, je to zážitek, který nelze vypovědět, který lze jen prožít. Ale před tím je třeba jet dlouho horkou prérií. A pak ta horká prérie musí začít hořet. Ludvík si zopakoval ještě jednou ten úžasný pocit. Voda. A je mokrá. A je studená. A ještě jednou.

Když už zase byli skoro k poznání, přišel ke corralu neznámý muž. Do pevnosti neustále přicházeli neznámí lidé, aby doplnili zásoby, aby prodali zlato nebo kožešiny, aby se zas jednou vyspali pod střechou, aby se neodnaučili mluvit, aby koupili koně nebo mezka a aby potom odešli a už se třeba nikdy nevrátili. Zlatokopové, lovci, lidé, kteří hledali nový domov, a lidé, kteří utíkali ze starého, a jen oni věděli, proč udělají dobře, když budou hodně spěchat a málo mluvit o tom, proč tolik spěchají. Muž, který se opřel o břevna corralu, nepatřil asi do žádné z těchto skupin.

Byl hezký a věděl o tom. Dlouhé, pečlivě učesané vlasy mu padaly přes límec koženého kabátu. Měl rád třásně a ozdoby z korálků a z dikobrazích ostnů. A raději otázky dával, než na otázky odpovídal.

„Viděli jste Indiány?“ zeptal se.

Ludvík také dával přednost otázkám. „Proč vás to zajímá?“

„Ne,“ odpověděl za Ludvíka Dan.

„Projeli jste Vlčí roklí?“

„Ano.“

„Ani jedno týpí tam už nestálo?“

„Ani jedno.“

„A stopy?“

„Žádné jsme nenašli.“

„Hledali jste je?“

„Ano.“

„Kdo to byl?“ zeptal se Ludvík, když neznámý muž odešel. Otázka: „Proč vás to zajímá?“, když už ji jednou vyslovil, zůstala viset ve vzduchu. Pořád ještě čekala na odpověď.

„Jmenuje se Cody,“ řekl Dan. „To jméno jsem nikdy neslyšel.“

„Říkají mu také Buffalo Bill.“

„Dost legrační jméno, ale také jsem ho ještě nikdy neslyšel. Co tady dělá?“

„Když jsem se s ním sešel naposled, pracoval pro armádu. Jako zvěd. Pak zmizel. A teď se zase vrátil.“

Buffalo Billa zahlédli ještě navečer. Seděl s kapitánem Lymanom na verandě velitelského srubu. Namohli slyšet otázku, kterou mu položil kapitán.

„Myslíte, že by mohli začít válčit? S kamennými palicemi, s luky a s šípy proti karabinám a dělům?“ Nemohli slyšet ani odpověď Buffalo Billa. „Indiánům nezáleží příliš na životě,“ řekl. „To máme společné, oni a já…“

Zaslechli však jeho smích. Bylo v něm něco podivně studeného. Neslyšeli slova, která dodal.

„Mně taky nezáleží na životě, tedy na životě Indiánů, aby nebylo omylů.“

A opět slyšeli jen ten podivný studený smích. Možná že umí číst stopy v trávě, ale něco s ním není v pořádku, neumí se dobře smát, napadlo Ludvíka. A jako kdyby Dan četl myšlenky, odpověděl Ludvíkovi na nevyslovenou otázku. Jeho hlas zazněl váhavě, [en pomalu hledal a nacházel správná slova.

„Může se ti stát,“ řekl, „někdy, zítra nebo za rok, může se ti stát, že někoho zabiješ. Protože nebudeš mít možnost volby. Buď padne on, anebo ty. Takže raději on. To se li může docela dobře stát. Tady to třeba bude snadnější než jinde. Teď to třeba bude snadnější než jindy. Nevím, ale může se ti to stát. Můžeš to udělat, ale nemělo by lě to bavit.“

Ludvík v té chvíli porozuměl studenému smíchu Buffalo Billa. Něco s ním není v pořádku. Baví ho zabíjení.

TŘI ŠÍPY OGALLALŮ

Neviděli jsme nic nežli kopce, lesy a pláně, neslyšeli jsme leč vyti vlku a divých ptáků křik. Tu jsme ani nevěděli, který jest den v měsíci, která jest neděle, a šli jsme jako stroje, pohybujíce se stále kupředu v řadách svých, majíce jen toho nejpotřebnějšího k udrženi života.

Ludvik Pregler v kalendáři „Amerikán“, 1880

„Už jsi někdy viděl uraženého medvěda?“ zeptal se Ludvík.

„Ne,“ odpověděl Dan. „Tak se podívej!“

Opravdu. Baribal marně hledal místo, kde by byl klid. Co nejdál od brány a od vojenských srubů, kde byl zmatek největší. Co nejdál od nádvoří, které bylo plné vozů s plachtami, pod které vojáci nakládali bedny a sudy. A co nejdál od „ordinace“, na jejíž verandě se vršily lahvičky a kelímky.

„Pořád ještě čekám na další přikrývku,“ rozčiloval se doktor.

„K čemu ji potřebujete?“ zajímal se Fessier. „Zabalím do ní winchestrovku.“

„Než ji vybalíte, bude po bitvě.“

„Nemíním ji vybalovat.“

„A co je toto?“

Asi desetilitrový demižon byl také zabalený do přikrývky. Stál stranou a zřejmě vyžadoval zvláštní péči. „Lék proti hadímu uštknutí.“

„Hned jsem si to myslel. Tedy viska.“

„Lék.“

„Dobrá, budeme jí říkat lék. A je to spolehlivý lék?“

„Je… Ale musí se brát preventivně.“

Baribal to zkusil u palisády, ale tam stálo celé procesí vojáků a za obrácenou bednou seděl seržant Abanazar.

„Každý dostane sto padesát nábojů. A ne aby někoho z vás napadlo je tady zapomenout, protože jsou moc těžké.“

Za kaplí rozdával seržant od druhé setniny stanové plachty.

„Víte, s kým budete spát?“ ptal se vojáka, který stál v první řadě.

„Ano, pane.“

„A víte, že ponese druhou polovinu vašeho stanu?“

„Ano, pane.“

Na kuchyň bylo vždycky spolehnutí. Změnila se k nepoznání. Hrnce, kotle, krabice a bedny, které měly být v kuchyni, anebo ve skladu, byly venku, a ačkoliv to byla přece kuchyň, nic nebylo kuchaři vzdálenějšího než pomyšleni, že by mohl baribalovi nabídnout něco k žrádlu.

Medvěd to zkusil za corralem. Někde v pevností musí přece být místo, kde zůstal starý ospalý klid. Ludvík baribala nepřestával sledovat. Koně, když ho uviděli, se začali plašit. Byl už opravdu uraženy. A znechucený. A bylo to na něm vidět.

„Já ho chápu,“ řekl Ludvík.

Od setkání s baribalem ten první den v pevnosti na Malé Prašné řece si žebravého medvěda už nevšímal. Neutíkal před ním, ale nevyhledával ho. jejich vztahy byly – jak by řekl Fessier – korektní. Ale teď mu bylo baribala skoro líto.

Vojáci odcházeli. Nevěděli kam. Nevěděli, kdy se vrátí. Ani zda se vůbec ještě vrátí. Ludvík se rozhlížel kolem sebe po pevnosti s pocitem loučení.

„Třeba za týden budeme zase zpátky,“ řekl, ale sám tomu nevěřil.

„Třeba,“ odpověděl Dan.

Kapitán Lyman dokázal být v jediném okamžiku na několika místech najednou. Vynořil se u výdeje nábojů. Potom v kuchyni. A už ho zahlédli na verandě velitelského srubu, kde s druhým poručíkem Lewisem studoval mapu, a skoro vzápětí byl zase opět na nádvoří.

Mračil se a všechny knoflíky uniformy měl zapnuté. Pohyboval se rychle a účelně. Dával svým chováním příklad. Druhý poručík si sundal svůj lovecký kabát s ohořelými třásněmi a vykasal si rukávy košile, aby mu nebylo horko.

„Kdo pojede na Sivákovi, sire?“ zeptal se ho Ludvík. Byla to zbytečná otázka, ale Lewis mu rozuměl.

„Až pojedeme na průzkum, tak ty,“ odpověděl. „Zatím půjde s náhradním stádem.“

Škoda. Ludvík by dal přednost průzkumu. Lewis to věděl. Usmál se a dodal: „Neboj se, Sivák je tvůj.“

Potom uslyšeli hlas polnice.

„Nástup!“

V čele jel na svém koni kapitán Lyman. Za ním Lewis. Vojáci první setniny pochodovali před vozy taženými většinou mezky a před malým stádem koní, kteří také nesli náklady. Za nimi, vzadu, polykali prach vojáci druhé setniny.

Ludvík se naposled ohlédl za pevností. Už ji skoro nebylo vidět.

Šli pořád na jih a prérie se kolem nich uzavřela jako nesmírné plavé moře. Suchá tráva a prach se vlnily kolem a Ludvíkovi se zdálo, že plují horkým mořem někam daleko, neznal cíl cesty, ale už o něm věděl, že je daleko, protože na pláních západu byl každý cíl daleko. Tak daleko, až se zdál trochu neskutečný.

Šli indiánským krajem. Byl úžasně prázdný. Kam zmizeli Indiáni?

Šli cestami bizoních stád. Žádné bizony však neviděli. Jen hlasy kojotů jim připomínaly, že svět je ještě naživu.

Nemluvili. Nebylo o čem.

Šli a pevnost měli s sebou. Dvanáct vozů naplněných střelivem, zásobami jídla a vody. Palisády plovoucí v plavých vlnách ze suché trávy a z prachu. Malý corral plul za nimi.

Je možné, že spal? Ludvík si už dávno neuvědomoval váhu karabiny, naplněného tlumoku, polní láhve a trowelu, nešel, ale plaval ve vlnách pořád za sluncem, tráva a prach ho nesly dál, až se mu začínalo něco zdát.

Viděl záplatované týpí plné pruhovaných veverek. A slyšel lichý smích. Otevřel oči. Pod kopyty koně. na kterém jel druhý poručík Lewis, vyskakovaly plavé obláčky prachu.

Tam někde daleko jsou Indiáni. Musí tam být. Nemohli přece zmizet ze světa. Něco by po nich zůstalo. Aspoň prázdné týpí pobořené větrem, do kterého se nastěhovaly pruhované veverky.

Kde jsou Indiáni?

Nepotkal jsem je už dlouho. Na tom nezáleží. Šli jsme asi každý jinudy. Ale ani na tom nezáleží. I kdybych je potkal, stejně bychom se minuli. Ne v prostoru, ale v čase. Indiáni jsou z jiného času než my. Mají luky a šípy. Bizoní pláště, na které malují své sny. Můžou si povídat s veverkami, s námi ne, a není to proto, že hovoří jiným jazykem, starým, houpavým jazykem Indiánů z prérií, že hovoří, jako když teče voda přes kameny, ale proto, že jsou z jiného času.

Mají úžasný talent na umírání, řekl o Indiánech seržant Abanazar.

Mají smlouvu, která jim na věky zaručuje tento kraj.

S opicemi nemá cenu uzavírat smlouvy. To byl hlas zlatokopa, který se vracel z Black Hills.

Proti karabinám nemají naději, a proto odešli někam dál na Západ. Jdeme za přízrakem. Indiáni se odstěhovali někam jinam. Pořád se stěhují. Na tom není nic divného. Prostě se odstěhovali.

Už se Ludvíkovi zase začínalo něco zdát. Viděl starý jabloňový sad. A doškovou střechu. Žádný Američan nedokáže vyslovit hlásku „ř“. Žádný by nedokázal říct: „řeřicha“, aby si přitom nezlomil jazyk. Řeřicha. U nás kvetly řeřichy. Než jsme se odstěhovali z Čech, měli jsme na zahradě řeřichy.

Indiáni se pořád stěhují. Stačí zabalit týpí z bizoních kůží, položit ho na mustanga a sbohem. Odstěhovali se někam za žluté moře trávy. Na tom není nic divného.

Moře.

Tam za mořem je Evropa.

Přistěhovali jsme se do Ameriky z Evropy.

Ludvík si ani neuvědomoval, že pořád jde. Nesl ho rytmus kroků. Nevěděl o něm, ale byl tu, byl všude kolem a jeho vlastní kroky zanikaly v tom rytmu.

Jak dlouho už takto jdou? Vzpomněl si na baribala v tu poslední hodinu posledního dne v pevnosti na Malé Prašné řece. Zdálo se mu, že od té doby, kdy viděl baribala naposled, uplynul už dlouhý čas. Jak dlouhý? Nevěděl.

Večer, když zastavili a rozdělali malé ohně – ještě než padne tma, která by je prozradila – zaslechl Ludvík hlas. který volal.

„Podívej se! Tam! Vidíš?“

U jednoho z vozů se rychle shromáždila skupina vojáků. Stáli bez slova a na něco se dívali. V tu chvíli už přicházel kapitán s druhým poručíkem. Půlkruh vojáků se před nimi rozestoupil. Zůstali stát a také oni beze slova hleděli na… Na co vlastně?

Ludvík se rozeběhl k vozu. Přes hlavy kapitána a druhého poručíka uviděl šíp zabodnutý do plachty. Pronikl látkou a zaryl se do prkna postranice. Zvedal se už vítr. Lehce pohyboval opeřením. Zdálo se, že šíp dopadl až v tuto chvíli a že se ještě chvěje. Ale byl to jen obvyklý večerní vítr z hor, který si s šípem hrál, a když foukl silněji do zastřižených ptačích per, šíp se zachvěl jest o víc, ale nespadl. Luk ho přibil pevně.

„Co to znamená?“ zeptal se kapitán.

Byla to zbytečná otázka, ale byla lepší než mičení.

„Někdo si na nás vystřelil,“ odpověděl Lewis.

„Kdy se to stalo?“

„Nevím. Ale vím, kdy se to nestalo. Nikdo nemohl vystřelit, když jsme zastavili, protože to už kolem vozu pořád někdo byl. A nikdo nemohl vystřelit ani v poledne, kdy jsme naposled stáli. Ze stejného důvodu.“

„Kdy tedy vystřelil?“

„Později než v poledne. Dřív než večer. Když jsme jeli.“

„Kde?“

„Kdekoli na cestě.“

„Nikoho jsme neviděli.“

„Někdo viděl nás.“

Pořád se dívali na šíp, jako kdyby mohl odpovědět na jejich otázky.

„Snad se před námi ukryl jeden Indián, ale určitě ne celý kmen, anebo aspoň větší skupina,“ ozval se konečně kapitán.

„To je pravděpodobné,“ přisvědčil Lewis.

„Byl asi sám.“

„Ano. Byl asi sám.“

„Měl štěstí. Vystřelil a nikoho nezasáhl.“

„Měl smůlu.“

„To také… Ale proč to udělal? Jaký to mělo smysl? Byl sám. Měl proti sobě dvě setniny vojáků. Neměl žádnou naději uniknout.“

„Třeba si myslel, že má naději, Anebo mu na tom nezáleželo, že ji nemá.“

Druhý poručík vytrhl šíp. Pomalu jím otáčel v prstech. Byl zhotoven z rovného oloupaného prutu, měl ostrý kamenný hrot, třídílné opeření a zářez pro tětivu.

„Škoda že na něm není zpáteční adresa,“ ozval se kapitán.

„Třeba na něm je, ale my ji nedovedeme přečíst,“ odpověděl druhý poručík.

Dál si prohlížel šíp. Ale nebylo na něm moc k prohlížení. Byl to obyčejný indiánský šíp.

„Asi to byl Sioux,“– řekl druhý poručík po chvílí zamyšleně. „Asi to byl siouxský Ogallala. Asi… Pamatujete se na ně, když ještě přicházeli do pevnosti? Pamatujete se na jejich krátké luky ze dřeva nebo z rohů horské ovce? A na jejich šípy?“

Ty chvíle byly ze všech nejhorší. Ludvík na ně nikdy nezapomněl. Nebezpečí, ke kterému se přibližovali, ještě nemělo tvář. Zatím si ho mohli jenom představovat. Podobalo se přízraku. Uprostřed nebezpečí, ať je jakékoliv, už nezbývá moc času na vymýšlení. Je třeba něco udělat. Ihned. Než bude pozdě.

Ale oni zatím ještě nemohli dělat nic. Jen čekat, co se stane. Postupovali vpřed skoro beze slova. A napětí vzrůstalo. Něco viselo ve vzduchu. Cítili to. Až se v nich dech tajil, jak to cítili.

Ty chvíle se polom Ludvíkovi vracely ve snu. Probouzel se s výkřikem. A nemohl usnout. Díval se do tmy a opět viděl krajinu tam pod Black Hills.

Šli dál a krajina kolem byla prázdná. Byla opravdu prázdná? Už si tím nebyli tak jisti. Pořád čekali, že se něco stane, a skoro si přáli, aby se to už konečně stalo, cokoliv, prostě něco, jen aby skončilo čekání, i když nevěděli přesně, na co vlastně čekají.

Měli dobré karabiny, a spoustu střeliva. Šli. Šípy – na jednom konci ostrý kamínek a na druhém tři brčka – je přece nemohly zastavit. Tráva spálená sluncem se kolem nich vlnila. Třeba se v ní skrývají. Třeba se už v příští chvíli tráva rozhrne a pomalovaní Indiáni se rozeběhnou proti karabinám.

Na co čekají?

Šli pořád. Opět zpola usínali. Rytmus kroků je uspával. V mělkém snu viděli nehybné tváře jak vytepané z mědi.

Proč pořád čekají?

Celý den se však nic nepřihodilo. Nemohl ten šíp zabodnout do vozu některý z vojáků? jen tak. Aby se něco dělo. Aby si měli o čem povídat.

Anebo to byl opravdu Ogallala. Ale co vlastně udělal? Z bezpečné vzdálenosti vystřelil šíp a utekl. Nebyl ten šíp vlastně přiznáním porážky? Byl. To bylo jasné.

Ale jak slunce klesalo k obzoru a stíny se začaly prodlužovat, už to tak jasné nebylo.

V noci měl Ludvík půlnoční hlídku. Poslední malý oheň už jen doutnal uprostřed tábora a zvedala se nad ním medová záře. V dálce zavyl kojot. A jiný kojot mu ještě z větší dálky odpověděl. Nad Black Hills rostly mraky. Zakryly měsíc. Hvězdy svítily jinak než na volné prérii. Byly za záclonou, matné a daleko. Ludvík se díval do tmy. Ticho. Klid.

Potom zazněl do ticha výstřel z druhé strany tábora, kde stála hlídka u mezků a koní, a tma byla najednou plná hlasů.

„Poplach!“

Ludvík měl skoro pocit úlevy. Konec čekáni. Konečně bude vědět, na co vlastně čekají. Ale hlasy, které se ozývaly kolem, byly jen hlasy vojáků.

„Stráže!“

Rozběhl se za hlasem. Ze tmy se skoro současně vynořil Rex Tomatin. Zastavili se před kapitánem, který asi vůbec nespal, protože měl opět všechny knoflíky své důstojnické uniformy zapnuté a to by byl nestačil, ostatně by to bylo i zbytečné, na knoflících už nezáleželo. Knoflíky jsou důležité jen do té doby, než se začne střílet. Pak už ne. Zaprášený a pomačkaný stál před nimi a už to dávno nebyl ten dokonale oblečený kapitán, který dával příklad ostatním. Jen jeho hlas zbyl. Nic víc už nesouhlasilo s původním obrazem. Měl neklidné oči, červené prachem a nedostatkem spánku. Snad se díval do tmy a poslouchal ticho, kroky, stráží, ržání koní a vzdálené vytí kojota. Snad byl unavený, ale přesto nemohl spát.

„Kdo vystřelil?“ Jeho hlas se nezměnil.

„Já, sire,“ odpověděl Rex.

„Proč?“

„Protože někdo vystřelil na mne.“

„Ale zazněl přece jen jeden výstřel.“

„Vystřelil šípem. Proletěl kousek ode mne. Slyšel jsem ho. Vím, kam asi dopadl. Vystřelil jsem opačným směrem, tam, kde stál…“

„Kdo?“

„Nevím, sire. Ten, kdo po mně vystřelil.“

Vojáci leželi v kruhu, někteří krytí vozy jako palisádami, a všichni mířili karabinami do tmy plné stříbřitého chvěni. Hvězdy byly daleko, jejich zář nepronikla tmou, ale trochu Ji změnila, už nebyla trnoucí, ale ještě pořád. v ní nebylo nic vidět, jen nějaké obrysy, nezřetelné a matoucí. V té stříbřité tmě vypadalo každé stéblo trávy jako Indián v čelence z orlích per a stačil docela malý závan větru, aby se stébla pohnula, a slyšeli jejich šelest jako tlukot kopyt a slyšeli také tlukot vlastních srdcí. Tma, ze které přiletí šíp, všechno úžasně zveličuje.

Stráž pro Ludvíka skončila. Od té chvíle měli stráž všichni. Lehl si vedle Dana. Připravil si karabinu. Čekal. Čekal dlouho. A pak usnul. Ani nevěděl jak. S prstem na spoušti.

Když se probudil, tma byla ještě, pořád stříbřitá dalekými hvězdami a každé stéblo vypadalo jako Indián.

„Říkal, že můžu chodit na ryby,“ zašeptal.

„Kdo?“ Také Dan spal, ale probudil se okamžitě.

„Odvodní seržant Kramer.“

„Tak jdi, nikdo tě tady nedrží.“ Dan už zase usínal.

Někdy stačí několik slov, něco říci, cokoliv, a uslyšet odpověď, nezáleží na tom jakou. Všechno se změnilo. Byla to jen bizoní tráva tam v té tmě. V noci je nejlepší spát. Ludvík zavřel oči. ještě něco ho napadlo. To je dobře, že svým chováním nemusí nikomu dávat příklad. Například v tuto chvíli, kdyby měl dávat příklad, nemohl by spát, a to by byla škoda, protože…

Když se podruhé probudil, vycházelo už slunce. Přes hlaveň karabiny uviděl prérii. Byla prázdná.

„Pregler a Tomakin!“

Rozeběhl se za kapitánem. Seděli s Lewisem u vyhaslého ohně.

„Ano, sire.“

Také Tomakin už přicházel.

„Ty jsi neslyšel nic?“ zeptal se kapitán Ludvíka.

„Ne, sire.“

„Kde jsi byl, když Tomakin vystřelil?“

„Za prvním vozem, sire.“

„Kroky, hlasy, tlukot kopyt – nic jsi neslyšel?“

„Nic, sire.“

Kapitán se obrátil na Tomakina. „ještě pořád si myslíš, že na tebe někdo vystřelil?“

„Ne, sire,“ odpověděl Tomakin. „Nemyslím si, že na mě někdo vystřelil. Vím to jistě.“

„Jak jsi mohl ve tmě vidět šíp?“

„Neviděl jsem ho, ale slyšel. Slyšel jsem ho letět a pak dopadnout.“

„Mohla to být sova.“

„Byl to šíp, sire.“

„Anebo netopýr.“

„Šíp!“

„Víš, kam dopadl?“

„Ano, sire.“ Tomakin ukázal na pláň proti vycházejícímu slunci. V té chvíli Lewise něco napadlo.

„Můžeš se postavit na místo, ze kterého jsi vystřelili“ zeptal se.

„Ano, sire.“ Tomakin odešel asi deset kroků od ohniště. „Tady jsem stál.“

„Oheň ještě hořel?“

„Už skoro dohasínal.“

„To je zajímavé. Pokud opravdu někdo v noci vystřelil na Tomakina šíp, pak to udělal v tom jediném okamžiku, kdy měl naději, že zasáhne. Tomakin přece stál mezi střelcem a ohněm.“

„Seržant Abanazar!“ ozval se kapitán.

„Ano, sire.“

„Tomakin půjde s vámi. Vezměte si tolik lidí, kolik jich budete potřebovat, a budete hledat šíp.“

„Ano, sire.“

Byla to asi taková práce, jako hledat list ukrytý v listnatém lese. Každé stéblo trávy vypadalo jako šíp a každý stín – slunce bylo ještě pořád nízko – se také podobal šípu. Seržant rozdělil pláň vyznačenou Tomakinem na menší čtverce. Vojáci hledali každý na svém dílci velké šachovnice. Snad celou hodinu hledali šíp, až už nikdo nevěřil, že vůbec nějaký šíp ze tmy přiletěl. Hledali a nic nenacházeli. Zvedalo jim to náladu.

„Byl to komár, Rexi. Noc dělá z komárů velbloudy a někdy šípy, to záleží na okolnostech, tentokrát udělala z komára šíp.“

„Něco se ti zdálo.“

„Někdo si z tebe vystřelil, Rexi.“

„Vystydne nám snídaně a bude to jen tvoje vina.“

„Přiznej se, že sis ten šíp vymyslel.“ jen Tomakin nepochyboval. „Byl to šíp. Vím to docela určitě.“

Hledali dál. Ale žádný šíp nenašli.

Teprve třetí šíp byl skutečný. To už byli opět na cestě, vpředu kapitán, za ním Lewis, oba na koních, a za nimi první řady vojáků první setniny.

Šíp přiletěl odněkud ze strany, ze skal, které se zvedaly nad prérií, minul kapitána Lymana a zabodl se před nim do planiny porostlé jen nízkou řídkou trávou. Teprve třetí šíp se určitě nikomu nezdál.

Ludvík viděl kapitána, jak strhl koně a současně sáhl po revolveru. I když měl vždycky pocit, že Lyman by byl nejvíc doma ve výkladní skříni s důstojnickými uniformami – jak je to jen možné, že i v takové chvíli má čas na pitomé nápady? blesklo mu hlavou – Lyman ve výkladní skříni, kapitán Lyman se mu před očima v jediném okamžiku proměnil v pistolníka. Rychle otočil koně a už střílel, tam, ano, tam někde musí být neviditelný Ogallala, už moc dlouho si o to koledoval a teď se konečně dočká. Kapitán vyprázdnil celý zásobník ještě dřív, než Ludvík stačil sundat z ramene karabinu.

Je v pasti. Už jim neuteče, je sám? Anebo se tam ve skalách ukrývá celá tlupa?

Poslední výstřel dozněl. Ticho. Nevysoké skály se nad prérií zvedaly tiché a opuštěné. Tam někde musí být. Všichni se dívali do mělkých strží, ze kterých vyletěl šíp.

Střelec byl ukrytý někde za kamenem a čekal, co bude dál. Vojáci kolem vozů také čekali. Mají se rozeběhnout proti skalám? Snad. Ale stejně dobré bylo počkat, jediná jistota, kterou měli, byla, že se něco stane už v příštím okamžiku, že už nebudou dál čekat. Stane se to teď.

Pak se doopravdy něco stalo, něco příliš neskutečného, aby to mohla být pravda, ale stalo se to tady a teď a všichni viděli každý pohyb a slyšeli každé slovo. Byla to tedy pravda. Čekali překvapení a ono doopravdy přišlo, jenže odjinud, ne z těch mlčenlivých skal.

Ticho trvalo snad jen několik vteřin, ale přesto se zdálo dlouhé. Potom uslyšeli smích. Cizí smích. A potom zazněl do ticha hlas. Slyšeli jej v životě poprvé. Řekl: „Konečně… Konečně tě mám.“

Byl to kapitán Lyman, který se smál a potom řekl ta slova, jenom se nesmál svým smíchem a neřekl ta slova svým hlasem. Díval se přitom na druhého poručíka Lewise.

„Už nikdy nebudeš střílet na vojáky, to si pamatuj!“ řekl.

Opět se začal smát. „Vlastně ne – to si nemusíš pamatovat, to je dobré jen pro živé, pamatovat si, už si nikdy nebudeš potřebovat něco pamatovat.“ Zase ho přemohl smích, ale byl současně bdělý, nespouštěl ani na okamžik oči z Lewise, který stál a ani se nepohnul.

„Nebudeš mít čím.“

Přišel jsem do divadla uprostřed druhého jednání? napadlo Ludvíka. Co bylo před tím? Šíp. A potom? Smích. A mezi šípem a smíchem? Co se vlastně stalo?

„Nebudeš mít čím si to pamatovat. Škoda že mi nerozumíš. Škoda. Ale teď už je pozdě. Teď už je na všechno příliš pozdě.“

Kapitán beze spěchu sáhl po pistoli. Zamířil na Lewise. Proč něco neudělá? Jen se trochu přikrčil, jako puma připravená ke skoku.

„Tečka. Udělám za tebou tečku,“ řekl kapitán.

Lewis pořád ještě nepromluvil. Proč něco neudělá? A pak si Ludvík uvědomil proč a zamrazilo ho. Kapitán stiskl kohoutek. Bylo slyšet úderník, jak narazil na prázdnou nábojnici. Kovový zvuk. Ponk! Nic víc. Vystřílel přece všechny náboje. Nestačil znovu nabít. Lewis to věděl a snad věděl, co se stane ještě dřív, než se to doopravdy stalo, už v té chvíli, kdy uslyšel Lymanův smích, a proto jen stál a čekal.

„Lewis,“ ozval se konečně. Vyslovil svoje jméno hlasitě a pomalu, jako kdyby se představoval někomu, kdo stojí daleko od něho a Ludvík měl už zase pocit, že přišel pozdě do divadla. „Jsem druhý poručík Lewis od první setniny, sire.“

Ale kapitán ho snad ani neslyšel. Zahodil kolt a rozeběhl se proti němu se zaťatými pěstmi. Udeřil. Jenže tam, kam udeřil, už Lewis nebyl, uhnul kočičím pohybem jen kousek, ale stačil chytit kapitánovu ruku. A škubnout. Kapitán padl do prachu. Dřív než vyskočil, sevřel ho Lewis pažemi. Ale kapitán byl jako gumový.

Fessier první pochopil, co se vlastně doopravdy stalo, a rozeběhl se k nim – vlastně Ludvík už to také věděl, ale pořád ještě byl spoutaný neznámým strachem. Věděl, že by měl Lewisovi pomoci, ale nemohl se pohnout, bylo to všechno příliš neskutečné a byl to kapitán – snad by před tím měl říct, promiňte, sire, a teprve potom skočit – ta myšlenka mu rozvázala nohy a on opravdu skočil. Všechno trvalo jen několik vteřin, několik úžasně pomalu plynoucích vteřin, pověsil se na kapitána, ale ten byl silnější, než předpokládali. Už se mezi nimi objevil Abanazar a Dan, ale pořád jich bylo málo. Kapitán se svíjel a kroutil a bil kolem sebe v zuřivém vzteku. Konečně ho drželi pevně.

A i když už polom ležel na zemi spoutaný, pořád mu ještě nechyběl dech, pořád byl kapitánem, jen hlas mu přeskakoval vztekem a mluvil příliš rychlé tím novým cizím hlasem a chvíli trvalo, než pochopili, co říká.

Spálí jejich týpí.

Na hlavu každého z nich bude vypsána odměna.

Zastřelí jim koně.

Čeká na ně vězení, nebo rezervace, nebo smrt. Můžou si vybrat.

Díval se při tom na ně, ale neviděl je. Viděl Indiány. Ludvík si uvědomil, že mu zbyl v ruce zlatý knoflík z kapitánské uniformy. Strčil ho do kapsy, už zase trochu dřevěný neznámým strachem. Ať mlčí!

Ačkoliv byl zalitý potem, rozklepala se mu brada, jako kdyby plaval dlouho ve studené vodě. Měl strach. A měl strach, že to Dan na něm pozná. A Fessier. A Lewis. Byl to nakonec ten druhý strach, který ho zachránil. A také vzpomínka, která se odněkud vynořila, nemožná vzpomínka v nemožnou chvíli, kdysi se doma koupal v rybníce – už je to dávno –, a když potom vylezl z vody, taky se mu klepala brada. Nesmyslná vzpomínka. Ta sem přece nepatří. Ale byla tu. Neovladatelné chvění, které se ho zmocnilo, pojednou ustalo. Už byl zase „celý“ svůj, jak mu kdysi sliboval Kramer. Potřeboval ještě něco říci, aby se o chvění už nevrátilo.

„Hrozně rád bych potkal toho skrčka, Kramer se jmenoval, někde v lese,“ řekl.

„Koho?“ zeptal se Dan nechápavě.

„Odvodního seržanta Kramera.“

Už to bylo pryč. Už dokázal říct celou větu a hlas se mu netřásl. Už to bylo pryč.

CODY SE VRACÍ

Tenkrát kapitán Lyman vrhl se na lieutnania Lewise a dal se s nim do rvačky. Doktor náš prohlásil, že tou velikou starostí o nás a snad strachem před hrozícím nebezpečím zešílel. Lieutnant Lewis převzal veleni, nechal nebohého kapitána svázali a na vůz uložili pod dva hlídače.

Ludvík Pregler v kalendáři „Amerikán“, 1880

„Vozy do kruhu! Rychle!“ vykřikl Lewis a Ludvík si vzpomněl na ten den, kdy hořela prérie a plameny letěly proti nim.

„Vždycky dva. Jeden kope násep a druhý je připraven vystřelit! Hurry up! Pospěšte si!“

Jako vějíř, který se pomalu rozevíral, přijížděli Indiáni. Bylo slyšet jejich hlasy, vysoké, ostré volání. „Iviviví!“ Válečný pokřik Ogallalů.

„Hurry up! Be quick! Hurry up! Pospěšte si! Rychle Pospěšte si!“

Lewisňv hlas zněl jasně a nebylo důležité, co říkal, věděli, že na přípravu obrany zbývají jen vteřiny, ale bylo dobré, že v těch několika vteřinách slyšeli jeho hlas. Tenkrát, když hořela prérie, zněl stejně. Nebyl v něm strach, ale nějaká nepochopitelná jistota, vědomí, že musí udělat jen to, co v tuto chvíli dělají, a že na ničem jiném nezáleží.

„Iviviví!“ Hlasy se rychle přibližovaly.

„Hurry up! Hurry up, boys!“

Vozy vytvořily uprostřed prérie kruh. Vozkové vypřahali mezky. Také náhradní stádo zůstalo uvnitř kruhu. Vojáci svazovali koňům nohy jako tenkrát uprostřed hořící prérie. Mezi dvěma vozy, jejichž oblýskané oje Dan rychle svázal a opřel o ně prkennou postranici, tu, která byla na nejbližším voze uvnitř kruhu, hloubil Ludvík trowelem mělký příkop. Prkno, opřené o svázané oje, stálo před nimi jako štít – příliš útlý a křehký proti nájezdu Indiánů – a malý násep se jen pomalu zvedal nad zemí. Ludvík slyšel údery trowelu o kamenitou zemi padající oblázky a vlastní dech. Všechny ostatní zvuky, hlasy vojáků, ržání koní, první výstřely, skřípění kol – některé vozy ještě nestály v kruhu – všechno ustoupilo do pozadí. Měl pocit, že mu neviditelná ruka sevřela hrdlo. A že stiskla.

„Hurry up! Hurry up, boys!“ zaznělo z veliké dálky.

Rychle. Důležitý je násep. Na ničem jiném nezáleží.

„Iviviviví!“

Pořád cítil tu ruku na svém hrdle. Nemohl dýchat. Ne proto, že vyhazoval hlínu a oblázky příliš rychle, ale neviditelná ruka jej svírala stále silněji.

„Vystřídám tě,“ nabídl se Dan.

„Ještě chvíli.“ Nepoznal svůj vlastní hlas.

Po celou tu dobu, kdy šli indiánským krajem a neviděli nikde Indiány a kdy čekali, že se něco stane – že se stane právě toto, že se plavá tráva rozhrne a pomalovaní Indiáni vyrazí proti nim s válečným pokřikem – po celou tu dobu si přál, aby už to raději bylo, jen aby skončilo čekání. Celou tu dobu vyslovoval bezvýznamná slova a poslouchal stejně bezvýznamné odpovědi, byla to jen hra na „jakoby“, předstíral sám sobě, že se nic neděje, že jen jdou na dlouhý pochod jako tolikrát před tím. Jdou a opět se vrátí do pevnosti. Ale věděl, že prázdný kraj je jiný, než byl dřív, a že je v něm skryta nějaká hrozba, a proto čekal každý sám, až se vyplní. Nikdo se druhému nepřiznal, že také čeká na ten okamžik, až se ozve pokřik, který dosud znali jen z vypravování Custerových vojáků.

„Ivivivivi!“

Vysoké, ostré hlasy.

Uslyšel výstřel Danovy karabiny. A druhý. Všude kolem se ozývaly výstřely. Prožil stejnou chvíli snad stokrát, věděl, jaká bude, anebo si aspoň myslel, že to ví, prožil ji ve snu, a také když pochodovali prérií a on ani nespal, v těch chvílích stále útočili Indiáni a šíp – proutek, na jednom konci ostrý kamínek a na druhém tři zastřižená brčka – letěl proti němu a mával křídly. Letěl po způsobu volavek.

„Pay attention, soldiers! They are comming from the left. Pay attention!“3

Ludvík odhodil trowel a sáhl po karabině. Uviděl jezdce ztrácející se v prachu. Objížděli jejich ležení v kruhu, který se stále zmenšoval.

„Fire, boys!“

Vystřelil. A ta ruka, kterou cítil na svém hrdle – už by ho měla pustit, když vystřelil – se opět sevřela. Zamířil na jednoho z Indiánů, zahlédl jen péra na čelence, péra ohýbaná větrem a obrys postavy rozmazaný prachem a rychlým pohybem. Vystřelil a Indián padl. V té chvíli mu neviditelná ruka sevřela hrdlo naposled. Díval se na koně bez jezdce a potom to uviděl – Indián se opět objevil v sedle, jako kdyby na koně spadl z nebe. Vrátil se, nespadl, jen se pověsil na bok svého mustanga a nyní se opět vrátil do sedla, aby vystřelil proti vojákům šíp – proutek se třemi brčky – a aby v příštím okamžiku opět zmizel. Ludvík nevěděl proč, ale pocítil nesmyslnou úlevu a ta ruka, která ho tak dlouho svírala, najednou povolila.

Poprvé v životě vystřelil na člověka. To bylo špatné. Jenže se nestrefil. A to bylo dobré. Vlastně ne, to bylo taky špatné.

Co vlastně chtěl?

Probudit se. Někde jinde. Někdy jindy. Ale věděl, že to není sen. Nikdy předtím a nikdy potom už nebyl tak sám, jako v těch prvních minutách útoku Ogallalů, když zahodil trowel a sáhl po karabině.

Kde se tu vzala řeka?

Uslyšel hučení proudu a údery pádla. Vzdalovaly se. Být tak v té kanoi, plout peřejí a slyšet výstřely pořád vzdálenější, až by zněly už jen jako tikot hodinek, docela potichu, a pak by zanikly v sykotu vln, být tak v té kanoi a neotáčet se.

Nad vyšisovanou trávou se zvedala oblaka prachu a z nich se vynořovali Ogallalové a opět se ztráceli.

„Iviviviviví!“

V jedné chvíli uviděl Ludvík jezdce, bylo na něm něco červeného, snad válečné malování mu připomenulo plamen. Vystřelil. Jako kdyby sfouknul hořící svíčku. Třeba se vrátí do sedla svého mustanga, ale třeba se už nikdy nikam nevrátí.

Kde se tu vzala řeka?

Malují si na kabáty, co se jim v horách zdálo. Mají pošetilá jména. Létající medvěd, Sedící buvol, Červený mokasín. Jako jména z pohádkové knížky.

Kde se tu vzala řeka? Kanoe už byla daleko, ale ještě pořád slyšel pádlo.

„Ivivivivi!“

Dva Ogallalové se vynořili z prachu a letěli podle ležení.

„Miřte před koně!“

Ten namyšlený hlas už někde slyšel. Třeba, když si myslí, že ho nikdo nevidí, vyndá z kapsy kulaté zrcátko, dýchne na něj, otře sklíčko do koženého rukávu, aby bylo čisté, a pak se dívá sám na sebe, jak mu to sluší. Třeba s sebou zrcátko nenosí, ale vypadá na dvě. Druhé má do zásoby, kdyby si náhodou první zrcátko rozbil. Cody. Opět se připojil k setnině. Říkají mu také Buffalo Bill. Určitě se mu takové jméno líbí. Líbí se mu všechno, co nějak souvisí s obrazem, který vidí ve svém zrcátku.

Ludvík zamířil před koně. Stiskl. Mustang udělal salto, klesl na přední nohy, jako kdyby narazil na neviditelnou překážku, ještě jeden kotrmelec a pak zmizel v trávě.

To není řeka, to je jen moje krev. A pádlo je srdce.

Ogallalové se stáhli a objížděli tábor z větší vzdálenosti. Dan začal trowelem zvyšovat násep.

„Letí! Podívej se, on letí! Vznáší se. To je divné. Nikdy jsem nevěděl, že dovede lítat. Jako pták. Jako šíp. Letí…“

Steve McBride měl rukáv košile zalitý krví. Opíral se o kolo vozu a z ramene mu trčel šíp. Zaprášený tam seděl jako šedivá můra přibitá špendlíkem na dno entomologické krabice. Indiánský útok se ho už netýkal. Byl jinde. Někde na farmě svého dětství, se svým prvním koníkem, kterému nosil cukr. A mluvil k neviditelnému posluchači, nepřestával mu vypravovat, překotným, zadýchaným hlasem. Nesmyslné věty. Nějaká vzpomínka v té chvíli, kdy už proti němu vyletěl šíp a snad viděl i jezdce, který ho vystřelil, nějaká vzpomínka se v něm probudila a odvedla ho jinam. Bylo to dobře. Pro Steva. Ale Ludvika jeho slova strašila víc, než kdyby slyšel, jak sténá bolestí.

„Když jsem byl malý, měl jsem koníka, který mluvil. Když jsem byl malý, měl jsem koníka…“

Ludvík roztrhl čistý šátek na úzké pruhy a svázal je. Měl ještě trochu vody ve své kulaté polní láhvi. Opatrně odřízl rukáv Stevovy košile. Byl těžký. Zahodil ho.

„Abigal. Jmenoval se Abigal.“

Steve byl pořád ještě na farmě svého dětství.

„Teď to bude bolet,“ řekl Ludvík.

Pevně sevřel šíp v prstech. Svět se s ním začal houpat. Zavřel oči a. šíp vytrhl. Uslyšel výkřik.

„Neboj se. To nic není. Všechno bude zase dobré. Uvidíš.“

Opat mě vymýval ránu a potom ji zavázal.

„Je to jen hladký průstřel. Už ani moc nekrvácí.“

Ale Steve byl pořád ještě někde jinde.

„Kde se jen naučil lítat? Kde se to naučil? Jmenoval se Abigal. Byl krásný. Abigal…“

Když zmizel šíp a když Ludvík otřel Stevovu ruku. svět se s ním přestal houpat. Cody ležel pořád ještě vedle nich a neustále pozoroval prérii přes hlaveň své karabiny. Dan už měl násep tak vysoký, že se za něj všichni tři stačí ukrýt.

„Abigal. Jmenoval se Abigal.“

„Pomoz mi!“

Dan odložil trowel. Přenesli Steva do vnitřního kruhu, krytého vozy.

„Doktore? Kde je doktor?“

Už ho viděli, jak se k nim obrací.

„Vždycky, když mě uviděl, smál se. Ty nevíš, že se koně dovedou smát? Jmenoval se Abigal.“

Doktor už měl za svým vozem dva raněné a skláněl se nad nimi. Vlasy mu padaly do očí.

„Co je s ním?“ zeptal se.

„Průstřel ramene.“

Položili Steva k doktorovu vozu.

„Blouzni.“

Zdálo se, že je neslyšel.

„Můžete jít,“ řekl. „Já se o něho postarám.“

„Je to Steve,“ řekl Ludvík.

Doktor se usmál, na vteřinu zvedl oči a odpověděl. „To nevadí. Přesto se o něho postarám. Spolehni se, ale hlavně už jdi.“

A jako před tím – uplynul od té chvíle celý den, anebo jenom hodina – když ucítil na hrdle neviditelnou ruku a uviděl Ogallalu, jak se vrátil do sedla, stačil ten krátký úsměv. Hučení řeky a údery pádla ustaly, ještě byl svět kolem Ludvíka rozmazaný, ještě se mu země pod nohama trošku houpala, ale už byl zase skoro celý svůj.

Vrátili se k náspu. Ogallalové kroužili v dálce a Cody se snažil zvednout jejich kryt zas o kousek výš a prkno z vozové postranice položit na vrchol malého opevnění. Ještě stále se zdálo dost křehké, ale šípy odrazí.

„Vracejí se!“

Kruh Ogallalu se opět začal stahovat a čas se opět zastavil, znovu slyšel Ludvík hučení vlastní krve a tep srdce, ale bylo to jiné, něco se změnilo, zní to neuvěřitelně, ale zvykl si. Bál se dál, ale už se nebál, že to na něm někdo pozná. Všechno chce cvik. Zjistil taky, že má hlad.

„Bylo by od nich slušné,“ řekl, „kdyby udělali polední přestávku.“

Cody se po něm ohlédl. Snad poprvé vzal Ludvíka doopravdy na vědomí. Usmál se. Ta věta byla skoro ták dobrá, jako kdyby ji vyslovil on sám.

„Už brzy na nás přijde řada,“ řekl.

Ale trvalo snad ještě celou hodinu, než uslyšeli Abanazarovo volání: „Cody, Cameron a Pregler, k druhému vozu!“

Nebyl už to zrovna déšť šípů, kterým museli prokličkovat k vozu se zásobami, dokonce už ani mrholení, ale stejně to byl zvláštní pocit, plížit se za vozy, překračovat nohy ležících střelců, slyšet z dálky válečný pokřik Ogallalů a zblízka výstřely z karabin, být uprostřed bitvy, a přece mimo. Šli na oběd. Dostali kus chleba a několik plátků slaniny. Nejdřív se Ludvík napil. Voda byla teplá a zakalená. Vypil jí přesto plný šálek.

„Potřebuju doplnit láhev.“

„Dostaneš ještě jeden šálek, a to ti musí stačit,“ řekl voják. „Můžeš si vodu nalejt do láhve, nebo hned vypít. Jak chceš. Ale dělej rychle!“

Opatrně a tenkým pramínkem – hrdlo bylo úzké – lil Ludvík teplou vodu do splasklé polní láhve. Pořád slyšel někde v dálce „Iviviviví!“ a pořád kolem něho praskaly výstřely z karabin.

„Já vím, že se mě snad ještě asi tak pět minut ta bitva netýká. Mám polední přestávku. Ale vědí to Ogallalové?“

Dan se rozchechtal a Ludvíkovi se trochu ulevilo. Ale stejně té drahocenné vody snad celou polovinu vylil, protože se mu třásly ruce.

Proplížili se zpátky k svému krytu. Ogallalové už zas kroužili o kus dál, ale Ludvík měl ještě pořád nahnáno.

„Kramer mně sliboval teplou vodu ve vaně a studenou ke koňaku,“ řekl, jen aby se zbavil té neviditelné ruky, která už po něm zase sahala, a opravdu – pomáhalo to.

S úžasem si uvědomil, že se stíny začínají dloužit. Leželi za náspem skoro celý den. Už brzy bude večer.

Připlížil se k nim druhý poručík Lewis. Vyhlédl přes násep. Ogallalové byli asi pul míle od ležení. Dál, než kdykoliv před tím za celý den. Lewis se posadil. Pohodlně se opřel o kolo vozu – jako před tím Steve, stejně zaprášený, jen bez šípu v rameni – a obrátil se na Codyho.

„Dneska se už asi nevrátí.“

„Asi,“ odpověděl Cody.

Nedodal „sire“, protože on byl William Cody, kterému říkali také Buffalo Bili, stopař, protože neměl uniformu, ale podobný kožený kabát s třásněmi jako Lewis, a protože občas – ale už s dlouhými přestávkami – zazněl z ležení výstřel, který nezasáhne cíl. A který padl jen proto, aby Ogallalové věděli, že udělají dobře, když půjdou ještě dál. V prérii je místa dost. Ale byl to výstřel, ještě v něm bitva dohořívala, jako když praskají poslední žhavé uhlíky v uhasínajícím ohni, a snad také proto nedodal Cody „sire“, protože bitva s Ogallaly ještě neskončila a nebyl čas na zbytečné zdvořilosti.

Teď by si měl vyndat z kapsy zrcátko a začít si česat vousy. Má je melírované prachem – i tak mu sice sluší, ale učesané by byly ještě krásnější, napadlo Ludvíka.

„Asi,“ opakoval však ještě jednou.

Moc toho neřekl, jen jedno slovo na tři písmena, ale stačilo, aby bylo jasné, že když „asi nepřijdou“, znamená to, že třeba také přijdou.

Pokud někdo měl právo prorokovat, co Ogallalové udělají, pak to byl on, Buffalo Blil, sire. A ještě něco: jeho zrcátko je na střepy. Proto má tak špatnou náladu.

„Měli velké ztráty,“ řekl po chvíli Lewis.

„Na tom Ogallalům příliš nezáleží,“ odpověděl Cody.

„Mají většinou jen luky a šípy.“

„To je jim jedno. Nemohou nic ztratit.“

„Jen život.“

„Nemyslí si o životě, že má moc velkou cenu.“

„Snad mále pravdu, nevím…“ Lewis zamyšleně pozoroval vzdálené stíny Ogallalu.

Ludvík se položil na záda a zavřel oči. Uslyšel škrtnutí sirky. Dan si zapaloval cigaretu. A uslyšel také Codyho odpověd.

„Určitě mám pravdu. Mají jen luky a šípy. To je málo. jenže… My chceme žít. Za každou cenu. Na ničem jiném nám nezáleží víc než na životě. Oni chtějí bud žít, jako vždycky žili, anebo vůbec ne. A proto budou bojovat dál, i když mají jen luky a šípy a my máme karabiny.“

„Zbylo nám už jen málo vody. Nemusejí s námi bojovat. Stačí, když počkají, až nebudeme mít žádnou.“

„Tak Ogallalové neuvažují,“ ozval se opět Cody. „Rozhodli se bojovat.“

„Potom ale nemají naději.“

„Když dovedou s takovým klidem umírat, nepotřebují naději.“

Co je to vlastně naděje? Strach, který se usmívá? Zítra se vrátí na prérii bizoni. V nich je naše naděje. Bílí lidé odejdou za Mississippi a už se nikdy neobjeví v Black Hills.

„Dneska měsíc nevyjde,“ uslyšel Ludvík Lewisuv hlas.

„Už brzy padne tma,“ odpověděl Cody. „Dobrá, černá tma.“

„Spoléhám na vás,“ řekl ještě Levvís.

„Ano, sire.“

Možná že je opravdu nejlepší stopař na celém Západě, napadlo Ludvíka, když pozoroval Codyho, jak se připravuje na cestu. Skoro všichni si to o něm myslí. Ale vadí mi, že on si to myslí taky.

Ale ještě mnohem víc mi vadí jeho smích. Není na něm nic k smíchu. Jde z něho strach.

A vadí mi jeho oči. Jsou vždycky studené. A když se směje, jsou ještě studenější.

Vadí mi, že ho baví střílet na pohyblivé terče.

Ale já jsem střílel taky.

Co jsem měl jiného dělat? V tom je přece rozdíl.

Pro Ogallaly v tom žádný rozdíl není.

Hádal se sám se sebou a znovu prožíval celý ten den, od prvního výstřelu až k dlouhým večerním stínům, znovu slyšel hlas Steva a Lewise, znovu se všechno vracelo. Ten den snad nikdy neskončí. Některé vteřiny – když Ogallala pojednou zmizel ze sedla svého mustanga, bylo na něm něco červeného a bylo to, jako kdyby sfoukl plamen svíčky – některé vteřiny viděl ostře, ale mezi nimi bylo prázdno. Co vlastně dělal po celý ten den, ve kterém minuty netrvaly šedesát sekund a hodiny netrvaly šedesát minut a čas si dělal co chtěl?

Cody si ještě čistil revolver, měl Colt, model 1872, kalibr 44 – a určitě ho měl rád, i když zas ne tak rád. jako karabinu. Užil si s nimi spoustu radostí.

Je skoro tak nebezpečný jako chřestýš, blesklo Ludvíkovi hlavou. Blýskalo se mu tam mnoho vět a mnoho obrazů, rozsvěcovaly se a zhasínaly, nějak by všechny měly spolu souviset, ale nedávaly smysl. Došková střecha. Zahrada s jabloní. Rybník s vrbou, jejíž větve se dotýkají hladiny. Řeřicha.

Ne. Je nebezpečnější. Chřestýš, než zaútočí, varuje. Zachřestí. Cody ne. Chřestýš útočí, až když už mu nic jiného nezbývá. Cody ne.

„Vím, že už skoro nemáte vodu…,“ ozval se Cody.

Proč neřekl „nemáme“?

„… já bez vody vydržím…“

Já taky a nemluvím o tom. Ale už ne moc dlouho.

„… můj kůň by však měl dostat trochu napít.“

Dan ležel na zádech a díval se do nebe, jako se lidé dívají do ohně. Na co asi myslí? Lewis se ještě opíral o kolo vozu, bradu na koleně, zahleděný do houstnoucího šera. V dálce svítila zář ohně a bylo slyšet zpěv Ogallalů

„Dobře. Ale jen tolik, kolik je opravdu nezbytně nutné,“ řekl Lewis Codymu a pořád se díval k té matné záři. Zdála se dál, než doopravdy byla. Hlasy zněly skoro jasně. Byl to divný zpěv. Snad Ogallalové zpívali svým mrtvým.

„To je válečný tanec,“ řekl Cody, jako kdyby odpovídal na Ludvíkovu nevyslovenou otázku.

Položil vědro, jen z poloviny naplněné vodou, před svého koně.

Na to se dívat nebudu, řekl si Ludvík. Ještě bez vody vydržím, ale nebudu se dívat na koně, jak pije. Uviděl hvězdu na nebi. Byla bledá a daleko.

Cody obalil koni kopyta hadry.

„Všechno záleží na té první míli,“ řekl.

„A na té poslední,“ odpověděl Lewis. Zvedl se ze země. Mezitím padla tma. Indiánský oheň planul v dálce jasněji.

„Teď je vhodná chvíle,“ řekl ještě Lewis.

Byla už příliš velká tma. Ludvík neviděl Codymu do tváře, a tak mohl jen tušit vrásky nesouhlasu kolem úst a na čele. Pokud někdo pozná chvíli, která je nejpříhodnější, pak jedině William Cody, který měl ještě jedno jméno, stejně pošetilé, jak pošetilá byla jména indiánských náčelníků. Buffalo Bill. Nikdo mu nemusel radit.

„Ještě chvíli počkám,“ řekl.

Jejich osud byl v jeho rukách. Věděl to.

Snad si chtěl ještě začernit tvář, ale pak si jen posunul široký klobouk hlouběji do čela a uchopil uzdu koně. Stáli kolem něho v kruhu. Abanazar a Fessier, kteří se vynořili ze tmy, Dan Cameron, který naposled potáhl z cigarety tak silně, až mu ozářila na okamžik tvář a oči se mu v té kratičké chvíli zaleskly. Druhý poručík Lewis podal Codymu ruku. Neřekl už nic. A potom Cody splynul s tmou.

Stáli před vozy a poslouchali, zda odněkud neuslyší volání na poplach. Tam v té tmě byl oheň Ogallalů. Ale také jejich stráže. Ať jen zpívají dál, je to divná a dlouhá píseň, cizí a nepochopitelná, ale ať jen zní dál, bez přerušení, jako řeka teče pořád dál, ať jen zní.

Byla to jednoduchá píseň. Snad Ogallalové věřili, že je spojuje s neviditelným manitú, který nemá jméno ani tvar a je skryt v přírodě kolem nich. Jen stejně neviditelný hlas může doletět k neviditelnému manitú. Údery dřeva odměřovaly její rytmus. A kroky tanečníků.

„To je divné. Slyšíš?“ zeptal se polohlasně Fessier.

„Co?“

„Ta melodie.“

„Co je na ní divného?“

„Vlastně všechno. Ale krom toho ještě něco.“

„Nerozumím ti.“

„Dobře poslouchej! Začíná vysoko. A potom klesá stále níž. Pořád klesá.“

Tak zpívali Indiáni už tenkrát, když ještě osamělé prérie patřily jen jim. Jako kdyby v každé jejich melodii byl zaznamenán osud národa dávno přeci tím, než se začal naplňovat. Jako kódované poselství.

„Je vlastně úžasně smutná,“ řekl Ludvík.

Poslouchali dál. Slyšeli jen písně Ogallalů. Zněly dlouho do noci, až jim vstoupily do snů. Jenom strážní stáli před hradbou vozů, dívali se do tmy a slyšeli, jak konečně umlkly. A viděli v dálce zhasínat oheň.

Teprve když uslyšel opět výstřely, uvědomil si Ludvík, že spal, sice jen mělkým a neklidným spánkem, ale spal a zdálo se mu o Ogallalech útočících na jejich tábor. Zdálo se mu, jak s Danem leží za nízkým náspem a přes hlaveň karabiny vidí prérii.

Dan už byl také vzhůru. Mezi snem a skutečností nebyl skoro žádný rozdíl. V dálce uviděli v nízkém ranním slunci jezdce na koních, objížděli jejich ležení v kruzích, ještě byli daleko, ale už byli zase tu.

„To už je dávno,“ řekl Ludvík, ale věta nedávala Danovi žádný smysl. Byl ještě příliš ospalý. Ani se nezeptal, co už je dávno.

Opravdu dávno zazvonil Ludvíkovi potok naposled do snů. Na zahradě rostly tenkrát řeřichy. Potok byl docela malý, ale v noci se vždycky proměňoval v řeku. Přes den si ani neuvědomoval, že jim teče pod okny, ale když večer zavřel oči, měl vždycky pocit, že se potok vylil z břehů.

Jazyk se Ludvíkovi lepil na patro žízní. V tu chvíli si přál jen jedno, jen aby se směl vrátit k tomu potoku, kleknout si na jeho břehu a nabírat vodu do dlaní. Na něco si vzpomněl.

„U břehu se proud vrací,“ řekl.

„O čem mluvíš?“ zeptal se Dan.

„O jednom potoce. Pouštěli jsme po něm lodičky z kúry a někdy, když je proutí zanesl k druhému břehu, se najednou začaly vracet.“

„Vezmi si oblázek,“ řekl Dan.

Část vody se vracela zmoudřelá poznáním, že tam dole, kam teče potok, není svět lepší. Vracela se domů. Vracela se. Vracela…

„Chtěl bych se taky vrátit.“

„Vrátíme se. Určitě se vrátíme,“ uslyšel Dana. „Ale teď si vezmi oblázek.“

Podal Ludvíkovi malý placatý kamínek. Ludvík si položil oblázek na jazyk. Cucal ho jako bonbón. Zůstával však suchý. Neměl v ústech sliny, které by s oblázkem zmírnily pocit žízně. Kamínek ho začal pálit.

„Chtěl bych se vrátit.“

„To je výborný nápad, ale budeš ho muset ještě na chvíli odložit.“

Podíval se na Dana a uviděl, že má v očích únavu a smutek. Byl mu za to vděčný. Chtěl něco říci, nějaký nesmysl, ještě včera to pomáhalo. Včera… To už je dávno.

„Nevíš, co bude k snídani?“ vypravil ze sebe. Zaznělo to dost žalostně, ale Dan se otázky vděčně chytil.

„Ne, ale můžu se zeptat kuchaře. Máš chuť na něco zvláštního?“

„Mám.“

„Co to bude?“

„Voda.“

A už byl zase u potoka.

„Já mu to vyřídím.“

Na jaře vždycky rostly na břehu blatouchy. Měly temně zelené listy nacucané vodou a žluté květy. Skláněly se nad hladinu. Dívaly se do vody jako do zrcátka. Do zrcátka…

Kde je asi Cody? Podařilo se mu projet kolem stráží Ogallalů? Už se blíží k pevnosti?

„Iviviviví!“

Ogallalové vyjeli proti hradbě vozů, ale výstřely je zastavily. Vyslali proti vojákům několik šípů, opět se skrývali za hřbety svých koní, opět se vynořovali z prachu a opět se v něm ztráceli, byli opatrnější než minulý den, nespěchali.

Někdy se stalo, že oba světy zmizely, ten skutečný, s Ogallaly a žízní, i ten neskutečný, s potokem a blatouchy, a zbyly jen barvy, podivné víření žluté a fialové, Ludvík se propadal do barev a Dan ho probouzel výkřikem jednou dostali vodu, teplou a kalnou a jen půl hrnečku, zasyčela v nich a víření barev se vrátilo a potom opět Dan ležel s otevřenýma očima a neviděl nic.

„Haló, Dane, probuď se! Už zase jdou!“

Nezáleželo na tom, na ničem už příliš nezáleželo, slunce stoupalo po obloze a bylo horko. Nezáleželo na tom. V jedné z těch chvil, o které Ludvík později nemohl s určitostí říci, zda ji pražil, anebo zda se mu jen zdála, v jedné chvíli, která se vynořila z víření barev jako lodička z kůry, uviděl Ludvík veverku namalovanou na kusu kůže a vzpomněl si na Mawatanu, krále pruhovaných veverek. Byl opravdu mezi Ogallaly? Snad ano. Snad ne. Nezáleželo na tom. Ludvíkovi se už nechtělo dál střílet. Nábojů měli ještě dost, ale vodu už skoro žádnou. Kdyby ho Mawatana zasáhl svým šípem, dostal by napít. Pro zraněné byl zvláštní příděl. Ale nezáleželo na tom. Šípem za hrneček vody platit nechtěl. Zmocnila se ho naprostá lhostejnost.

A potom – mezitím uplynul skoro celý den, ani nevěděl jak – se vrátil na břeh Michiganského jezera, pod nízký trámový strop, slyšel známou melodii, ale ne dost jasně, sykot příboje ji rozmazával a slyšel vlny rozbíjející se o placatý břeh, ale jejich jednotvárné, a přece vzrušující hučení přerušoval klavír.

„To je naše píseň, ta sem nepatří.“

Tu melodii přece zná.

Otevřel oči, víření barev zmizelo, uviděl pláň, pořád stejnou pláň za násypem ukončeným prknem, díval se na ni pojednou úplně bdělý, snad poprvé v ten nekonečný den, a opět uslyšel známou melodii.

„Poprvé jsme ji zpívali – to už je dávno. Prožil jsem s ní úžasné příběhy.“

To byl Kramerův hlas.

Ale slyšel ji. Doopravdy ji slyšel. To nemohl být sen. Jak se sem dostala Georgia? Nemohl se mýlit. Byla to ona.

„Dane! Dane! Poslouchej!“

Bylo pojednou ticho. Ogallalové kroužili dál od ležení.

„Slýšíš?“

„Ano,“ odpověděl Dan. „Slyším.“

Melodie se přibližovala. Jen polnice má tu schopnost, že zazní někdy jako lidský hlas. Vypravovala příběh.

Tenkrát

jsme prolomili v hradbě nepřátel

bránu,

aby mohl projet vlak…

Ludvík vyplivl oblázek, který cucal celý den, aby zapomenul na žízeň.

Tenkrát,

když hlas

polnice vedl nás…

„Podívej!“ zvolal, protože si už nevěřil. Bylo to příliš neskutečné. Příliš krásné, než aby to mohla být pravda.

„Utíkají.“

Ogallalové odjížděli do prérie. Obrátili se zády k vozům a rychle se vzdalovali. Skoro současně uviděl Ludvík první koně kavalerie a prach, který se nad nimi zvedal. Uviděl vlající prapor. A uslyšel ostrý hlas polnice. Georgia zazněla jako osvobozující smích.

Cody se vrátil. Ten starý vrah s dlouhými vlasy, na kterých si tolik zakládal, ten starý vrah, který si česal vousy hřebínkem, aby byl pořád krásný, se vrátil.

Michael Fessier ležel s kamenem pod hlavou, měl na bradě strniště a byl pokrytý prachem, také jeho uniforma měla barvu pouště a se skobou na kalhotech už nevypadal tak vznešeně jako bez ní. Nějak podobně vypadají lidé, kteří kradou slepice, v prérii však žádné slepice nebyly, jen kojoti a pumy, a ti nám mohli být ukradení. Stejně však to byla záhada, protože když se Ludvík podíval na Fessiera ještě jednou, zapomenul na prach a na jeho rozedranost, nebylo to v šatech, ale v něčem jiném, byl pořád člověkem odjinud, z nějakého jiného světa, byl často ironický, ale jeho ironie nebolela, protože zasahoval především sám sebe s pobaveným údivem. Ne, nepotřeboval mít na hlavě cylindr, někde jinde byla skryta jeho výlučnost, záhadná a probouzející zvědavost.

Leželi s Danem jako dvě medúzy, jako kdyby byli bez kostí, unavení a s povolenými svaly. Fessier držel v ruce otřískaný šálek, na několika místech byl promáčklý, byla v něm káva a slabě voněla. Upíjel, díval se přes okraj šálku do purpurové prérie, a pomalým hlasem – vyslovoval v každém slově všechny hlásky, které v něm byly – trochu jako profesor za katedrou, unavený tím, že musí pořád stejným zabedněncům opakovat pořád stejné pravdy. V hlavách jim nic nezůstane, jedním uchem tam a druhým ven jdou jeho přesné a chytré věty, a někdy má dokonce truchlivý pocit, že rychlost, s jakou opouštějí druhým uchem hlavu, je větší než rychlost, s jakou vstoupily.

Ale přesto pokračoval, už ani ne proto, že by věřil v úspěch, ale z pocitu, že je to jeho poslání na tomto světě a že nemůže jinak.

„Je to maličkost, Dane,“ řekl, „ale velké věci se skládají z maličkostí. Když piješ kávu nebo čaj, tak držíš ouško hrnečku jen čtyřmi prsty a malíček stojí rovně, len je mimo, víš?“

„Proč?“

„Na tom přece nezáleží. Taková je tradice, je to jedna z těch maličkostí, které když se sečtou, tak vyjde něco velkého.“

„Rozumím, velký číslo, něco jako Michael Fessier.“

„Třeba tě pozve pastor na večeři, nic o tobě ještě neví, a když vezmeš hrneček do ruky a dáš takhle malíček, nemusíš nic říkat. Začne ti vykat. Kdybys mu říkal, jaký jsi hodný a spořádaný člověk a že to s jeho dcerou myslíš upřímně a ať ji s tebou pustí na procházku, tak by ti nemusel věřit, protože slova jsou jen slova, stejně dobrá na lhaní jako k vyslovení pravdy, ale malíček – to je něco jiného.“

„Stejně je to divné,“ řekl Dan a díval se přitom na Fessiera. jako kdyby ho viděl poprvé.

„Je to divné, ale je to tak,“ odpověděl Fessier. „Chtěl jsem říct, že je to stejně divné, že tě už za tvoje řeči dávno někdo nezabil.“

„Je to divné, ale je to tak,“ opakoval Fessier a usmál se jedním ze svých nejvznešenějších úsměvu. Držel přitom otřískaný hrneček jen čtyřmi prsty, jako kdyby způsobně upíjel čaj na návštěvě u pana vikáře. Ačkoliv, ne – spíš u pana arcibiskupa.

LITTLE BIG HORN

Táhli jsme za Custerem do hor Little Big Horn znaných. Zvěd náš oznámil, že Indiáni jsou před námi ne velikém počtu, abychom spěchali Custerovi na pomoc, a proto zvedli jsme se ku celonočnímu pochodu. Ráno, vidouce prach zvedali se v dáli, očekávali jsme nedočkavě novinu. Tu přijelo šest zvědu, když jsme byli třicet mil od generála Custera vzdáleni, a sdělovali truchlivou zvěst, že Custer jest zabit s veškerým mužstvem svým.

Ludvík Pregler v kalendáři „Amerikán“, 1880

„V knížkách je to jinak…,“ zahájil Michael jeden ze svých proslovů.

Dělal vlastně totéž, co dělají všichni lidé, kteří když jdou v noci lesem a když si začnou uvědomoval, že je noc a že v té tmě kolem zaslechli divný praskot anebo plíživé kroky anebo nic, ale lakové velice podezřelé nic, které se snad už v příští vteřině změní v něco strašného – si v tu chvíli začnou pískat.

Tomu, který si první na světě začal v noci pískat v lese, by měli lidé postavit pomník, pomyslel si Ludvík. To je jedno, že nevíme, jak vypadal, ani ten člověk, ani ten les, ani kdy to bylo, ani kde. To je jedno, že stejně velký vynález proti strachu udělali nezávisle na něm ještě jiní lidé a v jiných lesích. Stejně by si zasloužil pomník. Jenže to nikoho ani nenapadne. Zato Custerovi pomník určitě postaví, i když neudělal nic dobrého. Jenom – jako v tom přísloví – zasel vítr. A pak se asi velice divil, když sklidil bouřku. Anebo přišla tak rychle, že ani neměl čas se něčemu divit?

„V knížkách je to jinak,“ opakoval Michael.

Ludvík se na něj díval, a ani na okamžik ho nespustil z očí, ne však proto, že ho měl rád a že ho Michael od prvního setkání něčím přitahoval, ale proto, aby se nemusel dívat na nic jiného a na nikoho jiného.

„V knížkách na konci bitvy nejsou žádní mrtví. Ti zmizí. Rozplynou se. Anebo shoří. V ohni bitvy, jak se v knížkáčh často píše. Shoří jako povětroň – ještě než dopadnou na zem, už nejsou vidět. Zůstanou jen jako záminka pro živé, aby mohli pokračovat v příběhu.

Aby mohli přísahat, že ten, kdo je zabil, si to pěkně odskáče. Anebo aby mohli brečet. Anebo začít přemýšlet o tom, kdo je vlastně zabil a proč to udělal, aby ho mohli začít hledat, protože naštěstí našli v trávě knoflík. Velice zvláštní knoflík, ne takový, jaké se běžně prodávají v obchodech. Úplně jiný. Anebo obálku od dopisu i se zpáteční adresou. Anebo něco jiného. A příběh pokračuje, ale že ti mrtví tam ještě pořád leží, o tom v něm už nic není, protože…“

I pod vrstvou prachu bylo vidět, jak je Michael bledý. Dělal, co mohl, ale k tečce na konci věty se už nedostal.

„Promiň,“ řekl jen a začal zvracet.

Kolem nich byli mrtví vojáci Sedmé kavalerie. A jejich koně. Leželi společně na mírném svahu, který se zvedal nad řekou Little Big Horn k oblému návrší, každý už navždycky sám. Lidé jako Ludvík, kterým se neustále něco zdá, mají někdy pocit, že mrtvý není vlastně mrtvý, ale že jen spí, a také mají pocit, že právě to je na smrti nejhorší, že se nezdá tak definitivní, jak doopravdy je.

Vojáci generála Custera byli však opravdu mrtví a nikdo o tom nemohl ani na vteřinu pochybovat. Už se skoro nepodobali lidem. Jako kdyby prošli kamenným deštěm, jako kdyby se přes ně přehnalo stádo bizonů, tak tam leželi v udupané šalvěji. A také jejich koně se změnili, asi je postříleli sami, když už na nich nemohli projet obklíčením a nemohli ani uhýbat útokům na té poslední stráni, na které zazvonila jejich kopyta – zdála se tak ospalá a klidná, než zazněl válečný pokřik Siouxů. A proto je sami zastřelili, aby se za nimi ukryli jako za malými pevnostmi, a tak se stalo, že ani jejich koně se už nepodobali koňům, ale obrovským dikobrazům. Zabodnuté šípy připomínaly ostny. A nad tím vším se vznášela oblaka much.

„Napij se!“

Byl to doktor a podával Michaelovi láhev.

Michael se pokusil o úsměv. Vyšel mu dost mdle, ale už skutečnost, že se o něj pokusil, byla dobrým znamením.

„Lék proti hadímu uštknutí?“

„Ano. Říkal jsem ti přece, že se musí brát preventivně.“

Michael se napil a podal láhev Ludvíkovi, který se teď zas pro změnu díval do šalvěje, měl ten kousek stráně podrobně prohlédnutý a byl si jist tím, že na něm není opravdu nic jiného než šalvěj, protože na nic jiného také nebyl zvědavý.

Bylo horko a už se ani nepamatoval, kdy naposled pořádně jedl. Skoro ihned, jak se napil, se mu zatočila hlava, ale nebylo to nepříjemné, naopak. Když se napije ještě jednou, tak buď hned usne, anebo bude mít odvahu podívat se na něco jiného než na šalvěje, které sice byly uprostřed poslední bitvy generála Custera, ale nějakou šťastnou náhodou z toho vyšly celé. Ani šíp nebyl mezi nimi nikde zabodnutý, ani roztrhaný kavaleristický klobouk se tam nezakutálel, ani stopa po mokasínu nebyla otisknutá v písku, opravdu nic tam nebylo, jenom šalvěje. Ludvík se napil ještě jednou a vrátil láhev doktorovi.

„Po bitvě,“ řekl, „mají doktoři nejvíc práce.“

„Po téhle ne.“

Doktor už nestál moc pevně, a když Ludvík konečně odtrhl pohled od té bezpečné oázy vytvořené z několika šalvěji, uviděl toho nejutrápenějšího, nejsmutnějšího a nejopilejšího doktora, kterého kdy přešel smích.

„Tady je práce jen pro hrobníky. Ale pro ty je jí zase spousta.“

Asi to byl opravdu dobrý doktor, i když nikdy na žádnou univerzitu nechodil, protože do nich nalil přesně tolik whisky, aby se ještě udrželi na nohách, ale aby už měli sílu vzít do rukou trowely, protože nic jiného neměli. Posledních třicet mil nechali vozy za sebou a na nich zůstaly motyky a lopaty. Hloubili hroby úzkými trowely a jeden z vojáků, který svůj trowel ztratil, hrabal v pisku jámu lžící a druhý plechovou miskou a nikdo jim nemusel říkat, že mají pracovat rychle. Hrabali jako přičinliví krtci, spěchali, zavrtávali se do země tak rychle, jako kdyby stavěli hráz mezi sebou a útočícími Indiány, a vlastně to doopravdy dělali, i když Indiáni byli už zase někde daleko.

Dan se vrátil k Ludvíkovi a k Michaelovi a řekl: „Nejdřív oškubeme koně a potom ho stáhneme…“

Nejdřív oškubeme koně…

„Děkuju ti, Dane, to jsi řekl moc hezky.“

U nás doma, tam, co rostly řeřichy, škubala maminka husy. Oškubané husy se tvářily ukřivděně. Pokud se vůbec husy dovedou nějak tvářit. Ale oškubané to dovedou. Tváří se ukřivděně. A potom, v zimě, když padal sníh, jsme drali peří, a to byly chvíle jako stvořené pro strašidelné příběhy.

Nejdřív jsme oškubali koně, řekl bych. V Americe je všechno jiné. Tam se škubou i koně. U nás jen husy. A kachny. To je jeden z rozdílů mezi Amerikou a Evropou.

„Čemu se směješ?“ zeptal se Dan.

„U nás v Čechách,“ odpověděl Ludvík, „jsou malé poměry. U nás škubeme jen husy.“

Asi to byl první smích, který se v ten den ozval na Little Big Hornu, ne, neměli se smát, nebyla pro to vhodná chvíle a doktor se na ně podíval vyčítavým pohledem. Asi se obával, že do nich nalil té whisky moc. Byl to dobrý doktor. Měl pocit odpovědnosti. Ale potřebovali ten smích opravdu nutně. A pomohl jim.

Kdysi byl Dan určitě kovbojem. Anebo lovcem. Nejspíš však obojím. Soustředěně, obratně a rychle stahoval koně a Ludvík měl pocit, že mu s Michaelem spíš překážejí, než pomáhají, a taky měl pocit, že se měl napít whisky ještě potřetí, když konečně začali být Danovi užiteční a do stažené koňské kůže položili mrtvého důstojníka.

Nad Little Big Hornem rostlo několik lind se stříbrnými listy a s košatými korunami. Důstojník – jak se asi jmenoval? – padl s opeřeným šípem v srdci, zemřel, jako umírali Indiáni v těchto krajinách dávno před tím, než připluli první běloši k břehům Ameriky. A oni jej pohřbili také podle staré indiánské tradice, mezi dvě silné větve do košaté koruny lindy, zašitého v koňské kůži, a když se potom podívali ze země, vypadal ten indiánský hrob jako obrovské volavčí hnízdo.

Dan si zapálil cigaretu a nebylo mu do řeči.

„Kdo si to vymyslel?“ zeptal se Ludvík.

„Nevím,“ odpověděl. „Řekl mi to Lewis.“

„Aby k nim nemohli vlci?“

„Asi.“

„Dravci k nim budou mít blíž.“

„Asi budou.“

„Myslíš, že doktorovi ještě něco zbylo z té jeho whisky?“

„To je nápad.“

„Ale doktora nikde neviděli, a tak zůstalo jen při nápadu.“

„Podívej!“

Dan ukázal na nejvyšší lindu a na podivné volavčí hnízdo, které viselo vysoko ve větvích.

„To je Custer,“ řekl.

Chtěl se dostat někam vysoko, ale takhle vysoko ne, takhle si to nepředstavoval, napadlo Ludvíka už bez hořkosti. Generál, který vzal Indiánům Black Hills a který nepotřeboval tlumočníka, když přijížděl k Siouxům, protože si s nimi neměl co povídat.. Připravoval na ně past, dobrou, a spolehlivou past, ve které zemřou, protože to jé asi tak to nejlepší, co mohou pro Ameriku udělat, jediný dobrý Indián je totiž mrtvý Indián – to si pamatujte, pánové!

„Proč zaútočil sám?“ zeptal se.

„Nevím,“ odpověděl Dan. „Asi se chtěl vyznamenat.“

„To se mu tedy povedlo. Ale proč?“

„Nevím.“

„Proč nepočkal na majora Rena?“

„Asi chtěl vyhrát sám.“

„Tak proč nevyhrál?“

„Asi proto, že příliš spěchal. Asi proto, že si byl příliš jist tím, že vyhraje. Vždycky vyhrával. Asi proto, že věděl, že Indiáni nemají naději proti dobře vyzbrojené Sedmé kavalerii.“

„Věděl, kolik Indiánů je u Little Big Hornu?“

„Asi ne.“.

„Kdo vlastně bojoval proti Custerovi?“

„Siouxbvé. A také Ogallalové. Pamatuješ se na Crazy Horse, jak jel tenkrát kolem pevnosti, když jsme stříleli do terčů?“

„Pamatuju.“

„Tak ten. Lewis to říkal.“

Stejně je to divné, uvědomil si pojednou Ludvík, když se snad poprvé za celou tu dobu rozhlédl po krajině, raková dálka je k Little Big Hornu, ne z Evropy, ale odkudkoli je sem daleko, a ono to tady vypadá skoro jako nad Berounkou pod Tetínem.

Stráň spadala k řece, kolem které rostly vrby. Podivně prázdná stráň, jako kdyby ji namaloval někdo, kdo ještě neuměl moc malovat, a tak si všechno co nejvíc zjednodušil. Ale na plátně nešetřil. Nebylo tam skoro nic k vidění – aspoň pro toho, kdo nevěděl, že v šalvěji jsou čerstvě navršené hroby a že to nejsou volavčí hnízda, tam v korunách lind – skoro nic nebylo na Little Big Hornu k vidění, ale zase bylo všechno hodně veliké.

Teprve zblízka se objevily nesčetné prolákliny skryté v šalvěji. V nich čekali na Custera Siouxové a byli do poslední chvíle neviditelní. Koně kavaleristů nemohli ukázat, co všechno umějí, protože spotřebovali všechnu pozornost na hledání místa, kam příště šlápnou, a potom najednou nebylo žádné příště.

Iviviví!

Little Big Horn je krajina, které sluší ticho. Jet pomalu šalvějovou strání a trochu se nudit. Takový je Little Big Horn. A snad ještě uvažovat o tom, kam asi Indiáni chodí pro nápady, když chtějí pojmenovat nějakou krajinu. Little Big Horn – to znamená „Malý velký roh“. Buď je roh malý, nebo velký, ale nemůže být přece najednou obojí. Ať si vyberou. Asi spíš velký. Roztrhaná krajka pověšená v dálce jsou Skalisté hory. Ale jsou daleko rovné prérie, po kterých se dá jet a spát v sedle, jsou daleko. A najednou…

Ivíviví!

Takhle jsme si to nedomluvili. Little Big Horn je přece past na Siouxy!

Iviviví!

Mezi pastí na Siouxy a pastí na generála nebyl žádný rozdíl. Docela obyčejná stráň, která se zdála prázdná, ale nebyla.

Dan. který stál vedle Ludvíka, najednou zpozorněl.

„Už ho vidím na stejném místě potřetí,“ řekl.

Teprve po těch slovech si Ludvík uvědomil, že po stráni běží osedlaný kůň. Obíhal bojiště v kruhu, jako kdyby to byla manéž, běhal pořád dokola neschopen přiblížit se k vojákům, ani se od nich vzdálit, jako kdyby uprostřed Little Big Hornu byl zatlučený kolík a on byl k němu přivázaný neviditelným lasem, byl už lesklý potem a. běhal pořád dokola po čáře kruhu, kterou vydupával svými podkovami.

„Tak přece někdo ze Sedmé kavalerie zůstal živý.“

„Vypadá to tak.“

Tlukot kopyt se přiblížil a opět se vzdálil.

„Vidíš?“

„Je jako očarovaný.“

„Spíš se mi zdá. že se prostě zbláznil.“–

„Myslíš, že se kůň může zbláznit?“

„Proč ne. Když žije s námi. Ale určitě to nevím. Podívej se!“

Kůň už byl unavený. Neměl sílu běžet dál, ale nedovedl se ani zastavit. Kdyby měl před sebou cílovou pásku a jezdce v sedle, kdyby měl v zádech hořící prérii, měl by jeho běh smysl, ale bloudil neustále v kruhu, vrávoral, ale běžel stále dál, nepravidelným, nejistým krokem, a pořád v kruhu.

„Nadběhni mu!“ zavolal na Ludvíka Dan. „Běhá kolem dokola jako pitomý. Ale rychle, musíš rychle, ať nám neuteče Pozor! Teď!“

Ludvík se postavil koni do cesty, připravený rychle zmizet, kdyby ho nevzal na vědomí, ale on přece trochu zpomalil a uhnul a v tu chvíli Dan skočil a pověsil se mu na uzdu.

„No tak – klid – klid – říkám ti, klid…“

V první chvíli se zdálo, že bude běžet dál i s Danem na uzdě, ale brzy si začal uvědomovat Danův hlas, ne jeho sílu, ale hlas. Zněl tiše. Skoro klidně. Takovým hlasem vypravujeme dětem pohádky.

„Dal bych ti cukr, ale nesměl bys mě kousnout. Slib mi, že…“

Uskočil až v poslední chvíli před kopytem, které se mihlo vzduchem, ale uzdu nepustil a pokračoval pořád dál tím konejšivým pohádkovým hlasem, jako kdyby mu kůň mohl rozumět.

„Zbláznit se – to je lidské. Ale pro koně se to jaksi nehodí. Opravdu. Vím to docela určitě. Věř mi, a proto – klid, no tak, klid…“

Uměl to s koňmi. Kůň se mu ještě na uzdě chvěl a vzpíral, ale už to nemyslel doopravdy. Najednou zmalátněl. Těžce oddychoval a vypadal na to, že se snad už v příští chvíli položí do šalvěje a že už nikdy nevstane. Ale i ta chvíle přešla a Dan pořád hovořil pohádkovým hlasem a hladil ho po šíji.

Později se dozvěděli, že kůň, kterého chytili, se jmenoval Komanč a že na něm jel do bitvy major Koegh. Komanč byl opravdu jediný, kdo ze Sedmé kavalerie přežil Little Big Horn.

Proč neutekl někam daleko?

Patřil k Sedmé kavalerii a snad jen proto zůstal, i když už žádná Sedmá kavalerie nebyla. Bál se dovnitř kruhu – tam byla smrt. Bál se utéci z kruhu ven – tam nebyla Sedmá kavalerie. Tancoval na té čáře kolem bojiště pořád dokola.

Koně nedovedou vypravovat příběhy. Komančův ztřeštěný běh v kruhu byl však v té chvíli jediným svědectvím o záhadně bitvě.

Major Koegh byl sice mrtev, ale byl jediným z celé Sedmé kavalerie, kdo neprošel kamenným deštěm vzteku, byl jediným, který vypadal, jen jako kdyby spal.

„Jak je to možné, Dane, že ze všech koni přežil právě kun majora Koegha?“

„Třeba je to jenom náhoda.“

„Na náhody moc nevěřím.“

„Máš nějaké lepší vysvětlení?“

„Ne.“

„Pak je to náhoda.“ .

„A proč ze všech vojáků právě majora Koegha Siouxové jenom zastřelili?“

„Jenom? To je ti málo?“

„Ale ne, víš přece, jak to myslím. Mohli ho potom také skalpovat. A tak dál – jako všechny ostatní. To je také jenom náhoda?“

„Asi ne. To už by bylo moc náhod najednou.“

„Nevíš, co se tady asi tak mohlo stát?“

„Nevím, ale… Třeba major Koegh udělal něco opravdu statečného. Indiáni považují statečnost za nejvyšší ctnost. Třeba se mu obdivovali. Třeba uznali, že je skoro lak statečný, jako kdyby byl Sioux, a proto ho nechali být a jenom ho zastřelili.“

„A Komanč?“

„Třeba to, co major Koegh udělal, nějak souviselo s Komančem.“

„Je to zvláštní.“

„Máš pravdu. Je. Něco se tady s Koeghem a s Komančem stalo. Ale nikdy se už nikdo nedoživí, co to bylo.“

„Komanč to ví.“

A ještě mnohem později – v době, kdy lidé, jako byl odvodní seržant Kramer, už sebrali po Americe nové vojáky pro novou Sedmou kavalerii – vyšel zvláštní rozkaz. Týkal se Komanče.

Už nikdy nebude muset nosit vojáka v sedle.

Ale už navždycky bude dostávat nejlepší oves a bude mít tu nejpohodlnější stáj a stane se talismanem nové Sedmé kavalerie.

Nebude mít Žádnou povinnost.

Vlastně jen jednu. Bude chodit na přehlídky Sedmé kavalerie.

Ale v té chvíli, když ho Dan držel za uzdu, Komanč ještě nevěděl, že ho čeká laková kariéra a choval se jen jako velice praštěný vojenský kůň, který nechce k vojákům, ale od nich také ne.

„Zbláznit se, Komanči, je lidské. To není nic pro tebe. Věř mi. Čestné slovo.“

Jen pomalu se uklidňoval.

Bojiště bylo konečně prázdné. Jen hroby na něm zbyly, roztroušené po stráni svažující se k řece. Podivné, smutné procesí. A pak ta volavčí hnízda.

V šalvěji se před Ludvíkem něco zalesklo. Polnice. Ale byla placatá, jako kdyby na ni padl balvan. Ludvík ji zvedl.

„Koukej…“

„Skoro by se dala nalepit do památníku,“ řekl Dan.

„Jako kdyby prošla mandlem.“

Jaká asi melodie zazněla naposled na Little Big Hornu? Asi Georgia. To byla svatá píseň vojáků. A vždycky dobrá. A vždycky jiná. A všude doma.

Tenkrát, když hlas

polnice vedl nás…

Také téhle polnice.

Zvedl se vítr. Slunce červeně zapadalo. Ozval se kojot. A druhý. A šalvěj – jak do ní vítr foukal – si něco šeptala. Vojáci se vraceli do tábora.

„Už nás dojely vozy?“

„Dávno.“

„Tak jdem.“

Ludvík hodil polnici opačným směrem. Co nejdál. Ještě slyšel, jak zasyčela v šalvěji, a pak tlumený plechový zvuk, jak dopadla na zem. To je dobře. Chtěl mít jistotu, že se s ní už nepotká.

„Můžeš mi dát cigaretu?“

„Od kdy kouříš?“

„To není pro mě.“

„Tak pro koho?“

„Pro Siváka.“

„A od kdy tvůj kůň kouří?“

„Ale nesmysl. Víš přece, že je žere. Nevím proč, ale má je skoro radši než cukr.“

Dan v chůzi – jako kdyby to byla ta nejjednodušší činnost ná světě – ubalil v prstech dvě silné cigarety a přitom se na ně skoro ani nepodíval. Jak je to možné, že si na prstech neudělal uzel?

„Ta druhá že je ode mne. A pozdravuj ho.“

Ludvík se zasmál. Potřeboval slyšet něco obyčejného. Třeba jen takovou větu, jakou v tu chvíli vyslovil Dan. A také Dan tu větu potřeboval vyslovit. Oběma bylo trochu lip, přes tu podivně tichou stráň v zádech, ještě to však pořád za moc nestálo. Ale Sivák aspoň dostane dvě cigarety na dobrou noc.

Našel ho hned. Položil si cigarety na dlaň a Sivák je slízl tak lehce, že ho to skoro ani nezašimralo.

„Chtěl bych něco udělat,“ zašeptal mu Ludvík do hřívy. „jenže nevím co. Chtěl bych odtud zmizet, jenže to nejde. Asi by mě zavřeli. Vlastně docela určitě by mě zavřeli. Podepsal jsem přece smlouvu.

Ale nechci válčit s Indiány. Ne proto, že se bojím. Každý se někdy bojí a tady se led bojí všichni a skoro pořád, ale proto ne.

Slyšel jsem, že v první setnině je nějaký Němec, který utekl z domova, protože nechtěl jít na vojnu. A teď je tady. To je skoro stejně velký blbec, jako jsem já. Taky dělaní něco, co nechci.“

Ludvík nebyl nikdy moc zbožný a bylo to asi v jeho životě poprvé, kdy měl pocit, že se vyzpovídal.

Teď by mi ještě Sivák měl napařit tři zdrávasy a mohl bych jít s čistým svědomím spát.

Sivák však jen kroužil nozdrami kolem jeho kapsy na blůze a loudil další cigaretu.

„Už nemám.“

Jak je to dávno, kdy jsem spal naposled v posteli? Otevřít oči a uvidět zase jednou strop. Trám, načernalý na místě, pod kterým visí petrolejová lampa. A okno, na které ťukají hvězdy.

Dále, řekl bych jim.

Ale hvězdy by zůstaly venku. Ledaže by spadl dům, ale to radši ne, protože by spadl na mě.

Až se vrátím, budu spát v létě na střeše.

Jestli se vrátím…

Budu spát na střeše, abych měl kolem sebe hvězdy jako na prériích. Spát na zemi je taky dobrý, aspoň pokud jde o hvězdy – všechny jsou moje – ale chřestýš spí taky na zemi. Střecha je lepší. Tam by se mi mohl zdát sen chřestýši, který je náměsíčný a v noci leze po střechách. Tam by se mi mohl zdát sen o…

Všechno bylo jiné tu první noc na Little Big Hornu, hvězdy, které Ludvík už znal tak dobře jako kdysi lampičku nad svým stolkem, u kterého četl dobrodružné knížky – vlastně ty za všechno můžou, ale nevyčítal jim to – jako velkou lampu nad trámem a jinou nad kulatým stolem, kolem kterého večeřeli. Teď mel hvězdy. Jiné než včera.

Už ne zářící daleké světy, ale díry v obloze. Kdyby se ta nesmyslná podivná bitva generála Custera dala celá schovat do velké černé krabice – to by jí hodně prospělo, a krabici zavázat silným koženým lasem, to by bylo pak ještě lepší – potom by z Little Big Hornu byl vidět bílý den jen dírkami, které v černé krabici vyvrtaly zbloudilé střely.

Takové byly hvězdy nad Little Big Hornem tu první noc. Jako kdyby na ně položili černou deku a jako kdyby ta deka byla děravá a nad ní svítilo slunce. v „Spíš?“ zašeptal.

„Ne,“ odpověděl Dan, který ležel vedle Ludvíka.

„Nechce se ti spát?“

„Chce. Ale stejně nespím.“

„Já taky ne.“

„Tak jsme dva.“

„Slyšel jsem večer Lewise – říkal, že Sitting Bull je vlastně spíš kouzelník a že snad hlavním náčelníkem Indiánů v boji – anebo skoro určitě jedním z hlavních – byl Crazy Horse.“

„No a?“

„Nic. Jenom že se jmenuje Crazy Horse – Šílený kůň. A že se tak jmenuje proto – pamatuješ se? už jsme o tom přece mluvili – že kdysi se mu zdál v Black Hills sen o bláznivém koni, a proto přijal tak podivné jméno. A potom velel Indiánům v boji proti Custerovi. A vyhrál. Tady se to stalo. Včera. A na bojišti zůstal živý jenom bláznivý kůň. Komanč.“

„Co si zase vymýšlíš?“

„Nic. Říkám jen, co je pravda.“

„Přece bys nevěřil indiánské pověře, že sen z Black Hills je nějaké proroctví.“

„Neříkám, že tomu věřím, ale jmenuje se přece Šílený kůň – a Komanče jsi viděl dřív než já.“

„Je to jenom náhoda.“

„Asi je – ale uznej, dost divná náhoda.“

„Kdybys tři dny, anebo týden, byl sám v horách, kdybys nic nejedl a jen tam byl a čekal, taky by ses dočkal nějakého střeleného snu, který by byl poznamenaný těmi horami a samotou a hladem a čekáním na sen.“

„Já vím. Jenže jemu se zdálo o koni, který se nějak podivně choval. Jako kdyby se zbláznil. Snad se mu zdálo ještě něco jiného, ale tenhle sen si zapamatoval a začal mu přisuzovat nějaký tajemný význam, a proto přijal to jméno. Už tenkrát, když ještě žádný, význam nemělo, dávno před tím, než Komanč poprvé ucítil sedlo na hřbetě a začal se vztekat, protože se mu to nelíbilo.“

„Je to jen náhoda.“

„Já vím, že je to jen náhoda.“

„Spi už.“

Všechno tady nechám a půjdu domů. Jen hvězdy si vezmu s sebou. A až se vrátím domů, budu spát v létě na střeše. Abych k ním měl blíž. Jestli se vrátím…

PŘÍLEŽITOST PRO CHŘESTÝŠE

Postavili jsme se kolem hrobů a vzdali zemřelým vojenskou úctu při trojím vystřelení z pušek, jediného nebylo mezi námi, který by byl neuvažoval, mnoho-li ještě schází, nežli nás podobný stihne osud. Potom byl jsem poslán se zvědem Buffalo Billem a s šestnácti muži na zvědy. Vyjeli isme na koních do krajiny Musselshell zvané…

Ludvík Pregler v kalendáři „Amerikán“, 1880

„Myslel jsem si, že nemáš Buffalo Billa moc v lásce.“

„Nemám. Uznávám, že je možná úžasný, ale je mi milejší, když je úžasný někde jinde, než tam, kde jsem zrovna já. Nemám ho rád.“

„Tak proč s ním chceš jít na výzvědnou výpravu?“

„Jen to navrhuji.“

„Ale proč?“

„Víš, Dane,“ přiznal se Ludvík po malé odmlce zkrotle, „docela rád bych byl někde jinde než na Little Big Hornu.“

„Já bych se také přihlásil,“ ozval se Michael.

„Tak dobře,“ rozhodl Dan.

A když potom jeli na sever a Ludvík měl zase svého Siváka a naslouchal úderům jeho kopyt a jednotvárnému vrzání sedlových řemenů, když se krajina narovnala a zmocňovala se ho ospalost a současně si znovu začal uvědomovat, jak by mohlo být krásně na světě, zapomínal, proč vlastně jedou prérií, zapomínal na všechno a byl skoro šťastný.

Měli zjistit, kam zmizeli Indiáni. Buffalo Bill se chvílemi zastavoval a přes hlavu svého koně se díval do trávy. Ano, někdo jel před nimi. Snad nedávno. Ale zdálo se, že to byla jen malá skupina Indiánů.

„Očekávají, že je budeme pronásledovat, a proto se rozdělili?“ zeptal se Dan.

„Anebo je to přestalo bavit,“ řekl Buffalo Bill. „Malé kmeny a skupiny se odtrhly. Indiáni nejradši dělají, co je zrovna napadne. Výsledek je stejný. Rozdělili se. Ale všichni – viděli jsme už stopy několika skupin – všichni jdou na sever.“

„Proč?“

„To bychom právě měli zjistit. Je to náhoda, anebo domluvený plán? Pojedou tak pořád až někam do Kanady? Anebo zůstanou tam, kde se jim bude chtít lovit?“

„V Kanadě by byli v bezpečí.“

„Jsou z prérií. Nikde jinde nedovedou žít.“

V jedné chvíli Buffalo Bill sestoupil z koně a Ludvík s potěšením pozoroval, jak drolí v prstech kobylinec. Byla to povznášející podívaná. Elegantní zvěd klečel na koleně – udělá si ještě bouli na kalhotách – a šťoural se prstem v usychajícím koňském trusu.

Je to vlastně velice chytré, co dělá, připustil neochotně. Je horko. Pokud ví, jak dlouho musí svítit slunce na kobylinec, aby byl úplně vyschlý – a to asi ví – a pokud není ještě úplně vyschlý – a tenhle asi není – může si spočítat, před kolika hodinami tudy Indiáni projeli.

Buffalo Bill si otřel prsty způsobně o trávu a řekl: „Už nejsou daleko.“

Uviděli je v poledne. Byla to malá skupina, ale nevěděli přesně, jak malá, protože se Indiáni utábořili v mělké proláklině a Buffalo Bill s ostatními vojáky zůstal ukryt na malé vyvýšenině za hustým křovím. Indiáni byli ještě daleko. Nemohli je slyšet. V té chvíli byli Dan, Michael a Ludvík nejblíž Buffalo Billa. Obrátil se k nim.

„Jeden z vás bude muset ty Indiány dostat ven.“

Dan se podíval na Michaela a na Ludvíka.

„Budeme tahat?“ zeptal se.

„Jsem pro,“ odpověděl Michael.

„Já taky,“ řekl Ludvík.

Dan utrhl tři stébla trávy. Dvě delší a jedno krátké: Položil je na otevřenou dlaň. Potom se otočil k Michaelovi a k Ludvíkovi zády, a když se zas obrátil, držel v prstech tři konce stébel.

„Začneš?“

Michael kývl a vytáhl si dlouhé stéblo.

„A teď ty,“ obrátil se Dan na Ludvíka.

Už mu zbývaly v prstech jen dvě stébla. Buď on, nebo já. Ludvík sáhl po levém stéblu, ale v poslední chvíli si to rozmyslel a vytáhl pravé. Ani se na něj nestačil podívat, protože Dan současně otevřel dlaň, na které leželo druhé dlouhé stéblo.

„Půjdu tedy já,“ řekl Ludvík.

„Nemáš strach?“ zeptal se Buffalo Bill.

Byli ztracení v indiánském území, bylo jich pár a Buffalo Bill jel sice v čele jako velitel, ale dost neobvyklý velitel. Nedal se nikam spolehlivě zařadit, a krom toho se vynořoval a zase ztrácel jako agent, který prodává hrdinství, tedy svoje hrdinství, aby nebylo omylů, prvotřídní zboží. A také nebylo jisté, jak to všechno dopadne, a hlavně bylo Ludvíkovi čím dál tím víc všechno jedno, a proto řekl: „Mám. já mám totiž strach pořád, já se bojím i spát. Mám strach, že neusnu, a když usnu, že mě probudí Indiáni. Mám strach ze všeho a všude, a proto je mí úplně jedno, jestli mám mít strach v křoví, anebo před tím křovím.“

Ale nebyla to pravda. Nebylo mu to jedno.

Od první chvíle mu byl Buffalo Bill protivný a trochu se ho bál, asi jako se bál chřestýšů, a snad nejvíc ho dokázal otrávit, když se zachoval dobře, jako v tuto chvíli, když se mu v těch jeho studených zabijáckých očích zablýsklo a když řekl: „Tak to rád slyším. Víš co? Jdi se tedy bát na ten kopeček!“

Skoro by byl radši, kdyby zbledl vzteky a řekl: „Stůjte v pozoru, když se minou mluvíte!“

Vlastně na tom Little Big Hornu to nebylo tak zlé. Tekla tam řeka…

„Los tahali o slámku krátkou, by určili, kdo, kdo, kdo má sněden být…“

To přece zpíval v Chicagu jeden námořník. Taková dlouhá legrační písnička to byla.

Ani nevěděl, že se zvedl a že jde křovím dál od ostatních. Cucal přitom krátké stéblo trávy, které si vybral.

Proč jsem si to v poslední chvíli rozmyslel? Sahal jsem přece po tom druhém. Ale to už je jedno.

Chutnalo hořce.

Potom vyšel z křoví. Slunce ho oslepilo. Na okamžik se zastavil a zaclonil si oči rukou. Obrátil se směrem k Siouxům. Najednou měl v hlavě úplně prázdno. Udělal první krok. A druhý. Byl to jen malý pahorek, ale dýchal, jako kdyby běžel do kopce. Vyplivl stéblo. Konečně ho zahlédli. Uslyšel jejich křik. A uviděl, jak běží k němu. Zahlédl luk a šíp v rukách jednoho ze Siouxú.

Střílejí po mně, blesklo mu hlavou.

Ještě je daleko. Nemá čas mířit. Nemůže mě zasáhnout. Je daleko.

Rozběhl se, ale neobrátil se k Siouxům zády. Běžel po vrcholu pahorku dlouhým obloukem směrem k místu, kde se skrývali ostatní.

Ještě chvíli. Než napočítám do deseti. Jeden – dva – tři – čtyři…

Ne tak rychle, jeden… dva… tři…

Ještě chvíli. Už byli blíž a opět zahlédl luk, který se napínal proti němu. Teď!

Skočil, jako se skáče do vody nebo po míči. Vlastně o tom balvanu věděl po celou tu dobu. Ucítil trávu a písek, jak mu ujíždějí pod dlaněmi. Dopadl lehce. Ani se neškrábl. Měl před sebou balvan.

Ještě než udělal první krok na otevřené pláni, věděl o něm, ale nepřemýšlel o tom, k čemu by mu mohl být dobrý. Spíš se té myšlence vyhýbal, protože kdyby myslel na balvan, musel by myslet také na cestu, která k němu vede, na dost dlouhou cestu nekrytým prostorem, a na tu myslet nechtěl.

Třeba jeden z těch, kteří ho pronásledují, si zrovna v tuto chvílí říká: Musím mířit kousek před něj. A napíná luk.

Třeba na konci cesty, po které Ludvík běží, není už žádný balvan, třeba tam není nic.

Přikrčil se a rychle oddychoval. Z planiny uslyšel výkřiky a dupot. Přibližovaly se.

Teď už nemůžu udělat nic, pomyslel si.

Za ním bylo ticho. Z křoví se neozval ani hlásek, ani kamínek se tam nepohnul. Co když odešli?

Nesmysl.

Na co tedy čekají?

A potom konečně uslyšel známý namyšlený hlas. Zazněl za jeho zády.

„Fire! Palte!“

A skoro ve stejném okamžiku jako kdyby pod ním vybuchla sopka. Neměl bych vlastně přelézt na druhou síranu balvanu? Asi by to bylo lepší. Ale jak?

Výstřely, hlasy, praskot větví, výkřiky – jak dlouho to trvalo? Potom uslyšel Dana.

„Ludvíku?“

„Co je?“ odpověděl a snažil se, aby jeho hlas zazněl jako hlas člověka, který zrovna usnul zdravým spánkem a kterého budí zbytečně brzy. Nechte mě ještě spát. ještě chvíli. To bude lepší. Prosím vás.

„Nic se ti nestalo?“

„Ne.“

Podíval se přes balvan do otevřené pláně. Byla prázdná. Vlastně nebyla. Tam někdo leží. A tamhle taky. Už byli blízko, ale ne tak blízko, jak si myslel. Pomalu se zvedl. Cítil kapičky potu, jak ho šimrají na čele a na spáncích.

A potom uviděl Bufalo Billa, jak běží k nejbližšímu Siouxovi, a snad ještě dřív, než sáhl po noži, věděl, co chce udělat.

To snad není možné… Chce ho skalpovat!

Udělal několik váhavých kroků. Potom se rozeběhl ze stráně. Buffalo Bill vzhlédl. A stala se divná věc. Když uviděl Ludvíka – podíval se mu do očí jako do zrcátka a najednou pochopil, že Ludvík se dívá na něj, na chřestýše, podíval se tedy do zrcátka – a uviděl chřestýše – a nechal ruku sahající po nozi klesnout.

„Ještě pořád máš strach?“ zeptal se drsně.

„Pořád,“ odpověděl Ludvík skoro vděčně. „Za tím balvanem byl průvan. Mám strach, abych nedostal rýmu.“

„Nebylo by dobře zmizet?“ zeptal se Dan. „Výstřely byly určitě slyšet na mile daleko.“

Buffalo Bill vypadal jako vrávorající opilec, který se snaží vzbudit zdání, že nikdy nevypil nic ostřejšího, než je čaj s medem, ale jeho pohyby ho zrazovaly. Trvalo to jen chvilku. Když minula, ozval se opět svým namyšleným hlasem.

„Je vždycky lepši hledat Siouxy, než když Siouxové hledají nás. Nasedat na koně! A mějte oči otevřené!“

Měli oči otevřené celých dalších čtrnáct dní. Vždycky aspoň někdo. V noci ten, který stál na stráži a díval se do tmy. Ještě několikrát narazili na stopy Siouxů, ale byly to vždycky větší skupiny. Zdálo se, že Indiáni příliš nespěchají, ale že činí nemíní lovit. Ostatně nebylo co.

Za výzvědnou skupinou nemohl jet vůz se zásobami. Každý měl jen tolik jídla, kolik se mu vešlo do sedlových brašen. Nevěděli, jak dlouho potrvá jejich cesta po indiánských stopách, a nevěděli ani, kudy přesně povede. Kam vlastně jdou, nevěděli snad ani Indiáni sami. Většina velkých skupin mířila na sever. Ale ne všechny.

Přešli Missouri a zastavili se až za řekou Milk. To už byly jejich sedlové tašky skoro prázdné. Každému zbylo jen několik sucharů – těch, které vždycky proklínali, protože byly tvrdé a chutnaly asi tak jako piliny, ale jejích chuť, jak čas míjel, se měnila k lepšímu. Když už neměli skoro žádné, nepřáli si nic jiného, než aby mohli sníst všechny, které jim zbyly, a snad by to i udělali. Ale co zítra?

Vezli s sebou kořenila sůl, jenže neulovili skoro nic, co by mohli kořenit a solit.

Když slunce už po čtrnácté nad jejich výpravou červeně zapadalo a na ohništi bublala v kotlíku polévka – vlastně spíš bublala než polévka – vzpomněl si Ludvík na vypravování seržanta Abanazara.

„Slyšel jsem, že když Indiáni táhnou krajem a když očekávají, že budou pronásledováni – ženou před sebou všechnu zvěř, aby se ti, kteří jdou v jejich stopách, museli vrátit.“

„A jak to dělají?“ zeptal se Dan.

„Nevím.“

„Slyšel jsem o tom také, ale nedovedu si to představit. Udělají dlouhý řetěz a volají: kšá…?“

„Já si to také nedovedu představit, ale jak je možné, že jsme venku už čtrnáct dní a pořád nic.“

„Někdy se stane, že zvěř najednou prostě zmizí z krajiny, z nějakého záhadného důvodu, který žádný lovec nedovede označit. Odejde někam jinam. A pak se zas vrátí.“

„Ale proč se to stalo právě teď?“

„Nevím.“

„Může to souviset s Indiány? Jsou stále před námi. Většinou míří jedním směrem. Na sever.“

„Třeba mají taky hlad.“

„Třeba ne.“

Mohli narazit na celé stádo bizonu. Anebo aspoň na jednoho. Musí tu někde přece být. Jak dny míjely, slevovali. Aspoň několik dikobrazů. Aspoň tři pruhované veverky. Tedy každý tři. Zjistili, že se dá slevovat dlouho. Kdyby jim zkřížil cestu zatoulaný pes…

„Uvařili bychom si psí guláš. Má někdo něco proti psímu guláši?“

Nikdo neměl nic proti psímu guláši. Jenže nikde nebyl žádný pes. Jen kojoty slyšeli ze tmy, ale i ti byli daleko. Za celý den ulovili jen několik sov. Krom peří na nich skoro nic nebylo. Vařili z nich polévku tak dietní, že kdyby byla ještě o trochu dietnější, tak už to byla jen horká voda. Jeden suchar si k ní dopřáli.

„Maminka doma vařila bramborovou polívku tak hustou, že když jsi dal do hrnce naběračku, lak chvíli stála rovně a pak se pomalu nakláněla, docela pomalu, ani moc necinkla o kraj hrnce. Ale tohle…“

„Co máš proti soví polívce?“

„Všechno, Michaeli, úplně všechno, co jen člověk může mít proti nějaké polívce. A ještě je jí málo.“

Michael chvíli zamyšleně cinkal lžící v prázdné plechové misce.

„Někdy ani tak nezáleží na tom, co jíš,“ řekl potom, „jako na servírování. Třeba by ta polívka chutnala úplně jinak, kdyby nám ji podávali na stříbře.“

„Stříbro nemůže soví polívku zachránit. To spíš snad brambory.“

„Omyl. Servírování nepatří jen do výtvarného umění, i když je to skoro takové umění jako namalovat obraz, anebo vytesat sochu.“

„Pokud jde o sochu, to nedovedu posoudit, ale viděl jsem jednou obraz, jmenovalo se to. ‚Zátiší se šunkou‘, a představ si, že ta šunka…“

Zatím Buffalo Bill obcházel kolem tábořiště. Tráva na prérii už byla spálená sluncem. Sklonil se nad zem. Stejným pohledem se někdy dívají zedníci, když se chtějí přesvědčit o tom, zda zeď, kterou právě dostavěli, spadne hned, nebo až za chvíli. Prérie pod kopcem, u kterého se. utábořili, však byla rovná. Ta určitě nikdy nespadne. Ale něco se mu na ní přesto nezdálo.

„Vidíte ty kopečky?“ zeptal se.

„Kde?“

„Tady v trávě.“

Dan poklekl vedle Buffalo Billa.

„Ano. Vypadají skoro jako mraveniště. Ale hodně malá mraveniště.“

„To nejsou mraveniště.“

„A co tedy?“

„Pod ně si ukládají prérijní myši zásoby na zimu.“

„Zásoby čeho?“

„Nevím přesně. Ale Indiáni někdy, když nemají nic lepšího, vyhrabávají zásoby prérijních myší. To vím určitě.“

„Mám se podívat, co tam je?“

„Zkus to!“

Dan rozhrábl podpatkem malý kopeček ztvrdlé hlíny. Objevil pod ním skrýš. Byla prázdná. Podruhé měl větší štěstí. V postranním výklenku našel několik zrníček divokých fazolí.

„Vždycky jsem říkal, že fazole, zejména á la dijonnaise, podceňujete.“

To byl Michael. Díval se Danovi upřeně do otevřené dlaně, jako cikánka, která se chystá prorokovat budoucnost.

Velké jmění na vás čeká. A velká láska. A cesty daleké. Váš šťastný den je čtvrtek. Dožijete se vysokého věku…

Rozhrabávali myši zásobárny, dokud slunce nezapadlo. Našli několik kořenů divoké lilie, ale ty nechávali být, jen fazole vybírali zrníčko po zrníčku.

„Zítra musíme něco pořádného ulovit,“ ozval se Buffalo Bill nad posledním kopečkem ztvrdlé hlíny. „Musíme!“

„Škoda že nás to nenapadlo už včera,“ odpověděl Dan trochu jedovatě.

„Až dosud jsme lovili jen to, co nám náhoda poslala do cesty.“

„Moc nám toho neposlala.“

„Proto zůstaneme tady. Den, dva nebo tři. Zůstaneme tady tak dlouho, až se dočkáme.“

Dan se rozhlédl po zešeřelé krajině, jako kdyby ji viděl poprvé. Asi v duchu připustil, že neměl pravdu, protože kdyby zastavili už včera, byla by kolem nich. jenom prérie, ale tady toho bylo víc. Za jejich zády se zvedaly skály, jen pár kopců, ale byly to vlastně malé hory a vytékal z nich potok. Pokud mají vůbec naději, že v tom divně začarovaném kraji něco uloví, bude to asi opravdu tady.

„Snad budeme mít štěstí,“ řekl.

Ráno je probudil výstřel. Nezapomínali na Siouxe, kteří byli někde před nimi, ale mohli být také kdekoliv jinde, jen hlad je udělal trochu matnějšími a méně důležitými, jejich válečné pomalování sice vybledlo, ale věděli o nich, a proto všichni vyskočili, v rukách karabiny nebo pistole.

Kdo má hlídku?

Výstřel, který zahřmí za svítání uprostřed tábora, je ten nejhorší budíček, jaký si jen lze představit. Ale žádné iviviví se neozvalo. Jen Ludvík stál nad svou přikrývkou, v očích měl úžas a v ruce kolt. Ještě se z něho kouřilo.

To on tedy vystřelil?

Proč?

„Co se stalo?“ zeptal se Dan.

„Chřestýš,“ odpověděl Ludvik.

Přikrývka se před ním naposled trochu pohnula. Něco se v ní zavlnilo, krátce a křečovitě. Ludvík na chřestýše pořád ještě mířil, ale podruhé už nevystřelil. A jako ozvěna toho chvění na zemi se mu pojednou roztřásla ruka, jako kdyby mu v ní kolt obživl. Odtrhl oči od chřestýše a podíval se na hlaveň koltu, jak mu v ruce poskakuje.

Teď by chřestýš musel být velký aspoň jako bizon, abych ho zasáhl, blesklo mu hlavou. Kousl se do rtů. Všichni se na mě dívají. Chtěl vrátit kolt do pouzdra, ale pak si to rozmyslel. Minulo několik vteřin. Chvění pomalu ustávalo. Konečně mířil zase pevnou rukou. Kolt se už ani nezachvěl. Chřestýš taky ne. Zasunul zbraň do pouzdra a pokusil se o úsměv.

„Jak se to stalo?“ zeptal se Dan.

„Zalezl ke mně pod přikrývku.“

„Asi mu byla zima.“

„Asi.“

„Jak jsi na něho přišel?“

„Pohnul se.“

„Měl zřejmě neklidné sny.“

„To je možné.“

„Ještě štěstí, že to nebylo naopak.“

Ludvík opatrně odsunul chřestýše z přikrývky. Byl červenavý, s bělavými řídkými skvrnami a skoro metr dlouhý.

„Takže…,“ řekl.

Michael ho nenechal dokončit větu.

„Takže máme aspoň jistotu. Když nic jiného, budeme mít večer určitě aspoň polívku z chřestýše. To tady ještě nebylo.“

„Nedal by se použít jako návnada na ryby?“ zeptal se kdosi.

„Za zkoušku by to stálo.“

„Máme nějaké háčky?“

Už se nikomu nechtělo spát.

„Jeden zůstane v tábořišti u koní,“ rozhodl Buffalo Bili. „Ostatní se rozdělí na dvojice a půjdou lovit. Střílejte na všechno, co se hýbá!“

Bylo už skoro poledne, čas, kdy z prérií mizí stín a kdy slunce nejvíc pálí. Když si Dan sundal klobouk, aby si otřel zpocené čelo. nakreslil mu stín pod nos jenom malý černý knír. Byli sami s Ludvíkem a daleko od tábořiště. Už se vzdávali naděje. Asi zvěř opravdu zmizela z prérií jako polední stíny. Snad se vrátí, ale ne tak rychle.

My už nemůžeme dlouho čekat.

Kdyby aspoň z dálky slyšeli výstřely a kdyby aspoň mohli doufat, že jiná dvojice má víc štěstí, ale prérie trnula pod tíhou ticha.

Mlčení je nakažlivé. Snad celou hodinu nepromluvili ani slovo. Představy, že budou mít k večeři jen polévku z chřestýše, je hnala dál.

Ačkoli… Třeba chřestýše sežerou ryby. Ale háčku se vyhnou. Pokud vůbec v potoce nějaké ryby jsou.

Na místě, kde se zastavili, se prérie zvedala do příkré kamenité stráně zarostlé škumpou. Šli pomalu – měli hlad, bylo horko a už dávno přestali věřit, že dál je to jiné, než tady – Dan byl vpředu, už nad křovím, když uslyšeli zapraskat větvičku. Do ticha zazněla jako výstřel. Ne, nemohli se mýlit. Připravili si karabiny. Dorozuměli se jediným pohledem. Nesmějí udělat chybu – už ani krok, aby je neprozradil uvolněný kamínek.

Ludvík byl ve výhodnějším postavení. Pokud v křoví je nějaká zvěř, bude asi utíkat dolů, do rovných plání prérie, a musí mu vletět do rány. A pokud poběží do stráně, poběží pomaleji a Dan bude mít víc času zamířit.

Dan se opatrně shýbl pro kámen. Podíval se dolů na Ludvika, který kývl. Už celé hodiny měl pocit, že bloudí v kruhu oranžovou mlhou, ale když sevřel karabinu, když ucítil rozpálený kov v dlani, mlha se zvedla. Zapomněl na Siouxe, zapomněl na hlad, zapomněl na všechno, celý svět najednou někam zmizel a zbylo jen to křoví na stráni.

Musím, musím, musím…

Teď nebudu na nic myslet!

Musím!

Teď nebudu na nic myslet!

Ještě Nahlédl, jak Dan mávl rukou,– a potom uslyšel třesk kamene, křoví ztlumilo jeho pád, ale i tak zahřměl do ticha jako vzdálené hromobití. A potom…

Musím!

Uslyšel praskot, už bylo jisté, že se nemýlili, křoví se rozhrnulo a uviděl jelena, nejkrásnějšího a největšího jelena, jakého kdy viděl, připraveného rozeběhnout se do volné prérie, ale ještě dřív se chtěl přesvědčit, co ho vlastně vyrušilo. Vyšel na místě, kde ho Ludvík nečekal, na vzdálenější straně škumpy obrácené k prérii.

Stůj! Prosím tě, stůj!

Už Ludvíka zahlédl a zkameněl úlekem. Trvalo to snad jen zlomek vteřiny. Dan ho nemohl vidět. Byl na druhé straně křoví.

Je můj!

Ludvík stiskl spoušť a současně uviděl, jak jelen vyrazil dopředu obrovským skokem, jako kdyby ho někdo vystřelil z praku. Svět se s ním zatočil, vrátil se tam, kde byl před tím, a zase bylo horko a měl hlad. Nejradši by brečel vzteky.

Byl daleko. Kdyby vyšel proti místu, kam Dan hodil kámen, vletěl by mi přímo do rány, ale byl daleko. Byla to příležitost, která se mi už nikdy v životě nevrátí. Už nikdy.

Kdyby…

Ale kde je?

Prérie byla prázdná.

Kam zmizel?

Uviděl Dana běžet dolů po stráni. Zastavil se a nad něčím se sklonil v trávě. Uslyšel jeho hlas, ale skoro se mu nechtělo věřit, že slyší dobře.

„Ludvíku, to byla ta nejkrásnější rána, jakou jsem kdy viděl.“

Je to možné? Přece utíkal.

Pomalu sestupoval ze stráně k Danovi.

Ale kde je jelen?

Konečně ho zahlédl. Ležel ve vysoké trávě. Stačil udělat jen ten jediný, poslední obrovský skok.

„Byla to skvělá rána,“ opakoval Dan skoro dojatě.

„Co bych si s ní počal, kdybys mi ho neposlal přímo před karabinu.“

„Bezvadná rána.“

„Skoro o mě zakopnul.“

„Nádherná rána.“

Snad ještě nikdy před tím si nevyměnili tolik pochval. A docela určitě ještě nikdy před tím – za celý život – neměli takový hlad.

„Je ¨to nádherný jelen.“

„Nikdy jsem neviděl krásnější kus.“

Říká se, že „hlad z lidí vlky činí“, ale s Ludvíkem a Danem tomu tak nebylo. Spíš v nich odkrýval stále nové zásoby zdvořilostí a dojatého okouzlení. Ale pak se jim připomenul. Krásný, obrovský hlad.

„Rozdělej oheň,“ řekl Dan. A rychle dodal: „Prosím tě.“

To už neřekl dlouho, prosím tě…

„Už běžím.“

„Ale pozor, aby nepřeskočil do trávy.“

„Já vím.“

Pod škumpovým křovím vytrhal Ludvík nejdřív kruh trávy, ale ještě ohniště ohraničil kameny a malé kamínky uložil do mezer mezí velkými kameny a kolem nasypal hlínu, ne, tenhle oheň nikam skákat nebude.

Za chvíli se chrastí rozhořelo jasným plamenem..

„Budu potřebovat jen horký popel.“

„Budeš ho mít.“

Díval se na Dana, jak jistou rukou vede řez.

„Pojď!“

Ludvík se ještě úzkostlivě ohlédl po ohni – ne – ten nikam skákat nebude – a obrátil se k Danovi, který v té chvíli rozřízl jelenovi bránici. A ukázal gestem, o kterém do té chvíle snad ani nevěděl, ze ho taky umí, Michaelovým gestem lepšího člověka, které se nehodilo ani k místu, kde byli, ani k tomu, na co ukazoval. Bylo to skoro salónní gesto a sám se udiveně usmál, když si to uvědomil.

„Prosím, pane.“

Kdo ho střelil? Já!

Ludvík přijal poctu bez zbytečné skromnosti. Ostatně ani neměl čas říci: Až po vás, pane. Nabral do dlaní krev vytékající z rozříznuté bránice a napil se. Střídali se s Danem, dokud se proud krve nezastavil. Chutnala… prapodivně, teplá a trochu lepivá, ale byl v ní život.

Vrátil se k ohni a přes plameny pozoroval Dana jak vyvrhuje jelena. Konečně držel v ruce – skoro jako kouzelník, který tahá z klobouku věci, které by nikdo v klobouku nehledal – játra veliká téměř jako pecen chleba. Položil je na plochý kámen a opatrně je rozřezával na plátky.

„Máš sůl?“

„Mám.“

Ludvík uhasil oheň. Dan položil plátky masa na horký popel, nenechal je tam dlouho, snad jen tři nebo čtyři minuty, ale pořád ještě měli velký hlad, a tak i v těch několika málo minutách se Ludvík stačil třikrát zeptat…

„Myslíš, že už budou?“

A Dan stačil třikrát odpovědět: „Ještě chvilku.“

Obrátil je druhou stranou do horkého popela – zasyčelo to – a konečně sáhl každý po plátku jater. Byla horká, foukali do nich a pohazovali si je chvíli z ruky do ruky, protože je pálila do prstů.

„Ještě posolit.“

A potom jim už bylo nádherně. Ludvík měl pocit, že jedna z nejúžasnějších věcí, které mohou člověka v životě potkat, je mít hlad, najíst se a pak už ho nemít. Ušklíbl se nad tou moudrostí a otřel si ústa hřbetem ruky.

„Měli bychom něco nechat Michaelovi.“

Připadal si skoro tak hodný jako svatý Mikuláš. Michael dostane svůj díl jeleních jater. Ale před tím by snad měl odříkat nějakou básničku.

„Už mě to taky napadlo.“

Popel vychládal. Ludvík položil na ohniště hrst suché trávy a chvíli foukal do jisker, až se rozhořely. Už nespěchali. Opřeli se o kameny a dívali se do plamenů. Bylo jim krásně.

„Když si pomyslím…“

Chvíli Ludvík Dana napínal s tím, co chce vlastně říci.

„Když si pomyslím, že Buffalo Bill…“

Popolezl s větou, ale jen o kousek. Musela to být nějaká velice směšná představa, protože ho rozesmávala. Dan sledoval Ludvíka s pozorností skoro zdvořilou.

Střelil jelena? Střelil. A na komoru.

Pokud se chystá vyslovit nějaký vtip, už předem byl rozhodnutý o tom, že bude k popukání, pokud řekne nějakou moudrost, bude hluboká, a až zas řekne první nesmysl – v tom byl přeborník – bude určitě duchaplný.

Střelil jelena?

Střelil. Tak jen ať si to užije. Zítra už bude všechno skoro obyčejná příhoda, ale zatím jé to ještě dobrý zázrak.

„Ten velký lovec, který zastřelil tolik bizonů, že z nich na prériích už zbylo jenom jméno, Buffallo Bill…“

Dan byl po celou tu dobu připraven se přidat. Smát se dvojhlasně je lepší. Jenom kdyby věděl – čemu nás včera učil, jak okrásí myš o zrníčko hrachu.“

Konečně! Dan se snažil dohonit to, co – aspoň pokud jde o smích – do té chvíle zameškal.

Byla to vlastně pravda. Veliký stopař – pořád si stoupal před nimi na špičky, aby byl ještě větší – ale krom myších skrývaček včera jen jednou kopl do vykotlaného stromu, vyletěla sova a tu trefil. Jenže co je na sově – krom jejího houkání?

Už neměli hlad a všechno bylo k smíchu. Byli daleko v indiánském území, nebylo jisté, zda se vrátí domů celí a zda se vůbec vrátí, ale nepřipouštěli si takové starosti. Už neměli hlad a to samo o sobě bylo úžasné. „Jak dopravíme jelena do tábora?“

„Mohli bychom ho rozdělit na dva díly. ale… asi bude lepší svázat saně a táhnout ho za sebou,“ rozhodl Dan.

Nebylo jednoduché najít v křoví větve dost silné a dlouhé, aby z nich mohli vyrobit vlek, ale nakonec se jim to podařilo. Vraceli se pomalu, snad ještě pomaleji, než přišli, už sice neměli hlad a síly se jim rychle vracely, ale zase měli jelena, který se za nimi houpal na křivých větvích a provazy se jim zařezávaly do rukou.

Byl už skoro večer, když došli do tábora. Nečekali, že jim ostatní budou provolávat slávu, ale stejně byli překvapeni nezvyklým tichem, které je obklopilo. Pustili větve a složili jelena kousek od ohniště. „Je to pravda?“ zeptal se kdosi. „Ne,“ odpověděl Dan, „to se ti jenom zdá.“

„Nezlob se, ale připadá mi to až příliš krásné, než aby to mohla být skutečnost.“

Dotkl se jelena skoro bázlivě, jako kdyby měl opravdu strach, že se mu pod rukama rozplyne. „Kdo ho zastřelil?“ zeptal se Buffalo Bill. „My.“ odpověděl Ludvík a usmál se. „To je dobře. To je moc dobře.“ Dokonce také on byl trochu naměkko a ani se nesnažil to zakrývat.

Konečně ožil. „Honem, přiložte do ohně, než se k nám zase štěstí obrátí zády! Pospěšte si!“

Teprve potom se ostatní probudili. Nahrnuli se k Danovi a k Ludvíkovi a některé z nich nenapadlo nic lepšího. než že jim podávali ruku, skoro plaše, skoro jako si podávají ruce venkovani na pohřbech. Tak vám přeju, sousede, šťastnou a veselou soustrast.

Oheň praskal a kolem všichni všem překáželi. „Nejdřív bychom měli udělat slezinu a ledviny.“

„Nejdřív bychom měli vylejt polívku.“ Dan s Ludvíkem se ani nezeptali, z čeho ji vaří. Ostatní asi měli na lov stejně smolný den, jako byly všechny předcházející.

Když se konečně smířili s pomyšlením, že hlady neumřou, a že dokonce ani nebudou muset jíst polévku z chřestýšů a sov, aby hlady neumřeli, a začali se starat jen o oheň, zeptal se Ludvík docela potichu Dana: „Nevíš, co bylo na tom jelenovi tak dojemného?“

„Vím,“ odpověděl Dan. „A ty to víš taky.“

DO VĚČNÝCH LOVIŠŤ – TUDY…

Celí hlady ztrápeni navrátili jsme se do tábora. Zde musím podotknout i, že vojín v prérii je často hodnějším jeden k druhu, nežli bratr k bratru, neb se tu okáže dobré srdce každého, když jest bída největší. Brzy poté zvěděli jsme, že náčelník Crazy Horse objevil se ve Wolf Mountains.

Ludvik Pregler, v kalendáři „Amerikán“, 1880

Čas plyne pomaleji, když je bezejmenný. Nemělo smysl počítat dny – a tak je nepočítali. Co na tom záleželo, zda je neděle nebo pondělí, když mezi nimi stejně nebyl žádný rozdíl.

Ludvíkovi se zdálo, že byli vzdáleni od první setniny celé roky, ale jejich cesta s Buffalo Billem trvala jen tři týdny. Po celou tu dobu – tu myšlenku si příliš nepřipouštěl, ale stejně v něm byla – očekával snad každou vteřinu, že se před nimi vynoří Siouxové.

Opět byl s první setninou, opět jich bylo tolik, že nemělo smysl, aby se skrývali, a Ludvík měl pocit bezpečí. Opět dostával každý den příděl Sucharů a slaniny. Stará pravda, která říká, že opakování je matkou moudrosti, samozřejmě není pravdou o sucharech a slanině. Ačkoliv…

Než vyjeli s Buffalo Billem do Musseishellu, jedli suchary a slaninu celé týdny a nijak z toho nezmoudřeli, ale, když se pak živí – ale jen taktak živí – vrátili, pochopili, že ve srovnání se soví polévkou nejsou suchary a slanina tak špatné a ve srovnání s dny, kdy nejedli vůbec nic, že jsou dokonce výborné.

Bylo příjemné vidět zas druhého poručíka Lewise, ale bylo to také trochu zvláštní. Ludvíkovi se zdálo, že měl od té doby, kdy ho viděl naposled, zestárnout. Měl by mít tvář počmáranou vráskami a bílé vlasy. Měl by mít aspoň jiný kabát. Vypadal však jako dřív a jeho kožený kabát měl ještě pořád ohořelý rukáv.

Utábořili se ve Wolf Mountains pod skálou, která jim kryla záda, a za vozovou hradbou. Ze skály vytékal pramen a štěrková pláň dole pod nimi byla prázdná, nebylo možno po ni udělat krok, aby se kamínky nezačaly kutálet dolů – ne, tudy Crazy Horse nepřijde.

Ostatní setniny tábořily několik mil jižněji a dál byly ještě další. Už nikdy nebudou před indiány utíkat. Na řadě je Crazy Horse, ale ten zase už nikdy nepřestane utíkat.

Několikrát viděli jeho Ogallaly, ale zmizeli ve skalách, ještě dřív, než se k nim přiblížili. Vystřelili za nimi z dálky. Odpověděla jim jenom ozvěna.

Ludvík si zvykl. Byl sice v každé chvíli připravený si zase odvyknout, ale dokud la chvíle nepřišla – tak tedy válčil. A jedl suchary a slaninu a suchary a slaninu. A nevěděl přesně, kolikátého je. Neuvažoval o tom, že prožívá dobrodružství jako vystřižené z napínavé knížky o Indiánech. Zlatý věk těchto knížek totiž ještě nenastal. Neuvažoval o tom, že lidé, proti kterým bojuje, se provinili jenom tím, že zem, na které žili po všechny časy, považovali za svou. Neuvažoval o tom, že byli předem odsouzeni prohrát. Protože jich bylo málo. Protože svým způsobem života patřili do kamenného věku. Neuvažoval o tom. Chtěl se vrátit domů. Jaký smysl má jeho činnost v té podivné krajině, kam nepatřil? A jaký smysl má uniforma, kterou nosí? Neuvažoval o tom. Chtěl pryč.

„Nejezděte daleko,“ řekl Lewis. „Vaším úkolem je zjistit, jak vypadá okolí tábora. Proto jste jen dva.“

„Ano, sire,“ odpověděl Dan.

„Nelezte nikam, když nebudete předem vědět, že se dostanete zase zpátky.“

„Ne. sire,“ odpověděl tentokrát Ludvík.

„Vyhýbejte se soutěskám, zalesněným stráním, nepřehledné krajině. Nenechte si odříznout cestu zpátky. Nenechte se překvapit.“

„Ne, sire.“

„Jen se podívejte, co se kolem nás děje. Asi nic. Úplně stačí, když zjistíte, že určitě nic. Už zítra, nebo ještě dneska v noci, se vrátí zvědové. Hledají indiánské tábory a najdou je.– Nestarejte se o Ogallaly. jen se přesvědčte, zda se Ogallalové nestarají o nás. Je vám to jasné?“

„Ano, sire.“

„Tak na co čekáte?“

Divná věc, ale když zajeli hlouběji do hor – vymodelovaných jen ze samých soutěsek, skal a zalesněných strání – pocítil Ludvík úlevu. Zastavil Siváka a rozhlédl se. Vyhýbat se nepřehledným místům v horách, kde jiná místa než nepřehledná nejsou, bylo dost těžké.

„Asi jsem si měl vzít místo Siváka houpacího koně,“ řekl.

„Proč myslíš?“

„Protože houpací kůň by mě určitě nedovezl nikam, odkud bych nevěděl, jak se dostanu zpátky.“

„Ale byla by to škoda. Uznej, že je tady hezky.“

„Je. Ale připadá mi to trochu jako past.“

„Ona to taky past je. jenže na Ogallaly.“

„Třeba se vzdají. Přece musí vědět, že se odtud nedostanou.

„Můžou si vybrat. Jít do rezervace – tudy, přes Wolf Mountains. Anebo do věčných lovišť – tudy, přes Wolf Mountains.“

„Co myslíš, že si vyberou?“

„Nevím. Co by sis vybral ty, kdybys byl na jejich místě?“

„Nevím,“ odpověděl Ludvík.

Mluvili skoro šeptem, ale ne ze strachu, že je hlas prozradí. Hory kolem bylý také tiché. Úzká černá skála se zvedala nad piňonovou strání jako prst v gestu, kterým se dorozumíváme beze slov. Pst!

Pomalu projeli velkým obloukem kolem tábora. Vraceli se neradi. Neviděli ani Ogallaly, ani stopy po Ogallalech.

Ještě v noci, když stál na stráži a díval se do tmy, se Ludvík snažil odpovědět sám sobě na otázku, kterou mu Dan položil. Kdybych si měl vybrat mezi rezervaci a bojem, který nemá žádný smysl, ve kterém nemám žádnou naději, co bych si vybral? Uprostřed prérií by asi odpověděl: rezervaci. Protože tam by mohl aspoň doufat, že někdy, zítra, nebo za rok, anebo za deset let, se dostane přes ostnaté dráty zpátky do hor. Ale v horách to bylo jiné. Už si nebyl odpovědí tak jist.

Ve Wolf Mountains mohl potkat Ogallaly, ale potkával pořád jenom sám sebe a neklid, který se ho zmocnil už před týdny, se opět vrátil.

Byl najednou háklivý na všechny a na všechno. Hory – byly krásné – v něm probudily pocit, který by udělal lip, kdyby v něm dál spal. Jaký to má smysl, ptát se sám sebe, co tady dělá, když stejně musí zůstat? To je skoro stejné, jako když v Musselshellu měl hlad a věděl, že by bylo bezvadné se najíst. Dokud před něho nespadl z nebe jelen, nebylo mu to moc platné, vědět…

Budu čekat na svého jelena, a dokud se neobjeví, na všechno zapomenu. Hlavně na to, že na něho čekám.

Polnice jim zvedala náladu.

Georgia.

Vždycky, když jsem slyšel nějakou melodii příliš často, přestal jsem ji poslouchat. Anebo jsem ji poslouchal, ale nevěděl jsem o tom. Když jsem znal už slova písně opravdu bezpečně nazpaměť, jejich smysl se vytratil. Už neznamenala to, co říkala, když jsem je slyšel poprvé. Stejně dobře jsem mohl zpívat…

La Já

la la

lalalalalalá…

Nebo…

Tenkrát,

když hlas

polnice vedl nás…

Proč jsou slova Georgie najednou zase důležitá? Vypravují příběh, který jsem slyšel tolikrát, že jsem ho přece už dávno přestal poslouchat. Proč se mi zdá, že ho slyším poprvé?

Georgie je jiná než písně, které jsme zpívali u nás doma. Ty byly většinou pomalé a vypravovaly o něčem smutném. O milé, kterou starodávný frajír opustil. O starodávném frajírovi, kterého milá opustila. O zelených hájích, které měl někdo rád, ale inusel odejít, aby se do ‚ nich už víckrát nevrátil.

Georgie je jiná.

Mám jí plný zuby.

Rychle osedlal Siváka, zasunul karabinu do pouzdra a kolt si přehodil na opasku dopředu, aby k němu neměl od sedlové hrušky daleko, byly to pohyby, které také už dávno uměl nazpaměť, dělal je rychle a přesně, a ani o tom nevěděl.

„Za mnou!“ uslyšel hlas druhého poručíka Lewise.

Polnice jim pořád ještě zvedala náladu.

V týdnech, které přišly po Little Big Hornu, honili vojáci Indiány z prérií do hor a zase nazpátek, stále nové setniny přicházely na Západ a slova Little Big Hora pro ně byla stejně uhrančivá jako hlas polnice. Sitting Bull se svými Siuxy zmizel snad až někde v Kanadě. Ogallalové zůstali na pláních a v horách. Ne však všichni.

V prvních dnech po návratu z Musselshellu, ještě než Buffalo Bili opět odešel – bez rozloučení, pořád někam odcházel a už dávno si odvykl loučit se – uslyšel Ludvík jednou v horách zpěv. Nesl se k nim z dálky docela zřetelně. Mohl slyšet i jednotlivá slova.

„Co to zpívají? To přece není válečná píseň,“ zeptal se.

„Není,“ odpověděl Buffalo Bili. „To je oslavná píseň na paměť vítězství Sitting Bulla.“

„Vy jí rozumíte?“

„Ano. Vlastně skoro ano.“

„Pospíšili si.“

„Asi vědí, že to je příležitost podobná vystřelenému šípu. Už se nikdy nevrátí. Už nikdy nebudou zpívat na oslavu vítězství. Už je čeká jenom prohra. Už zítra…“

„Nevypadají, že by se báli zítřka.“

„Máš pravdu. Nebojí se. je jim to jedno. Zatím si ještě zpívají.“

Od té doby je honili jako divoké pumy. Už to skoro ani nebyla válka, ale jenom lov.

„Za mnou!“ zavolal druhý poručík Lewis ještě jednou a kopyta koní zazvonila na kamenech. Postupovali pomalu, protože za nimi šli pěšáci. Ludvík si směl nechat Siváka a také Dan seděl v sedle. Měli jít dopředu, anebo tam, kam je Lewis pošle, a mít oči otevřené.

„Jsou v údolí pod Vlčí skálou,“ řekl Lewis. „Anebo tam ještě včera byli.“

„Zvědové přinesli tu zprávu?“

„Ano.“

Údolí se před nimi otevřelo, krásně zelené, a nad ním mraky jako karfióly. Postupovali vpřed bez překážek asi hodinu a jen pruhované veverky jim uhýbaly z cesty.

Čok – čok – čok.

„Vzpomínáš si?“ zeptal se Dan.

„Snažím se na to zapomenout,“ odpověděl Ludvík.

Jak je to dávno, kdy viděli indiánského chlapce, jmenoval se Mawatana, byl to Ogallala a patřil k těm, kteří teď snad ještě táboří na konci údolí pod Vlčí skálou.

Uměl napodobit hlas pruhovaných veverek na stéblo divokého ovsa. Skoro se zdálo, že si s veverkami povídá. Jak je to dávno?

Údolí se zužovalo a stoupalo, ale pokračovali dál. Potom je uviděli.

Proč neutečou? Na co čekají?

Ještě byli daleko. Snad jen dvacet Ogallalů tam stálo. Pozorovali vojáky, jak se k nim přibližují, a ani se nepohnuli. Potom třeskl výstřel. Ozvěna si ho podávala dál. Nejdřív ostře, ale brzy jí došel dech, a nakonec už jenom šeptem. Chvíli bylo ticho.

Mají také pušky. Anebo určitě aspoň jednu. My jich máme dvě stě.

Uviděli Lewise, jak jim ukazuje na stráň vpravo před nimi. Končila skálou, ale ještě něco tam bylo. Jeli opatrně, občas nad nimi zapraskal výstřel, ale bylo to jen blýskání na časy, ještě pořád byli příliš daleko. Ludvik jel první, skoro položený na hřbetě Siváka, nechtěl se příliš ukazovat, než uvidí, co je vlastně s tou skálou. Byla zpola zakrytá křovím. Seskočil z koně a podal uzdu Danovi.

„Podívám se, co tam je.“

„Dobře.“

Pomalu se plížil křovím a konečně je rozhrnul a nahlédl do bočního údolí, vlastně byla to jenom mělká úžlabina se zelenou trávou a křovím, tam vzadu pod ustupující skálou. Zvedl ruku a za chvíli uslyšel zacinkání kopyt a už s ním byl Dan.

Podívali se na sebe a ve stejné chvíli je napadla stejná myšlenka. Ogallalové tam stojí jak ve výkladní skříni, až příliš dobré terče, a střílejí asi také proto, aby si jich vojáci zaručeně všimli. Jsou to však jenom bojovníci.

Dorozuměli se pohledem. Úžlabina byla příliš mělká a těsná, než aby se v ní mohli skrývat střelci, kteří by vpadli setninám do zad, ale dost velká, aby – tam v křoví pod skálou – mohly být ženy a děti Ogallalů, někde přece být musí, tak proč ne tam?

Ludvik skočil do sedla a vrátili se zpátky do hlavního údolí. Dan zamával na Lewise.

„Všechno je v pořádku.“

Setniny se daly na pochod proti Ogallalúm. Opeřený šíp jim proletěl nad hlavami, mohl je zašimrat, ale nemohl je zastavit.

Snad to byla náhoda, anebo Ogallalové neznali údolí, ve kterém se utábořili, dost dobře, snad je opravdu překvapili a už neměli čas hledat lepší místo pro boj s tak velkou přesilou – ale zužující se údolí se na konci proměnilo v dokonalou past.

Vojáci postupovali beze ztrát, jen Ogallalů ubývalo, až zbyli jenom tři ukrytí za kameny, které se kdysi skutálely ze stráně, a za sebou měli skálu, příkrou a hladkou. Museli by se otočit k vojákům zády a držet se úzkých spár, museli by hledat malé výčnělky, na které by položili nohu. Dokázali by na ni vyšplhat, ale nesměli by mít v zádech dvě stě vojáků. Ne, přes skálu cesta z pasti nevedla. Mohli dát ruce nad hlavu a uznat, že mrtvých Ogallalů už je v údolí pod Vlčí skálou dost. Vlastně to bylo jediné, co ještě mohli udělat, ale současně to bylo také to jediné, co je ani nenapadlo.

Ještě pořád měli pušku, která udržovala vojáky v uctivé vzdálenosti od balvanů na konci údolí. Ještě jim zbývalo několik šípů. Byli už jen tři a proti nim stály řady vojáků a polnice – byla to chvíle jako stvořená pro polnici – mlčela. Asi trubačovi vyschlo v hrdle.

Ať už to skončí. Ať dají ruce nad hlavu a půjdeme domů. To přece není možné, aby bojovali dál.

Nad kamenem se mihla pomalovaná tvář a na krátký okamžik uviděli luk a ruku, která napínala tětivu. Ticho, které se položilo na konec údolí, trochu trýznivé a palčivé ticho, přerušily výstřely. Zvedly Ogallalů z jeho kamenné skrýše, ještě stačil vystřelit, ale už neměl čas zamířit a jeho poslední šíp zapadl mezi kameny a ni komu neublížil. Ogallala sám byl mrtev.

Už jsou jenom dva.

Ale ještě pořád měli tu starou pušku. Zahlédli její hlaveň; jak se zvedá mezi kameny, nebyla to dobrá skrýš, vojáci byli vpředu, vpravo i vlevo, byli všude, a Ogallala už nestačil vystřelit, celá salva zahřměla proti němu a on padl dopředu a ještě bylo slyšet karabinu, jak mu vypadla z ruky a zazvonila naposled na kamenech.

Už zůstal poslední.

Ještě mu zbývají nějaké šípy?

Několik vojáků ze vzdálenějších řad se zvedlo nad trávu.

Ať vystřílí, co mu ještě zbývá. Ať už Je konec! Nikdy na to nezapomenu.

Brzy poznali, že poslední Ogallala už nemá nic, s čím by mohl dál bojovat. Stále víc vojáků se zvedalo ze svých úkrytů, bylo slyšet šelest trávy, zakutálený kamínek a praskající větvičky, ale ani slovo se neozvalo, mlčeli, nebylo co říci – dvě stě vojáků s dobrými karabinami a se zásobami střeliva, a proti nim zůstal už jen jediný Ogallala. K pušce měl daleko a snad už ani neměl, čím by ji nabil, nezbyl mu jediný šíp, byl sám, poslední ze všech – a ještě něco o něm věděli. Mohl by dát ruce nad hlavu, ale neudělá to. Ale co mu ještě zbývá?

Nedomluvili se, ani pohledy se nedomluvili a udělali to jediné, co ještě mohli udělat, aby se zbavili trýznivého pocitu, který je dusil – řady se rozestoupily, vojáci udělali uličku, aby Ogallala mohl odejít do svých hor. To, co do té chvíle prožilí, jim stačilo, nechtěli, aby zemřel. Byl to určitě blázen, nesmyslně statečný blázen, ale ať jde, ať jim zmizí z očí, ať vypadne, ať jde, nikdo mu nic neudělá, jenom aL rychle odejde.

Polom ho uviděli. Zvedl se nad balvany s prázdnýma rukama, odhadovali správně, už neměl nic, s čím by dál bojoval, a jeho pomalovaná tvář se na dálku, která je dělila, zdála nehybná a lhostejná.

Díval se na vojáky a na mezeru v jejich řadách. Potom pochopil, co znamená.

Jdi! Tak už jdi!

A potom začal zpívat.

Ta melodie byla odjinud, nepodobala se ničemu, co Ludvík do tě chvíle slyšel.

Unaveným pohybem Ogallala sáhl po tomahavku – pořád ještě zpíval – a rozeběhl se proti vojákům. Naposled zazněl výstřel a Ogallala zůstal stát, jako kdyby narazil na neviditelnou zeď, melodie se zlomila uprostřed tónu a také on se zlomil a padl do trávy.

Kdo vystřelil?

Na tom přece už nezáleží. Na ničem už nezáleží.

Za celé dlouhé odpoledne nepromluvil Ludvík s Danem snad víc než deset slov. Jen si mu řekl o cigaretu pra Siváka a v zásobním voze – když se kuchař nedíval – štěpil hrst cukru. Pak se věnoval hřebelcování a trvalo mu asi dvojnásobně dlouhou dobu než jindy. Ještě Siváka zavedl na stráň nad táborem, kde byla tráva zelenější, a potom kus proti proudu potoka, kde byla voda čistší. Choval se, skoro jako kdyby Sivákovi velice ublížil a nyní se snaží si ho udobřit.

Teprve večer se vrátili k příhodám pod Vlčí skálou. Rozdělali si malý oheň mezi dvěma kameny – večery už byly chladné a také k tomu byl len oheň dobrý, že se nemuseli díval jeden druhému do očí. Dlouho pozorovali plameny a kudrnatý kouř.

„Ten poslední Ogallala – nepřipomenul ti nikoho?“ zeptal se potom Dan.

„Všichni Indiáni vypadají skoro stejně.“

„Tomu, co říkáš, přece sám nevěříš.“

„Ten poslední byl už dost starý,“ řekl Ludvík.

„A to je všechno?“

„Ne.“

„Tak jsi ho taky poznal?“

„Nevím to určitě, ale snad ano. Připomenul mi Wakanu.“

„Určitě to byl Wakan.“

Vzpomněli si, jak tenkrát stál před pevností u krámu Davida Leibera s nákladem medvědích kůží na vyzáblém mustangovi.

„A kde byl Mawatana?“

„Nevím.“

„Chodili přece vždycky pořád spolu. Sám jsi mi to vypravoval.“

„Mezi těmi třemi posledními, kteří zůstali pod skálou, už nebyl.“

„A mezi těmi, kteří k ní nedošli?“

„Nevím. A ty?“

„Taky jsem ho neviděl. Ale to nic neznamená.“

Oheň praskal. Zvedl se vítr a foukal jím kouř do očí.

„Ten tomahavk, se kterým na nás zaútočil, jsme mu pomáhali koupit.“

„Asi to byl opravdu on.“

„Určitě.“

„Dostal ho tenkrát lacino.“

„Připlatili jsme mu na něj – dvěma sudy od medu.“

„Připadá mi, že už je to dávno. Ale řekni mi, jaký to mělo smysl, sám, jen s plechovou sekerkou v ruce, když měl proti sobě dvě stě karabin. Proč to udělal?“

Dan neodpověděl. Na nebi se rozsvěcovaly první hvězdy. Uvnitř ohně byly některé plameny jasně modré. Mlčeli dlouho, ale ten otazník na konci věty po celou tu dobu visel nad ohništěm. Kouř byl od té chvíle vymodelovány, jen ze samých otazníků. Potom začal Dan mluvit o něčem jiném.

„Jednou jsem potkal lovce divokých mustangů,“ ozval se. „Jmenoval se Marcel a byl to Francouz. Vypravoval mi historku, která se sice dobře poslouchá, ale třeba ani není pravdivá. Nebyla to jeho historka, sám ji jen slyšel od jiného lovce divokých mustangů a také jí moc nevěřil. Nevím, proč jsem si na ni právě teď vzpomněl.“

„To je jedno. Jen vypravuj.“

„Nevím, kde se to stalo, snad ve Skalistých horách, tady někde to prý bylo – lovci zahnali divokého mustanga do soutěsky, která končila propastí. Nespěchali. Věděli, že jim neuteče, a stáli proti němu s lasy v rukách. Vpravo i vlevo byly skály úplně kolmé a za ním propast tak široká, že by musel mít křídla, aby ji přeletěl. Šli pomalu k. němu, a když jeden z lovců zatočil lasem nad hlavou, mustang skočil.“

„Do propasti?“

„Jinam skákat nemohl.“

„Pokusil se o nemožné? Pokusil se ji přeskočit?“

„Ne. Prostě skočil. A zabil se.“

„Ano. Rozumím.“

„Ten lovec vypravoval, že kůň věděl, co dělá. Mohl si vybrat mezi lasem a propastí.– Třeba něco o lasech už věděl. Anebo o nich nic vědět nechtěl. Mohl si vybrat. Propast, nebo laso. A vybral si propast.“

POSLEDNÍ VÝSTŘEL

Dne 15. června oznámili, že ten dobrovolník, jenž pojede sám se zprávami úřadními do Camp Contonmentu, obdrží tam propuštění ze služby. Veliká touha po domovu rozburácela se v prsou mých po tolika svízelích a já se odhodlal snadno. V sedm hodin večer jsem vsedl na koně a rozloučiv se s druhy, byl jsem provázen zpěvem písně „Georgia“, vlaním šátku a voláním hurá.

Ludvík Pregler v kalendáři „Amerikán“, 1880

„Já!“

Věděl, že asi nebyl jediný, kdo zvedl ruku, a nebyl snad ani jediný, kdo vykřikl: já, ale určitě byl první, protože byl připraven zvednout ruku a vykřiknout já dávno před tím, než druhý poručík Lewis vyslovil svou nabídku.

Stačil si ještě vzpomenout na tu chvíli, kdy se křoví rozhrnulo a na prérii se vynořil jelen. Nejkrásnější jelen, jakého v životě viděl. Teď!

Ta příležitost se mi už nikdy v životě nevrátí. „Já!“ vykřikl ještě jednou.

Možná že pocit, který druhý poručík Lewis vzbuzoval u lidí, kteří ho neznali, sám dobře znal a předem s ním počítal, asi jako falešný hráč počítá s esem v rukávě. Někdy vypadal trochu rozpačitě a přitom v příští vteřině už dokázal být asi lak rozpačitý jako útočící puma. Někdy se zdálo, že má trochu dlouhé vedení, ale vždycky včas mu v očích zablýskala světýlka poznání.

To se v tu chvíli stalo. Podíval se na Ludvíka a pochopil všechno. Usmál se, váhavě a skoro smutně, než řekl: „Dobrá, budeš to ty, Ludvíku Preglere.“ Bylo rozhodnuto.

Potom, když už seděli nad rozevřenou mapou, oznámil Lewis skoro slavnostně.

„Povezeš důležité zprávy od generála Milese. Musejí být v pevnosti zítra ráno ještě před východem slunce.“

„Nevadí. Už jsem se smířil s pomyšlením, že dneska v noci asi nebudu spát.“

Lewisovi zacukalo v koutcích úst.

„To si piš, že nebudeš!“

„Ano, sire.“

„Humor ti nechybí. Třeba se ti bude cestou hodit. Ale ještě víc budeš potřebovat štěstí.“

„Mám takové štěstí, že kdykoliv spadnu do vody, vždycky vyplavu s rybou v zubech.“

„A odvahu.“

„Tu bych mohl prodávat.“

„A smysl pro orientaci.“

„Znám krajinu, kterou pojedu.“

„V noci vypadá jinak.“

„Dneska bude jasná noc.“

„To je dobře, snad bude, ale v tom případě bude také dost vidět na tebe.“

„Ještě dřív, než mě nějaký Ogallala zblejskne a než ho stačí něco napadnout, budu už za horama.“

„Budu ti držet palce.“

„Děkuji vám, sire.“

„Překreslíš si mapu cesty. A vtiskneš si ji do paměti tak, že se na ni nebudeš muset ani jednou podívat. Které jsou hlavní orientační body, už víš.“

„Černé skály. Stezka zlodějů a Swenův potok.“

„Musíš je najít.“

„Najdu je, sire.“

„Kde budeš mít Severku, až uvidíš Černé skály?“

„Vpravo, sire.“

„Přinutíš Siváka, aby běžel, jako kdyby mu za zadkem hořelo.“

„Nepoběží – bude letět, sire.“

V té chvíli záleželo Ludvíkovi jenom na tom, aby Lewise přesvědčil, že si vybral dobře. A bude z toho venku. Na pocity si čas vždycky udělal, a i když visel Lewisovi očima na rtech, připraven vyvrátit každou pochybnost dřív, než ji stačí vyslovit, měl ještě čas uvědomit si, jak to vlastně bylo v ty poslední měsíce. Ne, nepotřeboval metaforu, aby věděl, co prožil, ale byla najednou tu a neptala se, zda ji potřebuje, nebo ne.

Bylo to, jako kdyby kámen nad řekou pod ním najednou ujel, a on spadl do proudu. Neměl strach, že se utopí, anebo měl, samozřejmě že měl strach, ale skoro nebyl tak důležitý jako poznání, že řeka ho odnáší někam jinam, někam, kde nechtěl být. To je dobře, že se zase drží břehu a že od této chvíle si už zase bude volit svoje cesty sám.

Prožil s Lewisem příhody, o jakých, než přišel na Západ, jenom četl v dobrodružných knížkách.

Co nemá břink, na to kašlu! To mu kdysi řekl odvodní seržant Kramer.

Měly břink a čím později na ně bude vzpomínat, tím víc budou břinkat.

„To bylo opravdu dobré, jak jste nás tenkrát vyvedl z hořící prérie, sire. Nikdy na to nezapomenu.“

Už nebyl voják. Jenom měl na sobě ještě uniformu, ale už byl z té modré řeky venku, mohl si dovolit to říci. Škoda že Lewis má na koženém kabátě zlaté knoflíky. Mohli by třeba být přátelé – jenomže má zlaté knoflíky na kabátě a to je nezměnitelné.

„Děkuji vám, sire,“ dodal.

„Také já ti děkuji, Ludvíku. Ještě se uvidíme. Přijď si pro zprávy v sedm.“

„Ano, sire.“

Teprve když sedlal Siváka, si uvědomil, že vlastně z té modré řeky tak docela venku není. Ještě musí projet indiánským územím do pevnosti. Skoro na to zapomněl.

Neměl rád loučení. Už měl skoro všechna za sebou, jen ještě Michael a Dan. Škoda že nemohou jet s tou zprávou tři.

„Michaeli?“

„Ano.“

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„Samozřejmě že můžeš.“

„Proč jsi přišel do Ameriky? A proč jsi teď tady?“

„Ze zvědavosti.“

„A to je všechno?“

„V podstatě ano. Víš – Americe se přece také říká Nový svat. A není to totéž, jako se u nás v Evropě říká třeba Nové Město. Nejdřív tam nebylo a potom ho postavili, kousek od Starého Města, a proto mu říkají Nové Město, ale žijí v něm lidé stejné životy jako ve Starém Městě.

Amerika je jinak ‚nová‘. Hodně jsem o tom četl. Každý spisovatel psal něco jiného, ale něco měli všichni společného. Byl to ‚nový svěť, o kterém psali, a byl jiný než ten starý. Chtěl jsem to vidět.“

Vždycky připadal Michael Ludvíkovi trochu záhadný, nikde doma a nikde úplně cizí, odjinud, ale jako kdyby se neměl kam vracet.

„Třeba se mi budeš smát, anebo se na mě budeš zlobit, ale někdy jsem si myslel, že jsi ve Francii někoho zastřelil a teď se bojíš zpátky, aby tě nezavřeli.“

„Ty jsi u vás doma někoho zastřelil?“

„Ne, ale my jsme měli pole, na kterých rostlo skoro jenom kamení. A žádnou naději, že budeme mít někdy pole, na kterých poroste něco jiného.“

„Ano, to je také dobrý důvod, proč hledat Nový svět.“

„A co si myslíš o tom, co tady děláme?“

Ludvík byl v pokušení říci: děláte, ale včas se kousl do jazyka.

„Co si myslíš o Siouxech a Ogallalech?“

Tentokrát mu Michael neodpověděl. Aspoň ne přímo.

„Ty si myslíš, že jsi byl jediný, kdo se přihlásil, že pojede s tou zprávou – jen proto, aby mohl říct indiánským válkám sbohem?“ zeptal se místo odpovědi.

„A kdo se ještě hlásil?“

„Nevím přesně, snad deset rukou se zvedlo. Také Dan se přihlásil. A já.“

„A proč si Lewis vybral právě mě?“

„To ti také mohu říct.“

„Tak mě nenapínej a řekni tni to.“

„Ze strachu.“

„Nedělej si legraci.“

„Kdybys viděl, jak ses tvářil, tak bys to pochopil. Měl ses kouknout na sebe do zrcátka a bylo by ti všechno jasné. Kdyby neřekl: budeš to ty, Ludvíku Preglere, tak bys po něm skočil. Tak ses aspoň tvářil. A on ti na to skočil. Neměl chuť se s tebou prát.“

Michael se rozesmál.

„Byl jsem první,“ řekl Ludvík, a ani nevěděl, kde se v něm najednou vzal ten provinilý pocit.

„To taky.“

„Odpusť.“

„Ne – to je v pořádku. Rád bych jel, ale když nemůžu jet, jsem rád, že to budeš ty.“

„Nezapomeň mi napsat,“ řekl ještě Ludvík a najednou ani nebyl rád, že je z té řeky modrých uniforem venku.

„Nezapomeň.“

„Ne, nezapomenu.“

„A přijeď za mnou do Chicaga.“

„To víš, že přijedu.“

„Máš mou adresu?“

„Mám. Na shledanou, Ludvíku.“

„Jsem opravdu moc rád, že jsem tě potkal, Michaeli, ale radši bych tě byl potkal někde jinde.“

„Já vím, Ludvíku.“

Ještě si naposled podali ruce. A ještě naposled neviditelná ruka posadila Michaelovi na hlavu neviditelný cylindr.

„Šťastnou cestu, Ludvíku.“

Ještě si prohlédl sedlové řemeny, zda se v nich neskrývá nějaká jizva a zda pod ním neprasknou právě ve chvíli, kdy je bude nejvíc potřebovat. Jizev na nich byly spousty, ale žádná se před ním neskrývala a žádná se nedělala menši, než doopravdy byla. Snad vydrží. Vlastně určitě vydrží. Muší vydržet.

Vydal se za Danem.

„Budu na tebe čekat v Chicagu,“ řekl.

„Platí.“

„Adresu znáš.“

„Neboj se, já tě najdu.“

Pokusil se o vtip. Moc se mu nepovedl.

„Kdybych nebyl doma, klíč bude pod rohožkou.“

Dan ubalil dvě silné cigarety.

„To je pro Siváka,“ řekl. „A už upaluj!“

Zapomněli si podat ruce.

Když potom už seděl v sedle a kolem sebe měl dvě setniny vojáku, kteří na něho křičeli jeden přes druhého samé dobré rady, které mu v příštích hodinách nebudou k ničemu, pochopil, že mu v té chvíli asi nikdo příliš nezávidí, že sedí v sedle, ale až bude svítat – pokud se do té doby v sedle udrží – by si to s ním vyměnili. Uvědomil si, že pojede hodiny tmou a tma nebude to nejhorší, co muže na cestě potkat.

A pak někdo dostal ten šťastný nápad, že by mu vlastně měli ještě zazpívat na cestu.

Co?

No přece Georgii.

V té chvíli Ludvík stiskl ostruhy a Sivák vyrazil.

Ještě včera pomáhala prý dělat z otroků svobodné lidi. Úžasné učinlivý šlágr. To je dobře, že zpívají právě Georgii. Aspoň pojedu od první chvíle tryskem. Abych ji už moc dlouho nemusel poslouchat.

Celé měsíce nebyl vlastně nikdy doopravdy sám. Dokonce ani když medvěd mu žral z ruky jeho slaninu – i v té chvíli věděl, že nejdál za deset nebo dvacet kroků jsou lidé. Nebyli mu sice nic platní, ale byli tam. A když se v noci probudil, viděl aspoň jejich stíny kolem sebe. Tady leží Dan zkroucený do klubíčka – v noci si ještě uměl dát nohu za krk, ve dne už to nedokázal – a za ním Michael a ostatní. Vždycky byli aspoň dva, ale většinou měl kolem sebe neustále desítky lidí. Najednou byl sám. Bylo to divné. Skoro zapomněl, jak je to divné, být úplně sám.

Jed, Siváku, jed!

Už dávno neslyšel Georgii, a to bylo dobře.

Pomohla mi k rychlému startu. Děkuju mockrát.

Neslyšel nic, jen tlukot Sivákových kopyt, ale zato ten slyšel až příliš jasně, jako kdyby Sivák tancoval na velikém bubnu, takový to byl zvuk, ne, ještě mnohem silnější, jako kdyby pod ním vystřelovala děla jedno po druhém.

To musí být slyšet až k Mississippi, a ještě jen proto, že na Velké řece už houkají parníky a tlukot kopyt se v jejich chraplavém hlasu ztratí. Vzbouříme celý kraj. Jsem asi tak nenápadný jako slon v krámě plném porculánu.

Přidej, Siváku! To je naše jediná naděje. Přidej!

Nikdo za ním nejel. Rychle se stmívalo, už dávno měl hory za sebou a letěl prérií, opravdu skoro letěl, ale zdálo se mu, že i to je pomalé. Několikrát se otočil. Krajina za ním byla prázdná.

To znám. Nevěřím prázdným krajinám.

Drž se, Siváku! Jedeme domů.

Stačí, aby Sivák zakopl, a bude to můj poslední kotrmelec. Opatrně. Musím vydržet celou noc, musím jet rychle, ale pořád musím vědět, že když to bude nutné, pojedu ještě rychleji.

Přidej, Siváku!

Mám obálku? Nesmím ji ztratit.

Sáhl si na kapsu. Byla tam. Hranatá a tvrdá.

Už vyšly hvězdy a noc byla plná přízračných stínů, vynořovaly se a ztrácely, celá prérie se neustále propadala někam dozadu, ještě pořád měl Ludvík nepříjemný pocit, že palba kopyt zní jako bubnování na poplach, ale už mu to nepřipadalo tak zlé, protože prérie se neustále propadala dozadu, jako kdyby letěl proti příbojové vlně, takové to bylo, a zdálo se mu, že také bubnování kopyt nechával za sebou, a proto už na něm tolik nezáleželo.

Tam ať se třeba všichni zblázní, jenom když dopředu je cesta dál volná.

Ztratil pojem času a neklid, který v něm byl, se nějakým záhadným způsobem přenášel na Siváka, jako kdyby, věděl, že toto je jejich největší závod, běžel naplno a Ludvík ho ani nemusel příliš pobízet. Nepoužíval ostruhy, nekřičel: Přidej! přidej! leť! Jen v hlavě se mu vynořovaly útržky vět, ve kterých ta slova byla.

Přidej!

Přidej!

Leť!

Rychle, aby nám neujel vlak. Na téhle ztracené trati jede vlak každému jenom jednou za život.

Vydrž, Siváku! Prosím tě, vydrž!

Nevěděl, jak dlouhý čas uplynul, zatímco naslouchal, zda se za tlukotem kopyt nevynoří nějaká jiné zvuky – a potom je opravdu uslyšel. Nestaral se o to, co se děje za ním, kdyby zaznělo varování vpravo nebo vlevo, mohl strhnout Siváka opačným směrem, ale najednou uslyšel něco vpředu, tam někde jsou jezdci, blesklo mu hlavou a studený pot ho zašimral na zádech.

Co teď?

Nebudu střílet, dokud nebudu muset.

Bezděčným pohybem uvolnil řemínek, který zajišťoval jeho karabinu, sáhl po koltu a přitáhl Sivákovi otěže.

Tak kde jste?

Zastavil Siváka, cítil, jak se pod ním chvěje, a současně ještě zaslechl ten tlukot kopyt. Přicházel opravdu zpředu. Rychle se ztrácel. Objal Siváka, položil se mu na hřbet najednou malátný a skoro bez síly a pak se začal smát, trochu zajíkavě a křečovitě, ale jeho smích se rychle lepšil. To jsou ti jezdci – jeli proti němu, ale když se zastavil, také se zastavili, jako kdyby Ludvík tahal za otěže jejich koní.

Uvědomil si, že se polekal vlastní ozvěny. Proti nebi se před ním rýsovala silueta skal.

Kde je Severka?

Svítila tam, kde měla svítit. Vpravo.

Zapnul zajišťovací řemínek karabiny a vrátil kolt zpátky do pouzdra.

Siváku, jedeme dál!

Opět zazněl do ticha tlukot kopyt a také ti jezdci tam ve tmě proti němu se rozjeli. Byl u Černých skal. První část cesty měl za sebou.

Jedeme dál! Přidej! Do toho, Siváku!

Kolik je hodin?

Na tom nezáleží.

Jedeme! Přidej!

Tam někde daleko ve stříbrné tmě je Stezka zlodějů. Znal ji. Několikrát po ní jel a několikrát ji křižoval. Věděl také o oblé stráni s piňonovým hájem, která se zvedala nad Stezkou zlodějů.

Najdu ji i v noci?

Musím!

Jedeme, Siváku!

Ještě dřív, než ta noc minula, už se na ni nepamatoval. Snad to bylo tím, že byla utkaná z tisíců vteřin, ale vždycky všechno záleželo až na té příští.

Jak dlouho už jede?

Nevěděl.

Slabá medová záře se pomalu rozsvěcovala nad východním obzorem. Byl to teprve první náznak svítání, ale to už byl na pláni před pevností, ještě ji neviděl, ale už si by! jist, že je skoro u cíle. Tady se mu nemůže nic stát. Vlastně nemělo by se mu tady nic stát. K pevnosti indiáni přece nepůjdou.

Musím odevzdat zprávu před východem slunce!

Siváku, jedeme, už je to jen kousek!

Potom uviděl v dálce bránu pevnosti. Zmocnil se ho pocit úlevy. Srdce mu začalo jinak bít, vydechl jinak a také krajinu s příslibem slunce uviděl jinou, než byla dřív. Nevěděl, že napětí v něm bylo po celý ten čas tak veliké, teprve když minulo, si to uvědomil.

Je to pravda, že jsem u cíle?

Už viděl vojáka v bráně.

„Nesu zprávu od generála Milese.“

Nějaký důstojník vyběhl ze srubu. Ludvík seskočil z koně a podál mu hranatou, tvrdou obálku. Připadal si jako ve snu. Potom si uvědomil, že se mu uzda v ruce nějak divně zakroutila. Otočil se. Sivák ležel na zemi a křečovitě se chvěl.

„Siváku…“

Byl zalitý potem.

„Siváku.“

Marně se pokoušel postavit se znovu na všechny čtyři, už neměl sílu vstát a za několik vteřin neměl ani sílu se o to pokusit a skoro se zdálo – jak tam ležel v prachu a pokrytý potem – že taje, jako kdyby byl vymodelovaný z ledu, a teď, ve vycházejícím slunci, jako kdyby rychle tál.

„Siváku…“

Ludvík už viděl uštvané koně a pamatoval si také, co mu o nich vypravoval Dan. Znal hranici, za kterou už není naděje. Věděl, že může Sivákovi pomoci jediným způsobem. Ale třeba se stane nějaký zázrak.

„Na co čekáš?“ Snad to byl ten voják v bráně, snad někdo jiný, kdo vyslovil za Ludvíkovými zády tu otázku.

Ludvík vyndal z pouzdra kolt a zamířil.

„Sbohem, Siváku.“

Stiskl spoušť.

Brečel a nestyděl se za to.