Jack London

Mezi zlatokopy

DROBNÝ CHLAPÍK

„Přál bych si, abys ve všem, co děláš, nebyl tak tvrdohlavej,” protestoval Shorty. „Z tohohle ledovce mám opravdu nahnáno. Nikdo by ho neměl zlízat samotnej.“

Smoke se vesele zasmál a přelétl očima třpytící se stěnu maličkého ledovce vyplňujícíh konec údolí. Pak stručně zhodnotil situaci:

„Již máme srpen a dny se nám už po celé dva měsíce krátí. Ty se dobře vyznáš v zlatonosné žilovině, kdežto já ne. Já však mohu přinést potraviny, zatímco ty budeš hledat základní žílu. A tak tedy na shledanou. Vrátím se zítra večer.”

Otočil se a vyrazil na cestu.

„Mám tušení, že se něco stane!” volal za ním Shorty domlouvavě, ale v odpověd se ozval jen Smokův bezstarostný smích.

Smoke sestupoval malým údolím. Občas si setřel pot s čela a co chvíli drtil nohama vyzrálé horské maliny a křehké kapradí vyrůstající v sousedství ledových ploch chráněných před sluncem.

Brzy na jaře se Smoke a Shorty vydali vzhůru po Stewartově řece. Pronikli do úžasného, ohromujícího labyrintu oblasti, kde leželo Jezero překvapení, a pak strávili celé jaro a polovinu léta marným putováním. Užuž se chtěli vrátit, když tu se před nimi poprvé zableskla nevyzpytatelná, mámivá vodní plocha, jezero se zlatým: dnem, jež vábilo i klamalo celou generaci zlatokopů. “

Rozbili tábor ve starém srubu, který zde Smoke objevil při své předešlé návštěvě, a zjistili tři věci: že jezerní dno je hustě vystláno valouny zlata; že v mělčích místech je možno se pro zlato potápět, ale teplota vody je vražedná; a konečně, že odvodnění jezera ve zbývající, kratší části již tak dost krátkého severského léta je pro pouhé dva muže úkol nadlidský. Nezastrašilo je to, a když z velikosti valounů a z hrubé struktury kovu usoudili, že zlato se na dno jezera nedostalo z velké dálky, jali se pátral po základní žíle. Přešli mohutný ledovec, který se mračil na jižním okraji vodní hladiny, a dali se do prohledáváni matoucího, ošidného bludiště nevelkých údolí a kaňonů, jejichž říčky a potoky se způsobem zcela neobvyklým pro horské oblasti vlévaly, nebo aspoň kdysi v minulosti vlévaly do jezera.

Údolí, kterým Smoke sestupoval, se jako kterékoliv normální údolí ponenáhlu rozšiřovalo. Ale potom se dole sevřelo v úzkou soutěsku vytvořenou strmými skalními stěnami a náhle skončilo u vysoké příčné stěny. Potok - až dosud protékající údolím - mizel u samé paty této skalní hradby v kamenné suti, zřejmě aby si razil cestu v podzemí.

Smoke zlezl příčnou stěnu a z vrcholu hleděl na Jezero překvapení, ležící pod ním. Na rozdíl od kteréhokoliv horského jezera, jež kdy viděl, nebylo modré. Jeho výrazná hrášková zeleň svědčila o tom, že je mělké. A právě proto, že bylo mělké, dalo se odvodnit.

Všude kolem se vypínala změť hor s vrcholky a skalními převisy zbrázděnými ledem, groteskně ztvárněnými a seskupenými. Všechno bylo zpřeházené, bez ladu a skladu a bez systému - přízračný děs hodný Gustava Dorého. Bylo to tak fantastické, neskutečné, ba nemožné, že to Smokovi připadalo spíše jako jakási podivná, žertem vytvořená kosmická krajina než jako racionální část zemského povrchu. V kaňonech byla spousta ledovců, většinou malých, a jak se Smoke rozhlížel, jeden větší ledovec při severním břehu se náhle odtrhl a s burácivým rachotem za mohutného vzkypění a rozstříknutí vod se propadl. Na druhé straně jezera, zdánlivě ne dále než půl míle, přece však ve skutečnosti, jak Smoke dobře věděl, ve vzdálenosti pěti mil, uviděl Smoke skupinu smrků a osamělý srub. Smoke se znovu zahleděl tím směrem, aby se ujistil, že se nemýlí, a zřetelně rozeznal, že se z komína srubu kouří.

“Tedy ještě někdo jiný překvapivě nalezl Jezero překvapení,” usoudil Smoke, když se obracel, aby zlezl jižní stěnu.

Z jejího vrcholu sestoupil do malého údolí vystlaného květy a ospalého a líného včelím bzukotem. Tím, že řádně vyústilo u jezera, se chovalo tak, jak se každé rozumné údolí chovat má. Přece však s ním nebylo něco v pořádku - měřilo stěží sto yardů. a druhé straně končilo strmým útesem, tisíc stop vysokým, a přes něj se vodopádem vrhal střemhlav dolů potok a v mlžných závojích klesal v hlubinu.

A zde Smoke uviděl další kouř - vystupoval za skalním výčnělkem a líně se vznášel ve vlahém slunečním svitu. A když Smoke zahnul za roh, uslyšel jemný, lehký kovový klapot a v jeho rytmu veselé pohvizdování. A potom uzřel muže, který držel mezi koleny botu obrácenou podešví vzhůru a vesele do ní zatloukal cvočky.

“Budte pozdraven!” uvítal cizinec Smoka a ten k němu ihned pocítil náklonnost. “Jste tady právě včas na přesnídávku. Tamhle v konvici je kafe a jsou tam taky nějaký studený lívance a trochu sušený ho masa.”

“Ať jsem zatracen, jestli nevyužiju vaší pohostinnosti,” přijal pozvání Smoke. „Trochu jsem se při několika posledních jídlech omezoval, ale tamhle dole ve srubu mám spoustu potravin.”

“Na druhý straně jezera? Tam mám namířeno i já.”

“Tak se mi zdá, že Jezero překvapení se zalidňuje,” postěžoval si Smoke a vyprázdnil konvici.

“Ale jděte, to si jistě jenom děláte legraci, ne?” pravíl muž a na tváři se mu zračil údiv.

Smoke se zasmál. “Takhle to postihne každého. Vidíte tamhle na severozápadě za jezerem ty vysoké skalní římsy? Tam jsem jezero poprvé uviděl já. Bez jakéhokoliv varování. Prostě se mi náhle odtamtud zjevilo celé Jezero překvapení. A to jsem ho po pravdě už přestal hledat.”

„Se mnou to je to samý,” souhlasil muž „Už jsem se vracel a myslel jsem si, že už včera večer se dostanu ke Stewartově řece; a pak jsem se náhle vynořil v dohledu tohohle jezera. Ale jestli je to Jezero překvapení, kde je potom Stewartova řeka? A kde jsem vlastně po celou tu dobu byl? A jak jste se sem vlastně dostal vy? A vůbec - jak se jmenujete?”

„Bellew. Kit Bellew.”

„Jakže! Tak to vás teda znám.” Mužovy oči a tvář se rozzářily radostným úsměvem a jeho ruka se dychtivě napřáhla k Smokově pravici.

„ Už jsem o vás slyšel všechno možný.”

„Tak se mi zdá, že nejspíš sledujete černou kroniku, co?” pravil Smoke skromně.

„To ani ne,” zasmál se muž a zavrtěl hlavou. „Jenom nedávnou historii Klondiku. Vlastně bych vás byl nejspíš poznal, hned jak jsem vás uviděl, kdybyste byl oholenej. Vždycky jsem vás totiž pozoroval, jak jste to válel s těma profíkama, když jste se potýkal s ruletou u Losího parohu. Jmenuju se Carson - Andy Carson, a ani nevíte, jak mě těší, že se s váma setkávám.”

Byl to štihlý, pružný muž, kypící zdravím, s bystrýma, živýma černýma očima a přitažlivým kamarádským chováním .

„Tak tohle je teda Jezero překvapení?” zamumlal nevěřícně.

“O tom není vůbec pochyb.”

“A jeho dno je prej celý vymazaný zlatem?”

“Zajisté. A tady je trochu toho másla přímo z máselnice.”

Smoke vnořil ruce do kapes svého pracovního obleku a vytáhl odtud asi půl tuctu nuggetů.

“To je ta pomazánka. Stačí se ponořit ke dnu - je-li libo, třebas naslepo - a vzít si plnou hrst. Pak ovšem musíte uběhnout půl míle, abyste si obnovil krevní oběh.”

“No teda ať jsem zatracenej, sper mě ďas a všichni čerti ať mě odnesou do horoucích pekel, jestli jste mě nepředběh!” zaklel Carson podivně, s nádechem humoru, ale se zřejmým zklamáním. “A já si myslel, že mi to všechno přiklepnou a že to všechno shrábnu sám. No ale co se dá dělat - ať už tak nebo onak, aspoň jsem si užil legrace, že jsem se sem vůbec dostal.”

„Legrace?” zvolal Smoke. „Prosím vás, jestli se nám někdy podaří zmocnit se celého toho dna, pak Rockefeller bude ve srovnání s námi vypadat jako mizerného čtvrt dolaru.”

“Ale vždyť je to všechno vaše!” namítal Carson.

“To nic neznamená, příteli. Uvědomte si, že v celé historii hornictví nebylo dosud nalezeno takovéhle ložisko zlata. Bude zapotřebí vás, mě, mého přítele a vůbec všech našich přátel, které máme, abychom se k němu dostali. Všechny poklady Bonanzy a Eldoráda nakupené na jednu hromadu by neměly větší cenu než půl akru toho dna ?dole. Ovšem problém bude jezero odvodnit. Bude to stát milióny. Po pravdě se trochu bojím jenom jedné věci. Zlata je tam totiž tolik, že nepodaří-li se udržet pod kontrolou jeho uvádění na trh, znehodnotí se a jeho cena značně poklesne.”

“Tak tedy říkáte … ,” Carson v němém úžasu nedokončil větu.

“A jsem rád, že vás budu mít. Bude to trvat rok dva se všemi penězi, které se nám podaří sehnat, než odvodníme jezero. Ale provést to lze. Už jsem si obhlédl terén. Nicméně bude k tomu třeba všech schopných mužů v tomto kraji, kteří budou ochotni pracovat za mzdu. Budeme potřebovat celou armádu. Co však potřebujeme v této chvíli, jsou slušní lidé, kteří by se stali plnoprávnými společníky. Tak co, souhlasíte?”

“Jestli souhlasím! Copak na to nevypadám? Cítím se už natolik milionářem, že se vážně bojím přejít ten velkej ledovec. Teď bych si už nemoh dovolit zlámat si vaz. Přál bych si, abych měl ještě nějaký cvočky. Zatloukal jsem zrovna poslední, když jste se objevil. Jak to vypadá s vašima? Ukažte, podívám se na ně.”

Smoke zvedl nohu.

“No jo, úplně odřený a hladký jak kluziště!” zvolal Carson. “Je vidět, že jste v poslední době opravdu holdoval turistice. Počkejte chvilku, několik jich pro vás ze svejch bot vytáhnu a můžete si je zatlouct.”

Smoke odmítl.

“Ostatně,” pravil, “v místě, kde se dostaneme na led, mám uloženo v krechtu asi čtyřicet stop provazu. Když jsme tudy šli s mým společníkem, také jsme ho použili při přechodu. Uvidíte, že to všechno půjde jako na drátkách.”

Byl to těžký, perný výstup. Slunce oslnivě ozařovalo ledovou plochu a oba muži se zalévali potem a těžce oddychovali námahou. Na některých místech křížem krážem rozrytých nesčetnými trhlinami a puklinami nepokročili za hodinu nebezpečného zápolení více než o sto yardů. Ve dvě hodiny odpoledne, u velké kalužiny vytvořené v ledovci, navrhl Smoke, aby si odpočinuli.

“Poslyšte, spořádejme ještě trochu toho vašeho sušeného masa,” pravil. „Můj příděl byl poslední dobou spíše chatrný a třesou se mi kolena. Kromě toho nejhorší máme už za sebou. Ještě, tak asi tři sta yardů a dostaneme se ke skalám. a to už je pak víceméně snadná cesta, pravda, kromě dvou ošklivých průrev a jedné další, pěkně mizerné, kterou se dostaneme dolů k výběžku. Je tam chatrný most z ledu, ale se Shortym jsme se přes něj dostali docela dobře.”

Nad sušeným masem se oba muži seznámili blíže a Andy Carson se Smokovi svěřil se svými životními osudy.

“Prostě jsem věděl, že to Jezero překvapení najdu,” mumlal přemítavě mezi jednotlivými sousty. “Prostě jsem ho najít musel. Prošvih jsem Francouzský skaliska, propás jsem Velkej Skookum i Monte Cristo, a tak už zbylo jen Jezero překvapení, nebo to zabalit, zkrachovat a jít od toho. No a vidíte - jsem tady, Moje žena věděla, že ?ho najdu. Moje víra byla sice dost velká, ale kam se hrabu na ni! Je to prostě chlapík, terno, odvaha sama, spolehlivá až do konečků prstů, houževnatá až do aleluja, zkrátka bojovnice, která se nikdy nevzdává, prostě fajn ženská akorát pro mě, na kterou se člověk může spolehnout. Podívejte se na tohle.”

Odklopil víčko hodinek a Smoke spatřil, že na vnitřní straně pláště je nalepena malá fotografie světlovlasé ženy orámované z každé strany obličejem smějícího se děcka.

“Kluci?” zeptal se Smolce,

“Kluk a děvče,” odpověděl Carson pyšně. “Chlapec je o jeden a půl roku starší.” Potom si povzdychl. “Už mohli bejt větší, ale museli jsme počkat. Víte, byla nernocná. Na plíce. Ale nevzdala se a bojovala. Co jsme o takový nemoci tenkrát věděli? Když jsme se vzali, byl jsem zaměstnanej jako ouředníček na dráze. V Chicagu. Její rodina byla celá tuberkulózní. Tenkrát se v tom lékaři ještě moc nevyznali. Říkali, že je to dědičný. Celá její rodina to měla. Chytil to jeden od druhýho, jenže žádnej z nich si to neuvědomoval. Mysleli si, že se s tím už narodili. Prostě osud. Tak to brali.

První dva roky jsme žili s její rodinou. Nebál jsem se. V mojí rodině souchotě nikdy nebyly. A přece jsem je dostal. To mě přimělo, abych o tom přemejšlel. Zřejmě jsou souchotiny nakažlivý. Dostal jsem je, když jsem s nima dejchal vzduch pod jednou střechou. Tak jsme o tom uvažovali - tedy má žena a já - a pak jsme nechali plavat rodinnýho doktora a šli jsme ke specialistovi, kterej držel krok s dobou. A ten nám řek to samý, na co jsem už přišel sám, a prohlásil, že nám bude svědčit Arízóna.

Tak jsme zvedli kotvy a odjeli do Arizóny - jen tak, bez peněz, bez ničeho. No a tam jsem sehnal zaměstnání; začal jsem pást ovce, a ji jsem nechal ve městě. Bylo to plícařský město, vyhlášený na léčení plicních nemocí a nacpaný tuberákama až k prasknutí.

To se ví, když jsem pořád žil a spal na čerstvým čistým vzduchu pod širým nebem, začal jsem se brzy zotavovat. Někdy jsem byl pryč celý měsíce. Ale pokaždý, když jsem se vrátil, bylo jí zase hůř. Nějak se nemohla a nemohla zvetit. Ale učili jsme se, nabývali zkušeností. Vytáh jsem ji z města a šla se mnou pást ovce. Po čtyři roky - v zimě v létě, v chladu i v horku, za deště, sněhu i mrazu a tak dále - jsme nikdy nespali pod střechou a pořád jsme vandrovali sem a tam. Měl byste vidět, jaká se s náma stala změna - hnědý jako zrnka kafe, štíhlí jak Indiáni, houževnatý jak nevydělaná kůže. Když se nám zdálo, že jsme se uzdravili, odešli jsme do San Franciska. Ale bylo to předčasný. Druhý měsíc jsme oba začali slabě plivat krev. A tak jsme sbalili svejch pět švestek a s celým kurníkem jsme se vrátili do Arizóny k ovcím. A zase dva roky toho toulavýho života. A to nám pomohlo. Dokonalý uzdravení! Ale celá její rodina je mrtvá. Nechtěli nás poslechnout.

?A pak už jsme se definitivně vyflákli na velký města. Potloukali jsme se po tichomořským pobřeží a zalíbilo se nám v jižním Oregonu. Usadili jsme se v Rogue River Valley. Co vám mám víc povídat - jabka! Má to tam ohromnou budoucnost, jenže to zatím nikdo neví. Já jsem samozřejmě zakoupil půdu včas - dal jsem pouhejch čtyřicet za akr. Ale za deset let tam bude stát akr pět set.

Můžu vám říct, že jsme sebou pořádně hodili. Jsou na to potřeba prachy, a my jsme neměli do začátku ani cent. Museli jsme vystavět dům, postavit stodolu a nakoupit koně, pluhy a všechno ostatní. Žena učila dva roky na škole. A pak se nám narodil kluk. Ale to už jsme měli všechno pod střechou. Měl byste vidět ty stromy, co jsme zasadili - celejch sto akrů. No teď už brzo začnou rodit. Ale to víte, všechno jsme stačili jen taktak. A taky bylo třeba dřít se přesčas na hypotéku. A proto jsem tady. Žena by byla šla taky, kdyby se nemusela starat o děcka a o stromy. A tak se ona stará o tyhle věci a já jsem tady - zatracenej, proklatej, drahocennej, bařtipánskej milionář - ovšem pravda až budoucí.”

Přes širou ledovou plochu třpytící se oslnivým odleskem sluneční záře pohlédl šťastně až k zelené jezerní hladině při vzdálenějším břehu, naposled se podíval na fotografii a zamumlal:

“To je přece ženská, ta moje! Jaká byla houževnatá! Prostě ne a ne umřít, třebaže už byla skoro jen kost a kůže a uvnitř malej zbytek ohně, když jsme spolu šli pást ovce. Ba jo, i teď je pořád ještě hubená. Nikdy nebude tlustá. Ale je to ta nejhezčí hubenost, jakou jsem kdy viděl, a až se vrátím a stromy začnou rodit a děcka půjdou do školy, pojedu s ní do Paříže. Sám sice nejsem do tohohle města nijak mimořádně žhavej, ale ona po tom touží po celej život.”

“No a tady dole leží právě to zlato, které vás dostane do Paříže,” ujistil ho Smoke. “Je potřeba udělat jen jedno - dostat se na ně.”

Carson přikývl a oči mu zářily. “To vám teda řeknu ta naše farrna, to je nejkrásnější kousek sadařský půdy na celým tichomořským pobřeží. A podnebí je tam taky dobrý. Tam už naše plíce nikdy nechytnou tuberu. Víte, bejvalí tuberáci musej bejt náramně opatrný. Kdyby se vám snad někdy zachtělo se usadit, přijeďte se kouknout na naše údolí, dřív než se rozhodnete - to je všechno, co můžu říct. A to rybaření! Hrome! Chytil jste už někdy pětatřicetiliberního lososa na šestiuncovej prut? To je přece pravej boj! Skutečnej boj!”

?“Jsem lehčí než vy o takovejch čtyřicet liber,” řekl Carson, „Nechte mě jít napřed.”

Stáli na okraji průrvy. Byla obrovská a prastará, plných sto stop široká, s boky ohlodanými zubem času a nahoře se svažujícími, namísto aby vytvářely ostrou hranu a hned příkře spadaly dolů. Na tomto místě byla překlenuta spoustami do tuha slehlého sněhu, jenž byl vlastně již zpola ledem. Neviděli, kam až tato sněhová hradba sahá ?dolů, a tím méně se jim podařilo dohlédnout dna průrvy. Tento sněžný most se drolil, tál a hrozilo, že se každým okamžikem zřítí. Byly zde neklamné známky, že na některých místech se jeho část odtrhla teprve nedávno, a právě když most obhlíželi, uvolnilo se z něho asi půl tuny zledovatělého sněhu a padalo do hlubin.

“Vypadá to dost špatně,” přiznal Carson a chmurně zavrtěl hlavou. “A vypadá to ještě mnohem hůř, než kdybych nebyl milionářem.”

“Nicméně se do toho pustit musíme,” odpověděl Smoke.

“Jsme už skoro na druhé straně a nemůžeme se vrátit. A nemůžeme tu také celou noc tábořit na sněhu. Kromě toho žádná jiná cesta tu není. Prozkoumali jsme to se Shortym na míli daleko. Je ovšem také nutno přiznat, že most byl tenkrát v lepším stavu, když jsme ho přecházeli.”

“Musíme jít jednotlivě - a já musím jít první,” pravil Carson a vzal Smokovi z ruky část lana, stočeného do kotouče. “Vy budete povolovat provaz a já přenesu lano i krumpáč. Ale teď mi pomozte, abych se snáz dostal dolů.”

Pomalu, opatrně se spustil oněch několik stop, jež mu ještě zbývaly k mostu, a zastavil se, aby učinil konečné přípravy k nebezpečnému přechodu. Na zádech měl ranec s výstrojí. Kolem krku, tak, že mu spočívalo na ramenou, si stočil lano.

“Dal bych teď pěknou část z těch svejch miliónů za partu, která by tu postavila pořádnej most,” řekl, ale jeho veselý, rozmarný úsměv usvědčoval jeho slova ze lži. Pak dodal: “Je to v pořádku - dovedu přece lézt jako kočka.”

Krumpáč a dlouhou hůl, které užíval jako horolezecké, držel vodorovně a balancoval jimi jako provazolezec. Zkusmo vysunul jednu nohu kupředu, zase ji stáhl zpět a s viditelným, přímo fyzickým úsilím se uklidnil a soustředil.

“Přál bych si, abych byl docela švorcovej,” usmál se vzhůru na Smoka. “Jestli se mi tentokrát podaří tomu milionářství uniknout, tak už milionářem nikdy nechci bejt. Je to náramně nepříjemný.”

“Most je docela v pořádku,” snažil se ho povzbudit Smoke. “Říkal jsem vám přece, že jsem ho už před časem přešel. Radši mě nechte, abych to zkusil první.”

“Jenže vy máte tu nevýhodu, že vážíte o nějakejch čtyřicet liber víc,” odsekl mužik. “Jen žádnej strach, vzpamratuju se vcukuletu - jsem v pořádku vlastně už teď.” A vskutku se nyni okamžitě uklidnil a soustředil.

“No tak teda - za Rogue River a za jabka!” pravil a vysunul jednu nohu vpřed, tentokrát velmi pozorně a lehce. Pak zvedl druhou nohu a postoupil o krok. Velmi obezřetně a měkce kráčel dále, dokud nepřešel asi dvě třetiny ledového mostu. Zde se zastavil, aby prozkoumal proláklinu, kterou musel překročit a na jejímž dně byla čerstvá trhlina. Smoke přihlížel a uviděl, jak Carson pohlédl stranou do průrvy a pak se začal lehce kymácet.

“Dívejte se nahoru!” zahřímal Smoke. “No tak! Jděte dál!”

Malý chlapík uposlechl a po celý zbytek cesty již nezakolísal. Sluncem rozrušený svah při vzdálenějším okraji průrvy byl kluzký, nikoliv však strmý, a Carson se vyškrábal vzhůru k malé římse; zde se obrátil a usedl.

“Teď jste na řadě vy!” zvolal na druhou stranu. “Ale jděte pořád rovnou za nosem. Jen žádný dívání dolů. Právě to mě vyvedlo z míry. Jen pořád pěkně kupředu, v tom je celej ten trik. A hněte sebou! Je to už zatraceně zpuchřelý.”

Smoke uchopil svou hůl uprostřed, ve vodorovné poloze ji pečlivě vyvážil a vydal se na cestu. Že most je v posledním tažení, bylo zřejmé. Náhle pocítil Smoke pod nohama zachvění, mírný pohyb ledové masy a potom silnější, hrozivější záchvěv. Hned nato následovalo jediné ostré zaprasknutí. Smoke věděl, že se za ním něco děje. I kdyby ho nebylo varovalo nic jiného, poznal by to podle napjatého, strnulého, úzkostného Carsonova obličeje. Zespodu se ozývalo slabé, nezřetelné zurčení vody a Smokovy oči bezděčně zatěkaly do třpytivé zející hlubiny. Ihned je však zase stočil na cestu před sebou. Když překročil již dvě třetiny mostu, došel k proláklině. Ostré hrany trhliny, jen mírně narušené sluncem, dokazovaly, jak nedávno vznikla. Právě zvedal nohu, aby ji překročil, když se trhlina začala pomalu rozšiřovat; přitom se ozvalo několikeré ostré zapraskání. Skočil, prodlužuje tak krok, který již započal, ale obroušené hřeby jeho boty se na druhé straně sklánějící se stěny sesmekly. Upadl na obličej, a aniž se zastavil, sklouzl do trhliny. Nohy mu vlály ve vzduchu a hrudí nalehl na hůl, kterou se mu při pádu podařilo strhnout napříč pod sebe.

První, co pocítil, byla nevolnost způsobená ochromujícím zrychlením tepu; a první jeho myšlenka byla spojena s údivem nad tím, že nepadá dále. Za ním se ozýval hrozivý praskot. Prudké zimničné otřásání, ledové masy rozechvělo hůl, na které ležel. Zdola, odkudsi ze samého srdce ledovce, přicházelo tlumené, duté hřmění, jak v dálce dopadaly uvolněné masy sněhu na dno. A přece most, odtržený na jedné straně od své opory a s trhlinou uprostřed, stále ještě držel, i když ta jeho část, kterou Smoke právě překročil, se teď skláněla pod úhlem dvaceti stupňů. Smoke viděl, jak Carson, usazený na své římse, s nohama zapřenýma do tajícího zledovatělého povrchu, si rychle odvíjí lano s ramen.

“Počkejte!” zvolal mužík. “Nehejbejte se, nebo celej ten cirkus slítne!”

Bystře odhadl vzdálenost, s krku si strhl šátek, přivázal jej k lanu, a pak provaz nastavil ještě dalším šátkem, který vyňal z kapsy. Lano, spletené ze saňového řemení a z krátkých kusů surové kůže svázaných dohromady, bylo lehké a pevné. Hozeno obratnou rukou, hned napoprvé šťastně dosáhlo cíle a Smoke je sevřel svými tápajícími prsty. Pokusil se vyručkovat po něm z trhliny, ale Carson, který si lano opět přivázal k pasu, ho zadržel.

“Taky si ho kolem sebe pevně uvažte,” vybídl ho.

“Jestli se zřítím, strhnu vás s sebou,” namítal Smoke.

Malý chlapík však projevil mimořádnou ráznost. “Buďte zticha!” nařídil mu. “Váš hlas by moh celou, tu rachotinu uvést do pohybu.”

“Jestli začnu padat … ,” začal Smoke.

“Krucinál, držte už hubu! Nezačnete padat. A teď udělejte, co vám řeknu … Tak je to správný - pod ramena s ním! Uvažte ho hezky pevně. No a teď do toho! No tak, zkuste se dostat kupředu, ale opatrně a zvolna. Já budu ubírat a vy jen pomalu lezte. To je ono. Zvolna, zvolna!”

Smoke byl ještě deset dvanáct stop daleko, když se most konečně počal bortit. Nehlučně, škubavě se hroutíl a stále víc a víc se nakláněl.

“Rychle!” zvolal Carson a ubíral a přes ruku navíjel lano, jež se uvolňovalo, jak Smoke spěšně lezl nahoru.

Ve chvíli, kdy se most propadl do hlubmy, Smoke zoufale zatínal prsty do tvrdé stěny průrvy, ale jeho tělo klesalo dolů spolu s řítícími se spoustami zledovatělého sněhu. Carson, sedící vzpřímeně nad ním, s nohama roztaženýma a pevně zapřenýma, naléhal na lano a usilovně je táhl vzhůru, čímž zhoupl Smoka k boční stěně; zároveň však byl sám vytažen ze své prohlubně. Jako kočka se mužík obrátil, a zatímco prudce klouzal dolů, divoce hmatal po ledové stěně hledaje oporu. Pod ním, oddělen od svého společníka čtyřiceti stopami napjatého lana, tápal Smoke po zledovatělé stěně stejně divoce; a ještě dříve než hřmění zdola ohlásilo dopadnutí mostu, oba muži se zastavili. Carson se zarazil první a těch několik liber tahu, jimiž napjal lano, pomohlo Smokovi, aby se zastavil i on.

Oba vězeli v nehlubokých výklencích, ale Smokova prohlubeň byla tak mělká, že i když se Smoke křečovitě tiskl ke stěně, přece by byl klouzal dále, kdyby nebylo oné nevelké pomoci, kterou mu poskytovalo lano. Visel těsně nad vyčnívající oblinou srázu a nemohl vidět pod sebe.

Uplynulo několik minut, během nichž se oba muži seznamovali se situací a rychle se učili, jak se pevně přimknout k mokrému, kluzkému ledu. První promluvil malý chlapík.

„Hrome!” vyrazil ze sebe. A o minutu později řekl: “Kdybyste se moh na moment zakopat a uvolnit ten špagát; otočil bych se. Zkuste to!”

Smoke se o to pokusil a pak se znovu opřelo lano. “Je to dobré - dokážu to. Jen mi řekněte, až budete připraven. Ale pak dělejte rychle. Dlouho to nevydržím.”

“Nějaký tři stopy pod sebou vidím opory pro paty,” pravil Carson. “Nebude to trvat ani vteřinu. Jste připravenej?”

„Začněte!”

Byla to namáhavá práce, sklouznout dolů o yard, otočit se a vzpřímeně usednout. Ale bylo ještě nesnadnější pro Smoka zůstat naplocho přitlačený k ledové stěně a udržet se v prekérní poloze, jež kladla čím dál tím větší nároky na jeho svaly. A právě ve chvíli, kdy Smoke již pociťoval, že užuž začíná klouzat, lano se znovu napjalo a on pohlédl vzhůru do tváře svého společníka. Všiml si žlutého zabarvení jeho sluncem ožehlého obličeje, z něhož jako by zmizela všechna krev, a blesklo mu hlavou, jak asi vypadá jeho vlastní pokožka. Ale když spatřil, že Carson třesoucími se prsty neohrabaně tápe po dýce zastrčené v pochvě, usoudil, že nastává konec. Muž zřejmě dostal panický strach a chystal se přetnout lano.

“Nic na mě nedbejte!” blábolil mužík. “Nebojím se. Jsou to jen nervy - čert aby je vzal. V minutě budu v pořádku.”

A Smoke viděl, že se mužík sehnul, a s rameny takřka až mezi koleny, celý se horečnatě zachvívaje, jednou rukou slabě napíná lano a druhou rukou nemotorně vysekává a vyhlubuje v ledu důlky pro paty.

“Carsone,” vydechl Smoke, “vy jste pašák, skutečný pašák!”

Strhaný úsměv, jímž mu Carson odpověděl, byl příšerný, ale zároveň i tklivý.

“Nikdy jsem nesnášel vejšky,” přiznal se mužík. “Vždycky se mi z nich dělalo nanic. Nevadilo by vám, kdybych si na minutku odpočinul, abych se vzpamatoval? Potom ještě trochu vyhloubím ty stupy a vytáhnu vás nahoru.”

Smoke pocítil hřejivý záchvěv v srdci.

“Poslouchejte, Carsone,” řekl, “co byste měl udělat, je přeříznout provaz. Nikdy se vám nepodaří dostat mě nahoru, a nemá cenu, abychom tu zařvali oba. Vy sám se z týhle šlamastyky se svým nožem dostanete.”

“Držte hubu!” odpověděl Carson dotčeně. “Kdo tu vlastně šéfuje?”

A Smoke si uvědomil, že v této situaci byla zlost pro Carsonovy nervy účinným, posilujícím lékem. Pokud šlo o něho samého, tisknout se k ledu a nemít nic jiného na práci, než snažit se na něm udržet, mu drásalo nervy ještě více.

Zasténání a spěšný výkřik “Držte se!” ho varovaly. S obličejem přitisknutým k ledu vyvinul nejvyšší úsilí, aby se přimkl ke stěně. Ucítil, že se lano uvolnilo, a věděl, že Carson klouzá k němu dolů, Neodvážil se vzhlédnout, dokud znovu neucítil obnovený tah lana a nepoznal, že jeho společník se zase zastavil.

“Hrome, to bylo jen o chlup,” zablábolil Carson. “Sklouzl jsem dolů víc než o yard. Ale teď počkejte. Musím si vyrejpat nový důlky. Kdyby ten zatracenej led tak netál, měli bychom to už dávno v suchu.”

Malý chlapík přidržoval levou rukou lano, aby vyvinul tah oněch několika liber, jež postačily k tomu, aby se Smoke udržel, a pravačkou rýpal a sekal led. Tak uplynulo deset minut.

“No a teď vám teda řeknu, co jsem udělal,” zavolal Carson dolů. “Vyhloubil jsem vedle sebe opory pro paty a pro ruce pro vás. Opatrně, pomalu potáhnu za lano a vy prostě polezete nahoru, hezky přimknutej ke stěně a ne moc rychle. A teď vám řeknu, co uděláme nejdřív. Přidržím vás na laně a vy se zbavíte svýho rance. Rozuměl jste?”

Smoke přikývl a s nekonečnou opatrností a péčí rozepjal přezky popruhů svého zavazadla. Pohybem ramen uvolnil ranec a Carson viděl, jak Smokovo zavazadlo klouže přes výstupek a mizí z dohledu.

„No a teď se zbavím svýho!” zavolal dolů. “Jenom klid a zatím čekejte!”

O pět minut později začal usilovný výstup. Smoke si osušil ruce o vnitřní stranu rukávů a zuby nehty se drápal nahoru - tiskl, lepil se a lnul k ledové stěně, zatímco ho lano přidržovalo a pomáhalo mu vzhůru; sám by se byl nahoru nedostal. Měl však nevýhodu v tom, že vážil o čtyřicet liber více než Carson, a tak i když měl silné, vytrénované svaly, nemohl se přimknout k ledu jako jeho malý společník. Když ulezl asi třetinu vzdálenosti a dostal se až k místu, kde sklon byl strmější a led hladší a ne tak erodovaný jako doleji, cítil, že napnutí lana povoluje. Pohyboval se stále pomaleji a pomaleji. Nikde zde nebylo místo, kde by mohl zůstat a odpočinout si. Ani nejzoufa1ejším úsilím se již nedostal ani o píď výše; pak si uvědomil, že začíná klouzat.

“Padám!” zavolal varovně vzhůru.

“Já taky!” odpověděl Carson, drtě odpověď mezi zuby. “Tak uvolněte provaz!”

Smoke ucítil, jak jeho společník v marné snaze ho zadržet napjal lano ještě více, a potom se jeho rychlost zvýšila, proletěl kolem prohlubně, kde stál původně, přelétl přes výstupek a ještě předtím naposled zahlédl Carsona, jak překocen divoce mává rukama i nohama a snaží se čelit tahu lana, strhávajícímu ho do hlubiny. Když Smoke přeletěl přes výstupek, s překvapením zjistil, že pod ním není kolmá stěna. Jak klouzal po strmém úbočí, lano ho poněkud zadrželo, pak byla stěna opět povlovnější a konečně Smoke dospěl k dalšímu výklenku nad dalším výstupkem a tam se zastavil. Carsona nyní nemohl vidět, neboť mužík byl ukryt v místě, kde dříve stál Smoke.

“No hrome!” uslyšel Carsonův tetelivý hlas. “No hrome!”

Pak bylo chvíli ticho a potom Smoke cítil, že se lano hýbe .

„Co to děláte?” zvolal vzhůru.

„Dělám si další opory pro ruce a nohy,” zazněla rozechvělá odpověď. „Jen počkejte - dostanu vás nahoru co by dup. Nedbejte na to, jak mluvím. Jsem jenom trochu rozrušenej, ale jinak úplně v pořádku. Jen počkejte a uvidíte.”

„Drží mě jen vaše vlastní síla,” namítal Smoke. „Přitom, jak led taje, sklouznete dříve či později za mnou. Víte, co byste měl udělat? Odříznout mě. Slyšíte? Prostě nemá smysl, abychom tu zašli oba. Rozumíte mi? Jste největší malý chlapík, jakého kdy pánbůh stvořil, ale udělal jste už, co jste mohl, a víc nedokážete. Odřízněte mě!”

“Držte hubu! Teďka udělám díry, že bych moh vytáhnout koňský spřežení.”

“Už jste mě držel dost dlouho,” naléhal Smoke. “Nechte mě spadnout.”

“No kolikrát jsem vás asi tak držel?” otázal se Carson vzdorně.

“Párkrát jistě. Víckrát, než bylo zdrávo. Klouzal jste dolů po celou tu dobu.”

“A taky jsem se celou tu dobu učil, jak na to. Budu vás držet tak dlouho, dokud se odsud nedostaneme, rozumíte? Když mě pánbůh stvořil jako muší váhu, myslím, že nejspíš věděl, proč to dělá. A teď buďte zticha a nerušte mě. Pracuju.”

Následovalo několik minut klidu. Smoke slyšel kovové tepání a sekání nože a občas se přes výstupek přehouply drobty ledu a sjely až k němu. Žízniv, tiskl se rukama i nohama ke stěně, chytal tyto úlomky ústy, nechal je roztát a vodu polykal.

Náhle uslyšel zalapání po dechu, které přešlo v zoufalé zasténání, a ucítil, že lano povoluje. Smoke zaťal prsty do ledové plochy. Lano se ihned zase napjalo. Rychle, s úzkostí pohlédl na strmou stěnu, okamžik upřeně zíral vzhůru a pak uviděl, jak přes výčnělek k němu klouzá dýka obrácená špičkou dolů. Zachytil ji tváří, přitlačil ji ke stěně, ucukl při svíravě bolestí rozseknutého masa, přitiskl ji pevněji a ucítil, že dýka se zastavila.

„Jsem to ale nemotora,“ ozvalo se průrvou zaúpění. “Nic si z toho nedělejte, mám ji!” odpověděl Smoke. „Ano? Poslouchejte, mám v kapse celý klubko provázku. Spustím ho k vám a pošlete mi dýku nahoru.”

Smoke neodpověděl. Zápolil s náhlým přívalem myšlenek.

“Haló! Slyšíte? Už ho k vám spouštím. Zavolejte, až ho budete mít.”

Po ledě sklouzl malý kapesní nůž zavěšený na konci provázku. Smoke se ho zmocnil, bleskovým pohybem otevřel zuby a jednou rukou větší želízko a přesvědčil se, že je ostré. Potom kapesní nůž odvázal a ke konci provázku přivázal dýku.

„Táhněte!” zvolal.

S napětím pozoroval, jak dýka stoupá vzhůru. Ale v duchu viděl ještě něco více - drobného muže, který se bál, a přece zůstával nezlomný, který se chvěl, blábolil a tlachal a jemuž se hlava točila závratí, ale který ovládl své mdloby, úzkosti a nesnáze a hrál hrdinskou úlohu. Od chvíle, kdy se setkal se Shortym, Smoke si nikoho tak rychle neoblíbil. Byl to pravý požírač medvědího masa - horlivý ve svém přátelství, velkorysý až k sebezničení, se statečností, kterou chvějivý strach nemohl otřást. A pak i Smoke začal posuzovat situaci chladnokrevně. Pro dva zde nebylo naděje. Vytrvale sjížděli do nitra ledovce a byla to Smokova větší váha, jež strháva1a mužíka dolů. Carson se dovedl přichytit jako moucha. Sám by se byl jistě zachránil.

“Jedna nula pro nás!” ozval se hlas shora a snesl se přes ledový výstupek. “Teď se odtud dostaneme natotata.”

Strašné úsilí, s nímž se Carson snažil dodat svému hlasu bodré veselosti a naděje způsobilo, že se Smoke rozhodl.

“Poslouchejte, co vám teď řeknu,” pravil pevně a marně se přitom snažil zaplašit z mysli představu tváře Joy Gastellové.

“Poslal jsem vám nahoru tu dýku jen proto, abyste se odtud dostal. Rozuměl jste? Pokud jde o mě, odseknu se vaším zavíracím nožem. Buď tam dolů musí jeden, nebo tam půjdeme oba. Rozuměl jste?”

“Buď oba nebo nikdo,” ozvala se vzteklá, bručivá, ale roztřesená odpověď. „Kdybyste to moh vydržet ještě aspoň minutku … “

„Už jsem to vydržel až moc dlouho. Nejsem ženatý, nečeká mě žádná rozkošná hubená žena, žádná děcka ani jabloně. Rozuměl jste? Tak a teď si to štrádujte vzhůru a pryč odtud!”

„Počkejte! Proboha počkejte!” zavřeštěl Carson do hlubiny. „Tohle přece nemůžete udělat! Dejte mi možnost, abych vás odsud dostal! Uklidněte se, starej brachu! Uvidíte, že to dokážem. Docela jistě! Vydlabu si stupy, který udržej celej barák i se stodolou.”

Smoke neodpověděl. Pomalu, jemně, fascinován tím pohledem, řezal nožem, až jeden ze tří pramenů lana praskl a rozestoupil se.

“Co to děláte ?” vykřikl Carson zoufale. “Jestli se odříznete, nikdy vám to neodpustím - nikdy! Říkám vám, buď oba, anebo nikdo! Dostaneme se z toho. Jen počkejte! Proboha!”

A Smoke, zíraje na rozříznutý provaz, trčící pět palců před jeho očima, poznal strach s celou jeho slabostí. Nechtěl zemřít. Odvrátil se od třpytivé propasti zející poj ním a jeho mozek, zmítaný panikou, vybičoval všechen marný optimismus odkladu. Byl to optimismus inspirovaný strachem.

“Dobrá tedy!” zvolal vzhůru. “Počkám! Udělejte, co můžete. Ale říkám vám, Carsone, jestli začneme oba znovu klouzat, odříznu se.”

“Pche, na tohle zapomeňte! Jestli se pohnem, starej brachu, bude to vzhůru. Jsem jako omítka - udržel bych se tady, i kdyby to bylo dvakrát tak příkrý. Už teď mám vydlabanej docela pěknej důlek pro jednu patu. A teď buďte zticha a nechte mě pracovat.”

Uběhlo několik dlouhých minut. Smoke se celou svou bytostí soustředil na tupou bolest záděry na jednom svém prstě Měl záděru odstřihnout už ráno - bolela ho již tehdy – usoudil, a rozhodl se, že až se dostane z průrvy v ledovci, odstřihne ji okamžitě. Potom zblízka pozoroval záděru a prst s novým pochopením a z jiného hlediska. V jediné minutě, při nejlepším v několika málo minutách tato záděra, tento prst důmyslně skloubený a schopný činnosti, budou možná částí znetvořené mrtvoly na dně průrvy. Uvědomoval si svůj strach a nenáviděl se. Požírači medvědího masa jsou stavěni z tvrdšího materiálu. V zuřivosti sebevzpoury málem sekl nožem do lana, ale strach ho donutil, aby stáhl ruku a znovu se přimkl, roztřesený a potící se, ke kluzké stěně. Svou roztřesenost se snažil vysvětlit tím, že se při styku s tajícím ledem promáčí, ale v hloubi srdce cítil, že to není pravda.

Zasípání, zasténání a náhlé uvolnění lana ho varovaly.

Začal klouzat. Pohyb byl velmi pomalý. Lano se opět oddaně napjalo, ale klouzání neustávalo. Carson nemohl Smoka udržet a sklouzával s ním. Špička Smokovy nohy tápající níže a snažící se zarýt do ledové stěny se náhle střetla s prázdnotou - Smoke věděl. že přešla místo, kde začínal volný pád. Ale věděl také, že v příštím okamžiku jeho padající tělo strhne Carsona s sebou.

Děsivě si uvědomil, co je správné a nesprávné, a toto otřesné poznání v jediném okamžiku ubilo jeho vitalitu a rozdrtilo jeho lpění na životě. Slepě, zoufale ťal ostřím nože do lana, spatřil, jak se jeho prameny rozestupují, cítil, jak klouzá rychleji a potom padá …

Co se stalo pak, nevěděl. Nepozbyl vědomí, ale všechno proběhlo příliš rychle a neočekávaně. Namísto aby se řítil vstříc smrti, takřka okamžitě narazil nohama na hladinu, prudce usedl do vody a ta mu chladivě zalila obličej. Nejdříve si myslel, že průrva je mělčí, než předpokládal, a že bezpečně dosáhl jejího dna. Ale z tohoto bludu brzy vystřízlivěl. Protější strana nebyla dále než asi deset stop. Ležel v nádržce vytvořené ve výčnělku ledové stěny vodou, jež při tání ledovce kapala a crčela nahoře přes výstupek, několik desítek stop klesala volným pádem dolů a poznenáhlu vymlela tuto prohlubeň. Tam, kde seděl, byla voda asi dvě stopy hluboká a dosahovala až k okraji. Smoke se naklonil přes okraj a zíral na sta stop dolů do úzké propasti, spadající k bystřině šumící a kouřící na dně.

“Proboha, proč jsi to udělal!” ozvalo se zaúpění shora.

,,Haló!” zvolal Smoke vzhůru. “Slyšíš mě? Jsem v bezpečí a v úplném pořádku. Sedím tady v lavoru s vodou a jsem ponořený až po krk. A navíc jsou tady oba naše rance. Posadím se na ně. Je tu místo ještě asi pro půl tuctu jiných lidí. Kdybys sklouzl, drž se u stěny a bezpečně tu přistaneš. Ale prozatím raděj vylez nahoru a snaž se odtud dostat. Jdi do srubu. Rozhodně tam někdo je. Viděl jsem kouř. Sežeň nějaké lano nebo cokoliv, z čeho se dá udělat provaz, vrať se a vylov mě odtud.”

“Nehecuješ mě?” ozval se Carsonův nevěřící hlas.

“Namouduši a na sto hříchů. No a teď jdi a pospěš si, jinak tu zajdu zimou.”

Smoke se zahříval tím, že podpatkem boty vykopával v okraji ledu odvodňovací kanál. Ve chvíli, kdy se mu podařilo vypustit všechnu vodu, ozvalo se shora slabé zavolání, jež ohlašovalo, že Carson dosáhl vrcholu.

Potom se Smoke zabýval vysoušením svého oděvu. Pozdní odpolední slunce ho zalévalo teplými paprsky. Vyždímal šaty a rozprostřel je kolem sebe. Zápalky měl ve vodotěsném pouzdře a usušil si i dostatek tabáku a cigaretového papíru, aby si mohl kroutit cigarety.

O dvě hodiny později, když Smoke seděl nahý na obou rancích a kouřil, uslyšel shora hlas, který nemohl nepoznat.

“Haló, Smoku! Smoku!”

“Haló, Joy Gastellová!” zvolal v odpověď. “Kde vy se tu berete?”

“Jste poraněn?”

“Nemám dokonce ani sedřenou kůži.”

“Táta k vám dolu spouští provaz. Už ho vidíte?”

“Ano, už ho mám,” odpověděl. “Ale teď prosím ještě chvíli počkejte.”

“Co se děje? Co je s vámi?” ozval se po několika minutách její hlas, naplněný úzkosti. “Bože, vy jste jistě zraněn!”

“Nejsem. Oblékám se.”

“Oblékáte se?”

“Ano. Byl jsem si zaplavat. Jste připraveni? Ano? Tak táhněte! Teď’”

Nejdříve vypravil na cestu oba rance - za to ho Joy Gastellová pokárala - a potom se vydal na cestu vzhůru sám.

Joy Gastellová na něho hleděla rozzářenýma očima, zatímco její otec a Carson svinovali lano.

“Jak jste to jen mohl dokázat, sám se tak statečně odříznout?” zvolala. “Bylo to - bylo to prostě skvělé, jinak to nemohu nazvat.”

Smoke odmítl tuto poklonu mávnutím ruky.

“Vím o tom všechno,” trvala na svém. “Carson mi to řekl. Obětoval jste se, aby se zachránil.”

“Nic takového,” zalhal Smoke. “Viděl jsem tu plovárnu pod sebou po celou tu dobu.”

JAK VĚŠELI CULTUS GEORGE

Cesta vedla příkře vzhůru hlubokým prašanem dosud nezbrázděným saněmi a netknutým otisky mokasínu. Smoke, kráčející v čele, stlačoval křehké krystaly svými baculatými krátkými sněžnicemi. Vyžadovalo to plíce i svaly a Smoke se tohoto úkolu ujal s vervou a vkládal do něho veškerou svou sílu. Za ním, na povrchu, který zdusal, se namáhala šňůra šesti psů, a proudy jejich dechu, sraženého v páru, svědčily o úsilí, s jakým se drali kupředu, i o tom, jak nízká byla teplota. Mezi zadákem a saněmi se namáhal Shorty; svou váhu a sílu rozděloval mezi řídicí tyč a vlečné lano, neboť táhl saně zároveň se psy. Každou půlhodinu se se Smokem střídali; prošlapávání cesty sněžnicemi bylo totiž dokonce ještě obtížnější než práce u řídicí tyče.

Celá výprava byla svěží a měla dostatek sil. A tato lopota nebyla nic jiného než obyčejná tvrdá práce schopně vykonávaná - cesta přes předěl uprostřed zimy.

Na tomto perném úseku považovali deset mil denně za slušný výkon. Udržovali se v dobré formě, ale každého dne večer zalézali ke spánku do svých kožešin důkladně unaveni.

Byl to již šestý den, co opustili rušný zlatokopecký tábor Mucluc na Yukonu. Ve dvou dnech urazili s naloženýmí saněmí po vyježděné cestě padesát mil podél Losího potoka. Potom však přišlo zápolení s netknutým sněhem čtyři stopy hlubokým; ve skutečnosti to ani nebyl sníh, ale ledové krystalky natolik postrádající soudržnost, že když je člověk nakopl, proletěly vzduchem se slabým zasyčením, jako by to byl krystalový cukr.

Ve třech dnech se probrodili sněhem třicet mil vzhůru po Střevlím potoku a překročili řadu nízkých předělů, oddělujících navzájem množství bystřin tekoucích na jih do Sivašské řeky. A nyní se potýkali s velkým předělem kolem Lysých pahorků, kde je cesta povede dolů Dikobrazím potokem ke střednímu toku Mléčné řeky.

Proslýchalo se, že v oblasti poněkud výše proti proudu Mléčné řeky jsou ložiska mědi. A to byl jejich cíl - hora čisté mědi, kopec tyčící se půl míle napravo, vzhůru prvním potokem, který ústí do Mléčné řeky hned poté, co říční proud opouští hlubokou roklinu a vlévá se do hustě zalesněného údolí pod ní. Kopec poznají, až ho uvidí. Jednooký McCarthy ho popsal s dokonalou přesností. Nebylo možno jej minout - ledaže by McCarthy byl lhal.

Smoke šel v čele. Roztroušené smrčky vyrůstaly stále řidčeji a byly pořád menší. Náhle Smoke uviděl zcela odumřelý, na troud suchý strom stojící jim v cestě. Nebylo třeba se domlouvat. Smokův pohled opětoval Shorty stentorským “Hou!” Psi zůstali stát, dokud nespatřili, že Shorty rozvazuje saňové řemení a Smoke útočí na suchý smrk sekyrou; hned nato zvířata sklesla do sněhu, schoulila se do huňatých koulí a svými chundelatými ohony si přikryla měkké tlapky a čenich, vroubený jíním.

Oba muži pracovali s rychlostí, jaká se získává dlouhou praxí. V rýžovací misce, v konvici na kávu a v pánvi na vaření brzy tály navršené ledové krystaly ve vodu. Smoke vytáhl ze saní špalek fazolí. Byly již uvařené, s velkým množstvím na kostky rozkrájeného tučného vepřového a slaniny, a zmrzly do této přenosné, skladné a pohotově použitelné formy. Odsekl několik kusů sekyrou, jako by to bylo dřevo na topení, a dal je na pánev roztát. Na kost zmrzlé chlebové placky dal rovněž rozpéci a za dvacet minut od chvíle, kdy se zastavili, bylo jídlo hotové.

“Může bejt nějakejch takovejch čtyřicet pod nulou,” zamumlal Shorty ústy plnými fazolí. “No, doufám jenom, že se neochladí - ale taky, že nebude teplejc. Je to tak zrovna akorát na cestování.”

Smoke neodpověděl. S ústy plnými fazolí a s čelistmi v plné práci pohlédl náhodou na vůdčího psa, choulícího se asi šest stop od něho. Tento šedý, ojíněný huskie na něho upřeně hleděl s nezměrnou hloubavostí a s jakýmsi roztoužením, jaké se tak často třpytí a mží v očích severských psů. Smoke to znal velmi dobře, ale vždy ho znovu uchvacovalo ono fascinující kouzlo, onen neproniknutelný, nevysvětlitelný zázrak psího pohledu. Jako by chtěl ze sebe setřást jeho hypnotické působení, odložil svůj talíř i koflík s kávou, přikročil k saním a začal rozbalovat ranec se sušenými rybami.

“Hej!” zvolal Shorty káravě. “Co to vyvádíš?”

“Porušuji všechny zákony, pravidla, precedenty a zvyklosti cestování,” odpověděl Smoke. “Chci nakrmit psy uprostřed dne - jenom výjimečně. Pracovali tvrdě a mají před sebou ten poslední těžký úsek, kdy budou muset táhnout saně až na vrchol předělu. Kromě toho tamhle Bystroun na mě promluvil a snažil se mi sdělit těma svýma očima všechny možné nesdělitelné věci.”

Shorty se skepticky zasmál.

“Jen si je rozmazluj. Brzy jim budeš manikúrovat drápy a kadeřit ocasy. Doporučoval bych taky pleťovej krém a elektrickou masáž - pro tažný psy je to něco nárarnnýho. A někdy jim taky nadmíru prospívá jít do páry.”

“Nikdy předtím jsem nic takového neudělal,” bránil se Smoke. “A nikdy to už nebudu opakovat. Ale tentokrát je nakrmím, i když po pravdě myslím, že to zřejmě není nic jiného než pouhý vrtoch.”

“No, jestli je v tom nějaký tušení, nebo jak já tomu říkám, vnuknutí, dej se do toho,” řekl Shorty a jeho hlas prozrazoval, jak snadno se dá obměkčit a uchlácholit. “Člověk se má vždycky řídit svejma vnuknutíma.”

“Není to vnuknutí, Shorty. Bystroun prostě trochu roztočil mou představivost. V jedné minutě mi svýma očima sdělil více, než bych byl schopen vyčíst z knih za tisíc let. Jeho oči zrovna přetékaly tajemstvími života .. Pořád se tam nějak mihotala a komíhala, kroutila a vrtěla. Ale nesnáz je v tom, že jsem jim sice už skoro porozuměl, ale potom zase vůbec ne. Nejsem o nic moudřejší, než jsem byl předtím, ale už jsem to skoro měl.” Na chvilku se odmlčel a pak dodal: “Nedovedu ti to řádně vyložit, ale ty psí oči prostě přetékaly podněty a náznaky o tom, co je to život, vývoj, hvězdný prach a kosmická energie a vůbec všechno ostatní - prostě beze zbytku všechno.”

“Tedy převedeno do prostý, obyčejný američtiny, měls zkrátka a dobře nějaký vnuknutí,” trval na svém Shorty.

Smoke přestal házet sušené lososy psům - každému hodil jednoho - a zavrtěl hlavou.

“A já ti zase říkám, že jo,” přel se Shorty. “Smoku, je to jasný vnuknutí. Dřív než skončí den, něco se stane. Uvidíš! A ty sušený ryby nabudou svýho významu.”

“To bys mně musel dokázat,” odpověděl Smoke.

“Kdepak, já ti nic dokazovat nebudu. O to se postará sám den, ten ti to už dokáže docela dobře. A teď poslouchej, co ti řeknu. Já sám jsem z toho tvýho vnuknutí dostal taky vnuknutí. Sázím jedenáct uncí zlata proti tvejm třem obyčejnejm párátkám, že mám pravdu. Když mám nějaký vnuknutí, nebojím se na něj vsadit a řádně ho využít.”

“Ty vsaď párátka a já vsadím ty unce zlata,” pravil Smoke.

“Starou bačkoru. To by byla prachobyčejná zlodějna. Je přece jasný, že vyhraju já. Poznám přece, kdy mě zalehtá nějaký tušení. Dřív než skončí den, něco se přihodí a ty ryby nabudou na významu.”

“Starýho čerta se přihodí,” řekl Smoke opovržlivě ve snaze ukončit diskusi.

“No čertovský to teda bude, o tom není pochyb,” odpověděl Shorty. “A jsem ochotnej vsadit to samý co dřív proti dalším třem tvejm párátkám, že to bude jistě zatraceně čertovsky čertovský.”

“Tak tedy platí!” souhlasil Smoke.

“A vejhra je moje!” zajásal Shorty. “Šest kvalitních párátek z kuřecího peří mám v kapse.”

O hodinu později přešli vrchol předělu, kolem Lysých pahorků sestoupili kaňonem lomícím se pod ostrým úhlem jako paže ohnutá v lokti a scházeli po strmém otevřeném svahu sklánějícím se k Dikobrazímu potoku. Shorty, kráčející v čele, náhle stanul, načež Smoke zvoláním zadržel psy. Pod nimi stoupalo procesí lidských bytostí vlekoucích se a roztroušených na čtvrtině míle.

“Jdou jak na funuse,” podotkl Shorty. “Nemají psy,” řekl Smoke.

„Jo - tamhle dva chlapi táhnou saně.”

„Viděls, jak ten chlapík upadl? Tady něco nehraje, Shorty … Je jich asi tak na dvě stě.”

“Jen se podívej, jak se kymácej - jako by byli namazaný. A tamhle se kácí další.”

“Je to celý kmen. Jsou tam i děti.”

„Smoku, vyhrál jsem,” prohlásil Shorty. “Vnuknutí je vnuknutí - proti tomu prostě nemůžeš nic dělat. A tady se vyplňuje. Jen si ho prohlídni - nadouvá se a stoupá jako celý procesí nebožtíků.”

Když průvod Indiánů spatřil oba muže, vybuchl v zlověstný radostný řev a ihned zrychlil tempo.

„Namouvěru že jsou docela slušně namazaný,” poznamenal Shorty uznale a pokýval vážně hlavou. “Vidíš, jak padaj v celejch chomáčích a skupinách?”

“Podívej se na obličej toho chlapíka, co jde vpředu,” řekl Smoke. “Umírají hladem - to je to, co s nimi není v pořádku. Už snědli i své psy.”

“Co uděláme? Pokusíme se utýct?”

“A nechat saně a spřežení tady?” pravil Smoke vyčítavě.

“No, jestli neutečeme, tak nás jistojistě snědí. Hladově na to vypadají dost. - Buď zdráv, starej brachu. Co je s tebou? Nekoukej se takhle na toho hafana. Ten se nedostane na pekáč - rozuměls?”

Ti, co běželi vpředu, se k nim již přiblížili, shromažďovali se kolem a sténali a naříkali v jakémsi neznámém jazyce. Smokovi to připadalo groteskní a zároveň strašné. Byl to bezesporu hladomor. Jejich obličeje, s vpadlými tvářemi a s kůží napjatou přes kosti, vypadaly jako lebky umrlců. Přicházelo jich stále víc a více a tísnili se kolem saní, až Smoke a Shorty byli zcela obklíčeni touto zdivočelou tlupou. Jejich rozedrané, otrhané, odřené kožešinové a kožené oděvy byly ořezány a odsekány a Smoke pochopil, proč to udělali. Když spatřil scvrklé, vrásčité děcko na zádech jedné ze squaw, jež žmoulalo, cucalo a žvýkalo pruh špinavé ušmudlané kožešiny. Jiné děcko, jak pozoroval, vytrvale žvýkalo jakýsi řemínek.

“Zpátky! Jdi od toho!” křičel Shorty; po marných pokusech dohovořit se tou troškou indiánského nářečí, kterou znal, se vrátil k angličtině.

Indiáni, muži, ženy a děti, se kymáceli a vrávorali na třesoucích se nohou a stále se tlačili a drali kupředu. Jejich šílené oči slzely slabostí a žhnuly hltavou, hladovou touhou. Jakási sténající žena se propotácela kolem Shortyho a s roztaženými pažemi se svalila na saně a obejmula je. Za ní přiklopýtal jakýsi stařec; těžce oddychoval, supěl a lapal po dechu a třesoucíma se rukama se snažil rozvázat saňové řemení a dostat se na rance s jídlem, které byly vespod. Jeden mladý muž se pokusil s obnaženým nožem prorazit k saním, ale Smoke ho srazil nazpět. Celá horda se teď na Smoka a Shortyho divoce nahrnula a zakrátko byla rvačka v plném proudu.

Nejdříve je Smoke a Shorty jen zatlačovali a odstrkávali. Pak odráželi dav, šílený touhou po jídle, násadou biče na psy a svými pěstmi. A to vše se dělo na pozadí naříkajících a kvílejících žen a dětí. Tu a tam, asi tak na deseti místech, útočící Indiáni již rozřezali saňové řemeny. Bez ohledu na déšť kopanců a ran lezli muži po břiše k saním a snažili se vyrvat potraviny. Bylo je nutno doslova zvednout ze země a odmrštit je zpátky. A přitom byli tak slabí, že při sebemenším náporu nebo odstrčení padali. Ani v nejmenším se však nepokusili ublížit oběma mužům, kteří hájili saně.

Jen nesmírná slabost útočníků zabránila tomu, aby Smoke a Shorty byli přemoženi. V pěti minutách se hradba stojících zápasících Indiánů změnila v hromady válejících se lidí. kteří naříkali. sténali a kňourali ve sněhu, zatímco se jejich vytřeštěné, slzící oči upíraly na jídlo, jež pro ně znamenalo život a nad nímž se jim sliny sbíhaly v ústech.

A za tím vším se zvedalo kvílení žen a dětí.

“Buďte zticha! Proboha, buďte už zticha!” zakřičel Shorty, těžce oddychující po předchozí námaze, a zacpával si uši.

“Tak tohle bys teda rád, že jo?” zvolal, vrhl se kupředu a vykopl nůž z ruky muže, jenž se po břiše plazil sněhem a snažil se vůdčímu psu probodnout hrdlo.

“Je to strašné … strašné,” zadrmolil Smoke.

“Jsem z toho celej říčnej,” odpověděl Shorty, když se po zachránění Bystrouna vrátil ke Smokovi. “Namouduši jsem úplně propocenej. No a co teda uděláme s osazenstvem týhle ambulance?”

Smoke zavrtěl bezmocně hlavou. A pak se mu tento problém vyřešil. Jakýsi Indián se připlazil vpřed a namísto na saně upřel své oko na Smoka; a v jeho zraku pozoroval Smoke zápas zdravého rozumu, namáhavě se snažícího uplatnit. Shorty si vzpomněl, že tohoto muže praštil do druhého oka; to bylo nyní již zateklé a zavřené. Indián se nadzvedl na jednom lokti a začal mluvit.

„Já Karluk, já dobrý Sivaš. Já rozumět bostonský muž moc. My moc hladoví. Všichni lidi moc hladoví. Všichni lidi nerozumět bostonský muž. Já rozumět. My teď sníst jídlo. Všichni lidi sníst jidlo teď. My koupit jídlo. Mít moc zlato. Nemít jídlo. Léto losos nepřijít do Mléčná řeka. Zima, žádný karibú nepřijít. Žádné jídlo. Já mluvit k lidi. Já jim říct moc bostonský muž přijít po Yukon. Bostonský muž mít moc jídlo. Bostonský muž mít rád zlato. My vzít zlato, jít Yukon, bostonský muž nám dát jídlo. Moc zlato. Já rozumět bostonský muž mít rád zlato.”

Začal vychrtlými prsty neohrabaně cloumat řemínkem stahujícím pytlík, jejž sňal z opasku.

„Dělaj zbytečně moc rámusu,” vmísil se Shorty roztržítě do jednání. Řekni těm ženám a dětem. ať jsou zticha.“

Karluk se otočil a oslovil naříkající ženy. Muži, kteří mu naslouchali, vykřikli cosi rozkazovačným, pánovitým hlasem a ženy ponenáhlu umlkly a utišily i děti, jež byly nablízku. Karluk přestal cloumat provázkem a mnohokrát pozvedl ruce a roztáhl prsty.

“Tolik lidí mít smrt,” řekl.

A Smoke, sledující jeho počítání, věděl, že sedmdesát pět příslušníků kmene zemřelo hladem.

“Já koupit jídlo,” řekl Karluk, když otevřel váček a vyňal z něho veliký kus těžkého kovu. Také jiní muži následovalí jeho příkladu a na všech stranách se objevovaly podobné kusy kovu. Shorty jenom zíral.

“U Joviše!” zvolal. “Měď! Surová, červená měď! A oni si myslí, že je to zlato!”

“Ten být zlato,” ujistil je Karluk, když pohotově pochopil smysl Shortyho zvolání.

“A ti nebožácí na to vsadili všechno,” zamumlal Smoke.

“Jen se podívej! Tamten kus váží tak asi čtyřicet liber. Mají toho zřejmě stovky liber a táhli se s tím, když neměli dost sil, aby utáhli sebe. Poslouchej, Shorty, musíme je nakrmit.”

“No copak o to, řekne se to snadno. Ale co statistika? My a já máme dohromady baštu na měsíc - to je šest jídel násobeno třiceti, tedy dohromady sto osumdesát jídel. A tady máme dvě stě Indiánů s pravou, nefalšovanou, pěkně narostlou chutí k jídlu. A tak mi teda řekni, jak jim u všech všudy můžeme každýmu poskytnout i jen jedno jediný jídlo.”

“Jsou tu ještě potraviny pro psy,” odpověděl Smoke. „Dvě stě liber sušených lososů by nám mělo pro tuto chvíli vytrhnout trn z paty. Musíme to udělat. Všechnu svou naději upjali totiž na bělochy, víš?”

“No jo, a my je samozřejmě nemůžeme zklamat,” souhlasil Shorty. A proto nás teda čekaj dvě zatraceně ošklivý práce, a jedna je ošklivější než druhá. Jeden z nás musí zaklusat do Mucluku a přivést pomoc. A druhej tu musí zůstat, jednak aby spravoval tuhle nemocnici a jednak aby se s největší pravděpodobností nechal sežrat. Nezapomeň ve svý mladický nerozvážnosti, že nám to trvalo šest dní, než jsme se sem dostali, a i když se pojede nalehko a vloží se do toho všechno, nejde tu cestu zpátky udělat za míň než za tři dny.”

Asi minutu přemýšlel Smoke o vzdálenosti, kterou sem ušli, a míle si vyjadřoval v pojmu času měřeného svou schopností vynaložit maximální úsilí. “Dostanu se tam do zítřka do večera,” prohlásil.

“No dobrá,” souhlasil Shorty vesele. “Tak já teda zůstanu tady a nechám se sežrat.”

“Ale vezmu si s sebou jednu rybu pro každého psa a jedno jídlo pro sebe,” vyhrazoval si Smoke.

„A namouduši že to budeš zatraceně potřebovat, jestli se chceš do zejtřka do večera dostat do Mucluku.”

Smoke vysvětlil Indiánům prostřednictvím Karluka svůj plán. “Rozdělejte ohně, dlouhé ohně, mnoho ohňů,” pravil závěrem. “V Mucluku je mnoho bostonských mužů. Bostonský muž je velmi dobrý. Bostonský muž má mnoho jídla. Jenom pět spánků a přijdu nazpátek se spoustou jídla. Tenhle muž se jmenuje Shorty - je to můj velmi dobrý přítel. Zůstane tady. Bude teď velkým náčelníkem. Rozuměls?” Karluk přikývl a překládal.

“Všechno jídlo zůstane tady. Shorty ho bude rozdělovat. Je náčelníkem. Rozuměls?”

Karluk překládal a muži přikyvovali a vyráželi souhlasné hrdelní výkřiky.

Smoke zatím ještě zůstal s nimi a řídil práci a pomáhal, dokud záchranná opatření nebyla v plném proudu. Ti, kdo toho byli schopni, se plazili a vrávorali, aby nasbírali dostatečné množství palivového dříví. Zažehli dlouhé indiánské ohně, k nimž se vešli všichni. Shorty s pomocí asi dvanácti Indiánů a s krátkým klackem v ruce, aby mohl praštit dychtivé, hladové nedočkavce přes kotníky, se vrhl do vaření. Ženy začaly rozehřívat sníh ve všech nádobách, jež byly k sehnání. Nejdřív dostal každý tenký plátek opečené slaniny a potom lžíci cukru, aby se otupil nejostřejší břit jejich palčivé chuti k jídlu. Na ohních zažehnutých v kruhu kolem Shortyho brzy bublaly četné kotlíky a hrnce s fazolemi vařícími se klokotem a Shorty, hlídající ostražitým, zlostným pohledem ty, jimž říkal samozásobitelé, smažil a rozděloval Indiánům co nejtenčí lívance.

“Vařit ve velkým, to je moje,” řekl, když se loučil se Smokem. “A ty se jen hezky pořádně žeň kupředu. Klusej celou cestu tam a utíkej celou cestu zpátky. Bude ti to trvat celej dnešní den a ještě celej zejtřek, než se tam dostaneš, a zpátky nemůžeš bejt dřív než za další tři dny. Zejtra snědí poslední ryby, který jsme měli pro psy, a potom po tři dny nebudeme mít co do huby. Musíš sebou pohnout, Smoku, musíš sebou zatraceně pohnout.”

Třebaže saně byly lehké - celý náklad tvořilo jen šest sušených lososů, dvě libry zmrzlých fazolí se slaninou a spací potřeby -, Smoke nemohl dosáhnout potřebné rychlosti. Místo aby jel na saních a poháněl psy, musel se lopotit u řídicí tyče. Navíc, denní příděl práce si vlastně už odbyli a psi i Smoke ztratili již původní svěžest a sílu. Když překročili předěl a zanechali za sebou Lysé pahorky, snesl se dlouhý arktický soumrak.

Dolů po svahu dosáhl Smoke již lepšího času a často mohl i na chvilku vyskočit na saně a vydřít ze svých zvířat vyčerpávajících šest mil za hodinu. V hlubokém údolí na bezejmenném potoce ho zastihla tma a nakonec ho i zmátla. Potok zde protékal rovinou ve velikých podkovovitých zákrutech a Smoke, aby ušetřil čas, se nedržel jeho koryta, ale snažil se nadejet si po přímé cestě rovinou. Ale v době, kdy se snesla hluboká, smolně černá noc, octl se neočekávaně znovu v korytě potoka a tápavě se snažil nalézt správný směr. Poněvadž byl příliš moudrý, než aby se ještě více uchyloval z cesty, zažehl po hodině marného hledání oheň, nakrmil každého psa polovinou ryby a rozdělil své vlastní potraviny na dvě stejné části. Potom se zabalil do nočních kožešin a ještě dříve, než usnul, rozřešil hádanku, proč vlastně zabloudil. Uvědomil si, že se snažil zkrátit si cestu přes velkou rovinu, kde se potok nedaleko svého ústí rozvětvoval. A tím se zbytečně odchýlil od vytčeného směru asi o jednu míli. Nyní tedy byl v hlavním korytě potoka, o něco níže, než kde se Shortym překročili údolí a nevelkým přítokem putovali vzhůru k nízkému předělu na druhé straně.

Při prvním náznaku rozbřesku, vyrazil, aniž posnídal, a celou jednu míli se brodil sněhem proti proudu, aby se dostal na správnou cestu. A potom - stále ještě bez snídaně - muž i psi bez zastavení putovali přes množství nevelkých bystřin a předělů a pak dolů korytem Střevlího potoka. Ve čtyři hodiny odpoledne, když kolem rychle houstla tma, Smoke se konečně dostal na vyježděnou, dotvrda udusanou stezku vedoucí korytem Losího potoka k Mucluku. Padesát mil po něm - a jeho cesta bude u konce. Zastavil, aby si se psy odpočinul, rozdělal oheň, hodil každému psu zbývající polovinu lososa, dal rozmrznout a ohřát svou libru fazolí a snědl ji. Pak vyskočil na saně, vykřikl “Maš!” a psi tvrdě zabrali a nalehli na své náprsníky.

“Do toho, pejsci!” volal. “Maš! Kupředu! Vpřed, vpřed, za jídlem! A až do Mucluku žádné jídlo není! Zaberte, vy vlci! Zaberte!”

V Ančině dolu bylo již čtvrt hodiny s půlnoci. Hlavní místnost saloonu byla útěšně zaplněna lidmi a hučící kamna při nedostatečném větrání udržovala sál v zatuchlém, nezdravém teple. Pleskot žetonů a halas u stolku, kde byla v plném proudu hra v kostky zvaná kamerun, tvořily monotónní zvukovou kulisu stejně monotónnímu mručeni mužů, kteří porůznu posedávali nebo postávali a ve větších skupinách nebo ve dvojicích či trojicích spolu rozprávěli. Vážiči zlata se činili u svých vážek jako diví, neboť oběživem zde byl zlatý prach, a dokonce i ten, kdo si chtěl vypít u barového pultu za dolar whisky, musel ji zaplatit vážiči.

Stěny místnosti byly sroubeny z kmenů, na nichž byla ponechána kůra, a štěrbiny mezi nimi byly viditelně ucpány severským lišejníkem. Otevřenými dveřmi, jež vedly do tanečního sálu, sem pronikala dovádivá, čtveračivá melodie virginského reelu hraného na piano a housle. Právě proběhl tah čínské loterie a šťastný výherce teď propíjel asi s půltuctem kamarádů výhru, kterou si vybral u vážiče zlata. Stolky, kde se hrálo faro a ruleta, byly v plné činnosti a panovalo tam ticho. Stejný klid byl i u obou stolků, kde se hrál draw poker a stud poker, a každá z těchto karetních her měla svůj vlastní okruh zevlujících kibiců. U jiného stolku probíhala vážná, soustředěná hra jedenadvacet. Jen z místa, kde se hrál kamerun, se ozýval hluk, když hráč, jenž prudce vrhl své kostky na zelený amfiteátr stolku, při každém hodu v honbě za dlouho mu unikajícím počtem ok neustále vykřikoval: “Ach ty čtveráku! No tak pojď, čtyrko! No pojď přece, čtyrokej! Pojď, ty můj malej čtveráčkul Tak přines už domů ten špek, čtyrokej! No tak, čtyrokej, no tak teda, čtyrokej!”

Cultus George, veliký, silný, rozložitý Indián z Circle City, se opíral chladně, nezúčastněně a zasmušile o roubenou stěnu. Byl to civilizovaný Indián, jestliže žít jako běloch znamená být civilizovaný. A byl krutě uražen, třebaže urážka trvala už hodně dlouho. Po léta již konal práci bělochů. Vykonával ji po jejich boku - a často lépe než oni. Nosil stejné kalhoty jako oni, stejné pestré vlněné oděvy a tlusté košile. Stavěl na odiv stejně dobré hodinky, na svých nakrátko ostříhaných vlasech si česal pěšinku na straně a jedl i stejné jídlo - slaninu, fazole a mouku. A přece mu upírali podle jeho názoru největší rozptýlení a odměnu - whisky …

Cultus George si dovedl vydělat peníze. Vykolíkoval si již nejedno naleziště zlata a kupoval a prodával zábory. Dělal nejrůznější obchody. V minulosti sjednal s těmi, kteří ho vybavili zlatokopeckou výstrojí a potravinami, že budou mít podíl na nálezu zlata, který na výpravě snad učiní, a později sám poskytoval zlatokopům výstroj a potraviny za takovýchto podmínek. V současné době pracoval jako psovod přepravující zboží; za přepravení jedné libry nákladu od Šedesáté míle do Mucluku během zimy účtoval dvacet osm centů, za libru slaniny však třiatřicet centů - jak to bylo zvykem. Jeho váček se nadýmal zlatým prachem. Měl na to, aby si mohl dát mnoho skleniček alkoholického nápoje. A přece ho žádný barman neobsloužil. Whisky, nejříznější, nejrychleji působící, a jak se mu zdálo, nejdokonalejší požitek, jaký civilizace mohla poskytnout, mu byla odpírána. Tento zaslíbený nápoj mohl získat jen podloudnými, mrzkými a velmi nákladnými způsoby. Byla to diskriminace, kterou nenáviděl. A urážela ho dnes, stejně jako ho urážela již po léta: nadmíru hluboce. A právě dnes byl nadmíru žíznivý a obzvláště uražený a bělochy, jimž se tak horlivě snažil vyrovnat, nenáviděl hořčeji než jindy. Bílí muži mu blahosklonně dovolovali, aby utrácel své peníze u jejich hracích stolků, ale ani za dobré slovo, ani za peníze nemohl u jejich barových pultů získat alkoholický nápoj. A proto byl velmi střízlivý, velmi logicky uvažující a logicky i velmi zasmušilý a zlostný.

Virginský tanec v tančírně se chýlil ke svému divokému zakončení, ale nijak nevyrušil tři táborové opilce, kteří klidně chrápali pod pianem.

“Všechny dvojice promenádou k nálevnímu pultu!” bylo poslední zvolání ceremoniáře, když umlkla hudba. A právě když dvojice procházely širokými dveřmi do hlavní místnosti - muži v kožešinách a v mokasínech a ženy v nadýchaných jemných šatech, hedvábných punčochách a tanečních střevíčcích -, rozletěly se dvojité dveře a dovnitř znaveně vklopýtal Smoke Bellew.

Za malou chvíli se na něho soustředily takřka všechny pohledy a hluk v místnosti ponenáhlu ustával. Smoke se pokusil promluvit; ale pak si stáhl palčáky - sklesly dolů a zvolna se pohupovaly na svých šňůrkách - a prsty si prohraboval jinovatku svého dechu, jenž mu zamrzl na vousu během padesáti mil cesty. Chvíli nerozhodně stál, potom přešel k barovému pultu a opřel se o něj loktem.

Jenom muž u stolku, kde se hrál kamerun, dále vrhal své kostky, aniž otočil hlavu, a neustále vykřikoval: “Ach čtyrko, no tak, čtyrko!” Pohled držitele banku ulpěl na Smokovi a to upoutalo i pozornost pokřikujícího hráče. A tak nyní i ten, s kostkami pozvednutými, se otočil a strnule zíral na Smoka.

“Co se děje, Smoku?” zeptal se Matson, majitel Ančina dolu.

Smoke si prohrábl vousy a uvolnil zamrzlá ústa.

„Mám venku spřežení utahané až k smrti,” pravil chraplavě. „Jděte někdo a postarejte se o něj a já vám řeknu, co se děje.”

Několika krátkými slovy vylíčil situaci. Hráč v kostky - jeho peníze ležely na stole a dosud se mu nepodařilo lapit stále unikajícího čtyrokého - přistoupil ke Smokoví a ze všech přítomných promluvil první:

„V tom se musí něco udělat. To je jasný. Ale co? Vy jste měl čas přemejšlet. Jakej je váš plán? Vyklopte to.”

„Zajisté,” souhlasil Smoke. „Řeknu vám svůj názor. Musíme ihned vypravit několikery lehké saně. Na každé saně naložíme asi tak sto liber jídla. S psovodovou výstrojí a potravou pro psy to bude dělat o padesát liber více. Ale saně budou moci jet rychle. Předpokládejme, že vyšleme pět takových saní okamžitě - s nejrychlejšími spřeženími a s nejlepšími psovody, pravými polykači vzdáleností. Až přijedou na sypký, neuježděný sníh, saně se mohou střídat ve vedení. Ale musí vyrazit hned. V době, kdy se tam dostanou, Indiáni nebudou mít v nejlepším případě už po tři dni v ústech ani jediné sousto. A jakmile vypravíme tyhle saně, musíme za nimi s těžkými saněmi. Spočítejte si to sami. Dvě libry potravin na osobu a den, to je nejmenší dávka, s jakou můžeme ty Indiány slušně udržet na pochodu. To znamená, že potřebujem čtyři sta liber na den. A poněvadž jsou tam i staří lidé a děti, můžeme je do Mucluku přivést nejdříve za pět dní. No a teď - co v tom tedy uděláte?”

„Uděláme sbírku, abychom mohli koupit tu baštu,” řekl hráč v kostky.

„To jídlo zaplatím já …” začal Smoke netrpělivě.

“Tak to tedy ne!” přerušil ho hráč. „Tuhle rundu neplatíte vy, ale je to věc nás všech. Přineste někdo umejvadlo! Nebude to trvat ani minutu. A tady je počinek.”

Z kapsy vyňal těžký pytlík, rozvázal ho a vsypal do umývadla proud hrubého zlatého prachu a nuggetů. Avšak muž, který stál vedle, ho se zaklením chytil za ruku, škubl jí a obrátil ústí sáčku vzhůru, čímž proud zlatého prachu zastavil.

„Nebud’ svině!” zařval. “Nejseš jedinej, kdo má nějaký zlato. Nech taky něco pro mě!”

“Pche!” ušklíbl se hráč v kostky. „Člověk by řek, že je to vejprava za zlatem, jak se do toho zatraceně ženeš.”

Muži se tlačili kolem a strkali se mezi sebou ve snaze přispět. Když byli konečně všichni uspokojeni, Smoke pozvedl umývadlo oběma rukama a usmál se.

Muži ihned nabídli asi tucet spřežení a výbor, tvořený všemi příslušníky tábora, kteří zde byli přítomni, se hašteřil, debatoval a souhlasil i nesouhlasil.

„Pche - ty tví pivovarský valaši,” řekli Dlouhému Billu Haskellovi.

“Ale uměj táhnout!” naježil se Bill uraženě.

“O tom není pochyb, že uměj,” ujistili ho. „Ale ani za živý prase ti nepotáhnou rychle. Budou se ale náramně hodit pro těžký náklady.”

Jakmile si vybrali nějaké psí spřežení, jeho majitel se asi s půltuctem pomocníků vypravil, aby zapřáhl a připravil všechno na cestu.

Jedno spřežení odmítli, protože se vrátilo z cesty teprve odpoledne a bylo unavené. Jeden muž ochotně nabídl psy, ale omluvně ukázal na svůj ovázaný kotník: znemožňoval mu, aby s nimi jel. Spřežení tedy převzal Smoke, který popřel nařčení shromážděných mužů, že je už .. vodkecanej”.

Dlouhý Bill Haskell kriticky poukázal na to, že i když spřežení Tlustého Olsena je nesporně třída, Tlustý Olsen sám je těžkopádný, nemotorný slon. Dvě stě čtyřicet liber upřímné srdečnosti Tlustého Olsena se rozhorlilo. Do očí mu vstoupily zlostné slzy a jeho skandinávské výbuchy ustaly teprve tehdy, když mu dali místo v těžkém oddílu; a hráč v kostky se s uspokojením chopil příležitosti, aby se vydal na cestu s Olsenovým lehkým potahem.

Vybrali pět spřežení a ta již stála zapřažena u naložených saní. Měli však jen čtyři psovody, kteří uspokojili výbor všech přítomných.

Vtom kdosi zvolal: .. Tamhle je přece Cultus George a ten to dovede natírat jaksepatří a je svěží a odpočatej!”

Všechny zraky se stočily na Indiána, ale ten mlčel a jeho obličej byl bezvýrazný.

“Vy si přece jistě také vezmete jedno spřežení,” vyzval ho Smoke.

Ani teď mohutný Indián neodpověděl.

Jako elektrická jiskra rozechvěl všechny přítomné pocit, že něco nepříjemného visí ve vzduchu. Zlatokopově se neklidně pohnuli a vytvořili kruh, v němž Smoke a Cultus George stáli proti sobě. A Smoke si uvědomil, že v souhlase s míněním shromážděných zlatokopů se stal jejich mluvčím v tom, co se děje - v tom, co se musí stát. A navíc byl i rozzloben. Nedovedl pochopit, že by se někdo, kdo viděl onu tahanici mezi dobrovolníky, mohl zdráhat pomoci. A kromě toho při tom, co pak následovalo, Smoke vůbec nechápal Cultusovo hledisko. Vůbec ho nenapadlo, že by se Indián mohl zdráhat z jiného důvodu než ze sobecké touhy po penězích.

“Vy přece samozřejmě také půjdete s jedním spřežením,” naléhal Smoke.

„Co za to?” zeptal se Cultus George.

Ozvalo se spontánní všeobecné zavrčení, jež zaskřípalo v hrdlech a zkřivilo ústa zlatokopů. A zároveň se se zaťatými pěstmi nebo se zahnutými prsty připravenými uchopit začali tlačit k provinilci.

“Počkejte, chlapci!” uklidňoval je Smoke. “Možná že dobře nerozuměl. Nechte mě, ať mu to vysvětlím. Podívejte se, Georgi, copak nevidíte, že si tu nikdo nic neúčtuje? Každý dává všechno zadarmo, aby zachránil dvě stě Indiánů před smrtí hladem.” Ustal, aby si Indián mohl dobře uvědomit význam jeho slov.

“Co za to?” opakoval Cultus George.

“Počkejte, chlapci! Podívejte se, Georgi. Nechceme, abyste se dopustil nějaké chyby. Tito hladovějící lidé jsou vaši lidé. Jsou sice z jiného kmene, ale přesto jsou to Indiáni. Viděl jste přece, co dělají běloši - vyplázli svůj zlatý prach, poskytují své psy a saně a div se nepřerazí, aby se vydali na cestu. A jenom nejlepší z nejlepších mohou doprovázet první saně. Podívejte se tamhle na Tlustého Olsena. Divže se nepopral proto, že ho nechtěli pustit. Měl byste být zatraceně hrdý na to, že vás všichni považují za psovoda číslo jedna. Nejde o to, co za to, ale o to, ,jak rychle’.”

“Co za to?” řekl Cultus George.

“Zabte ho!” “Rozkřápněte mu kebuli!” “Natřete ho dehtem a vyválejte ho v peří!” ozývaly se výkřiky v divoké vřavě, jež vznikla, když se duch dobročinnosti a přátelství rázem změnil v brutalitu a násilnictví.

A ve středu této bouře stál klidně, nevzrušeně Cultus George.

Smoke odstrčil největší zuřivce a zvolal:

“Počkejte! Kdo to tu vlastně řídí?” Vřava se utišila.

“Přineste provaz,” dodal pak tiše.

Cultus George jen pokrčil rameny a jeho snědá tvář se nepřirozeně zkřivila strnulým, chmurným, pochybovačným úsměvem. Znal dobře toto plémě bělochů. Příliš dlouho s nimi pracoval na cestách, jedl jejich mouku a slaninu, než aby je neznal. Byli to lidé dbalí zákonů. To věděl dobře. Vždycky trestali toho, kdo porušil zákon. Ale on neporušil žádný zákon. Znal jejich zákony a řídil se jimi. Nikoho nezavraždil ani neoloupil a nikomu nelhal. A zákon bílého muže nezakazoval požadovat za práci peníze a uzavřít o tom dohodu. Všichni si účtovali za práci peníze a uzavírali o tom dohody. On se tu nedopouštěl ničeho jiného. A byla to věc, které ho naučili. Kromě toho, když nebyl dost dobrý, aby se s nimi mohl napít, nebyl ani dost dobrý, aby s nimi vykonal dobrý skutek nebo aby se s nimi účastnil jakýchkoliv jiných jejich hloupých, potrhlých vrtochů a zábav.

Ani Smoke, ani nikdo jiný z přítomných zlatokopů netušil, co se děje v mysli Cultus George, co se skrývá za jeho chováním a čím je toto chování vyvoláno. Nevěděli to a tápali ve stejné temnotě, pokud jde o vzájemné porozumění, jako on sám. Pro ně byl sobeckou bestií; pro něho byli oni sobeckými bestiemi.

Když přinesli provaz, Dlouhý Bill Haskell, Tlustý Olsen a hráč v kostky nemotorně a se zlostným spěchem vhodili smyčku Indiánovi na krk a volný konec provazu přehodili přes trám. Tohoto kývajícího se konce se ihned zmocnilo asi tucet mužů, kteří se postavili do řady, připraveni táhnout.

Cultus George se nebránil. Věděl dobře, oč jde - byl to pouhý trik, obyčejný bluf. Běloši se vyznali v klamání. Copak jejich nejoblíbenější hra nebyl poker? Což nekupovalí a neprodávali a vůbec všechny své obchody nedělali blufem? Samozřejmě - vždyť už nejednou viděl bělochy, jak se při svých obchodech tváří, jako by drželi čtyři esa, ale v ruce měli jen mizernou prostou sekvencí.

“Počkejte!” přikázal Smoke. “Svažte mu ruce. Nechceme přece, aby nám tu šplhal jako opice.”

“Další bluf,” usoudil Cultus George a bez odporu strpěl, aby mu svázali ruce za zády .

„Tak tohle je vaše poslední příležitost, Georgi,” řekl Smoke. „Půjdete s tím spřežením?”

„Co za to?” zeptal se Cultus George.

Ohromen nad tím, že je schopen udělat něco takového, a zároveň strašně rozhněván Indiánovým kolosálním sobectvím, Smoke dal znamení. Ale ani Cultus George nebyl ohromen o nic méně, když ucítil, že se smyčka se škubnutím utáhla a že ho nadzvedá z podlahy. Jeho strnulá lhostejnost se v okamžiku rozplynula. V rychlém sledu se na jeho tváři objevily překvapení, strach a bolest.

Smoke úzkostlivě přihlížel. Poněvadž jeho samého dosud nikdo nevěšel, cítil se teď jako začátečnický břídil. Indiánovo tělo se křečovitě zmítalo, ruce se napínaly ve snaze roztrhnout pouta a z hrdla vycházely nepříjemné zvuky škrcení. Náhle Smoke zvedl ruku.

“Povolte!” rozkázal.

Muži, kteří drželi provaz, mručeli nespokojeností, že trest byl tak krátký, ale pustili Cultus George na podlahu. Oči mu vystupovaly z důlků a nohy se mu třásly, takže se klátil ze strany na stranu. Pořád ještě zápolil rukama. Smoke uhodl, co je v nepořádku, rychle vsunul prsty mezi provaz a krk a trhnutím uvolnil smyčku. Hruď Cultus George se mohutně nadmula a opět se poprvé zhluboka nadechl.

“Půjdete s tím spřežením?” zeptal se Smoke.

Cultus George neodpověděl. Byl příliš zaměstnán dýcháním.

“Ba jo, je to pravda, my běloši jsme prasata,” pravil Smoke, aby nějak vyplnil čas, než se Cultus George vzpamatuje. Sám byl hluboce znechucen úlohou, kterou tu musei sehrát. Zaprodáváme svou duši za zlato a tak dále,” pokračoval, “ale jednou za čas na to zapomenem, utrhnem se a uděláme něco, aniž bychom mysleli na to, kolik nám to vynese. A když se to stane, Cultus Georgi, je třeba dát si na nás pozor. Co ale chceme vědět teď, je tohle: půjdeš s tím spřežením, nebo nepůjdeš?”

Cultus George polemizoval sám se sebou. Nebyl zbabělec. Možná že tohle je nejzazší mez jejich blufu, a jestli povolí teď, je hlupák. A zatímco Indián takto uvažoval, Smoke se trápil tajným strachem - obával se, zda tento tvrdošíjný divoch nebude trvat na tom, aby byl oběšen.

“Co za to?” zeptal se Cultus George. Smoke začal zvedat ruku, aby dal znamení.

“Půjdu,” vyrazil Cultus George velice rychle, dřív než mohli utáhnout smyčku.

„A když mě ta záchranná vejprava našla,” vypravoval později Shorty v Ančině dolu, “ten čertovskej Cultus George byl první, kdo se objevil, a předběh Smokovy saně o dobrý tři hodiny - a na to nezapomeňte, Smoke přišel hned po něm. Ale i tak už bylo skoro načase, protože když jsem uslyšel, jak nahoře na předělu Cultus George huláká na svý psy, ty zatracený Sivašové už snědli mý mokasíny, rukavice, kožený tkaničky, pochvu na nůž a některý z nich už začali náramně hladově pošilhávat i po mně - jsem totiž o hodně vypasenější než oni, vite?

A Smoke? Ten když se přihrnul, byl už skoro mrtvej. Chvíli se ochomejtal kolem a pomáhal s přípravou hostiny pro těch dvě stě trpících Sivašů - a pak, jak seděl v podřepu, prachobyčejně usnul a přitom si myslel, že nabírá sníh do hrnce, aby ho dal roztát. Rozestlal jsem mu svou postel, a ať jsem zatracenej, jestli jsem ho tam nemusel strčit, tak byl vodkecanej.

Ale jedna věc je jistá - ty párátka jsem vyhrál. Copak ty psi docela zřejmě nepotřebovali těch šest lososů, kterejma je Smoke nakrmil při obědě? Kdepak, vnuknutí je vnuknutí to se prostě nedá nic dělat.”

OMYL STVOŘITELE

“Hou!” Smoke zakřičel na psy a celou svou váhou se opřel do řídicí tyče, aby zastavil saně.

„No a copak tě kouslo teď?” protestoval Shorty. “Tady pod sněhem není přece žádná voda.”

“To není, ale podívej se na tu stopu, která tamhle odbočuje doprava,” odpověděl Smoke. “Myslel jsem, že v téhle oblasti nikdo nepřezimuje.”

Jakmile se psi zastavili, sklesli do sněhu a začali si vykusovat kousky ledu z pacek. Před pěti minutami to byla voda. Zvířata se probořila ledovým škraloupem poprášeným sněhem - a pod ním se skrýval pramen, který vyvěral z břehu a rozlil se na zimním, tři stopy tlustém ledovém krunýři řeky Nordbesky v kalužinu.

“Rozhodně jsem teda neslyšel, že by se tu nahoře na Nordbesce někdo ochomejtal,” podotkl Shorty, zíraje na téměř neznatelné otisky sanic, přikryté dvěma stopami sněhu. Tato sotva zřetelná stopa opouštěla v pravém úhlu říční koryto a stáčela se do ústí nevelkého potoka vlévajícího se při levém břehu do řeky. “Možná že to byli jen lovci, který tu projeli už hodně dávno s nákladem.”

Rukama chráněnýma palčáky Smoke nabíral a odhazoval lehký, nadýchaný sníh, aby si mohl stopu lépe prohlédnout. Nyní ustal v práci a chvilku uvažoval. Potom začal znovu odhazovat sníh a pak znovu ustal v práci.

“Ne,” došel konečně k závěru. “Zřejmě se tu cestovalo oběma směry, ale naposled jel někdo potokem vzhůru. Nicméně ať jsou ti lidé kdokoliv, nyní jsou tam - to je docela jisté. A je také pravda, že tudy neprojel nikdo už po celé týdny. Copak ty lidi nahoře asi po celou tu dohu drží - to bych rád věděl.”

„A já bych zase rád věděl, kde vlastně budeme dneska tábořit.” pravil Shorty a nespokojeně zíral k jihozápadním u obzoru, kde šero pozdního odpoledne houstlo v noc.

“Pojďme po té stopě potokem vzhůru,” navrhl Smoke. „Je tu všude dost suchého dřeva a můžeme se utábořit kdykoliv.”

“To je jistý, že se můžeme utábořit kdykoliv, ale jestli nechceme hladovět, musíme jet víceméně pořád a taky musíme jet tím správným směrem.“

“Tam nahoře na potoce jistě najdeme něco zajímavého,” pokračoval Smoke.

“Ale jen se podívej, kolik nám zbejvá jídla! Podívej se na ty psy!” zvolal Shorty. “Jen se podívej - no tak teda dobře, čert aby to vzal. Ty musíš vždycky prosadit svou.”

„Neprodloužíme si tím cestu ani o den,” naléhal Smoke. “Nejspíš ne o více než o jednu míli.”

“Leckterej člověk už umřel pro takovou maličkost, jako je jedna míle,” odvětil Shorty a potřásl hlavou v truchlé rezignaci. “Tak do toho, pohněme sebou, ať se dostanem blíž k tomu neštěstí. - - Vstaňte, vy nebohý bestie s bolavejma nohama! Tak vstaňte přece! Hou! Vzhůru. Bystroune! Hou!”

Vůdčí pes uposlechl a celé spřežení ochable, s námahou zabralo a vkročilo do sypkého sněhu.

“Hou!” křičel Shorty a pak dodal: “Tuhle cestu je ale třeba trochu prošlápnout.”

Smoke vytáhl zpod saňového řemení sněžnice, přivázal si je k mokasinům a přešel do čela, aby před psy stlačoval a udusával sněhový povrch.

Byla to dřina. Psi i lidé dostávali již po řadu dnů jen malé dávky potravin a skryté rezervy energie, na něž se mohli spolehnout, byly nepatrné.

Třebaže se stále drželi koryta zamrzlého potoka, jeho spád byl tak značný, že se bez přestání plahočili strmě vzhůru. A příkré skalní stěny se zakrátko natolik příblížily k sobě navzájem, že cesta nyní vedla na dně úzké průrvy. Soumrak, již dlouho skomírající, ztemněl vysokými horami a nebyl nyní ničím jiným než pouhou polotmou.

“Je to past,” podotkl Shorty. “Celý tohle místo vypadá zatraceně svinsky. Je to obyčejná díra v zemi. A je to taky rejdiště pro nesnáze.”

Smoke neodpověděl a asi půl hodiny se lopotili beze slova. Potom Shorty znovu přerušil mlčení.

“Už pracuje,” zamručel. “Ba jo, je to docela jistý, že pracuje a je v plným rozběhu. A řeknu ti, o co se jedná, jestli seš naladěnej slyšet a naslouchat!’

“Tak do toho!” vyzval ho Smoke.

“No tak prostě a jasně, mý tušení mi říká, že se z týhle díry nedostanem po celý dlouhý dny. Dostanem se jistojistě do nesnází a zkejsnem tady po zatraceně dlouhou dobu a pak ještě dýl.”

“Říká ti to tvoje tušení taky něco o potravinách?” zeptal se Smoke tvrdě, bez sympatií k Shortyho úvahám. “My totiž nemáme potraviny na celý dlouhý dny a pak ještě na dýl.”

“Ne, o tom mi neříká nic. O baště ani pípnutí. Zdá se, že s potravinama zřejmě nějak vystačíme. Ale jednu věc ti řeknu - přímo, rovnou a bez vytáček. Jsem ochotnej sežrat kterýhokoliv psa z tohohle spřežení kromě - Bystrouna. Nic se nedá dělat, ale u Bystrouna se musím zastavit - prostě bych ho nedoved polknout.”

“Utěš se a rozvesel se,” dobíral si ho Smoke. “Moje tušení pracuje na plné obrátky a přesčas. Říká mi, že psi se jíst nebudou, a ať už bude na jídelníčku los, karibú nebo opékané koroptve, jistě všichni ztloustneme.”

Shorty odfrkl nevýslovným znechucením a na další čtvrt hodiny zavládlo ticho.

“Tamhle ty tvé nesnáze začínají,” řekl Smoke, zastavil se na sněžnicích a hleděl na něco, co leželo poblíž této staré stezky.

Shorty pustil řídici tyč, připojil se ke Smokovi a oba zírali na tělo muže ležící u cesty.

„Živený je dobře,” podotkl Smoke.

“Jen se podívej na jeho rty,” pravil Shorty.

“Ztuhlý jak pohrabáč,” usoudil Smoke, když se snažil mrtvému pozvednout paži; ale místo aby nadzvedl jenom paži, pohnulo se celé tělo.

“Kdybys ho zvednul a pustil, rozbil by se na kusy,” poznamenal Shorty.

Muž ležel na boku a byl docela zmrzlý. Poněvadž nebyl zasypán sněhem, bylo zřejmé, že tu leží jen krátkou dobu.

“Před třemi dny padal všude sníh,” řekl Shorty.

Smoke přikývl, sklonil se nad tělem, zpola je překulil, takže se k nim obrátilo obličejem, a ukázal na střelnou ránu ve spánku. Pohlédl trochu stranou a pokývl hlavou k revolveru, který ležel na sněhu.

Asi o sto yardů dále přišli na další tělo. Leželo na stezce obličejem dolů:

„Dvě věci jsou zcela jasné,” usoudil Smoke. “Oba jsou tlustí, což znamená, že tu není hlad. A zřejmě neudělali žádný bohatý nález, jinak by nebyli spáchali sebevraždu.”

“Jestli spáchali sebevraždu,” namítl Shorty.

“Zcela určitě. Kromě jejich stop tu nejsou žádné jiné a oba mají střelnou ránu ožehlou od výstřelu zblízka.” Smoke odtáhl mrtvolu trochu stranou a špičkou svého mokasínu vyhrábl ze sněhu revolver; zřejmě ho tam zamáčklo padající tělo.

“A tohle udělalo tu práci. Hned jsem ti přece říkal, že tady nahoře něco najdeme.”

“Jak to vypadá, ještě jsme ani nezačali. No to bych ale rád věděl, proč se takoví dva vypasený paprikové chtěli vlastně zabíjet.”

“Až na to přijdeme, poznáme i zbytek tvých nesnází,” odpověděl Smoke. “Nicméně pojdme, začíná být tma.”

Bylo už úplné temno, když Smoke zakopl sněžnicí o jakousi mrtvolu. Upadl a přeletěl přes saně, na nichž leželo další tělo. A když vyhrabal a vyklepal sníh, který se mu dostal za krk, a rozškrtl zápalku, uviděl se Shortym třetí tělo, zabalené v pokrývky a ležící u zpola vykopaného hrobu. A dříve než zápalka uhasla, zahlédli ještě asi půl tuctu dalších hrobů.

“Brrr!” otřásl se Shorty. “Tábor sebevrahů. A všichni jsou vykrmený. Počítám, že tady jsou všude jenom samý mrtvoly.”

“Ne, jen se podívej tamhle,” řekl Smoke a zahleděl se dále kupředu na mdlé, třepotající se světlo. “A tamhle je další světlo - a ještě třetí tamhle. Pojď! Jdeme na to!”

Již je nezdržovaly žádné další překážky a v několika minutách se po uježděné cestě dostali do tábora.

“Je to celý město,” zašeptal Shorty. “Musí tu bejt takovejch dvacet srubů. Ale ani jedinej pes! Není to podivný?”

“A to právě vysvětluje, kdo to tady vlastně je,” odpověděl Smoke vzrušeně, rovněž šeptem. “Je to zřejmě výprava Laury Sibleyové. Pamatuješ se? Přijeli na podzim vzhůru po Yukonu na parníku Port Toumsend číslo šest. Propluli kolem Dawsonu a ani se nezastavili. Parník je nejspíš musel vylodit přímo u ústí potoka.”

“Ovšem, pamatuj u se na to. Byli to mormoni.”

“Ne - vegetariáni,” usmál se Smoke v temnotě. ,,Nejedí maso a nepracují se psy.”

“To je všechno fuk. Vím jen, že byli nějaký divný. Měli prej jakýsi nadpřirozený, vyšší vedení, který je mělo přivést stoprocentně jistě ke zlatu. Ta Laura Sibleyová je prej měla dovést rovnou k místu, kde se z nich ze všech stanou milionáři.”

“Ano, byla to jejich kněžka a věštkyně - měla různá vidění a tak podobně. Myslel jsem však, že odešli nahoru po Nordensjoldu.”

“Ha! Poslouchej!”

Shorty se ve tmě varovně dotkl Smokovy hrudi a oba uslyšeli strašný sten - hluboké, táhlé zaúpění, jež přicházelo z jednoho ze srubů. Ještě dříve, než odeznělo, ozvalo se jiné zasténání z dalšího srubu a pak ještě z dalšího - nezměrný, hluboký povzdech lidského utrpení. Dojem byl nestvůrný a děsivý.

“Brrr,” otřásl se Shorty. “Už mi to jde na nervy. Vražme dovnitř a podívejme se, co s nima je.”

Smoke zaklepal na dveře srubu, kde se svítilo, a na výzvu “Vstupte!” pronesenou hlasem, který předtím slyšeli sténat, vešel dovnitř následován Shortym. Byl to prostý srub, se spárami ucpanými lišejníkem a s hliněnou podlahou pokrytou pilinami a hoblovačkami. Světlo vycházelo z petrolejové lampy a Smoke a Shorty rozeznávali v šeru čtyři lůžka; na třech leželi jacísi muži. Ti přestali nyní sténat a místo toho upřeně zírali na oba příchozí.

“Co se tu děje?” zeptal se Smoke jednoho z ležících.

Byl to hromotluk s očima zmučenýma bolestí a s vpadlými tvářemi. Pokrývky nemohly skrýt jeho široká ramena a robustní, mimořádně svalnatou postavu.

“Co je s vámi? Neštovice?”

V odpověď ukázal muž na svá ústa a při tomto úsilí pootevřel zčernalé, oteklé rty; Smoke zděšeně ucouvl před tím, co uviděl.

“Kurděje!” zašeptal k Shortymu; a muž jeho diagnózu potvrdil tím, že přikývl.

“Jídla máte dost?” zeptal se Shorty.

“Jo,” odpověděl muž z jiného lůžka. “Jen si poslužte. Je ho tu spousta. Srub, který je hned naproti, je prázdný. A u něj je krecht. Pusťte se do toho.”

V každém srubu, kam toho večera ještě vstoupili, byla situace stejná. Kurděje sklátily celý, tábor. Ve výpravě bylo dvanáct žen, i když je Smoke a Shorty toho dne všechny neuviděli. Na začátku tu bylo celkem třiadevadesát mužů a žen. Ale deset jich zemřelo a dva nedávno zmizeli. Smoke jim řekl, že oba muže našli a vyjádřil překvapení nad tím, že nikdo z nich nesešel ten kousek dolů po stezce, aby se přesvědčil, co se s oběma muži stalo.

Co však jeho i Shortyho obzvlášť zarazilo, byla bezmocnost těchto lidí. Jejich sruby byly neuklizené, špinavé a plné smetí. Neumyté talíře stály na stolech z neohoblovaných fošen. Neexistovala tu žádná vzájemná pomoc. Nesnáze a starosti každého jednotlivého srubu byly a zůstávaly jen jeho nesnázemi a starostmi. Už se ani nesnažili pohřbívat své mrtvé.

“Tohle je takřka osudová záhada,” svěřil se Smoke se svými myšlenkami Shortymu. „Už jsem se setkal s mnohými lenochy a povaleči, ale nikdy jsem jich neviděl najednou tolik pohromadě. Slyšel jsi přece, co povídali - nikdy si do tábora nezavedli vodu. Vsadil bych se, že si nikdy nemyli obličej. Žádný div, že dostali kurděje.”

„Ale vegetariáni by neměli dostat kurděje,” namítal Shorty. „Má se přece za to, že ke kurdějím jsou náchylný lidi, který jedí nasolený maso. A tyhle lidi přece maso nejedí, ať už je nasolený, čerstvý, syrový, vařený nebo jakkoliv jinak upravený.”

Smoke zavrtěl hlavou. „Vím - a je to vegetariánská strava, která dovede vyléčit kurděje. Žádné prášky to nedokážou. Zelenina a ovoce, a obzvláště brambory, to je ten jediný účinný elixír. Ale nezapomeň jednu věc, Shorty. Tady nám nejde o teorii, ale o stav, s kterým se tu setkáváme. Skutečnost je taková, že tihle požírači trávy mají všichni kurděje.”

“Musí to bejt nakažlivý.”

„Není. Tolik o tom lékaři vědí. Kurděje nejsou choroba způsobená bakteriemi. Není možno se jimi nakazit. Ty se prostě vyvinou. Pokud tomu rozumím, jsou nejspíš důsledkem nějakého nedostatku v krvi. Příčina netkví v tom, že tito lidé mají něco navíc, ale v tom, že jim něco chybí. Člověk dostane kurděje, když nemá jisté chemikálie v krvi, a ty chemikálie nezíská z prášků a lahviček, ale ze zeleniny.”

„Ale tyhle lidi nejedí nic jinýho než trávu,” povzdechl si Shorty, „a přesto jsou v kurdějích až po uši. A to taky dokazuje, že nemáš pravdu, Smoku. Rozvíjíš tu sice teorii, ale právě stav těchhle lidí ji činí bezzubou a poráží ji v nejednom ohledu úplně na hlavu. Kurděje jsou prostě nakažlivý, a proto je taky všichni mají, a navíc hezky zle. A ty i já je bezesporu dostanem taky, jestli zůstaneme tvrdnout v týhle proklatý šachtě. Brrrr! Už teďka cejtím, jak mě ty bacily začínaj lízt do mýho organismu.”

Smoke se skepticky zasmál a zaklepal na dveře srubu.

“Předpokládám, že tu najdem všechno stejné tak jako jinde,” pravil. „Pojď, musíme získat přehled o situaci.”

“Co chcete?” ozval se zevnitř ostrý ženský hlas. “Chceme vás navštívit,” odpověděl Smoke.

“Kdo jste?”

„Dva lékaři z Dawsonu,” vpadl Shorty do rozmluvy s frivolností, jež mu vysloužila od Smoka ránu loktem do žeber.

„Nestojíme o návštěvu žádných doktorů,” odpověděla žena staccatovým hlasem, pronikavým bolestí i podrážděním. “Odejděte! Dobrou noc! Nevěříme na doktory.”

Smoke zatáhl za petlici, otevřel dveře a vešel, a aby lépe viděl, vytáhl knot rozžaté petrolejové lampy, jejíž světlo bylo ztlumeno. Na čtyřech lůžkách čtyři ženy přestaly vzdychat a sténat a zahleděly se na vetřelce. Dvě z nich byly mladé, s hubenými obličeji. Třetí žena byla postarší, velice tlustá, a čtvrtá, kterou Smoke ihned nato poznal podle jejího hlasu, byla nejkřehčí, nejútlejší člověk, jakého kdy viděl. Jak se rychle dozvěděl, byla to Laura Sibleyová, prorokyně, kněžka a profesionální jasnovidka, která v Los Angeles zorganizovala tuto výpravu a dovedla ji sem do tábora smrti u řeky Nordbesky. Potom následovala prudká, rozhořčená rozmluva. Laura Sibleyová nevěřila v doktory. A očistec, jímž procházela, ještě zhoršovalo to, že již takřka přestala věřit i v sebe.

“Proč jste neposlali pro pomoc?” zeptal se Smoke, když ustala, bez dechu a vyčerpaná, ve své úvodní tirádě. “Je tu přece tábor na Stewartově řece a za osmnáct dní je možno se dostat do Dawsonu.”

“Proč tam nešel Amos Wentworth?” pravila s hněvem hraničícím s hysterií.

“Neznám toho pána,” opáčil Smoke. “Čímpak se tu zaměstnává ?”

“Ničím, s výjimkou toho, že je jediný, kdo tu nechytil kurděje. A proč nechytil kurděje? Řeknu vám to. - - Ne, neřeknu … ” Sevřela rty tak pevně, že Smoke byl takřka přesvědčen, že jejich vyzáblou průsvitností může vidět zuby i s kořeny. “A k čemu by to vlastně bylo dobré? Jako bych to nevěděla! Nejsem žádný hlupák. Naše krechty jsou naplněny všemi druhy ovocných šťáv a nakládaně zeleniny. Jsme lépe vybaveni, abychom mohli bojovat s kurdějemi, než kterýkoliv tábor na Aljašce. Není žádná nakládaná zelenina, žádné nakládané ovoce nebo ořechové jídlo, které bychom neměli, a to v dostatečném množství.”

“A tímhle tě teda převezla, Smoku!” zajásal Shorty. “A je to skutečnej stav, žádná planá teorie. Říkáš, že zelenina léčí. A vida - zelenina je tady, a kdepak je vyléčení, che?”

„Nevím, jak si to vysvětlit,” přiznal Smoke. “A přece na celé Aljašce nenajdeš takový tábor jako tenhle. Viděl jsem kurděje - sem tam se vyskytly nějaké případy -, ale nikdy jsem neviděl, aby jimi byl postižen celý tábor, ani jsem se až dosud nesetkal s tak strašlivými případy. Nicméně na tom teď tolik nesejde, Shorty. Musíme pro ty lidi udělat, co můžeme, ale nejdřív se musíme utábořit a postarat se o psy. Navštívíme vás zase ráno - ehm paní Síbleyová.”

“Slečno Sibleyová!” vzkypěla. “A to vám říkám, mladý muži, jestli přijdete do tohohle srubu tajtrlíkovat se svejma lékařskejma pitomostma, narvu vás brokama!”

“Tahle svatá prorokyně je skutečně roztomilá!” smál se Smoke, zatímco se Shortym tápali tmou k prázdnému srubu, který byl hned vedle obydlí, do něhož vstoupili nejdříve.

Bylo zřejmé, že srub obývali až donedávna dva muži, a oba přátelé uvažovali, zda tu nebydleli právě oni dva sebevrazi, které našli doleji na stezce. Společně pak důkladně prohledali krecht a zjistili, že je naplněn nejrůznějšími zavařenými, práškovými, sušenými, odpařenými a kondenzovanými jídly, o nichž se jim ani nesnilo.

„U všeho, co je rozumný, jakej mohli mít hrome tyhle dva důvod pro to, aby šli a dostali kurděje?” zeptal se Shorty, mávaje lehkými balíčky sušených vajec a hub. “Jen se podívej na tohle - a na tohle!” Přitom vytáhl plechovky se zavařenými rajskými jablíčky a kukuřicí a sklenice s nadívanými olivami. “A ta svatá běžkyně má taky kurděje! Co si z toho můžeš vybrat?”

“Věštkyně,” opravil ho Smoke.

“Běžkyně,” odporoval Shorty. “Copak jim neběžela v čele a nedovedla je až sem do týhle díry?”

Příštího rána, právě když se rozednilo, potkal Smoke muže táhnoucího na saních těžký náklad dřeva na topení. Byl to malý mužík, vypadající čistě, úpravně a čiperně, a vzdor svému břemeni kráčel bystře. Smoke k němu ihned pocítil nechuť.

“Co je s vámi?” zeptal se.

“Nic. Co by mělo bejt?” odpověděl mužík.

“To vím, že nic,” odvětil Smoke. “A proto se vás ptám. Vy jste Amos Wentworth. Proč vlastně u čerta nemáte kurděje jako všichni ostatní?”

“Protože se pohybuju,” odpověděl rychle. “Nikdo z nich to nemusel dostat, jen kdyby byli někdy vylezli ven a něco dělali. Ale co dělali oni? Bručeli, nadávali a vrčeli, že je zima, že jsou dlouhý noci, a vztekali se nad všema těžkostma, útrapama a nesnázema a vůbec nade vším. Váleli se v posteli, až natekli, a potom se z postele už nemohli dostat. V tom to všechno vězí. Ale podívejte se na mě. Já jsem pracoval! - Pojďte do mýho srubu.”

Smoke ho následoval dovnitř.

“Omrkněte to tady kolem. Čistý jako padlej sníh, že jo? Na to můžete dát krk. Všechno v pořádku a upravený. Neměl bych tady ty třísky a hoblovačky na zemi, kdyby to nebylo kvůli teplu. Ale jsou to čistý třísky a hoblovačky. Měl byste vidět podlahu v některejch těch chatrčích. Ouplný prasečí chlívky. Hrůza pohledět! Pokud jde o mě, já jsem nikdy nejed jídlo ze špinavýho talíře. Kdepak, pane! Jó, znamenalo to ovšem práci, ale já jsem pracoval, a taky jsem nedostal kurděje. Můžete si to nacpat do fajfky a vykouřit.”

“Myslím, že jste udeřil hřebík přímo na hlavičku,” připustil Smoke. “Ale vidím, že tu máte jen jediné lůžko. Pročpak jste tak nedružný?”

“Protože to tak mám rád. Je to snazší, uklízet po jednom než po dvou. Proto tu nikoho nechci. Ty líný ulejvácký povaleči v dekách! Myslíte si snad, že bych tu některýho z nich snes? Žádnej div, že dostali kurděje.”

Bylo to velmi přesvědčivé, ale Smoke se stále nemohl .” zbavit nechuti k tomuto muži.

“Proč má Laura Sibleyová na vás takovou pifku?” zeptal se náhle.

Amos Wentworth na něj rychle pohlédl.

“Je potrhlá - je to cvok!” odpověděl: “Ostatně všichni jsme tu trochu trhlí. Ale nechť mě dobrotivý nebesa ochrání od cvoka, kterej nemeje nádobí, z kterýho jí, a taková je právě tahleta banda potrhlejch cvoků.”

O několik minut později hovořil Smoke s Laurou Sibleyovou. V každé ruce měla hůl a opírala se o ni. Teď, když se belhala kolem, zastavila se u Smokova srubu.

“Proč máte takovou zlost na Wentwortha?” zeptal se zničehonic uprostřed rozmluvy tak neočekávaně, že ji to zaskočilo.

Její zelené oči se trpce zableskly, vyzáblým obličejem na vteřinu zaškubala zuřivost a obolavělé rty se užuž otvíraly k neuvážené řeči. Ale vypravila ze sebe jen nesouvislý proud dýchavičných, nesrozumitelných zvuků a potom se s vynaložením strašlivého úsilí ovládla.

“Protože je zdravý,” zasupěla. “Protože nemá kurděje. Protože je nesmírně sobecký. Protože nezvedne ani prst, aby pomohl někomu jinému. Protože by nás nechal shnít a zemřít, tak jako nás nechává shnít a zemřít, aniž by zvedl i jen prst: aby nám přinesl kbelík vody nebo náruč dřeva na topení. Taková je to bestie. Ale ať si dá pozor. To je všechno, co můžu říct. Ať si dá dobrý pozor!”

Za stálého hekání a namáhavého oddychování se odkolébala svou cestou. A o pět minut později, když Smoke vyšel ven, aby nakrmil psy, uviděl ji, jak vstupuje do srubu Amose Wentwortha.

“Tady je něco shnilého, Shorty, cosi náramně shnilého!” zlověstně potřásal hlavou Smoke, když jeho přítel vyšel ze dveří, aby vylil kbelík vody, v níž umyl nádobí.

“No to je jistý,” odpověděl Shorty vesele. “A ty i já se jistě taky nakazíme. Uvidíš!”

“Nemyslím kurděje.”

“No jistě - jestli snad teda myslíš svatou běžkyni, s tím přece taky souhlasím. Ta by okradla i mrtvolu. Je to nejhladovějc vypadající ženská, jakou jsem kdy viděl.”

“Pohyb nás oba udržel v kondici, Shorty. A udržel v kondici i Wentwortha. Vidíš taky, co udělal nedostatek pohybu těm ostatním. A teď je na nás, abychom předepsali trochu tělocviku a pohybu těmhle nemocničním troskám. A bude to tvůj úkol, postarat se, aby ho měli. Jmenuji tě vrchní zdravotní sestrou.”

“Cože? Mě?” vykřikl Shorty. “Vzdávám se funkce!”

“Ne, to neuděláš. Já budu tvou pomocnou sestrou, protože to nebude žádná legrace. Musíme je donutit. aby sebou trochu hnuli. Za prvé musí pohřbít své mrtvé. Nejsilnější zařadíme do pohřební čety. A další nejsilnější přijdou do dřevorubecké čety - zřejmě leží pořád v pokrývkách, aby ušetřili dříví - a tak dále a tak dále, pěkně po pořádku. A je tu ovšem smrkový čaj. Na ten nesmíme zapomenout. Všichni starousedlíci z Aljašky na něj přísahají, ale tihle lidé o něm nejspíš nikdy ani neslyšeli. “

“No - nalajnovaný to máme jistě pěkně,” usmál se Shorty, “ale nejspíš první, co zjistíme, bude, že nás pěkně narvou olovem.”

„O to se musíme postarat především,” pravil Smoke, “Pojď!”

Během příští hodiny udělali nájezd na každý z oněch dvaceti srubů. Zabavili veškerou munici, každou kulovnici, brokovnici a každý revolver.

Shorty měl pro to svou vlastní, účinnou metodu.

“No tak, vy invalidi!” hulákal. “Kde máte svý bouchačoky? Navalte je! Potřebujeme je.”

„Kdo si tohleto vymyslel?” ptali se v prvním srubu.

“Dva doktoři z Dawsonu,” odpověděl Shorty. “A co řeknou, to platí. No tak, hněte sebou! A náboje vyplázněte taky!”

“K čemu je potřebujete?”

“Abychom odrazili válečný tažení konzervovanýho hovězího, který se sem dere dolů kaňonem. A dávám vám první vážný varování, že se blíží invaze smrkovýho čaje. - Tak sem s tím!”

A to byl jen počátek dne. Některé muže přesvědčili, jiné přiměli lichocením či vyhrůžkami nebo přinutili hrubou sílou, aby opustili lůžka a oblékli se. Srnoke vybral nejlehčí pacienty pro pohřební četu. Další pracovní četu poslali pro dřevo na ohně, jimiž bylo nutné rozmrazit zmrzlé bláto a štěrk, aby mohli vykopat hroby. A ještě další skupina nemocných musela rubat dřevo na topení a spravedlivě jím zásobit každý srub. Ti, kteří byli příliš slabí pro práci venku, byli přiděleni k úklidu a drhnutí srubů a k praní šatů. Jedna četa přinesla mnoho nákladů smrkových větviček a na všech kamnech se zakrátko vařil smrkový čaj. Ale ať už se při tom Smoke a Shorty tvářili smutně nebo vesele, situace zůstávala i nadále chmurná a vážná. Alespoň třicet strašných, zoufalých případů nemohlo opustit lůžko, jak Smoke a Shorty s hrůzou a nevolností zjistili; a ve srubu Laury Sibleyové zemřela jedna žena.

A přece museli použít drsných metod.

“Nerad bych seřezal nemocnýho člověka,” vysvětloval Shorty s výhružně zaťatou pěstí, “ale nicméně mu natluču papulu, jestli mu to poslouží. A co vy líný vobejdové nejvíc potřebujete, je pořádně seřezat. Tak do toho! Ven z tý postele a hoďte na sebe ty hadry, a hezky rychle, nebo vám rozšmelcuju ciferník.”

Všechny party vzdychaly, sténaly a naříkaly a slzy jim při práci tekly a zamrzaly na tvářích; a přitom bylo zřejmé, že jejich muka jsou skutečná. Situace byla zoufalá a Smokův recept na uzdravení byl heroický.

Když se pracovní čety v poledne vrátily domů, očekávalo je dobře uvařené jídlo, připravené pod vedením a dozorem Smoka a Shortyho slabšími obyvateli srubů.

“To stačí!” pravil Smoke ve tři hodiny odpoledne. „Pro dnešek padla. Jděte na lůžka. Možná že se teď cítíte mizerně, ale tím lépe vám bude zítra. Samozřejmě že to bolí, zotavovat se, ale já už se postarám, abyste se zotavili.“

“Příliš pozdě!” posmíval se s chladným opovržením Amos Wentworth Smokovu úsilí. “S tímhle měli začít loni na podzim.”

“Pojďte se mnou,” řekl mu na to Smoke. “Vemte ty dva kbelíky. Vy nejste nemocný.”

Všichni tři kráčeli od srubu ke srubu a napájeli každého muže a každou ženu celou pintou smrkového čaje. Ne, že by to bylo snadné.

„Bude dobře, když si hned na začátku uvědomíte, že to myslíme vážně,” upozornil Smoke prvního zatvrzelce, ležícího na zádech a sténajícího skrze sevřené zuby. “Shorty, postav se vedle!” Potom Smoke uchopil pacienta za nos a klepl ho na solar plexus, takže se mu ústa otevřela dokořán.

“Tak, Shorty, dovnitř s tím - ať už to teče!”

A také to teklo - za nevyhnutelného prskání a zakuckávání.

“Příště to už půjde snáze,” ujistil Smoke nebohou oběť a sáhl po nose muže na vedlejším lůžku.

“Radši bych pil ricinovej olej,” prohlásil Shorty v soukromí, dříve než pozřel svůj díl. “U Joviše!” zvolal zcela veřejně, jakmile spolkl celou svou hořkou dávku. “Je to jen mizerná pinta, ale síly to má za celej sud.”

“Děláme tuhle čajovou procházku čtyřikrát denně a je vás osmdesát, které musíme pokaždé napojit,” informoval Smoke, Lauru Sibleyovou. “A tak nemáme času nazbyt. Vypijete to sama, nebo vás budu muset popadnout za nos?” Přitom se nad ní výmluvně vznášely jeho palec a ukazováček. “Je to rostlínněrro původu, takže nemusíte mít žádné pochyby a výčitky svědomí,” dodal.

“Pochyby!” odfrkl Shorty. “Ne, to jistě ne! Je to ten nejlahodnější nápoj na světě.”

Laura Sibleyová váhala. Potom však spolkla své obavy.

“Nuže?” zeptal se Smoke naléhavě.

„Já - já to vypiju,” řekla rozechvěle. “Ale honem!” Onoho večera zalezli Smoke o Shorty do svých pokrývek daleko vyčerpanější než po tvrdém dni stráveném na cestě.

“Je mi z toho docela nanic,” přiznal Smoke. “Utrpení těch lidi je strašné. Ale pohyb je jediný lék, který dovedu za daných okolností vymyslet, a je třeba tuto metodu vyzkoušet dokonale. Nicméně bych si přál, abychom měli pytel syrových brambor.”

“Ten Sparkins už nemůže umejvat nádobí,” podotkl Shorty. “Je to pro něj takový utrpení, že svou bolest zrovna potí. Skutečně jsem viděl, jak ji potí. Musel jsem ho odvést zpátky na lůžko, tak byl bezmocnej.“

“Kéž bychom jen měli syrové brambory!” pokračoval Smoke. “V těch konzervovaných, zpracovaných potravinách zřejmě chybí cosi vitálního a podstatného. Zřejmě z nich byl odpařen všechen život.”

“A jestli ten mladej chlapík Jones v Brownlowově srubu do rána nenatáhne bačkory, musel bych se moc mejlit.”

„Proboha, buď přece trochu veselý,” napomínal ho Smoke prosebně.

„No pohřbít ho přece musíme, že jo,” odfrkl Shorty nevrle. „Říkám ti, že ten chlapec vypadá strašně … “

“Buď už zticha!” okřikl ho Smoke.

A po několika dalších rozhorlených odfrknutích se ze Shortyho lůžka konečně ozvalo hluboké oddychování spáče.

Ráno nejenom že Jones byl mrtev, ale také zjistili, že jeden ze silnějších mužů, který pracoval v dřevorubecké četě, se oběsil. Následovala řada dní plných děsu. Smoke se zocelil pro tento úkol a po celý týden vynucoval na lidech pohyb a pití smrkového čaje. A jednoho po druhém, i po dvou a po třech, musel vyřazovat z práce. Poznával, že pohyb a cvičení bylo zřejmě to poslední na světě, co nemocným kurdějemi prospívalo. Tenčící se pohřební četa byla neustále v práci. A pokaždé vypálili a vyhrabali půl tuctu hrobů navíc do zásoby.

“Nemohla jste vybrat pro tábor horší místo,” pravil Smoke Lauře Sibleyové. “Jen se na něj podívejte - na dně úzké rokliny, která se táhne od východu k západu. Dokonce ani polední slunce tady teď nevystoupí nad tuhle stěnu. Jistě jste tu neměli slunce už po řadu měsíců.”

“Ale jak jsem to mohla vědět?”

Smoke pokrčil rameny. “Nevím, proč byste nemohla, když jste dovedla vést sto bláznů k dolu na zlato.”

Zabodla se do něj nenávistným pohledem a pak se belhala dál. O několik minut později, když se Smoke vracel z obchůzky místa, kde skupina sténajících pacientů shromažďovala smrkové větévky, uviděl, že věštkyně vstupuje do Wentworthova srubu, a rozhodl se, že tam půjde za ní. Již u dveří uslyšel její úpěnlivý, plačtivý hlas.

“Jenom pro mě,” žadonila, když Smoke vstoupil dovnitř. “Neřeknu o tom živé duši.”

Oba pohlédli provinile na vetřelce a Smoke si byl jist, že měl na dosah ruky důležitý objev, třebaže nevěděl jaký, a proklínal se, že neposlouchal za dveřmi.

“Tak ven s tím!” rozkázal drsně. “Co to má znamenat?”

“Co má znamenat co?” zeptal se Amos Wentworth mrzutě. A Smoke na to nedovedl odpovědět.

Situace byla den ode dne příšernější. V tmavé díře tohoto kaňonu, kam nikdy nepronikl sluneční svit, počet úmrtí narůstal děsivým způsobem. Každého dne si Smoke a Shorty s obavami navzájem prohlíželi ústa, zda se již neobjevilo ono charakteristické zduření dásní a šarlatové zbarvení kolem zubů, což bývá první příznak této choroby.

“Vzdávám se,” prohlásil Shorty jedoho večera. “Všechno jsem si rozmyslel a vzdávám se. Můžu se sice docela dobře uplatnit v otrokářským řemesle, ale pro mrzačení lidí nemám žaludek. Všichni spějou od špatnýho k horšímu. Není tu už ani dvacet lidí, který bych moh nutit k práci. Dneska odpoledne jsem řek Jacksonovi, že si může jít lehnout. Byl tak akorát zralej pro sebevraždu. Docela jasně jsem viděl, jak se nad ním vznáší. Říkám ti, že tenhle tělocvik není dobrej.”

“Já jsem došel k témuž názoru,” přiznal se Smoke.

“Necháme je už na pokoji, kromě asi tak dvanácti. Ti nám budou muset pomáhat. Můžeme je střidat. A také budeme dál podávat smrkový čaj.”

“Ani ten není k ničemu.”

“Myslím, že i v tom jsme takřka stejného názoru, ale ať už tak či onak, aspoň jim neublíží.”

“Další sebevražda!” oznámil Shorty příštího rána. “Je to ten Phillips. Pozoroval jsem to na něm už celý dny.”

“Je to zatracená věc, se kterou se tu potýkáme,” povzdychl si Smoke. “Co bys navrhoval, Shorty?”

“Kdo? Já? Já nemám žádný návrhy. Celý tý věci se zřejmě musí nechat volnej průběh.”

“Ale to znamená, že všichni zemřou,” protestoval Smoke.

“Všichni kromě Wentwortha,” zavrčel Shorty, neboť i on se rychle naučil sdílet Smokovu nechuť k tomuto člověku.

Neustále trvající zázrak Wentworthovy imunity uváděl Smoka ve zmatek. Proč právě jenom tento člověk neonemocněl kurdějemi? Proč ho Laura Sibleyová nenávidí, a přitom před ním vrní, fňuká a o něco ho prosí? Co to je, oč ho prosí a co on jí nechce dát ?

Několikrát Smoke úmyslně vešel do Wentworthova srubu v době jídla. Přece jen si však povšiml něčeho, co mu bylo podezřelé: že totiž Wentworth podezřívá jeho. Potom se pokusil opatrně prozkoumat mínění Laury Sibleyové.

“Syrové brambory by tu uzdravily každého,” řekl věštkyni jako mimochodem. “Vím to. Viděl jsem to už dříve a účinkovalo to.”

Zákmit porozumění v jejích očích vystřídaný výrazem trpkosti a nenávisti ho přesvědčil, že je na čerstvé stopě.

“Proč jste si vlastně parníkem nedovezli zásobu syrových čerstvých brambor?” zeptal se.

“Však jsme je vezli. Ale potom jsme je nahoře na řece prodali za babku ve Fort Yukonu. Měli jsme spoustu dehydrovaných brambor a věděli jsme, že lépe vydrží. Dokonce ani nezmrznou.”

Smoke si povzdechl. “A prodali jste je skutečně všechny?” zeptal se.

“Nejspíš ano. Jak to můžeme vědět?”

“No třebas tam někde jeden nebo dva pytle zbyly Náhodou, víte? Snad na parníku ležely někde stranou.”

Zavrtěla hlavou - trochu opožděně, jak se mu zdálo a potom dodala: “Nikdy jsme žádné nenašlí.”

“A nemohly by tu přece jen někde být?”

“Jak to můžu vědět?” utrhla se zlostně. “Neměla jsem na starosti zásobování.”

“Ale Amos Wentworth ano,” vyslovil Smoke svůj na kvap učiněný úsudek. “Nuže dobře. A teď, jaké je vaše soukromé mínění? Čistě mezi námi dvěma, domníváte s že Wentworth má někde ukryté nějaké syrové brambory?”

“Ne, to jistě ne. Proč by vlastně měl mít?”

“Proč by vlastně neměl mít?”

Pokrčila rameny. A ať s ní zápolil Smoke jakkoli, nepodařilo se mu ji přimět, aby připustila takovou možnost.

“Wentworth je svině,” usoudil Shorty, když mu Smoke sdělil svá podezření.

“A rovněž i Laura Síbleyová,“ dodal Smoke. “Ví, že Wentworth brambory má, ale je zticha a snaží se, aby se s ní Wentworth rozdělil.”

“A on prostě nepustí chlup, co?” Shorty proklínal křehkost lidské povahy a dosahoval v tom jednoho ze svých nejlepších výkonů. Zřejmě chytil dech. “Ty oba mají svý špinavý nohy v jednom lavóru. Kéž by je pámbu nechal za odměnu uhnít kurdějema až k smrti, to je všechno, co o tom můžu říct, kromě snad ještě jedinýho, totiž že rovnou teď půjdu a rozmlátím tomu Wentworthovi kušnu.”

Ale Smoke byl spíše pro jemnější, diplomatický postup.

Té noci, zatímco tábor sténal a spal nebo sténal a bděl, odebral se k Wentworthovu neosvětlenému srubu.

“Poslouchejte, Wentworthe,” pravil, „mám u sebe y pytlíku tisíc dolarů ve zlatém prachu. Jsem v tomhle kraji boháč a můžu si to dovolit. Zdá se mi, že začínám dostávat kurděje. Dejte mi do ruky jeden syrový brambor a ten prach je váš. Tu máte, potěžkejte si ho.”

A Smoke pocítil záchvěv uspokojení, když Amos Wentworth vystrčil v temnotě ruku a potěžkal zlato. Potom Smoke slyšel, že šmátrá v pokrývkách, a pak ucítil, že mu vstrčil do ruky nikoliv již těžký sáček se zlatem, ale zcela nepochybně brambor velikosti slepičího vejce, dosud teplý, jak byl ve styku s Wentworthovým tělem.

Smoke nečekal až do rána. On a Shorty se obávali, že každým okamzikem zemřou dva jejich nejtěžší pacienti, a tak se oba přátelé odebrali do jejich srubu. Rozdrcený a rozetřený v hrnku, se slupkou a s ulpívajícími skvrnami od hlíny, to byl se vším všudy tisícidolarový brambor - hustá tekutina, kterou krmili, pokaždé vždy několika krůpějemi, strašné otvory, jež svého času byly ústy. Směnu za směnou, po celou noc se Smoke a Shorty střídali a dávali nemocným bramborovou šťávu, vtírali ji do zubožených, nateklých dásní, v nichž o sebe chřestily uvolněné zuby, a přiměli nemocné, aby spolkli každou kapku tohoto vzácného elixíru.

Večer příštího dne byla změna k lepšímu u obou pacientů úplně zázračná a takřka neuvěřitelná. Již to nebyly nejhorší případy. Za osmačtyřicet hodin, když brambor již zcela spotřebovali, byli oba nemocní aspoň dočasně mimo nebezpečí, i když ještě ani zdaleka ne vyléčeni.

“Něco vám povím,” řekl Smoke Wentworthovi. “Mám zde v kraji majetek a můj dlužní úpis uznávají všude. Dám vám pět set dolarů za brambor - do celkové výše padesáti tisic dolarů. Bude to celkem sto bramborů.”

“Byl to všechen zlatej prach, co jste měl?” zeptal se Wentworth.

“Shorty a já jsme vyškrábali všechno, co se dalo. Ale docela upřímně - on a já máme dohromady několik miliónů.“

“Už nemám žádný brambory,” prohlásil Wentworth s konečnou platností. “Byl bych rád, kdybych měl. Ten brambor, kterej jsem vám dal, byl můj jedinej. Šetřil jsem si ho po celou zimu, protože jsem měl strach, že dostanu kurděje. Prodal jsem ho jenom proto, abych měl na cestu z tohohle kraje, až řeka rozmrzne.”

Přestože už nedostávali žádnou bramborovou šťávu, stav obou pacientů se lepšil i po celý třetí den. Ale s ostatními, kteří nebyli takto ošetřeni, to šlo od desíti k pěti. Čtvrtého dne zrána pohřbili další tři strašná, nemocí znetvořená těla. Shorty přestál utrpení pohřbu a pak řekl Smokovi:

“Zkusils svůj způsob, a ted jsem na řadě já, abych zkusil svůj.”

Hned potom zamířil k Wentworthovu srubu. Co se tam odehrálo, Shorty nikdy nepověděl. Vynořil se s kotníky odřenými a zhmožděnými, a nejenže Wentworthův obličej nesl všechny obvyklé známky důkladného zmlácení, ale po dlouhou dobu chodil Wentworth s hlavou nakloněnou, vytočenou na bok a krk měl zřejmě jaksi ztuhlý. Tento nezvyklý jev byl vysvětlován řadou čtyř černomodrých otisků prstů na jedné straně jeho průdušnice a jediným černomodrým otiskem na straně druhé.

Jako další bod programu Smoke a Shorty společně vtrhli do Wentworthova srubu. Wentwortha vyhodili na sníh a srub obrátili vzhůru nohama. Laura Sibleyová vklopýtala dovnitř a zuřivě jim pomáhala hledat.

“Ty nedostaneš nic, děvče zlatý, ani kdybychom našli celou tunu!” ujistil ji Shorty.

Ale nebyla zklamána o nic více než oni sami. Třebaže překopali i podlahu, nenašli nic.

“Já jsem pro to, zvolna ho vopejkat nad ohněm a přinutit ho, aby je navalil,” navrhl Shorty zcela vážně.

Smoke váhavě zavrtěl hlavou.

“Je to prachobyčejná vražda,” pokračoval Shorty. “Vraždí ty ubohý pamprdy stejně, jako by jim vyrazil mozek sekyrou, jenže surovějc.”

Minul další den a Smoke a Shorty od rána do večera dávali pozor na každé Wentworthovo hnutí. Několikrát, když Wentworth šel k potoku s vědrem pro vodu, přiblížili se jakoby mimochodem k jeho srubu, a pokaždé se Wentworth rychle vrátil bez vody.

“Má je uskladněný přímo ve srubu,” řekl Shorty. “Je to jistý, jakože pámbu stvořil malý jabka. Ale kde? Vždyť jsme to tam obrátili úplně naruby.” Náhle vstal a natáhl si palčáky. „Najdu je, i kdybych tu zatracenou chajdu měl rozebrat kmen po kmeni.”

Pohlédl na Smoka, ale ten ho neposlouchal a na tváři měl soustředěný, nepřítomný výraz.

“Co tě užírá?” zeptal se Shorty zlostně. “Nepovídej, že je s tebou ámen a že máš kurděje.”

“Jenom se snažím na něco si vzpomenout, Shorty.”

“Na co?”

“To právě dobře nevím. A v tom je ta potíž. Ale bylo by to důležité, jen kdybych přišel na to, co chci vlastně vědět.”

“Heleď, Smoku, nedopusť, aby se ti to popletlo v palici,” naléhal Shorty prosebně. “Mysli na mě. Nech svý koumavý myšlenky plavat. Pojď mi pomoct zbourat tu chajdu. Zapálil bych ji, kdybych se nebál, že se ty erteple upečou.”

“To je ono!” vybuchl Smoke a vyskočil na nohy. “Na to jsem se právě snažil vzpomenout. Kdepak jenom je ta plechovka s petrolejem? Jdu s tebou, Shorty. Brambory jsou naše!”

“Co máš za lubem?”

“Jen se hezky dívej. To je všechno, co ti mohu poradit,” odpověděl Smoke vyhýbavě. Potom s vážným pohledem dodal: “Vždycky jsem ti říkal, Shorty, že nedostatečná znalost literatury je nevýhodou, a to dokonce i v Klondiku. No a co teď provedeme, znám z jedné knihy. Četl jsem to kdysi, když jsem byl ještě pouhé pachole, a zaručeně to bude účinkovat. Pojď.”

O několik minut později, při svitu bledé, třpytivé, zelenavé polární záře, se oba muži plížili ke srubu Amose Wentwortha. Pozorně, tiše polili petrolejem kmeny srubu, a obzvláště bohatě napojili dveřní a okenní rám. Pak rozškrtli zápalku, zanítili oheň a dívali se, jak se plameny šíří. Potom se stáhli z dosahu sílícího světla a čekali.

Uviděli, jak Wentworth vyráží ven, divoce zírá na požár a pak vbíhá zpátky do srubu. Uplynula stěží minuta, a již se opět objevil, tentokráte pomalu, napůl sehnutý, a zcela nepochybně, měl na zádech těžký, objemný pytel. Smoke a Shorty po Wentworthovi skočili jako dva vyhladovělí vlci. V témže okamžiku ho udeřili zleva i zprava. Pod váhou svého břemene se zhroutil a Smoke pro jistotu přitiskl pytel oběma rukama. Potom Smoke ucítil, že mu Wentworth objal kolena, a hned na to se Amosův příšerný, smrtelně bledý obličej otočil vzhůru.

“Dejte mi jich tucet, jen pouhej tucet - jenom půl tuctu - a můžete si nechat všechny ostatní!” zavřískal. Vycenil zuby a v slepé zuřivosti trochu naklonil hlavu, aby se zakousl Smokovi do nohy, ale pak si to rozmyslel a začal škemrat.

“Jenom půl tuctu!” kvílel. “Jenom půl tuctu! Chtěl jsem vám je dát - zejtra. Ano, zejtra! Tak jsem si to představoval. Je to život! Život! Jenom půl tuctu!”

“Kde je ten druhý pytel?” snažil se ho nachytat Smoke.

„Sněd jsem ho,” odpověděl Wentworth, nepochybně pravdivě. “To je všechno, co zbejvá. Dejte mi jich několik! Ostatní si můžete nechat.”

“On je sněd!” zařičel Shorty. “Celej pytel! A tamty pamprdové umírali, protože je potřebovali a neměli je! Tady máš! A tohle! A tohle! A tohle! Ty svině! Ty prase jedno!”

První kopanec odtrhl Wentwortha od Smokových kolen.

Druhý kopanec ho převalil ve sněhu. Ale Shorty pokračoval v kopání.

“Dej si pozor na prsty!” To byl jediný Smokův zásah.

“Samozřejmě, to se rozumí samo sebou. Kopu ho patou,” odpověděl Shorty. “Tady máš. A tohle! Chtěl bych mít na tebe pořádný vysoký boty místo mokasínu. Ty svině!”

Té noci v táboře nikdo nespal. Hodinu za hodinou Smoke a Shorty obcházeli sruby a rozdělovali životodárnou bramborovou šťávu - pokaždé čtvrt lžíce - do nebohých zmrzačených, nemocných úst. A příští den, zatímco jeden spal, druhý pokračoval v práci.

Nedošlo již k žádným dalším úmrtím. Nejhorší případy se začaly zotavovat tak rychle, že to bylo až ohromující. Muži, kteří se předtím nepostavili na nohy po celé týdny, se třetího dne vyhrabali z lůžka a klopýtali kolem o berlích. A téhož dne slunce, putující již po dva měsíce na sever nad nebeský rovník, poprvé vesele vykouklo přes vrchol kaňonu.

“Kdepak, ani brambor!” řekl Shorty fňukajícímu, prosícímu Wentworthovi. “U vás není po kurdějích ani stopy. A kromě toho vy jste si přece vynes na zádech celej pytel, takže jste bramborama napakovanej proti kurdějím na dvacet let. Po pravdě musím ale říct, že tím, že jsem vás poznal, jsem porozuměl Pánubohu. Vždycky jsem totiž přemejšlel, proč vlastně ponechal ďábla naživu. „Teď to vím. Nechal ho žit, tak jako nechávám žít já vás. Ale stejně je to do nebe volající hanba.”

“Dal bych vám jednu radu,” řekl Smoke Wentworthovi. ‘“Naši pacienti se zotavují velmi rychle. Asi za týden Shorty a já odejdeme a nebude tu už nikdo, kdo by vás chránil, až po vás tihle lidé půjdou. Ale je tu cesta a do Dawsonu je to pouhých osmnáct dní.”

“Vytáhni se svým nákladem, Amosí,” dodal Shorty, “nebo co jsem ti udělal nebude ani předmluva k tomu, co ti udělaj tihle rekonvalescenti.”

“Prosím vás, pánové, abyste mě vyslechli,” vrněl Wentworth. „Jsem v týhle zemi cizincem. Neznám její zvyky. Neznám řádně cestu. Dovolte mi, abych mohl cestovat s vámi. Dám vám tisíc dolarů, jestli mi dovolíte cestovat s vámi.”

“Ale zajisté,” zašklebil se Smoke zlomyslně. “Jestli s tím ovšem souhlasí Shorty.”

“Kdo? Já?” Shorty takřka celý ztuhl, jak se připravoval na svůj maximální výkon.

“Já jsem pouhý nic a ani ovádi mi nemůžou nic vytknout, pokud se tejká pokory,” pravil. „Jsern červ, larva, brácha pulce a dítě masařky. Nebojím se ničeho a nestydím se za nic, co se plazí, co leze nebo co smrdí. Ale abych cestoval s tímhle omylem Stvořitele, to teda ne! Jděte pryč, muži. Nejsem pyšnej, ale dělá se mi z vás nanic.”

A tak Amos Wentworth odcházel sám a táhl za sebou saně se zásobami, s nimiž mohl vystačit až do Dawsonu. Asi míli doleji na stezce ho dohonil Shorty.

“Pojďte sem!” spustil na něho. “Tak sem s tím. Navalte to! Vyplázněte to, k čertu!”

“Nerozumím vám.” vykoktal Wentworth a zachvěl se při vzpomínce na dvojí výprask, který mu Shorty rukama i nohama již uštědřil.

“Těch tisíc dolarů - tomu přece rozumíte, ne? Těch tisíc dolarů ve zlatě, za který Smoke koupil ten mizernej brambor. Tak sem s nima!”

A Amos Wentworth mu předal pytlík se zlatým prachem.

“Doufám, že vás pokouše skunk a že dostanete vzteklinu,” byla Shortyho slova na rozloučenou.

SPEKULACE S VEJCI

Jednoho rána, kdy panoval ostrý, pronikavý mráz, pokynula Lucille Arralová ve velkém dawsonském krámu Společnosti A. C. Smokovi, aby k ní přistoupil k pultu se smíšeným zbožím. Prodavač se právě vydal na pochůzku do skladu, a přestože mohutná kamna byla rozpálena do ruda, Luci1le si znovu navlékla palčáky.

Smoke ji hned čile uposlechl. V celém Dawsonu neexistoval muž, který by se necítil polichocen tím, že mu věnovala pozornost Lucille Arralová, subreta trpasličí akciové divadelní společnosti vystupující každý večer v Operním paláci.

“Máme to ale mrtvou sezónu,” postěžovala si s půvabnou rozmrzelostí, když si potřásli rukama. “Už týden nebyla žádná výprava za zlatem a ten maškarní ples, co pro nás chtěl dávat Skiff Mitchell, byl také odložen. Nikdo nic nekupuje, nikdo nic neprodává, není v oběhu žádný zlatý prach. A dokonce i u nás v opeře máme teď pořád volná místa k stání. A zvenčí nepřišla žádná pošta už po celé dva týdny. Zkrátka, tohle město zalezlo do své jeskyně a usnulo. S tím musíme něco udělat. Potřebuje to oživit - a my dva to můžeme dokázat. Jestli tomu tady může někdo dodat trochu vzruchu, tak jsme to rozhodně my dva. Víte, rozešla jsem se s Prud’asem.”

Smokovi bleskly hlavou takřka současně dvě představy. Jedna z nich byla Joy Gastellová; druhá byl on sám uprostřed pusté sněžné pláně, jak je pod chladným arktickým měsícem přesně a hbitě ostřelován zblízka právě oním zmíněným Prud’asem. A tak Smokova neochota způsobit trochu vzruchu společně s Luci1le Arralovou byla příliš zřejmá, než aby si jí zpěvačka nepovšimla.

“Vůbec nemyslím to, co myslíte vy, to rozhodně ne, pěkně vám děkuji,” pokárala ho se smíchem a sešpulila rtíky. “Abyste viděl, jak se vám vrhám kolem krku, to byste musel mít více očí, a taky lepších, než máte teď.”

“Už se stalo, že muži zemřeli na srdeční slabost, když se znenadání dozvěděli, že je potkalo veliké štěstí,” zamumlal Smoke jakoby z radosti nad tím, že se mu ulevilo.

“Lháři!” pravila půvabně. “Byl jste spíše k smrti vylekán než cokoliv jiného. Ujišťuji vás, pane Smoku Bellewe, že si vás nechci namluvit, a kdybyste se odvážil namlouvat si vy mě, Prudas by si to s vámi vyřídil. Přece ho znáte. Kromě toho já - já jsem se s ním ve skutečnosti nerozešla.”

“Ale ano, jen klidně pokračujte ve svých hádankách,” dobíral si ji Smoke. „Možná že za nějaký čas začnu dokonce tušit, co chcete říct.”

“Tady nejde o žádné hádanky, Smoku. Řeknu vám to docela upřímně. Pruďas si myslí, že jsem se s ním rozešla, chápete?”

“Tak rozešla jste se s ním, nebo nerozešla?”

„Ale nerozešla, přece! Ale to vám říkám jenom mezi čtyřma očima - docela důvěrně. On si jenom myslí, že jsem se s ním rozešla. Udělala jsem mu scénu, jako by byl se vším konec - ostatně si to taky zasloužil.”

“No a jakou úlohu tady mám sehrát já? Mám vám dělat zeď, nebo nádívu, na kterého se to všechno svede?”

“Ani jedno, ani druhé. Vy na tom vyděláte pytel peněz, z Pruďase si uděláme trochu legraci, rozveselíme Dawson, a co je nejdůležitější - a to je taky důvod, proč vám to navrhuju - Prud’as trochu zkrotne a ukázní se. Potřebuje to. Je - no jak bych to nejlépe řekla - trochu divoký. Jenom proto, že je takový veliký pořez, že vlastní víc bohatých nalezišť, než aby je dovedl spočítat -”

“A proto, že je zasnouben s nejhezčí ženou na Aljašce,” vpadl Smoke.

“Ano, proto také - děkuji vám -, tedy jenom proto nemusí být ještě divoký a nevázaný. Včera večer ho to zase popadlo. Představte si, že posypal podlahu v M & M zlatým prachem. Bylo ho za celých tisíc dolarů. Prostě rozvázal sáček a naházel zlatý prach tančícím pod nohy. Jistě jste už o tom slyšel.”

“Ano, dnes ráno. Věru že bych chtěl být v tomhle podniku metařem. Ale přesto vám stále ještě dost dobře nerozumím. Jakou úlohu v tom mám vlastně sehrát já?”

“Jen poslouchejte. Už byl až příliš divoký. A tak jsem zrušila zasnoubení a on teď chodí a vyvádí, že má zlomené srdce. A teď k tomu přicházíme. Mám ráda vejce.”

“Jsou zkažená!” vykřikl Smoke zoufale. “Co teď, co teď?”

“Počkejte!”

“Ale co s tím mají vejce a vaše chuť k jídlu společného?” zeptal se Smoke.

“Všechno - jen kdybyste mě vyslechl a nechal mě domluvit.“

“Poslouchám, poslouchám,” zadeklamoval.

“Tak proboha už skutečně poslouchejte! Mám ráda vejce. A v Dawsonu je jich velmi málo.”

“Jistěže. To vím také. Většinu jich má Slavovičova restaurace. Šunka s jedním vajíčkem tam stojí tři dolary. Šunka s dvěma vajíčky pět dolarů. To znamená v prodeji v drobném dva dolary za vejce. A jenom honorace a Arralové a Pruďasové si je můžou dovolit.”

“On má vejce taky rád,” pokračovala. “Ale o to nejde. Já je mám ráda. Každý den ráno v jedenáct hodin snídám u Slavoviče. Pokaždé sním dvě vejce.” Působivě se odmlčela. “A teď si představte, teď si jenom představte, že někdo všechna vejce skoupí na spekulaci.”

Mlčky čekala, zatímco Smoke na ni hleděl obdivným zrakem a v hloubi duše Pruďasovi schvaloval, že si ji zvolil za snoubenku.

“Vy mě neposloucháte!” řekla.

“Jen pokračujte,” odpověděl. “Dám se poddat. Co se stane?”

“Nebuďte hloupý! Znáte přece Pruďase, Když uvidí, že chřadnu touhou po vejcích - a mohu vás ujistit, že v něm dovedu číst jako v otevřené knize a že také vím, jak mám chřadnout touhou -, co myslíte, že udělá?”

“Radši mi to povězte sama. Jen směle do toho - pokračujte!”

“No přece půjde a požene se za tím člověkem, co má ta vejce, a prostě je všechna koupí, ať budou stát cokoliv. A teď si představte tuto scénu: V jedenáct hodin vcházím ke Slavovičovi. Prud’as sedí u vedlejšího stolku. Samozřejmě že se vynasnaží, aby tam byl. ,Dvě ztracená vejce prosím, se smetanou,’ řeknu číšníkovi. ,Lituji, slečno Arralová,’ odpoví číšník, ,ale vejce nám bohužel došla.’ A tu promluví Pruďas tím svým mohutným medvědím hlasem: ,Číšníku, šest vajec naměkko!’ A číšník odpoví: ,Prosím, pane!’ a vejce přinese.

Další scéna: Pruďas na mě úkosem pohlédne a já se přitom tvářím jako mimořádně rozzlobený rampouch a hned si zavolám číšníka. ,Je mi líto, slečno Arralová,’ povídá číšník, ,ale ty vejce patří panu Pruďasovi. Víte, slečno, on je to jeho majetek.’

Další scéna: Pruďas triumfuje, ale snaží se, seč je, aby se tvářil lhostejně a nezúčastněně, jako by o ničem nevědě1, a přitom se láduje svými šesti vejci.

Ještě další scéna: Sám Slavovič mi přináší dvě ztracená vejce a praví: ,S uctivým poručením od pana Pruďase, slečno.’ Co můžu dělat? Co můžu udělat jiného než se na Pruďase usmát. a pak se ovšem udobříme a jemu se to bude zdát laciné. že musel zaplatit deset dolarů za každé vejce skoupené na spekulaci.”

„No jen dál, jen dál, pokračujte!” pobízel ji Smoke. „A na které zastávce mám já nalézt do toho vláčku nebo u kterého hydrantu mě vyhodí?”

„Hlupáčku! Nikdo vás nevyhodí. Pojedete v tom vlaku naloženém vejci až na hlavní nádraží. Vejce na spekulaci totiž skoupíte vy. Musíte s tím začít ihned. Ještě dnes. Můžete skoupit všechna vejce v Dawsonu po třech dolarech za kus a prodat je potom Pruďasovi s takřka libovolným ziskem. A pak prozradíme, jaké to vlastně všechno mělo pozadí. Všichni se budou Pruďasovi smát a jeho divokost tím trochu ochladne. A vy a já se podělíme o slávu, a vy si navic vyděláte hromadu peněz. A Dawson se tím velikým chachacha trochu probudí. Samozřejmě jestli si myslíte, že ta spekulace je příliš riskantní, dám vám zlatý prach na ta vejce sama.”

Její poslední slova byla na Smoka přece jen už příliš mnoho. Koneckonců byl jen obyčejný smrtelník ze Západu, muž se všemi utkvělými představami o penězích a ženách, a proto nabizený prach povzneseně odmítl.

„Haló, Shorty!” zavolal Smoke na svého přítele, který si to vyšlapoval na druhé straně ulice svým charakteristickým rychlým houpavým krokem. Pod paží měl nápadně zastrčenu nezabalenou láhev s jakýmsi zmrzlým obsahem. Smoke přešel ulici a zamířil k němu.

“Kde ses toulal celé dopoledne? Všude jsem tě sháněl.”

“Byl jsem u doktora,” odpověděl Shorty, uchopil láhev a ukázal ji Smokovi. „Sally není nějak v pořádku. Včera večer při krmení jsem si povšiml, že jí na ocase a na slabinách vypadávaj chlupy. Doktor říká …”

“Počkej, na tom nezáleži,” přerušil ho Smoke netrpělivě. „Co na tobě teď chci … “

“Co tě kouslo?” zeptal se Shorty v hněvivém překvapení. “V tomhle zatraceným počasí Sally ztrácí srst a plešatí. Říkám ti, že ten pes je nemocnej. Doktor říká … “

“Ať SaIly počká. Teď ale dobře poslouchej … “

“Říkám ti, že nemůže počkat. Je to tejrání zvířat, omrzne. Proč seš vlastně takhle celej rozčepejřenej, jako bys vyletěl z divokejch vajec? Potvrdilo se snad, že na Monte Cristu je zlato?”

“Nevím, Shorty. Ale byl bych rád, kdybys mi prokázal laskavost.”

„Zajisté, to se rozumí samo sebou,” řekl Shorty ušlechtile, rázem usmířený a ochotný pomoci. „O co se jedná? Neváhej a spusť. Stojím při tobě, synu.”

“Chci. abys mi nakoupil vejce … “

„No samozřejmě, a taky kolínskou a pudr - stačí jenom říct. A nebohá Sally líná, že je to až škandál. Podívej se, Smoku, jestli chceš začít vést nóbl život, jdi a kup si ty vejce sám. Mně docela dobře stačej fazole se slaninou.”

“Koupím si je, ale chci, abys mi při tom nakupování pomohl. No tak buď už zticha, Shorty! Teď mám slovo já. Jdi teď rovnou k Slavovíčovi a zaplať mu za vejce třebas i tři dolary za kus, ale hlavně je kup všechna.“

„Tři dolary!” zasténal Shorty. „Zrovna včera jsem slyšel, že jich tam má na skladě nějakejch takovejch sedum set. Dva tisíce jedno sto dolarů za slepičí ovoce! Víš co, Smoku, něco ti řeknu. Běž rovnou k doktorovi. On už se tvýho případu ujme. A za první recept ti bude počítat jenom jednu unci zlata. Tak na shledanou. Musím vlíct dál svoje břímě.”

Vykročil, ale Smoke ho chytil za rameno, zadržel a otočil zpátky.

„Smoku, věř mi, že pro tebe bych udělal všechno,” protestoval Shorty vážně. „Kdybys dostal rýmu a měl obě ruce zlomený, seděl bych u tvý postele ve dne v noci a utíral bych ti nos. Ale ať jsem navěky zatracenej a propadnu se do horoucích pekel, jestli vyhodím jednadvacet set pravejch, nefalšovanejch poctivejch dolarů za slepičí ovoce pro tebe nebo pro kterýhokoliv člověka opatřenýho dvěma nohama.”

“Nejsou to přece tvoje dolary, ale moje, Shorty! Mám rozdělaný obchod. Chci skoupit všechna zatracená vejce v Dawsonu, v Klondiku a na Yukonu. A ty mi musíš pomoci. Nemám teď čas ti vysvětlovat podstatu tohoto obchodu. Řeknu ti to až potom, a jestli budeš chtít, můžeš jet se mnou na půl. Ale teď je třeba především koupit ta vejce. A proto rovnou uháněj k Slavovičovi a kup všechno, co má na skladě.”

„Ale co mu mám říct? Bude samozřejmě vědět, že je nechci sníst sám.”

„Neříkej mu nic. Tady budou mluvit peníze. Prodává je vařená po dvou dolarech. Nabídni mu až tři dolary za syrová. Jestli bude moc zvědavý, řekni mu, že zřizuješ slepiči farmu. Ale co chci, jsou ta vejce. A potom hned pokračuj dál. Vyčenichej každé vejce v Dawsonu a kup ho. Rozumíš? Kup ho! Ten malý podnik naproti Slavovičovi má také nějaká. Kup je! A já zaběhnu do Klondike City. Je tam jeden stařík s bolavou nohou, který je na mizině a má jich asi šest tuctů. Schovává si je po celou zimu, aby, až stoupnou pořádně v ceně, za ně dostal tolik, aby si mohl zaplatit cestu zpátky do Seattlu. Postarám se o to, aby na tu cestu měl, a ta vejce koupím. A teď už běž. Jo, abych nezapomněl, ta malá ženská, co bydlí za pilou a vyrábí mokasíny, jich prý má taky asi dva tucty.”

“No tak dobře, když to teda říkáš, Smoku. Ale zdá se, že Slavovič je náš hlavní dodavatel. Prostě si ty vejce dám u něj napevno a neodvolatelně rezervovat - nechám si to dát černý na bílým – a nejdřív posbírám ty roztroušený vejce.”

“Výborně, Shorty! Ale teď už běž! Večer ti řeknu, co vlastně zamýšlím.”

Shorty však zamával lahví.

„Ale nejdřív ošetřím Sally. Ty vejce můžou zatím počkat. Jestli už nejsou všechny snědený, tak teď už je jistě nikdo nesní za tu chvilku, co, budu kurýrovat nebohýho nemocnýho psa, kterej nejednou zachránil život tobě i mně.”

Nikdy nebylo z trhu skoupeno zboží na spekulaci rychleji. Ve třech dnech každé vejce v Dawsonu, o němž se vědělo, s výjimkou několika tuctů, měli v rukou Smoke a Shorty. Smoke byl při svých nákupech velkomyslnější. Bez uzardění se přiznal, že onomu staříkovi v Klondike City dal za jeho dvaasedmdesát vajec po pěti dolarech za kus. Většinu vajec však nakoupil Shorty a dělal skutečně dobré obchody. Ženě, která vyráběla mokasíny, zaplatil jenom dva dolary, a pyšnil se tím, že docela slušně uspěl se Slavovičem, neboť jeho sedm set patnáct vajec koupil po rovných dvouapůl dolarech za kus. Na druhé straně však nespokojeně reptal, že ho prý onen malý restaurant naproti přes ulici vzal na hůl, když z něho za mizerných sto čtyřiatřicet vajec vymáčkl dva dolary a sedmdesát pět centů za kus.

Těch několik tuctů, které ještě nezískali, měly dvě osoby. Jedna z nich byla Indiánka, která žila ve srubu na kopci za nemocnicí - s tou vyjednával Shorty.

“Dneska to z ní snad konečně vyrazím - a ty zatím umej nádobí,” prohlásil Shorty příštího rána. “Budu nazpátek, co by dup, jestli se nezruinuju a nepuknu, jak do ní budu ládovat zlatej prach. Kéž bych moh pokaždý jednat s mužským. Tyhle zatracený ženský, to je něco hroznýho - je to prostě smutný, jak tvrdošíjně dovedou vzdorovat kupujícímu. Těm se dostaneš na kobylku, jedině když jim něco prodáváš. Hrome, člověk by myslel, že ty její vejce jsou valouny ryzího zlata.”

Když se odpoledne Smoke vrátil do srubu, shledal, že Shorty sedí v podřepu na podlaze a vtírá mast do Sallina ocasu. Shortyho tvář byla tak bezvýrazná, že to bylo Smokovi až podezřelé.

“Tak co, měl jsi štěstí?” zeptal se Shorty nedbale, když uplynulo několik minut.

“Vůbec ne, úplně jsem pohořel,” odpověděl Smoke. “A jak jsi pořídil ty s tou svou squaw?”

Shorty pohodil vítězoslavně hlavou ke stolu, kde stál plecháč naplněný vejci.

„Nicméně jsem za ně vyklopil sedum dolarů za kus,” přiznal posléze, když asi minutu mlčky vtíral mast psovi do ocasu.

„Já jsem nakonec tomu chlapovi nabídl deset dolarů,” pravil Smoke, „ale on mi na to řekl, že ty vejce už prodal. A to vypadá špatně, Shorty. Znamená to totiž, že kromě nás je v tomhle byznysu ještě někdo jiný. Těch dvacet osm vajec nám možná způsobí vážné nesnáze. Abych ti to vysvětlil, úspěch celé té spekulace závisí na tom, že musíme mít všechna vejce - až do posledního … “

Zmlkl a překvapeně zíral na přítele. Shorty prodělával výraznou změnu - zřejmě byl rozrušen a maskoval to pomalým, rozšafným, cílevědomým jednáním. Uzavřel krabičku s mastí, zvolna, důkladně si utřel ruce o Sallin kožich, vstal, šel do kouta, pohlédl na teploměr a zase se vrátil. Pak promluvil tlumeným, bezbarvým, přeuctivým hlasem:

„Mohl bys mi laskavě opakovat, kolik jsi říkal, že ti onen muž těch vajec neprodal?” zeptal se .

„Osmadvacet. “

„Hm:” zamumlal Shorty spíše jen pro sebe a lehce, nedbale pokývl hlavou na znamení, že bere Smokovu odpověď na vědomí. Potom s ospalou, malátnou rozmrzelostí pohlédl na kamna a pravil:

„Smoku, musíme někde vyhrabat nějaký nový kamna. Topeniště je propálený rovnou do trouby, takže nám to očazuje dalamánky.”

,,Nech topeniště topeništěm, a řekni mi, o co běží,” naléhal Smoke.

„O co běží? A zrovna ty chceš vědět, o co běží? No tak teda laskavě obrať ty svý překrásný oči na tamten plecháč postavenej na stole. Vidíš ho?”

Smoke přikývl.

„No a teď bych ti chtěl říct jednu věc, jenom pouhopouhou jednu jedinou nepatrnou věc. V tomhle plecháči je přesně, akorát a o nic víc a o nic míň než dvacet osum vajec a všechny stály, první jako poslední, přesně sedum velikánskejch kulatejch dolarů za kus A jestli snad teď pociťuješ naléhavou, zoufalou, do nebe volající potřebu získat jakýkoliv další, podrobnější informace, jsem ochotnej, svolnej i oprávněnej ti je poskytnout.”

„Pokračuj!” žádal jej Smoke.

„No tak ten chlapík, se kterým ses dohadoval o vejcích, je vysokej hromotluckej Indián. Nemám pravdu?”

Smoke přikývl a pak už i nadále jen přikyvoval na každou otázku.

„Půlku tváře má pryč, tam, kde ho přetáhnul grizzly. Že mám pravdu, co? Obchoduje se psy. Taky správný, že? Jmenuje se Zjizvenej Jim. I to je správný, není-líž pravda? Už teda vidíš, kam mířím?”

„Myslíš, že jsme se -”

„- přepláceli navzájem. Docela určitě! Ta squaw je jeho žena a bydlej v tý chajdě na kopci vzadu za nemocnicí. Moh jsem ty vejce dostat za dva za kus, kdyby ses do toho nebyl plet a zbytečně do toho nestrkal nos.“

“A já jsem je mohl dostat také tak lacino, kdyby ses mně do toho nepletl ty, čert aby tě vzal,” smál se Smoke.

“Ale to už je jedno. V každém případě víme, že jsme všechno skoupili. A to je to hlavni.”

Další hodinu Shorty zápolil špačkem tužky na okraji tři roky starých novin, a čím nekonečnější a spletitější byly jeho výpočty, tím byl veselejší.

“Tak - a je to,” řekl konečně. “Hezký, co? Myslím, že jo. Dovol, abych ti přečet součty. Ty a já zrovna v týhle chvíli vlastníme přesně devět set třiasedumdesát vajec. Stály nás přesně dva tisíce sedum set šedesát dolarů, když jednu unci zlatýho prachu počítáme šestnáct dolarů a nezapočítáváme si čas, kterej jsme tím strávili. A teď mě dobře poslouchej. Jestli se nám z Pruďase podaří vyrazit deset dolarů za vejce, budeme mít čistej zisk přesně šest tisíc devět set sedumdesát dolarů. A to je účetnictví, jaký má bejt, jak můžeš říct každýmu, kdo by náhodou přijel na saních se psím spřežením a zeptal by se tě na to. A já v tom jedu na půl. Jsem ti náramně zavázanej a tak povděčnej, že vděčností zrovna slintám. Tomu přece říkám účetnictví! A můžu tě ujistit, že bych vždycky radši běhal za slepičkama, než sázel na koníčky.”

Oné noci v jedenáct hodin Shorty náhle probudil Smoka ze zdravého, hlubokého spánku; jeho kožešinová parka vydechovala atmosféru třeskutého mrazu a ruka, kterou se dotkl Smokovy tváře byla ledová.

“Co se děje?” zamručel Smoke. “Vypadaly snad SaIIy zbývající chlupy?”

“To ne. Ale prostě ti musím říct ty dobrý zprávy. Mluvil jsem se Slavovičem, nebo bych snad měl spíš říct, že Slavovič mluvil se mnou, protože on tu seanci zahájil. Slavovič mi teda povídá; ,Shorty, musím s váma mluvit ohledně těch vajec. Držel jsem to všechno pod pokličkou. Nikdo neví, že jsem ty vejce prodal vám. Ale jestli jde o spekulací, tak vám můžu říct jednu dobrou, opravdu potěšitelnou věc.’ A to taky udělal. Smoku. A teď hádej, co ta dobrá, potěšitelná věc asi tak je?”

“Tak ven s tím. řekni mi to!”

“No možná že to zní neuvěřitelně, ale ta dobrá, opravdu potěšitelná věc je sám Pruďas Charley. Všude shání vejce. Přišel ke Slavovičovi a nabíd mu pět dolarů za kus, a dřív než se konečně vzdal a odešel, nabízel mu už celejch osum dolarů. Ale Slavovič ovšem žádný vejce neměl. Poslední slova, se kterejma se Pruďas se Slavovičem rozloučil, byly, že mu urazí hlavu, jestli zjistí, že má ty vejce někde schovaný. A tak mu Slavovič musel říct, že ty vejce prodal, ale že kupující chce zůstat neznámej.

Slavovič doporučuje, abychom mu dovolili Pruďasovi říct, kdo ty vejce koupil. ,Shorty,’ povidá, Prud’as bude u vás jako na koni. Můžete z něj vyrazit až osum dolarů za kus.’ Starou bačkoru osum dolarů,’ povídám já. ,Dřív než s ním budu hotovej, navalí deset.’ No ale v každým případě jsem Slavovičovi řek, že si to rozmyslím a že mu dám ráno vědět. Samozřejmě že mu dovolíme, aby to Prud’asovi prozradil, že jo? Nemám pravdu?”

“Ovšemže máš, Shorty. Ráno musíš nejdřív ze všeho vyrozumět Slavoviče. Ať jen Pruďasovi pěkně prozradí, že my dva jsme v téhle věci obchodními společníky.”

O pět minut později Shorty probudil Smoka znovu.

“Povídám, Smoku! Haló, Smoku!”

“Co je?”

“Ale ani o cent miň než deset dolarů za kus! Rozumíš?”

“No samozřejmě - máš úplně pravdu,” odpověděl Smoke rozespale.

Příštího rána se Smoke náhodou setkal s Lucille Arralovou - opět u pultu se střižním zbožím v krámě Společnosti A. C .

„Už se to rozjelo!” zajásal. „Už se to rozjelo a všechno úspěšně pokračuje. Pruďas byl u Slavoviče a snažil se od něho dostat, ať už za peníze, nebo vyhrůžkami, vejce. A touhle dobou mu Slavovič už nejspíš řekl, že všechna vejce na trhu máme Shorty a já.”

Lucille Arralové zajiskřily oči radostí.

“Hned teď půjdu na snídani!” zvolala. “Objednám si u číšníka vejce a budu tak zklamaná, smutná a zničená, když žádná nedostanu, že by se nade mnou i kámen ustrnul. A jak víte, Pruďas byl u Slavoviče a pokusí se odkoupit všechna vejce, i kdyby na to mělo padnout jedno z jeho nalezišť. Znám ho. A naražte si cenu hodně vysoko. Nic menšího než deset dolarů za kus mě nemůže uspokojit. Vážně, Smoku, jestli je prodáte laciněji, nikdy vám to neodpustím.”

Toho dne v poledne dal Shorty nahoře ve srubu na stůl hrnec fazolí, konvici s kávou, pánev s chlebovými plackami, plechovku másla a plechovku kondenzované smetany, velikou mísu kouřícího losího masa a slaniny a talíř dušených sušených broskví. Potom zakřičel:

„Jídlo je hotový! Ale prosím tě, mrkni se nejdřív na Sally.”

Smoke odložil postroj, který právě sešíval, otevřel dveře a spatřil Sally a Bystrouna, jak čile zahánějí a štvou skupinu saňových psů patřících k sousednímu srubu a slídících kolem po potravě. Ale uviděl i něco jiného a to ho donutilo, aby spěšně zavřel dveře a přiskočil ke kamnům. Uchopil pánev, dosud horkou, jak se na ní opékalo losí maso se slaninou, a postavil ji zpátky na plotnu. Na pánev dal pěkný kus másla, pak sáhl po vejci, rozklepl je a obsah skořápky vchrstl na pánev, až to zasyčelo. Když sáhl po druhém vejci, stál mu již po boku Shorty a vzrušeně mu sevřel paži.

„Hej! Co to, prosím tě, vyvádíš?” zeptal se.

„Smažím vejce,” informoval ho Smoke, rozklepl další vejce a zároveň setřásl ruku, kterou se ho Shorty snažil zadržet. “Máš snad něco v nepořádku s očima, Shorty? Myslel sis, že se češu?”

„Není ti dobře?” vyptával se Shorty starostlivě, když Smoke rozklepl třetí vajíčko a obratně svého přítele odstrčil tím, že ho prudce šťouchl paží do prsou. “Nebo seš jenom docela obyčejnej blázen? To je už za třicet dolarů vajec.”

„A bude jich za šedesát dolarů,” odpověděl Smoke a rozklepl čtvrté vejce. “Nezdržuj mě, Shorty. Přichází sem nahoru Prud’as a do pěti minut je tady.”

Shorty si s porozuměním a s úlevou zhluboka oddychl a posadil se ke stolu. A když se ozvalo očekávané zaklepání na dveře, seděl naproti němu Smoke a každý měl před sebou talíř a na něm tři teplá smažená vejce.

„Dále!” zvolal Smoke.

Pruďas Charley, robustní mladý obr, jen o zlomek palce menší než šest stop a vážící rovných sto devadesát liber, vstoupil do srubu a potřásl si se Smokem a Shortym rukama.

“Sedněte si a pojezte s náma, Prud’asi,” pozval ho Shorty. “Smoku, usmaž mu taky pár vajec. Vsadím se, že nezbaštil žádný vejce už po celej uherskej měsíc.”

Smoke rozklepl tři vejce do horké pánve a za pár minut je postavil před hosta. Ten se na ně zadíval s takovým podivným výrazem a napětím ve tváři, že Shorty se obával - jak se později přiznal -, že si je dá Pruďas do kapsy a odnese si je.

“Řeknu vám, že ty bařtipáni dole ve Státech nás sotva můžou přetrumfnout, pokud se tejče jídla,” vychloubal se Shorty a pásl se na vejcích pohledem. “Tady vy, já a Smoke se nadlábnem na jedno posezení vejcema za devadesát dolarů a nehnem ani brvou.”

Pruďas zíral na rychle mizející vejce a zdálo se, že celý zkoprněl.

“Tak do toho, jen jezte!” pobízel ho Smoke.

„Ty - ty přece nestojej - deset dolarů,” vypravil ze sebe Prud’as pomalu.

Shorty přijal tuto výzvu. “Věc má takovou cenu, jakou za ni můžete dostat, ne?” podotkl.

„To ano, ale … “

„Jakýpak ale. Říkám vám, co za ně můžeme dostat. Deset dolarů za kus. Právě tolik. Smoke a já jsme totiž vytvořili vaječnej trust a máme teď na vejce monopol, na to nezapomeňte. Když řekneme kus za deset dolarů, znamená to kus za deset dolarů.” Potom rázně vytřel talíř chlebovou plackou. „Skoro bych si dal ještě dvě,” povzdychl si a vzal si fazole.

„Nemůžete přece jíst vejce tímhle způsobem,” namítal Prud’as. „Není to - není to správný.”

„Smoke a já jsme prostě do vajec zblázněný, víte?” řekl Shorty omluvně.

Pruďas dojedl svůj díl jakoby jen s poloviční chutí a pak se nejistě zahleděl na oba přátele.

„Povídám, chlapci, mohli byste mi prokázat velkou laskavost,” nadhodil. „Prodejte mi nebo mi půjčte nebo darujte asi tak tucet těch vajec.”

“Samozřejmě,” odpověděl Smoke. “Sám dobře vím, co to je, taková chuť na vejce. Ale nejsme tak chudí, abychom museli svou pohostinnost prodávat. Nebudou vás stát zhola nic … ” V té chvíli ho ostrý kopanec pod stolem varoval, že Shorty začíná být nervózní. „Říkal jste tucet, Pruďasi?”

Pruďas přikývl.

“No, Shorty,” pokračoval Srnoke, „usmaž mu, prosím tě ta vejce. V tomhle dovedu s člověkem soucítit. Parnatuju se, že bych jich byl leckdy sám spořádal tucet přímo z pánve.”

Ale Prud’as zadržel ochotného Shortyho rukou a vysvětloval:

“Nemyslím smažený vejce. Chci je syrový - ve skořápkách.”

“Abyste si je mohl odnést?”

“Ano, tak jsem to myslel.”

„Ale to už pak není pohostinnost,” namítal Shorty. “To je - to je obchod.”

Smoke přikývl na souhlas. „V tom je ovšem rozdíl, Pruďasi. Myslel jsem, že je chcete prostě jen sníst. Takhle je to ovšem něco docela jiného. Víte, my jsme je totiž skoupili na spekulaci.”

Nebezpečná modř Pruďasových očí se stala ještě nebezpečnější.

“Zaplatím vám je,” řekl ostře. “Kolik za ně chcete?”

“Ach, nikoliv tucet,” odpověděl Smoke. “Nemůžeme prodat tucet. Neobchodujeme v malém. Děláme to na spekulaci. Nemůžeme si sami rozbít své vlastní výsadní postavení na trhu. Máme tu nyní na vejce dokonalý, neprodyšný monopol, a jestli je prodáme, pak všechny - anebo žádné.”

“Kolik jich máte a kolik za ně chcete?”

“Kolik jich máme, Shorty?” zeptal se Smoke. Shorty si odkašlal a začal počítat nahlas:

“Tak kolikpak toho je? Devět set třiasedumdesát bez devíti - to je devět set dvaašedesát, takže celá ta snůška po deseti dolarech za kus bude stát rovnejch devět tisíc šest set dvacet dolarů. Samozřejmě, Pruďasi, že jsme kulantní a hrajem poctivou hru a za každý zkažený vejce vám vrátíme peníze zpátky, i když můžu říct předem, že zkažený nejsou žádný. To je jedna věc, kterou jsem v Klondiku nikdá neviděl: zkažený vejce. Nikdo přece není takovej hlupák, aby sem přivez zkažený vejce.”

“Tomu říkám poctivý obchod,” dodal Smoke. “Za zkažená vejce peníze nazpět, Prud’así. A tak tohle je tedy naše nabídka: dáte devět tisíc šest set dvacet dolarů za všechna vejce, která jsou v Klondiku.”

„Můžete vyhnat cenu na dvacet dolarů a zdvojnásobit svý peníze,” nadhodil Shorty.

Pruďas smutně zavrtěl hlavou a nabral si fazole.

“To by bylo příliš nákladný, Shorty. Chci jich jen několik. Dám vám deset dolarů za kus a koupím dva tucty. Dám dvacet dolarů za kus - ale nemůžu je koupit všechny.”

“Všechna - anebo žádná,” dal mu Smoke ultimátum.

“Heleďte se, vy dva!” pravil Pruďas v náhlém vzplanutí sdílnosti. “Budu k vám docela upřímnej, ale nechte si to pro sebe. Víte přece, že slečna Arralová a já jsme byli zasnoubený. No a ona teda všechno zrušila. To přece taky víte. Každej to ví. A kvůli ní chci ty vejce.”

“Aha!” ušklíbl se Shorty. “Teď už je mi to úplně jasný a srozumitelný, proč je chcete mít i se skořápkama. Ale musím říct, že tohle bych si byl o vás nikdy nemyslel.”

“Co byste si nemyslel?”

“Je to zatracený darebáctví, jinak se to nedá nazvat,” pokračoval Shorty ve ctnostném rozhořčení. “Docela nic bych se nedivil, kdyby vás někdo za to narval olovem a taky by vám to patřilo.”

Pruďas se začal pomalu dostávat na pokraj jednoho ze svých pověstných záchvatů bezmezné zuřivosti. Pěsti se mu sevřely, až se laciná vidlička v jeho ruce začala křivit, a z jeho modrých očí šlehaly varovné blesky.

“Tak podívejte se, Shorty, co tím vlastně myslíte? Jestli míníte něco darebáckýho a pokřivenýho, nějaký temný nepoctivý kličky … “

“Myslím to, co myslím,” odvětil Shorty umíněně, “ale můžete na to vsadit svůj sladkej život, že nemyslím žádný kličky. Hodit to pěkně rovně dopředu, to je jedinej způsob, jak se to dá udělat. Jinak to nejde.“

“Hodit co?”

“Vejce, sušený švestky, baseballový míčky – cokoliv. Ale děláte chybu, Pruďasi. Říkám vám, že žádný publikum v opeře vám tohle nestrpí. Jenom to, že je herečka, není ještě žádnej důvod, abyste ji veřejně potupil a otloukal ji slepičím ovocem.”

Na malou chvilku se zdálo, že Prud’as buď pukne, nebo že ho raní mrtvice. Pak ale udělal mohutný hlt vřelé kávy a pomalu se vzpamatoval.

“Mejlíte se, Shorty, nehodlám na ni házet vejce,” řekl s chladným rozmyslem. “Vždyť já jí ty vejce chcí darovat, člověče!” zvolal ve vzrůstajícím rozrušení. “Dát jí je chci, přinést jí je na míse, čerstvě uvařený ztracený vejce se smetanou - tak, jak je má ráda.”

“Hned jsem věděl, že se nejspíš musím mejlit,” zvolal Shorty velkomyslně. “Věděl jsem, že byste se nemoh dopustit tak nizkýho, podlýho, špinavýho činu.”

“To nic, Shorty,” odpustil mu Pruďas. “Ale teď k věci. Vidíte tedy, proč potřebuju ty vejce. A potřebuju je naléhavě.”

“Chcete teda odebrat vejce za devět tisíc šest set dvacet dolarů?” zeptal se Shorty.

“Tohle je prachobyčejná loupež, nic jinýho než sprostý přepadeni!” vybuchl Prud’as podrážděně.

“Je to obchod,” odvětil Shorty. “Přece si nemyslíte, že prodáváme vejce po domech kvůli svýmu zdraví?”

“Ale tak buďte přece trochu rozumný,” naléhal Pruďas. “Potřebuju jenom dva tucty. Dám vám za ně dvacet dolarů za kus. Co bych dělal s těma ostatníma? Obešel jsem se v tomhle kraji bez vajec po léta a myslím, že už se bez nich i nadále nějak protluču.”

“Jen se tím nijak nevzrušujte,” radil mu Shorty. “Když je nechcete, tak je to vyřízený. My vám je přece nenutíme. “

“Ale já je chci!” odporoval Pruďas.

“Tak teda víte, co vás budou stát - devět tisíc šest set dvacet dolarů, a jestli jsou mý vejpočty nesprávný, tak tu vaječnou hostinu zaplatím.”

“Ale možná to nebude účinkovat,” namítl Prud’as. “Možná, že slečna Arralová už touhle dobou ztratila chuť na vajíčka.”

“Myslím, že slečna Arralová za cenu těch vajec stojí,” vmísil se Smoke tiše do rozmluvy.

“Jestli za ni stojí!” Pruďas v žáru své výmluvnosti povstal. “Ta stojí za milión dolarů! Stojí za všechno, co mám. Stojí za veškerej zlatej prach v celým Klondiku.” Usedl a pokračoval klidnějším hlasem: “Jenže to ještě neznamená, že bych měl riskovat deset tisíc dolarů na její snídani. Ale učiním vám nabídku: Půjčte mi dva tucty těch vajec. Předám je Slavovičovi. Dá jí je sníst a vyřídí jí pozdrav ode mě. Už se na mě neusmála sto let. A jestli ji ty vejce přimějou, aby se na mě usmála, odeberu od vás celou tu snůšku.”

„Podepíšete smlouvu v tom smyslu?” zeptal se Smoke rychle, neboť věděl, že Lucille Arralová se chce usmát.

Pruďas zalapal po dechu. “Vy jste tady na kopci náramně rychlý, pokud se tejká obchodování,” pravil s náznakem úšklebku.

“Přijímáme jenom váš vlastní návrh,” odpověděl Smoke. “Dobrá - přineste papír a pěkně to sepište černý na bílým a pospěšte si!” zvolal Prud’as v zlostné rezignaci.

Smoke tedy rychle sepsal smlouvu, že se Pruďas zavazuje odebrat po deseti dolarech za kus každé vejce, jež mu bude dodáno; musí však být předtím splněna podmínka, že dva tucty vajec, která dostane předem, přivodí jeho usmíření se slečnou Lucille Arralovou.

Když se Pruďas chystal podepsat, náhle se s perem pozdviženým ve vzduchu zarazil, ustrnul a pak pravil:

“Počkat, když kupuju vejce, tak chci koupit zdravý, nezkažený vejce.”

“V celým Klondiku není jediný zkažený vejce,” odfrkl Shorty.

„Ale přesto jestli najdu jediný zkažený vejce, musíte vrátit desítku, kterou jsem za něj zaplatil.”

“Zcela správně,” pravil Smoke smířlivě. “Tak je to fair.”

“A každý zkažený vejce, který nám přijdete vrátit, osobně sním,” prohlásil Shorty.

Smoke tedy do smlouvy vtělil slova “zdravá, nezkažená” a Prud’as ji mrzutě podepsal. Potom obdržel na zkoušku dva tucty vajec v plecháči, natáhl si palčáky a otevřel dveře.

“Sbohem, vy raubíři!” zavrčel na ně dozadu na rozloučenou a zabouchl dveře.

Příštího rána byl Smoke u Slavoviče svědkem představení. Seděl jako Prud’asův host u stolu sousedícího se stolkem Lucille Arralové. Scéna se odehrála takřka do písmene přesně, jak předpověděla.

“Stále jste ještě nesehnali žádná vejce?” zamumlala naříkavě k číšníkovi.

“Bohužel nikoliv, madame,” odpověděl. “Říká se, že kdosi skoupil na spekulaci všechny vejce v Dawsonu. Pan Slavovič se pokouší několik jich koupit speciálně pro vás. Ale ten chlapík, který ty vejce skoupil, je tvrdošíjný a nechce prý žádné prodat.”

V tomto kritickém okamžiku Prud’as pokynul majiteli, aby k němu přistoupil; chytil ho za rameno a nachýlil si jeho hlavu k sobě.

“Heleďte se, Slavoviči,” šeptal Pruďas chraptivě, “včera večer jsem vám předal dva tucty vajec. Kdepak je máte?”

“Ve spižírně - kromě šesti, která jsem nechal rozmrznout, aby byla připravena, jakmile mi řeknete.”

“Nechci je pro sebe,” zašeptal Prud’as ještě tlumeněji.

“Udělejte je ztracený - se smetanou - a doneste je tamhle slečně Arralové.”

“Osobně na to dohlédnu,” ujistil ho Slavovič.

“A nezapomeňte říct, že se nechávám poroučet,” dodal Pruďas a konečně přestal svírat restauratérovo rameno.

Hezká Lucille Arralová hleděla sklesle, beznadějně na talíř, kde byla její snídaně - kus opékané slaniny a bramborová kaše z konzervy -, když tu sám Slavovič před ni náhle postavil dvě ztracená vejce.

“Pan Pruďas se nechá poroučet,” uslyšeli u sousedního stolku.

Smoke musel uznat, že to byla pěkná ukázka hereckého umění - náhlý, prudký zákmit radosti na její tváři, pak impulsívní pootočení hlavy a spontánní předzvěst úsměvu, který potlačila jen skvělým sebeovládáním, s jakým rezolutně pohlédla nazpět, aby mohla cosi říci majiteli restaurace.

Smoke ucítil, jak ho Pruďas pod stolem nakopl mokasínem.

“Ale sní je? - To je ta otázka - sní je?” zašeptal Pruďas v mučivé, úzkostné nejistotě.

A když se po očku podívali, spatřili, že Lucille Arralová váhá - že takřka již odstrkuje talíř od sebe -, ale pak přece jen podléhá jeho vábení.

“Vemu ty vejce!” řekl Pruďas Smokovi vzrušeně.

“Smlouva platí. Viděl jste ji? No viděl jste ji přece? Skoro se usmála. Znám ji. Je to tutovka. Ještě další dvě vejce zejtra ráno, a jistě mi odpustí a udobří se se mnou. Kdyby tu nebyla, potřás bych vám pravicí, Smoku - tak jsem vám vděčnej. Vůbec nejste raubíř, jste filantrop ouplnej dobrodinec lidstva.”

Smoke se rozjásaně vrátil na kopec do srubu, ale tam našel Shortyho, jak si v černé beznaději vykládá pasiáns. Smoke již dávno zjistil, že kdykoliv jeho přítel vytáhne karty, aby si vyložil pasiáns, je to vždycky varovný signál, že ze zeměkoule vypadlo dno.

“Jdi pryč a nemluv na mě,” odmrštil ho Shorty hned jak ho uviděl; brzy však roztál v mohutnou záplavu slov.

“Je to všechno úplně na draka. S tím naším hromotlukem to úplně zkrachovalo,” zaúpěl.“Náš monopol je rozbitej. Zejtra budou ve všech hospodách prodávat skleničku sherry s vejcem za dolar. V Dawsonu nebude jedinej ubohej hladovějící sirotek, kterej si svý bříško nenaláduje vejcema. Co myslíš, na co jsem dneska asi tak narazil? Nevíš? Tak ti to teda řeknu. Na chlápka, kterej má tři tisíce vajec - doufám, že mi rozumíš - tři tisíce pravejch, nefalšovanejch vajec právě sem přivezenejch ze Čtyřicátý míle.”

“Pohádky!” zapochyboval Smoke.

“Starýho čerta pohádky! Vždyť jsem ty vejce viděl na vlastní oči! Jmenuje se Gautereaux - je to vysokej, hromotlucke], modrookej kanadskej Francouz. Nejdřív se sháněl po tobě, a když tě nenašel, vzal si mě stranou a bodnul mě rovnou do srdce. A právě to, že jsme skoupili ty vejce, ho k tomu přimělo. Věděl o těch třech tisících ve čtyřicátý míli, a tak prostě šel a koupil je. ,Tak mi je teda ukažte,’ povídám mu já. A on mi je ukázal. - Dole u břehu, zrovna tam, kde právě zastavili na konci svý cesty od Čtyricátý míle, odpočívaly jeho spřežení se dvěma indiánskejma psovodama. A na saních byly bedničky od mejdla - maličký dřevěný bedničky od mejdla. Vzali jsme jednu z nich za ledovej zátaras doprostřed řeky a tam jsme ji otevřeli. Vejce! Samý vejce! - Ouplně plná vajec - a všechny byly uloženy v dřevěnejch pilinách. Říkám ti, Smoku, že jsme prohráli. Byl to všechno náramnej hazard. A víš, co mi ten chlap řek za drzost? Že když mu prej za každý vejce dáme deset dolarů, tak jsou všechny naše. A víš, co dělal, když jsem odcházel z jeho srubu? Maloval právě plakát, že má na prodej vejce. Říkal, že nám do dvou hodin odpoledne dá předkupní právo, abychom ty vejce odkoupili po deseti dolarech za kus, ale jestli do tý doby nepřijdem, hodí je na trh a rozvíří to tak, že se náš monopol rozprskne jako rachejtle při karnevalu. Říkal, že sice není žádnej obchodník, ale že prý, pozná dobrou příležitost, když ji vidí - čímž, jak jsem vyrozuměl, myslel nepochybně nás.”

“Je to v pořádku, nic se zatím neděje,” odpověděl Srnoke vesele. “Nepropadej panice a nech mě chvilku přemýšlet. Je jenom třeba, abychom jednali rychle a patřičně sehraně. Na druhou hodinu sem pozvu Pruďase. aby vejce převzal. A ty koupíš vejce od Gautereauxe. Zkus je dostat co nejvýhodněji. Nicméně i když za ně zaplatíš deset dolarů za kus, Prud’as je od nás odebere za stejnou cenu. A když se ti podaří dostat je laciněji, pak na nich dokonce ještě vyděláme. A teď se do toho pusť. A ať jsi s nimi tady nejpozději do dvou hodin. Vypůjč si psy plukovníka Bowieho a vem si i naše spřežení. Ale hlavně ať jsou přesně ve dvě hodiny tady.”

“Povídám, Smoku!” volal Shorty, když jeho přítel vyrazil s kopce dolů. “Radši si vem deštník. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby dřív než se vrátíš, přišlo ňáký vaječný krupobití.”

Smoke našel Prud’ase u M & M, potom následovala bouřlivá půlhodinka.

“Musím vás varovat, že jsme koupili ještě nějaká další vejce,” řekl Smoke, když Prud’as souhlasil s tím, že ve dvě hodiny přinese zlatý prach do Smokova srubu a zaplatí při předání zboží.

“Rozhodně máte větší štěstí při sháněni vajec než já,” přiznal Pruďas. „No a kolikpak vajec máte teď - a kolik zlatýho prachu mám teda přitáhnout nahoru na kopec?”

Smoke nahlédl do svého zápisníku. „Nyní se má věc tak, že podle Shortyho záznamů máme celkem tři tisíce devět set třicet osm vajec, což je se dvěma tucty, které jsme vám již poskytli, tři tisíce devět set dvaašedesát vajec. Násobíme-li to deseti ….

„Čtyřicet tisíc dolarů!” zařval Pruďas. “Říkali jste přece, že máte jenom nějakejch takovejch devět set vajec. To je přepadení! Ničemná šalba a obyčejnej … podvod! S tím prostě nemůžu souhlasit!”

Smoke vytáhl z kapsy smlouvu a ukázal na slova “zaplatím při dodání zboží”.

“Nikde není uvedeno, kolik vajec máme dodat. Souhlasil jste, že zaplatíte deset dolarů za každé vejce, které vám dodáme. Nuže, máme vejce - a podepsaná smlouva je podepsaná smlouva. Nicméně vám říkám, Pruďasi docela upřímně, že jsme se o těch dalších vejcích dozvěděli až později. A tak jsme je potom prostě museli koupit, abychom si zachovali svůj monopol.”

Po celých pět dlouhých minut sváděl Prud’as v dusivém tichu boj sám se sebou - a pak se váhavě podrobil.

„Je to se mnou špatný,” řekl zlomeně. “Celá krajina zřejmě raší samejma vejcema, a čím dřív to skoncuju, tím lepší. Za chvíli by mohla přijít vaječná lavina. Budu u vás ve dvě hodiny. Ale čtyřicet tisíc dolarů…”

“Je to jen třicet devět tisíc šest set dvacet,” opravil ho Smoke.

“Tolik zlata bude vážit dvě stě liber,” vztekal se Pruďas dále. “Musím to vytáhnout nahoru psím spřežením.”

„Půjčíme vám naše psy, abyste ten náklad vajec mohl odvézt,” nabídl mu Smoke.

“Ale kde je k sakru uskladním? No nic. Rozhodně přijdu. Ale v životě už nesním jediný vejce. Dělá se mi z nich nanic.”

V půl druhé přivezl Shorty Gautereauxova vejce; aby vyšplhal s těžkým nákladem do příkrého svahu, musel připřáhnout další psy.

“Náš zisk teď bude skoro dvakrát tak velkej,” řekl Smokovi, když skládali bedničky do srubu. “Trval jsem na tom, že nezaplatím víc jak osum dolarů za kus, a když Gautereaux chvíli po francouzsku proklínal, nakonec na to přistoupil. Je to dva dolary čistýho zisku na každým vejci a je jich tři tisíce. Zaplatil jsem mu všechno hned na místě. Tady je stvrzenka.”

Zatímco Smoke vyňal vážky na zlato a připravoval se na obchodní jednání, věnoval se Shorty výpočtům.

„Tak tady mám ….. přesný čísla,” ohlásil vítězoslavně. “Máme dvanáct tisíc osum set šedesát dolarů čistýho zisku, když do nákladů započítávám i ty vejce, který jsme snědli s Prud’asem. A přitom Pruďasovi nijak neubližujeme. Získává slečnu Arralovou, a navíc dostane všechny ty vejce. Je to bezesporu zisk pro obě strany. Nikdo nic neztrácí. “

„Dokonce i Gautereaux má čtyřiadvacet tisíc dolarů k dobru,” smál se Smoke, „ovšem zmenšených o to, co zaplatil za vejce a za přepravu. A jestli Pruďas bude chtít využít svůj monopol, ještě na vejcích vydělá.”

Přesně ve dvě hodiny Shorty vyhlédl a uviděl Pruďase, jak přichází vzhůru do kopce.

Když Pruďas vešel do srubu, začal jednat stroze a přísně po obchodnicku. Svlékl si svůj veliký medvědí kožich, pověsil ho na hřebík a usedl ke stolu.

“Přineste ty vejce, vy pirati,” začal. „A jestli víte, co je pro vás zdravý, napříště se mi už nikdy o vejcích nezmiňujte.”

Nejdříve začali s předáváním vajec, která Smoke a Shorty nakoupili nejdříve. Všichni tři muži počítali. Když jich napočítali dvě stě, Pruďas náhle rozklepl jedno vejce o hranu stolu a obratně je rozlouskl palci.

„Hej! Co to děláte? Nechte toho!” namítal Shorty .

„Je to snad mý vejce, ne?” zavrčel Prud’as. „Platím za ně přece deset dolarů, ne? A nemám ve zvyku kupovat zajíce v pytli. Když vyklopím desítku za vejce, chci vědět, co kupuju.”

„Jestli se vám to vejce nezdá, sním ho,” nabídl mu Shorty zlomyslně.

Pruďas se na vejce podíval, čichl k němu a pak zavrtěl hlavou:

„Ne, to neuděláte, Shorty. Je to dobrý vejce. Dejte mi rendlík. Sním si ho k večeři.”

Ještě třikrát Prud’as na zkoušku rozklepl zdravé vejce a vložil je do kastrolu, který stál vedle něho.

„Je jich o dvě víc, než jste vypočet, Shorty,” řekl Pruďas, když skončili. „Devět set šedesát čtyři, a ne šedesát dva.”

„Moje chyba,” připustil Shorty zdvořile. „Nechme je jako přídavek - kvůli dobrý míře.”

„Myslím, že si to můžete dovolit.“ souhlasil Pruďas pochmurně. „Tak teda sem s tím. Je jich za devět tisíc šest set dvacet dolarů, že jo? Zaplatím to hned. Napište mi stvrzenku, Smoku.”

“Proč bychom neodpočítali i ta ostatní? A zaplatíte pak všechno najednou,” navrhl Smoke.

Prud’as zavrtěl hlavou. “Nejsem zrovna moc dobrej v počtech. Vždycky jenom jednu snůšku, abychom nic nespletli - neuděláme aspoň žádnou chybu.”

Došel ke svému medvědímu kožichu a z každé jeho postranní kapsy vyňal váček zlatého prachu tak zaoblený a dlouhý, že připomínal boloňské klobásy. Když zaplatil první dávku vajec, nezbývalo v pytlících více než jen několik set dolarů.

Pak na stůl přinesli bedničku od mýdla a začali odpočítávat zbývající tři tisíce vajec. Když jich napočítali sto. Pruďas prudce uhodil vejcem o hranu stolu. Neozvalo se žádné ostré zaprasknutí. Znělo to spíše, jako kdyby člověk praštil o stůl plnou mramorovou koulí.

“Úplně zmrzlý,” podotkl Pruďas a uhodil vejcem prudčeji. Pak vejce pozvedl, takže všichni viděli, že se skořápka v místě, kde narazila na stůl, roztříštila na drobné úlomky.

“Eh,” zahuhlal Shorty. “Samozřejmě že je zmrzlý na kost, když se uváží, že sem bylo zrovna dopravený ze Čtyřicátý míle. Vemu na něj sekyru a rozštípneme ho.”

“Jsem pro sekyru,” souhlasil Prud’as.

Smoke přinesl žádaný nástroj a Prud’as s bystrým okem a obratnou rukou dřevorubce rozťal vejce vedví. Ať byl vnitřek vejce jakýkoliv, rozhodně nebyl uspokojivý. Smoke pocítil varovné zamrazení. Shorty byl odvážnější. Přidržel si jednu polovinu vejce u nosu a pravil:

“Voní docela dobře.”

“Ale vypadá docela špatně,” namítl Prud’as. “Jakpak může páchnout. když je ten smrad zmrzlej s tím vším ostatním? Počkejte chvilku.”

Dal obě poloviny vejce na pánev a postavil ji na přední plát rozpálených kamen. A potom všichni tři, s rozvírajícími se, pátrajícími nozdrami, mlčky vyčkávali. Pomalu se začal šířit místností neklamný, nezaměnitelný puch, Pruďas neříkal nic a Shorty zůstával vzdor svému přesvědčení němý.

“Vyhoďte to ven!” zvolal Smoke lapaje po dechu.

„K čemu by to bylo dobrý?” namítal Prudas. “Musíme přece přezkoušet i ty ostatní.”

“Ne v tomhle srubu!” Smoke kašlal a přemáhal mrákoty. “Každé vždycky jenom rozsekněte a přesvědčíme se čistě jen vizuálně - prostě si je prohlédneme. Vyhoď to vejce, Shorty! Vyhoď ho! Fuj! A nech, prosím tě, otevřené dveře.”

Otvírali bedničku za bedničkou. Vejce za vejcem, jak je namátkou vybírali, roztínali vedví, ale každé jevilo stejné neklamné známky, že je beznadějně, nenapravitelně zkažené.

„Nebudu trvat na tom, abyste je sněd, Shorty,’ poškleboval se Pruďas, “a jestli vám to nevadí, nemůžu bejt ani dost rychlej, abych odsud vypad. V tý smlouvě se mluvi o zdravejch, nezkaženejh vejcích. Jestli mi půjčíte saně a psy, odvezu ty zdravý dřív, než se mi tu nakazej.”

Smoke pomáhal při nakládání. Shorty seděl u stolu a před sebe si rozložil karty na pasiáns.

“Poslouchejte, jak dlouho jste vlastně ty vejce na tu spekulaci skladovali?” rozloučil se s nimi Pruďas s úšklebkem.

Smoke neodpověděl, vrhl jediný pohled na svého přítele, zaujatého hrou, a začal vyhazovat bedničky od mýdla na sníh.

“Povídám, Shorty, kolik jsi říkal, žes zaplatil za ty tři tisíce vajec?” zeptal se Smoke jemně.

“Osum dolarů za kus! Jdi pryč! Nemluv na mě! Dovedu počítat zrovna tak dobře jako ty. Na celým tom hazardu proděláváme přibližně sedumnáct tisíc dolarů - a můžeš to říct každýmu, kdo by náhodou přijel na saních se psím spřežením a zeptal se tě. Vypočítal jsem si to, když jsem čekal, až to první vejce začne páchnout.”

Smoke chvilku dumal a pak znovu přerušil mlčení.

“Poslouchej, Shorty, čtyřicet tisíc ve zlatě váži dvě stě liber. A Pruďas si od nás vypůjčil saně a spřežení, aby si odvezl svá vejce. Přišel sem nahoru bez saní. Ty dva pytlíky zlatého prachu, které měl v kapsách kabátu, vážily každý asi tak dvacet liber. A bylo umluveno, že zaplatí hotově při předání zboží. Přinesl si dost zlatého prachu, aby zaplatil za zdravá vejce. Nikdy neočekával, že bude muset zaplatit ty tři tisíce vajec. Věděl, že jsou zkažená. A teď - jak vlastně mohl vědět. že jsou zkažená? Ale v každém případě - co bys z toho asi tak dovedl vyvodit?”

Shorty shrnul karty a začal je znovu míchat na novou hru; potom náhle ustal:

“Pche - to není vůbec žádnej problém. Na to by dovedlo odpovědět i malý děcko. My proděláváme sedumnáct tisíc. Pruďas vydělává sedumnáct tisíc. Ty Gautereauxovy vejce patřily po celou tu dobu Pruďasovi. No, seš ještě na něco zvědavej?”

“Ano. Proč ses proboha ve jménu zdravého rozumu nepřesvědčil, jestli jsou ta vejce zdravá, dříve než jsi je zaplatil? “

“Na to je možný dát odpověď stejně lehce jako na první otázku. Pruďas měl celou tu habaďůru načasovanou na vteřiny. Neměl jsem čas. abych ty vejce zkoumal. Musel jsem zatraceně pospíchat, abych tu byl při předávání zboží. A teď mi, Smoku, dovol, abych na tebe vznes zase já jeden zdvořilej dotaz. Jak jsi říkal, že se jmenovala ta osoba, co ti celej ten nápad se špekulací s vejci nasadila do hlavy?”

Shorty prohrál v jediném sledu už šestnáctou partii pasiánse a Smoke přemýšlel o tom, že začne připravovat večeři, když tu zaklepal na dveře plukovník Bowie, podal Smokovi jakýsi dopis a pak kráčel dál ke svému srubu.

“Viděls jeho ksicht?” vztekal se Shorty. “Skoro pukal námahou, aby ho udržel vážnej. To je to veliký ,chachacha’, ale z tebe a ze mě, Smoku! Nikdy se už nebudem moct odvážit v Dawsonu vystrčit hlavu!”

Dopis byl od Pruďase a Smoke jej přečetl nahlas:

„Milý Smoku a Shorty!

Posílám vám svý pozdravy a gratulace a píšu vám, abych vás na dnešek pozval na večeři k Slavovičovi. Bude tam slečna Arralová a taky Gautereaux. On a já jsme byli před pěti lety dole v Circlu pardneři. Je to dobrej chlap a půjde mi za svědka. Jo a pokud se tejče těch vajec. Přivezli je do tohodle kraje před čtyřma rokama. Byly zkažený, už když je přivezli. Byly zkažený, už když opouštěly Kalifornii. Odjakživa byly zkažený. Na jednu zimu se zastavily v Carluku a na jednu v Nutliku a minulou zimu byly ve Čtyřicátý míli, kde je prodali na uskladnění. A tuhle zimu se myslím zastavěj v Dawsonu. Radši je nenechávejte ve vytopený místnosti. Lucille říká, abych vám vyřídil, že vy, ona a já jsme bezesporu Dawsonem trochu zahejbali a způsobili tu trochu vzruchu. A já zase říkám, že tuhle rundu platíte vy, a to platí.

Se vší úctou vás zdraví váš přítel Pruďas.”

“No co tomu říkáš?” zeptal se Smoke. “Samozřejmě že pozvání přijmeme, ne?”

“Co tomu říkám? Jednu věc bych teda chtěl k tomu podotknout,” odpověděl Shorty. “Že totiž Pruďas sotvakdy zůstane na holičkách, i kdyby snad zkrachoval. Je to dobrej herec - zatraceně proklatě dobrej herec. A ještě bych chtěl říct tuhle věc: mý vejpočty byly docela nesprávný. Je bezesporu pravda a není o tom žádnejch pochyb, že Pruďas na tom vydělává sedumnáct tisíc dolarů, ale je taky pravda, že ve skutečnosti získává daleko víc. Ty a já jsme mu darovali kdejaký dobrý vejce, který se vyskytovalo v Klondiku - devět set dvaašedesát a ještě dvě navíc kvůli dobrý míře. - - A on byl ještě tak drzej, nestoudnej a vykutálenej, že si zapakoval a odnes s sebou i ty čtyři vyklepnutý vejce, který byly v rendlíku. A teď bych chtěl říct ještě jednu, poslední věc. My dva jsme pravý nefalšovaný, puncovaný prospektoři a docela dobrý praktický horníci. Ale když přijde na složitý vysoký finanční operace, tak jsme bezesporu párek těch nejpřitroublejších slaboduchejch pitomců. jaký kdy naletěli na sprostou hazardní habaďůru, která má z člověka udělat naráz boháče. Po těchhle zkušenostech je jasný, že pro nás jsou vysoký skály a vzrostlý stromy, a jestli se mi ještě někdy zmíníš o vejcích, rozvážem naše pardnerství hned a na místě, rozuměls? A to je všechno.”

POZEMKY NA STAVBU MĚSTA TRALA

Smoke a Shorty se setkali na nároží před saloonem U losího parohu. Každý z nich šel jiným směrem. Smoke se tvářil spokojeně a kráčel rázným, svižným krokem; zato Shorty se loudal, jen co noha nohu mine, schlíple a jaksi nerozhodně.

“Kan; se ženeš?” zeptal se ho Smoke vesele.

“Ať jsem zatracenej, jestli to vím,” odpověděl zkormouceně a bezútěšně Shorty. “Byl bych náramně rád, kdybych to věděl, ale nic mě nikam netáhne ani nepudí. Plný dvě hodiny jsem se věnoval nejnudnější partii pokeru, jakou jsem kdy zažil - vůbec nic vzrušujícího, karta stála za bačkoru a nakonec nikdo nevyhrál ani neprohrál. Pak jsem sehrál tři partie cribbage se Skiffem Mitchellem o napití a ted. už tak náramně toužím po tom, aby se něco dělo, že se toulám ulicema, jestli snad neuvidím, jak se rvou psi, jak se někdo hádá nebo něco jinýho.”

“Já bych vědělo něčem lepším, co by se teď dalo podniknout.” odpověděl Smoke. “A proto tě taky hledám. Pojď se mnou.”

“Teď?“

“Ano.”

“Kam ?”

,,Za řeku - navštívit starého Dwighta Sandersona.”

“Nikdy jsem o něm neslyšel,” odpověděl Shorty sklesle. “Ostatně jsem nikdy neslyšel o nikom, kdo by bydlel na druhý straně řeky. Proč by tam vůbec měl někdo chtít bydlet? Copak nemá kouska zdravýho rozumu?”

“Má něco na prodej,” zasmál se Smoke.

“Psy? Zlatej důl? Tabák? Gumáky?”

Smoke při každé otázce zavrtěl hlavou. “Pojď se mnou a uvidíš, poněvadž to hodlám od něho na fleku koupit, a jestli chceš, jedeme na půl.”

“Neříkej, že jsou to vejce!” vzkřikl Shorty a jeho obličej se stáhl ve výraz šprýmovného, sarkastického zděšení.

“Jen pojď pěkně se mnou,” řekl Smoke, “a zatímco budeme přecházet led, můžeš desetkrát hádat.”

Sešli po vysokém břehu na konci ulice a dostali se na zamrzlý Yukon. O tři čtvrtě míle dále, přímo naproti, stoupal břeh ve strmých, závratných výspách tyčících se do výše mnoha set stop. A k těmto výšinám se vinula a točila mezi zpřeráženými a vzpříčenými ledovými krami slabě vyšlapaná, jen málo používaná cesta. Shorty se plahočil Smokovi v patách a krátil si čas tím, že hádal, co asi Dwight Sanderson prodává.

“Soby? Důl na měď nebo cihelnu? To je můj první pokus to uhádnout. Medvědí kůže nebo vůbec nějakej druh kůže? Losy do lutrie? Bramborovej ranč?”

“Už se tomu blížíš,” povzbuzoval ho Smoke. “Ještě něco lepšího.”

“Dva bramborový ranče? Fabriku na sejry? Lišejníkovou farmu?”

“To není špatné - už přihořívá, Shorty. Nejsi od toho ani tisíc mil daleko.”

„Lom ?”

„To je stejně blízko jako lišejníková farma nebo bramborový ranč.”

“Počkej chvilku. Nech mě přemejšlet. Cejtím, že na mě leze nápad.”

Uplynulo asi deset minut strávených mlčky.

„Poslouchej, Smoku, to poslední hádání si odpustím.

Když ta věc, co chceš koupit, je podobná bramborovýmu ranči, lišejníkový farmě a kamenolomu, tak se dám poddat. Ale nezúčastním se toho, dokud to neomrknu a neudělám si o tom úsudek. Co je to?”

“Však už brzy uvidíš, jak vyložím karty na stůl. Ale teď se laskavě podívej tamhle nahoru. Vidíš tamten srub, jak se mu kouří z komína? Tam žije Dwight Sanderson. Je majitelem pozemků na stavbu města.”

“A co má ještě?”

„Víc už nic. To je všechno, co má,” zasmál se Smoke. “Kromě revmatismu. Slyšel jsem, že jím trpívá.”

“Poslouchej!” Shorty rychle napřáhl ruku, prudce, znenadání sevřel Smokovi rameno a donutil svého přítele, aby se zastavil. „Neříkej, že chceš koupit pozemky na tomhle strmým, svažitým místě?”

„Tak tohle je tvoje desátá domněnka, takže vyhráváš. Pojďme!”

“Ale počkej přece chvilku!” naléhal Shorty. „Vždyť se na to podívej - nic než samá výspa, samej útes, samá příkrá stráň, pořád nahoru a dolů. Kde by tu mohlo stát město?”

„To kdybych věděl.”

“Takže to nechceš koupit na stavbu města?”

„No, Dwight Sanderson to chce na stavbu města prodat,” odpověděl Smoke neurčitě. „Ale pojď už, musíme zlézt tuhle skluzavku.”

Svah byl strmý a nahoru se klikatila úzká, krkolomná stezka. Shorty sténal a vzdychal nad jejími ostrými zákruty a příkrým sklonem.

“Myslet si, že se tady může postavit město! Vždyť tu není dost rovnýho místa ani pro poštovní známku. A navíc je to na nesprávným břehu. Všechna doprava jde po druhý straně. Jen se podívej tamhle na Dawson. Je tam dost místa ještě pro dalších čtyřicet tisíc lidí. Poslouchej, Smoku, seš přece regulérní požírač medvědího masa. Vím to. A taky vím, že to nechceš koupit na stavbu města. Tak proč to teda proboha chceš vlastně koupit?”

„Samozřejmě na prodej.”

„Ale jiný lidi nejsou takoví blázni jako ten starej Sanderson a ty.”

“Možná že ne stejným zpusobem, Shorty. Mám v úmyslu tenhle pozemek rozparcelovat a parcely potom prodám spoustě rozumných lidí, kteří bydlí v Dawsonu.”

„Pche! Celej Dawson se nám pořád ještě směje kvůli těm vejcím. A ty je chceš rozesmát ještě trochu víc, co?”

“Zajisté.”

“Ale je to zatraceně nákladný, Smoku. Pomáhal jsem ti, abys je rozesmál s těma vejcema, a můj podíl na tom smíchu mě přišel skoro na devět tisíc dolarů.”

“Dobře. Nemusíš se toho účastnit. Celý zisk bude ovšem potom patřit jenom mně - ale tak jako tak mi v tom musíš pomoci.”

“Ale jo, jistěže ti pomůžu - proč bych ti nepomoh? Ať se mi smějou ještě trochu víc. Jenže tentokrát už nepustím ani unci zlatýho prachu. Co za to ten starej Sanderson vlastně chce? Dvě stovky?”

“Deset tisíc. Ale mělo by se mi podařit dostat ty pozemky za pět.”

“Jestli něco, tak bych si teď přál bejt kazatelem!” vydechl Shorty vroucně.

“Proč to?”

“Abych moh proslovit sakramentsky nejzatracenější, nejvýmluvnější kázání na slova Písma, který jsi možná už slyšel - totiž o bláznovi a jeho penězích.”

“Jen vstupte!” uslyšeli, jak Dwight Sanderson podrážděně vykřikl, když zaklepali na dveře; vešli dovnitř a uviděli ho, jak sedí v podřepu u kamenného ohniště a roztlouká kávu zabalenou v kusu pytle od mouky.

“Co chcete?” zeptal se ostře, zatímco vsypával roztlučenou kávu do konvice, která stála na uhlících při přední straně ohniště.

“Přicházíme obchodně,” odpověděl Smoke. “Dozvěděl jsem se, že tu vlastníte pozemky na stavbu města. Co za ně chcete?”

“Deset tisíc dolarů,” odpověděl stařík. “A teď když jsem vám to řek, můžete se smát do sytosti a vypadnout odsuď. Tamhle jsou dveře! Sbohem.”

„Ale já se vám nechci smát. Znám spoustu legračnějších věcí než šplhat se sem za vámi na tenhle váš sráz. Chci ty vaše pozemky na stavbu města koupit.”

“Jó, skutečně? No to jsem rád, že jednou slyším rozumnou řeč.” Sanderson se k nim přibelhal, usedl proti svým návštěvníkům, položil ruce na stůl, ale neustále úzkostlivě pošilhával po konvici s kávou. “Říkal jsem vám, jakou požaduju cenu, a nestydím se ji opakovat znovu - deset tisíc. A můžete se smát nebo to koupit, mně je to všecko jedno.”

A aby dokázal svou lhostejnost, začal bubnovat svými uzlovitými kotníky na stůl a zíral přitom na konvici s kávou. O minutu později si začal broukat monotónní melodii:

“Tralalú, tralalí, tralala, tralalú.”

“Podívejte se, pane Sanderson,” pravíl Smoke, “ty pozemky na stavbu města nestojí za deset tisíc. Kdyby stály za tolik, mohly by právě tak dobře stát za sto tisíc. A jestli nestojí za sto tisíc - a vy víte, že ne -, pak nestojí ani za deset centů.”

Sanderson bubnoval svými kotníky a broukal si “tralalú, tralalí”, až mu konvice na kávu přetekla. Srazil var hrnkem studené vody, postavil konvici k jedné straně rozehřátého ohniště a opět usedl.

“Kolik nabízíte?” zeptal se Smoka.

“Pět tisíc.” Shorty zasténal.

Znovu nastala přestávka s bubnováním a tralalúováním a tralalíováním.

“Nejste žádnej hlupák,” pravil Sanderson Smokovi. “Říkal jste, že jestli to nemá cenu sto tisíc, nestojí to ani za deset centů. A přece mi za to nabízíte pět tisíc. To znamená, že to má cenu sto tisíc.”

„Nikdo vám za to nedá ani dvacet centů,” odpověděl Smoke nakvašeně. “Ani kdybyste tady zplesnivěl”

“Dostanu ty peníze od vás.”

“Ne, to nedostanete!”

“Pak teda počítám, že tu zůstanu a zplesnivím,” odpověděl Sanderson tónem, jako by to bylo jeho poslední slovo.

Pak si už hostí nevšímal a zabýval se svými kuchařskými úkoly, jako by byl zcela sám. Když si ohřál hrnec fazolí a rozpekl krajíc chleba, usadil se ke stolu a začal jíst.

“Ne, děkujeme vám,” zamumlal Shorty, “nejsme vůbec hladoví. Jedli jsme zrovna předtím, než jsme přišli.”

“Ukažte nám doklady,“ řekl konečně Smoke.

Sanderson zašmátral pod polštářem svého lůžka a hodil mu balík dokumentů. “Je to všechno zajištěný a správný,” pravil. „Ten dlouhej s těma velkejma pečetěma přišel až z Ottawy. V tomhle není nic provinčního. Sama národní kanadská vláda mi přiklepla vlastnictví těchhle pozemků na stavbu města.”

“Kolik parcel jste rozprodal za ty dva roky, co to máte?” zeptal se Smoke.

„Do toho vám nic není,” odpověděl Sanderson nevlídně. „Není žádnej zákon, kterej by člověku zakazoval, aby si žil sám na svým pozemku na stavbu města, když se mu to líbí.”

“Dám vám pět tisíc,” řekl Smoke. Sanderson zavrtěl hlavou.

“Pořád ještě nevím, kterej z nich je větší blázen!” lamentoval Shorty. „Smoku, pojd’ na chvíli ven, chci ti něco pošeptat.”

Smoke neochotně uposlechl naléhání svého přítele .

„Copak tě nikdy nenapadlo,“ řekl Shorty, když stáli přede dveřmi ve sněhu, „že na obou stranách tohohle přiblblýho pozemku na stavbu města jsou míle a míle útesů a srázů, který nepatřej nikomu a který si můžeš vykolíkovat a rozparcelovat?”

„Jenže ty nevyhovujou,” odpověděl Smoke. „Proč ne?”

„Nejspíš se divíš, proč při těch mílích a mílích pozemků kolem chci koupit právě tohle místo, není-liž pravda?”

„To se teda rozhodně divím,” souhlasil Shorty.

„A v tom to právě vězí,” pokračoval Smoke vítězoslavně. „Jestli se to zdá divné tobě, bude se to zdát divné i jiným lidem. A když se začnou divit, přiběhnou. Právě skutečnost, že ti to vrtá hlavou, dokazuje, že jsem to správně psychologicky odhadl. Poslyš, Shorty, něco ti řeknu. Předložím Dawsonu sousto, které trochu uláme ostny tomu vaječnému smíchu. Pojď dovnitř.”

“Má poklona!” řekl Sanderson, když opět vstoupili. “Myslel jsem, že už vás neuvidím.”

“No tak za kolik byste to prodal nejlaciněji?” zeptal se Smoke.

„Za dvacet tisíc.”

„Dám vám deset tisíc.”

„Dobrá, za tu cenu to prodám. Koneckonců je to to, co jsem chtěl na začátku. A kdy mi ten zlatej prach zaplatíte? “

“Zítra v Severozápadní bance. Ale za těcb deset tisíc chci od vás ještě dvě věci. Za prvé, jakmile obdržíte peníze, vydáte se dolů po řece ke Čtyřicáté míli a tam zůstanete po celý zbytek letošní zimy.”

“Na tom není nic těžkýho. Co ještě?”

“Zaplatím vám dvacet pět tisíc, a vy mi pak patnáct tisíc vrátíte.”

“Souhlasím.”

Sanderson pohlédl na Shortyho.

“Lidi mi říkali, že jsem blázen, když jsem sem přišel a zajistil si pozemky ke stavbě města,” šklebil se. “No a jak je vidět, jsem teda desetitisícovej blázen, co?”

„Klondike je bezesporu plnej bláznů. No a když je jich tolik, některý z nich prostě musej mít štěstí, že jo?” byla jediná slova, na něž se Shorty zmohl.

Druhý den ráno provedli právní převod pozemků Dwighta Sandersona; jak Smoke dal vtělit do kupní smlouvy, jejich název měl napříště být pozemky na stavbu města Trala. Potom v Severozápadní bance pokladník odvážil Smokových dvacet pět tisíc dolarů ve zlatě; asi půl tuctu náhodných diváků přihlíželo vážení a povšimlo si obnosu i příjemce.

V zlatokopeckém táboře jsou lidé podezřívaví. Domnívají se, že jakýkoliv excentrický, neobvyklý čin kteréhokoliv člověka je nejspíše vodítkem k tajnému nálezu zlata, i když takový zvrácený čin třebas není nic jiného než lovecká výprava za losem nebo procházka po setmění, při které chce člověk pozorovat polární záři. A proto když vešlo ve známost, že tak význačná osobnost jako Smoke Bellew zaplatila dvacet pět tisíc dolarů starému Dwightu Sandersonovi, Dawson chtěl vědět, za co to vlastně Smoke zaplatil. Copak to Dwight Sanderson, hladovějící na svých opuštěných pozemcích na stavbu města, asi vlastnil, co mělo cenu dvaceti pěti tisíc dolarů? Misto odpovědi se Dawson cítil oprávněn podrobit Smoka horečnému pozorování.

Později odpoledne bylo již všeobecně známo, že několik desítek mužů si sbalilo lehké, pohotovostní pochodové rance a uskladnilo si je ve vhodných hostincích na Hlavní třídě. Kamkoliv se Smoke obrátil, sledovala ho spousta očí. A důkazem, že to lidé berou vážně, bylo, že ani jediný ze Smokových četných známých a přátel nebyl tak opovážlivý, aby se ho zeptal na obchod, který uzavřel s Dwightem Sandersonem. Na druhé straně se mu také nikdo ani slovem nezmínil o vejcích. Rovněž i Shorty byl pod stejným dohledem a také k němu se chovali se stejnou přátelskou ohleduplností.

“Připadám si, jako bych byl někoho zabil nebo jako bych měl černý neštovice, když mě furt tak pozorujou a vypadaj, jako by se báli promluvit,” přiznal Shorty, když náhodou potkal Smoka před Losím parohem. “Podívej se tamhle na Billa Saltmana na druhý straně ulice. Div nepukne, jak se na nás chce kouknout, a přece pořád vytrvale zírá dolů ulicí. Když se na něj podíváš, řek bys, že vůbec neví, že ty a já existujem. Ale vsadím se s tebou o frťana, Smoku, že když náhle zahnem rychle za roh, jako bychom měli někam namířeno, a za druhým rohem se otočíme zpátky, jistě na něj narazíme, jak se za náma žene jako deset čertů.”

Vyzkoušeli to, a když zabočili za druhý roh a pak se vraceli, potkali Saltmana, jak je pronásleduje dlouhými, spěšnými kroky.

“Bud zdráv, Bille!” vítal ho Smoke. “Kam se ženeš?”

“Buďte pozdraveni! Ale jdu jen trochu na procházku,” odpověděl Saltman, „jenom na malou procházku, nic víc. - - Docela pěkný počasí, že jo?”

„Pche!” poškleboval se Shorty, “jestli tomuhle říkáš procházet se, jakým tempem bys asi musel jít, kdybys šel opravdu rychle?”

Když Shorty onoho večera krmil psy, jasně si uvědomoval, že z okolní temnoty na něj civí aspoň tucet párů očí. A když uvazoval psy k tyčkám, namísto aby je nechal volně pobíhat nocí, věděl, že přiložil další polínko pod bublající nervozitu v Dawsonu.

Podle plánu večeřel Smoke dole ve městě a pak se vydal za zábavou. Kdekoliv se objevil, stal se středem pozornosti. Úmyslně obcházel celé město. Hostince se plnily, jakmile vešel, a vyprazdňovaly se, jakmile odešel. Když si u ospalého stolku s ruletou zakoupil sloupek žetonů, v pěti minutách se kolem něho shromáždilo na tucet hráčů. Trochu se pomstil Lucille Arralové; jakmile vyšla na scénu, aby zazpívala svou nejpopulárnější píseň, vstal a pomalu odcházel ze sálu - a ve třech minutách se dvě třetiny jejích posluchačů vytratilo za ním.

V jednu hodinu ráno kráčel nezvykle zalidněnou Hlavní třídou a pak zabočil vzhůru do kopce ke svému srubu. A když se při svém výstupu na okamžik zastavil, uslyšel za sebou ve sněhu vrzat četné mokasíny.

Po celou hodinu byl srub v temnotě; potom Smoke zažehl svíčku, a když uplynula doba potřebná k tomu, aby se člověk stačil obléci, Smoke a Shorty otevřeli dveře a začali zapřahovat psy. Jak pracovali, dopadalo na ně ze srubu světlo, a tu se náhle nedaleko ozvalo tlumené zahvízdání. Vzápětí se hvizd opakoval dole pod kopcem.

„Slyšíš to ?” smál se Smoke. „Zřejmě vytvořili od nás štafetu a předávají zprávu do města. Vsadím se, že právě teď se takových čtyřicet chlapů souká zpod pokrývek a leze do kalhot.”

„Pak že lidi nejsou blázni!” uchechtával se Shorty. „Celej svět přímo praská a přetejká přes okraj pitomcema, který zrovna řvou a řičej, aby je někdo připravil o zlatej prach. A dřív než vyrazíme s kopce dolů, chtěl bych prohlásit, že jestli s tím ještě souhlasíš, jdu s tebou v týhle záležitosti na půl.”

Saně byly jen nepatrně zatíženy spacími a jídelními potřebami. Zpod pytle s jídlem nenápadně vyčuhoval malý kotouč ocelového lanka a dole na saních, vedle popruhů, ležel zpola zakryt sochor. Shorty rychle, mazlivě přejel lanko palčákem a naposled se láskyplně dotkl sochoru.

“Pche!” zašeptal. „Samotnýmu by mi to zatraceně vrtalo hlavou, kdybych za temný noci viděl tyhle věci na saních.”

Opatrně, tiše sjeli se psy s kopce dolů, a když se dostali na rovinu a zamířili se spřežením po Hlavní třídě k pile - opačným směrem, než kde ležela obchodní čtvrť města -, zachovávali dokonce ještě větší opatrnost. Neviděli nikoho, a přece když změnili směr, ozvalo se z mdlé, kalné temnoty, prozářené hvězdami, ostré zahvízdnutí. Rychle projeli čtvrt míle kolem pily a nemocnice a pak se otočili a stejnou cestou zamířili nazpět. Když urazili prvních sto yardů, málem se srazili s pěti chlapíky bystře uhánějícími rychlostí klusajícího psa. Všech pět mužů se trochu hrbilo pod váhou pochodových ranců. Jeden z nich zadržel Smokova vůdčího psa a ostatní se nahrnuli kolem.

„Viděli jste jet na druhou stranu nějaký saně?” zeptal se někdo.

„Ani ne,” odpověděl Smoke. „To jsi ty, Bille?”

„No ať jsem zatracenej, jestli to není Smoke!” zvolal Bill Saltman v upřímném překvapení.

„Copak tu děláte v tuhle pozdní noční hodinu?” vyptával se Smoke. „Vyšli jste si na procházku?”

Dřív než mohl Bill Saltman odpovědět, ke stojící skupině se klusem přihrnuli další dva muži. Hned za nimi se hnalo ještě několik zlatokopů a chrupání a vrzání sněhu ohlašovalo brzký příchod mnoha dalších.

„Kdopak jsou tihle tvoji přátelé?” pravil Smoke. „A kampak se tahle výprava za zlatem vlastně hrne?”

Saltman neodpověděl. Zapaloval si pomatu dýmku. Nemohl však kouřit, protože prudce oddychoval po namáhavém běhu, a bylo až příliš zřejmé, že zažehl zápalku jenom proto, aby si prohlédl saně. Smoke si povšiml, že všechny oči kolemstojících mužů se soustředily na ocelové lanko a sochor. Pak zápalka uhasla.

„Jen jsem tak něco zaslech, nic jinýho, jenom takový neurčitý povídání, to je všecko,” zamumlal těžkopádně, tajnůstkářsky Saltman.

„Měli byste nás se Shortym taky přibrat,” naléhal Smoke. Někdo v pozadí se sarkasticky uchechtl.

„A kam vy máte namířeno?” vyptával se Saltman.

„To bych rád věděl, kdo vlastně jste?” odrazil ho Smoke. „Výbor pro veřejnou bezpečnost?”

„Jen mě to trochu zajímá, nic víc,” odpověděl Saltman.

“Na to můžete vsadit svůj sladkej život, ze nás to zajímá,” ozval se jakýsi jiný hlas ze tmy.

“Povídám,” vmísil se do rozmluvy Shorty,” rád bych věděl, kdo z nás se tady cejtí jako větší pitomec.”

Všichni kolem se nervózně zasmáli.

„Tak pojď, Shorty. Musíme už pomalu vyrazit,” řekl Smoke a popohnal psy.

Dav zlatokopů se seřadil za nimi a následoval je.

“Poslouchejte, neudělali jste ňákou chybu?” poškleboval se Shorty. „Když jsme vás potkali, hnali jste se jako posedlí, a teď se vracíte a nedošli jste nikam. Neztratili jste náhodou visačku s adresou?”

„Táhni k čertu!” uctil ho Saltrnan. “Chodíme a vracíme se, jak se nám zatraceně líbí. Necestujem s visačkama.”

A tak saně, se Smokem v čele a se Shortym u řídicí tyče, bystře uháněly Hlavní třídou a za nimi klusal zástup asi šedesáti mužů, z nichž každý měl na zádech pohotovostní pochodový ranec. Byly tři hodiny zrána a jenom flamendři, kteří to táhli po celou noc, uviděli toto procesí a mohli o něm příštího dne vypravovat Dawsonu.

O půl hodiny později se Smoke a Shorty vyšplhali se saněmi na kopec a u dveří srubu vypřáhli psy; šedesát zlatokopů chmurně přihlíželo.

“Dobrou noc, chlapci!” zvolal Smoke a přibouchl dveře. V pěti minutách zhasli Smoke a Shorty ve srubu svíčku, ale ještě dříve, než uplynulo půl hodiny, znovu se tiše vynořili, a aniž rozžali světlo, začali zapřahat psy.

„Buď zdráv, Smoku,” pravil Saltman a přistoupil k nim dostatečně blízko, aby mohli rozeznat obrysy jeho postavy.

“Vidím, že se tě prostě nemůžu zbavit,” odpověděl Srnoke vesele. “Kdepak jsou tví přátelé?”

„Šli na frťana. Nechali mě tady, abych na vás dával pozor - a taky že na vás pozor dám! Ostatně, Smoku, o co tady vlastně jde? Nemůžeš se nás zbavit, to je snad dost jasný, a tak bys nás zrovna tak dobře moh do toho podniku přibrat. Jsme všichni tvoji přátelé. To přece víš.”

„Jsou případy, kdy člověk může své přátele přibrat, a jsou případy, kdy je přibrat nemůže,” řekl Smoke vyhvbavě. „A tohle je, Bille, jeden z těch případů, kdy je přibrat nemůže. Měj bys raději jít spát. Dobrou noc!”

„Tady nebude žádný ,dobrou noc’, Smoku. To nás teda zase neznáš. Jsme tvrdošíjný jak ovádi.”

Smoke si povzdychl:

“Inu, Bille, když na tom tedy tak mermomocí houževnatě lpíš, zřejmě to musíš taky dostat. Pojď, Shorty, nemůžeme tu už dál tajtrlíkovat.”

Jakmile se saně pohnuly, vydal Saltman ostrý hvizd a vzadu se k nim připojil. Zdola od úpatí kopce a přes rovinu se v odpověď ozvala na sebe navazující zahvízdnutí jednotlivých členů štafety. Shorty byl u řídicí tyče a Smoke se Saltmanem kráčeli bok po boku vedle sebe.

“Podívej se, Bille,” pravil Smoke. “Učiním ti nabídku. Chtěl by ses toho podniku zúčastnit, ale jenom ty sám?”

Saltman vůbec nezaváhal:

“A nechat ty ostatní plavat? Kdepak, váženej. Zúčastníme se toho všichni.”

“V tom případě budeš tedy ty první!” zvolal Smoke, chňapl po Saltmanovi, pevně ho objal a praštil jím do hlubokého sněhu vedle cesty. Shorty pobídl psy a stočil spřežení na cestu, jež mezi roztroušenými sruby stojícími na zvlněných svazích vedla na jih k nejzazšímu konci Dawsonu.

Smoke a Saltman se navzájem zaklesli do sebe a v pevném objetí se váleli po sněhu. Smoke se o sobě domníval, že je v prvotřídní formě, ale Saltman byl těžší o padesát liber poctivého, silného svalstva vytrénovaného cestami za zlatem, a tak znovu a znovu získával nad Smokem převahu. Opět a opět dostával Smoka na lopatky a ten zůstával zdvořile, způsobně ležet a odpočíval. Ale pokaždé když se Saltman pokusil odpoutat se od něho a utéci, Smoke svižně vymrštil ruku, zadržel ho, znovu objal a donutil k novému zápasu.

“Máš ty ale vejdrž!” uznal Saltman, těžce oddychující po deseti minutách půtky, když seděl rozkročmo Smokovi na prsou. “Ale dostanu tě na zem pokaždý, kdy budu chtít.”

“A já tě zase pokaždé zadržím,” zasípal Smoke. “Ostatně, kvůli tomu tady jsem - čistě jen proto, abych tě zadržel. - - Co myslíš, kampak asi Shorty po celou tu dobu směřuje?”

Saltman učinil divoký pokus, aby se uvolnil, a skoro se mu to podařilo. Smoke ho však chytil za kotník, takže Saltman přeletěl střemhlav dopředu a žuchl sebou do sněhu. Kdesi pod kopcem se ozývala úzkostná, tázavá zahvízdnutí. Saltman se posadil a v odpověď rovněž pronikavě zapískal. A v tu chvíli ho Smoke popadl, překulil ho na záda, obličejem vzhůru, obkročmo se mu posadil na hruď, koleny se mu opřelo bicepsy, rukama tlačil na jeho ramena a přidržoval ho k zemi. A v této pozici je našli zlatokopové připravení vyrazit na výpravu. Smoke se zasmál a povstal.

“Tak dobrou noc, chlapci!” pravil a vyrazil dolů s kopce se šedesáti rozzuřenými, chmurně odhodlanými zlatokopy v patách.

Zamířil na sever kolem pily a nemocnice a pak se vydal po zamrzlé řece okolo strmých útesů při úpatí Losí hory. Obešel indiánskou vesnici, pokračoval k ústí Losího potoka a pak se obrátil proti svým pronásledovatelům.

“Už mě unavujete!” řekl Smoke a zdařile napodobil zlostné zavrčení.

“Doufám, že se nevnucujeme,” zamumlal Saltman zdvořile.

“Ale kdepak, zajisté že ne,” zavrčel Smoke ještě dovedněji, zatímco procházel mezi nimi a vracel se k Dawsonu. Dvakrát se pokusil cesta necesta přejít ledové zátarasy na řece, vytrvale sledován odhodlanými zlatokopy, a pokaždé se vzdal a vrátil se k dawsonskému břehu. Klopotně prošel Hlavní třídou, přešel přes zamrzlou řeku Klondike do Klondike City a po svých stopách se znovu vrátil do Dawsonu. V osm hodin, za šedého svítání, zavedl unavenou tlupu do Slavovičovy restaurace, kde stoly byly v plném lesku připraveny pro snídani.

“Dobrou noc, chlapci!” pravil, když platil útratu.

A ještě jednou řekl dobrou noc, když začal stoupat do kopce. V jasném denním světle za ním nešli a spokojili se tím, že se dívali, jak kráčí vzhůru ke svému srubu.

Po dva dny se Smoke porůznu potuloval po městě pod soustavným, bdělým dohledem špionážní služby. Shorty se saněmi a psy však zmizel. Nikdo z těch, kdo cestovali vzhůru nebo dolů po Yukonu či z Bonanzy, Eldoráda nebo z Klondiku, ho neviděl. Zůstal jenom Smoke, ale bylo jisté, že dříve či později se pokusí navázat spojení se zmizelým přítelem, a tak se pozornost všech soustředila na Smoka.

Když nadešla druhá noc, Smoke neopustil srub, zhasl lampu již v devět večer a budík si nařídil na druhou hodinu ranní. Hlídač, který číhal venku, uslyšel zvonění budíku, takže když se o půl hodiny později Smoke vynořil ze srubu, zjistil, že na něho čeká horda nikoli již jen šedesáti, ale přinejmenším tří set zlatokopů.

Ohnivá polární záře osvětlovala scénu a Smoke, doprovázený početnými tlumy, sešel dolů do města a vstoupil do saloonu U losího parohu. Ten se okamžitě naplnil až k prasknuti dychtivým, úzkostným, podrážděným davem, jenž si kupoval nápoje a popíjel je a po čtyři únavné hodiny pozoroval Smoka, jak hraje karty se svým dávným přítelem Breckem. Krátce po šesté hodině ranní, s výrazem nenávisti a smutku, nevšímaje si nikoho a nikoho nepoznávaje, opustil Smoke saloon U losího parohu a kráčel vzhůru Hlavní třídou. Za ním šlo v nepravidelném houfu oněch tři sta zlatokopů a skandovalo: “Levá-pravá, seno-sláma! Hip, hip, hip!”

“Dobrou noc, chlapci!” pravil Smoke trpce v místech, kde se při začátku yukonského břehu zimní cesta začala svažovat dolů. “Jdu na snídaní a pak spát.”

Třistačlenný zástup zlatokopů volal, že ho neopustí, a následoval ho na zamrzlou řeku po cestě, která vedla přímo k Trala. V sedm hodin ráno vedl již svou kohortu, ženoucí se za zlatem, vzhůru po křivolaké cestě vinoucí se po srázu ke srubu Dwighta Sandersona. Oknem s pergamenovým papírem prosvítalo světlo svíčky a z komína stoupal kouř. Shorty otevřel dveře.

“Pojď dovnitř, Smoku,” uvítal svého kamaráda. “Snídaně je hotová. A kdopak jsou všichni tihle tví přátelé?”

Smoke se otočil na prahu a pravil: “Tak dobrou noc, chlapci! Doufám, že se vám cesta líbila.”

“Počkej, Smoku!” zvolal Saltman pronikavým hlasem, z něhož čišelo zklamání. “Chtěl bych si s tebou chvilku pohovořit. “

“Odpal!” odpověděl Smoke bodře.

“Za cos starýmu Sandersonovi zaplatil dvacet pět tisíc? Odpovíš na to?”

“Bille, ty mě utrápíš!’ odpověděl Smoke. “Přišel jsem v tato místa, tak říkajíc do svého venkovského sídla, a ty a tvoje parta se snažíte podrobit mě křížovému výslechu ve chvílích, kdy hledám klid, mír, ticho a snídani. K čemu by vlastně bylo venkovské sídlo, když ne k tomu, aby tam člověk nalezl klid, mír a ticho?”

“Neodpověděls na mou otázku,” odporoval mu přísně logicky Bill Saltman.

“A také na ni neodpovím, Bille. Ta věc je výlučně soukromou záležitostí mezi Dwightem Sandersonem a mnou. Chceš se zeptat ještě na něco jiného?“

“Co teda znamenal ten sochor a ocelový lanko, který jste měli tuhle večer na saních?”

“Do toho ti zatraceně a proklatě vůbec nic není, Bille! Nicméně, jestli tady Shorty ti to chce prozradit, tak může.”

“Ale ovšem, samozřejmě!” vykřikl Shorty a dychtivě se hrnul do škvíry ve dveřích. Otevřel ústa, pak se ale zakoktal, hlas mu uvázl a obrátil se na svého přítele:

“Smoku, docela důvěrně, jenom mezi náma dvěma, myslím, že jim skutečně do toho zatraceně vůbec nic není. Pojd dovnitř. Z tý kávy se už pomalu vyvařil všechen život.”

Dveře se zavřely a dav tří set zlatokopů se rozpadl v nešťastné, reptající skupiny.

“Poslouchej, Saltmane,” řekl jeden z mužů, “myslel jsem si, že nás k tomu přivedeš.”

“Ani nápad,” zavrčel Saltman mrzutě. “Říkal jsem jenom, že Smoke nás k tomu přivede.”

„A je to tohle?”

„Víš toho o tom právě tolik co já, a víme všichni, že Smoke si někde přihřívá svou vlastní polívčičku - protože za co by teda vlastně jinak Sandersonovi zaplatil pětadvacet tisíc dolarů? Ne za tyhle prašivý, šunťácký pozemky na stavbu města - to je přece jednou jistý.”

Sbor výkřiků potvrdil, že zlatokopové souhlasí se Saltmanovým úsudkem.

„No a co teda podnikneme teď?” zeptal se kdosi zkormouceně.

„Já jsem pro snídani,” pravil Pruďas Charley vesele.

“Tentokrát jsi nás zavedl do slepý uličky, Bille.”

“Říkám ti, že já jsem vás nezavedl nikam,” odporoval Saltman. “Vedl nás Smoke. Ale v každým případě - co těch pětadvacet táců?”

V půl deváté, když denní světlo zesílilo, Shorty opatrně otevřel dveře a vykoukl ven.

“Hrome!” zvolal. “Všichni si to štrádujou zpátky do Dawsonu. Myslel jsem, že tu budou tábořit.”

„Žádný strach! Nedělej si starosti, uvidíš, že se připlíží nazpátek,” ujistil ho Smoke. “Musel bych se moc mýlit, kdybys tu neuviděl půlku Dawsonu ještě dřív, než budeme hotovi. A teď zalez a pomoz mi. Máme před sebou pěkný kus rachoty.”

„Tak mi proboha prozraď, k čemu to vlastně je!” stěžoval si Shorty, když si za hodinu prohlížel výsledek jejich práce - rumpál v rohu srubu, s uzavřeným lanem jdoucím přes dvojici dřevěných válců.

Smoke s vynaložením minimálního úsilí rumpálem pootočil a lanko se pohnulo a zaskřípalo.

“No a teď jdi, Shorty, ven a řekni mi, jak to zní.”

Shorty naslouchal u zavřených dveří a uslyšel všechny zvuky, které vydává rumpál, když zdvihá břemeno, a přistihl se, že mimoděk odhaduje hloubku šachty, z níž je náklad vytahován. Potom nastala přestávka a v mysli se mu vynořila představa vědra pokyvujícího se u rumpálu. Potom uslyšel rychlé spouštění a tupý náraz, jako by se vědro náhle zastavilo na okraji šachty.

S rozzářeným obličejem otevřel Shorty dveře.

“Už to chápu!” zvolal. “Sám jsem na to skoro naletěl. Co je dál na řadě?”

Pak přišlo na řadu kamení; asi desetkrát ho přivlekli do srubu plné saně. A během tohoto mimořádně pilného dne přišlo ještě na řadu velmi mnoho věcí.

„No a dnes večer zaveď psy zpátky do Dawsonu,“ dával Smoke Shortymu pokyny, když se navečeřeli. “Ponech je u Brecka. On se již o ně postará. Všichni tě budou samozřejmě pozorovat, co děláš, a tak řekni Breckovi, aby zašel do krámu společnosti A. C. a aby tam zakoupil veškerý trhací prach, co mají - není ho tam na skladě víc než jen několik set liber. A ať Breck u kováře objedná půl tuctu skalních vrtáků - Breck je lomař a bude to už umět kováři dostatečně popsat, aby měl zhruba představu, co se na něm vlastně chce. A dej Breckovi popisy pozemků se stanovením jejich polohy, aby je zítra mohl dát zapsat u komisaře v registrační kanceláři. A konečně v deset hodin buď na Hlavní třídě a poslouchej. Rozuměj, nechci, aby ty výbuchy byly příliš hlasité. Dawson je musí jen stěží zaslechnout, a nic víc než zaslechnout. Odpálím tři nálože různé síly a ty dej pozor, která z nich bude asi tak nejpůsobivější.”

Když se Shorty v deset hodin večer loudal po Hlavní třídě, uvědomoval si, že se na něj upírají četné zvědavé oči. Bystře napínal uši a brzy uslyšel slabý vzdálený výbuch. O třicet vteřin později se ozvala další exploze, dost hlasitá, aby vzbudila pozornost jiných lidí, kteří byli na ulici. A potom přišel třetí výbuch, tak mocný, že rozdrnčel okna a přiměl obyvatele, aby vyběhli z domů na ulici.

“Zburcovalo je to nádherně,” sděloval Shorty bez dechu o hodinu později, když přišel do srubu v Trala. Popadl Smoka za ruku, “Měls je vidět! Už jsi někdy, zakopl o mraveniště? Dawson je v právě takovým stavu. Hlavní třída se zrovna hemžila a bzučela, když jsem táh náklad. Zejtra nebude možný Trala vidět pro samý lidi. A jestli se sem některý z nich neplíží už ted, tak neznám zlatokopeckou náturu, to je všechno.”

Smoke se usmál, přikročil k podvodnické napodobenině rumpálu a dvakrát jí skřípavě otočil. Shorty na několika místech vydlabal mezi trámy těsnění z lišejníku a vytvořil tak na každé straně srubu průzory. Potom sfoukl svíčku.

“Teď!” zašeptal, když uběhla půlhodina.

Smoke začal pomalu otáčet rumpálem. Po několika minutách ustal, uchopil galvanizované vědro naplněné zemí a s drhnutím, skřípáním a dřením je nechal sklouznout a dopadnout na kupu kamení, které natahali dovnitř. Potom si zapálil cigaretu, zakrývaje v rukou oheň zápalky.

“Jsou tři,” zašeptal Shorty. “Měls je vidět. Říkám ti, když jsi s tím vědrem udělal ten dutej zvuk, úplně se chvěli. Jeden z nich je teď u okna a snaží se nakouknout dovnitř.”

Smoke rozdmýchal cigaretu a pohlédl na hodinky. “Musíme to dělat pravidelně,” zašeptal. “Vytáhneme vědro každých patnáct minut. A mezitím …”

Přes trojitou vrstvu pytloviny uhodil sekáčem o balvan.

“Nádherné! Nádherné!” sténal Shorty radostí. Nehlučně se odplížil od průzoru. “Dali hlavy dohromady a moh jsem je skoro vidět, jak mluví.”

A od té chvíle až do čtyř hodin do rána v patnáctiminutových intervalech vytahovali fantóm vědra rumpálem, jenž vrzal a otáčel se kolem a nic nezvedal. Potom se návštěvníci vzdálili a Smoke a Shorty šli spát.

Když se rozednilo, Shorty si prohlédl stopy mokasínů. “Jeden z nich byl velkej Bill Saltman,” usoudil. “Podívej se, jak jsou veliký.”

Smoke pohlédl přes řeku: „Připrav se na návštěvníky. Právě se sem dva ženou přes led.”

„Pche! Jen počkej, až dá Breck v devět hodin zaregistrovat všechny ty zábory! Přijde jich sem přes řeku jistě nejmíň dva tisíce!”

„A jeden každý syn jejich matek bude blekotat a žvatlat ,základní žíla’,” smál se Smoke. “Zdroj veškerých klondických rýžovišť je konečně nalezen!“

Shorty se klopotně vyšplhal na převislý výstupek příkré skály a zíral okem znalce na pás půdy, který si vykolíkovali.

“Rozhodně to vypadá jako skutečná, nefalšovaná pravá žíla,” pravil. “Expert by moh skoro určit, jak probíhá pod sněhem. To by oklamalo každýho. Její čelo je u toho srázu - a vidíš ty výchozy? Vypadaj jako opravdový, jenomže nejsou.”

Když se zmínění dva muži vyšplhali po klikaté stezce vzhůru po srázu, zjistili, že srub je zavřený. Bill Saltman, kráčející vpředu, došel opatrně, tiše ke dveřím, naslouchal a pokynul Pruďasovi, aby k němu přistoupil. Zevnitř se ozývalo skřípání, kňučení a sténání rumpálu vytahujícího těžký náklad. Tiše čekali a naslouchali i tehdy. když nastala přestávka, a potom uslyšeli spouštění vědra a jeho náraz o skálu. V přiští hodině slyšeli celou tuto proceduru opakovat čtyřtkrát, Potom Prud’as zaklepal na dveře. Zevnitř se ozvaly tiché, pokradmé zvuky několikrát přerušené chvílemi ticha: pak další nejasný hluk a po pěti minutách Smoke, zhluboka oddychující, otevřel o palec dveře a vykoukl ven. Viděli, že jeho obličej i košile jsou zaprášené rozdrcenými úlomky skály. Slova, jimiž je uvítal, byla podezřele bodrá a srdečná.

“Počkejte minutku,” dodal, “hned jsem tady.”

Natáhl si palčáky, proklouzl dveřmi a vyšel ke svým návštěvníkům na sníh. Jejich bystré oči si povšimly Smokovy košile, na ramenou zašpiněné a zaprášené, i špíny na kolenou jeho pracovních kalhot, spěšně, nikoliv však dokonale oprášených.

“Trochu brzy na návštěvu,” podotkl Smoke. „Copak vás sem přivádí přes řeku? Jdete na lov?”

„Jdeme na to, Smoku,” řekl Prudas důvěrně. „A uděláte nejlíp, když se přiznáte a řeknete nám, o co tu vlastně jde. Něco tu zřejmě máte.”

“Jestli snad sháníte vejce …” začal Smoke.

“Eh, dejte s tim pokoj! Myslíme to vážně.”

“Chcete nejspíš koupit parcely, není-liž pravda?” sypal ze sebe Smoke. Máme tady některé skutečně nádherné stavební pozemky. Ale víte, nemůžeme je prozatím prodávat. Dosud nemáme tenhle pozemek na stavbu města rádně rozměřen a rozparcelován. Přijďte někdy příští týden, Pruďasi, a jde-li vám o klid, mír a ticho, ukážu vám něco skvělého, jestli toužíte po tom, tady nahoře bydlet. Příští týden už bude jistě všechno rozměřeno. - - No na shledanou! Je mi líto, že vás nemůžu pozvat dál, ale Shorty - no darmo mluvit, však ho znáte. Je trochu zvláštní. Říká, že sem přišel kvůli klidu a tichu, a právě teď spí. Ani zanic bych ho nechtěl budit.”

Zatímco ještě hovořil, Smoke si s nimi na rozloučenou srdečně potřásl rukou. A když vkročil do srubu a přivíral dveře, stále ještě mluvil a potřásal jim střídavě rukama.

Oba muži na sebe pohlédli a významně pokývli hlavou. “Viděls jeho kalhoty na kolenou ?” zašeptal Saltman chraptivě.

“To se ví. A taky jeho ramena. Zřejmě se ochomejtal a lezl v šachtě.”

Zatímco Pruďas mluvil, oči se mu zatoulaly vzhůru zasněženou strží a náhle ulpěly na něčem, co mu ze rtů vyloudilo zahvízdnutí.

“Jen se podívej tamhle nahoru, Bille! Vidíš, kam ukazuju? Jestli tohle není průzkumnej vrt. A odtamtud se hezky podívej na obě strany - vidíš, kam si to štrádovali sněhem? Jestli tohle na obou stranách není hornina na okraji rýžoviska, tak nevím, co to taková hornina je. No jo, je to bezesporu pravá žíla.“

“A jen se podívej, jak je obrovská!” zvolal Saltman. “To už je teda něco, to ti řeknu!”

“A koukni se dolů na ten sráz - vidíš ty útesy, jak vystupujou a zase se vkliňujou dovnitř? Celej ten sráz je zřejmě taky ve vyústění tý žíly.”

“Rozhodně. Ale teď se hezky podívej tamhle dolů na led na tu cestu,” upozornil ho Saltrnan. “Vypadá to na celej Dawson, že jo?”

Prud’as tam vrhl jediný pohled a viděl, že se cesta až na druhou cestu k dawsonskému břehu černá lidmi a že dolů po břehu se řine nepřetržitý proud dalších mužů.

“No, mám takovej dojem, že se podívám na ten průzkumnej vrt, dřív než se sem dostanou,” pravil, obrátil se a rychle vykročil strží vzhůru.

Ale dveře srubu se otevřely a jeho obyvatelé vyšli ven. “Hej!” zvolal Smoke. “Kam jdete?”

“Vybrat si pozemek,” odpověděl Pruďas. “Podívejte se přes řeku. Celej Dawson se sem žene, aby nakoupil parcely, a my si chceme vybrat před nima. Je to správný, že jo, Bille?”

“To se rozumí,” podpořil ho SaItman. “Tohle vypadá jako žúžo předměstí a zdá se, že bude bezesporu zalidněný.”

“My ale neprodávárne parcely v té části, kam směřujete,” odpověděl Smoke. “Tamhle vpravo a vzadu nahoře na těch výspách jsou parcely na prodej. Tahle část nahoru od řeky a přes ty vrcholky je rezervována. Tak pojďte zpátky!”

“Ale to je právě to místo, kam chceme jít, a který jsme si vybrali,” namítal Saltman.

“Říkám ti, že to nejde,” pravil Smoke ostře.

“Máš snad nějaký námitky proti tomu, abychom tam šli na procházku?” ptal se Saltman tvrdošíjně.

“To rozhodně mám. Vaše procházení je už pomalu trochu jednotvárné. Jděte odtamtud.”

“No zdá se mi, že tam pudem na procházku tak jako tak,” odpověděl Saltman umíněně. “Pojd, Prud’asi!”

“Varuji vás, že neoprávněně vstupujete na cizí pozemek a dopouštíte se rušení držby!” byla Smokova poslední slova.

“Ani ne, jdeme čistě jen na procházku,” odpověděl Saltman vesele, obrátil se a vykročil.

“Hej! Zastav se, Bille, nebo tě namouduši provrtám!” zahřímal Shorty a bleskem vytáhl a na oba muže zamířil dva kolty čtyřiačtyřicítky. “Udělej ještě krok tímhle směrem. a nadělám do tvý zatracený, proklatý mrtvoly jedenáct děr. Rozumíš?”

Saltman se v rozpacích zastavil.

“Rozhodně mi porozuměl,” zamumlal Shorty k Smokovi. „Ale jestli půjde dál, tak jsme v rejži. Je jasný, že na něj nemůžu střílet. Co pak?”

„Podívej se, Shorty, měj přece rozum!” naléhal Saltman.

„Pojď sem a rozumně si o tom promluvíme,” odpověděl Shorty.

A stále ještě rozumně rozmlouvali, když se z klikaté stezky vynořilo čelo výpravy a přiblížili se k nim první zlatokopové.

“Nemůžete člověku říkat, že je rušitelem držby, když je na městskejch pozemcích a vyhlíží si parcelu,” argumentoval Prud’as.

Shorty však odporoval:

“Ale na pozemcích určenejch ke stavbě města je taky soukromej majetek, a tamhleten pruh je právě soukromej majetek, to je všechno. Říkám vám znovu, že není na prodej.”

“Musíme to teď vzít rázně a hopem,” zamumlal Smoke k Shortymu. “Jestli se nám to vymkne z ruky … “

“Máš rozhodně odvahu a zdravý sebevědomí mládí, jestli si myslíš, že je můžeš zadržet,” zašeptal Shorty v odpověď. “Je jich takovejch dva tisíce a další přicházej. Každou minutu se přes tuhle hranici musej převalit.”

Hranice, o níž Shorty mluvil, probíhala podél bližšího okraje strže a Shorty ji vytvořil tím, že na ní zadržel první příchozí, kteří se tam při této invazi zlatokopů dostali. V davu bylo také asi půl tuctu příslušníků Severozápadní policie se svým poručíkem; s tím Smoke nyní tlumeně rozmlouval.

“Stále se ještě hrnou z Dawsonu,” pravil, “a co nevidět jich tady bude pět tisíc. Nebezpečí je v tom, že si začnou vytyčovat zábory. Když si uvědomíte, že je tu jenom pět pozemků k zabrání, znamená to, že tisíc mužů připadá na jeden pozemek, a čtyři tisíce z oněch pěti tisíc se budou snažit zabrat ten nejbližší. Je to prostě nemožné a zcela neproveditelné, a jestli s tím začnou, bude tu víc mrtvol než v celé dosavadní historii Aljašky. Kromě toho těch pět pozemků bylo dnes ráno zaregistrováno a nelze je zabrat. Zkrátka a dobře se zabíráním se vůbec nesmí začít.”

“Máte úplně pravdu,” odpověděl poručík rozhodným tónem. “Shromáždím své muže a ihned zaujmeme patřičné postavení. Nemůžeme tu strpět jakékoliv výržnosti a také je nestrpíme. Ale bude přece jenom lépe, když půjdete a promluvíte k nim.”

“Tady jde zřejmě o nějaký omyl, mládenci!” zahřímal Smoke mocným hlasem. “Zatím ještě nejsme připraveni prodávat parcely. Dosud nejsou vytyčeny ulice. Ale příští týden uspořádáme velký zahajovací prodej.”

Přerušil ho netrpělivý výbuch nevole.

“Nechceme parcely!” vykřikl jakýsi mladý zlatokop. “Nechceme, co je na povrchu. Přišli jsme sem pro to, co je pod zemí!”

“Nevíme, co máme pod zemí,” odpověděl Smoke, „ale rozhodně víme, že na povrchu jsou krásné, nádherné pozemky na stavbu města.”

“To se ví,” dodal Shorty, “se skvělou vyhlídkou a nádherný ve svým klidu a osamocenosti. Lidi, který milujou samotu, se sem ženou po tisících. Bude to nejoblíbenější samota na Yukonu.”

Znovu se ozvaly netrpělivé výkřiky a Saltman, jenž chvilku hovořil s některými zlatokopy, kteří přišli později, nyní vystoupil vpřed.

“Jsme tady, abychom si vyznačili zábory,” zahájil svou řeč. “Víme, co jste udělali - zaregistrovali jste si řadu pěti záborů se zlatonosným žilným křemenem a tamhle jsou - táhnou se souběžně se srázem a se strží rovnou přes ty pozemky na stavbu města. Jenomže jste se přepočítali. Dvě z těch registrací jsou neplatné. Kdo je to Seth Bierce? Nikdo o něm nikdy neslyšel. Dneska ráno jste zaregistrovali zábor na jeho jméno. A taky jste zaregistrovali zábor na jméno Harry Maxwell. Jenže Harry není v tomhle kraji. Je v Seattlu. Odešel minulej podzim. Ty dva zábory jsou volný a můžou se zabrat znovu.”

“Co když mám jeho plnou moc?” zeptal se Smoke.

“To nemáš,” odpověděl Saltman. “A jestli ji máš, musíš ji ukázat. Ale ať už tak nebo onak, zaberem to tam znovu. Pojďte, chlapci!”

Saltman překročil hranici a otočil se, aby zlatokopy povzbudil k následování. Vtom však ostře zazněl poručíkův hlas a zastavil mohutnou záplavu mužů, kteří se již vrhali kupředu.

“Stát! Takhle to nejde!”

“Že to nejde, ech?” opáčil Bill Saltman. “Zákon přece řiká, že falešnej zábor se smí zabrat znovu, ne?”

“To je správný, Bille! Trvej na tom!” ozývalo se nadšené, souhlasné hulákání davu z oné strany dělicí čáry, kde bylo bezpečno.

“Je to ustanovení zákona, nebo ne?” vymáhal Saltman vzdorně na poručíkovi.

“Může to být ustanovení zákona,” zněla pevná, rozhodná poručíkova odpověď, “ale nemohu strpět a také nestrpím, aby se dav pěti tisíc mužů pokusil zabrat pouhé dva pozemky. Byla by to nebezpečná výtržnost, ba bouře, a my jsme tady proto, abychom výtržnostem zabránili. Zde, v této chvíli, na tomto místě Severozápadní policie vytváří zákon. Každý další, kdo překročí tuto hranici, bude zastřelen. A vás, Bille Saltmane, vyzývám, abyste ihned šel zpátky.”

Saltman neochotně uposlechl. Bylo však zřejmé, že v davu, porůznu se tísnícím a nepravidelně rozloženém v terénu, který tvořily většinou jen výšiny a prohlubeniny, se šíří zlověstný neklid.

“Proboha!” zašeptal poručík Smokovi. “Jen se podívejte, jak tam jako mouchy stojí na pokraji srázu! Jakýkoliv nepořádek nebo strkanice mezi takovým množstvím lidí a stovky se jich zřítí dolů.”

Smoke se otřásl a rychle se vzchopil:

“Chci s vámi hrát poctivě, chlapci. Jestli trváte na tom, že musíte nakoupit parcely, prodám vám je po sto dolarech a můžete si pak vylosovat zábory, až město řádně vyměříme.” Vztyčil ruku a utišil tak vzrůstající projevy znechucení a odporu.

“Ať se nikdo nehýbe!” zvolal. “Jestli se pohnete, stovky z vás budou smeteny dolů přes útes. Situace je nebezpecná.”

“Ale stejně je marný nám v tom překážet,” vykřikl kdosi. “Nechceme parcely, chceme udělat novej zábor!”

„Ale jsou tady přece jenom dva sporné pozemky!” namítal Smoke. “Když si je někdo zabere, co si počnou ti ostatní?”

Otřel si čelo rukávem a vtom se ozval další hlas:

“Nechte nás, ať se toho zúčastníme všichni - se stejnejma podílama!”

A zlatokopům, kteří hned nato vykřikli na souhlas, ani ve snu nenapadlo, že návrh byl učiněn mužem, s nímž bylo předem um1uveno, aby ho vyslovil, jakmile uvidí, že si Smoke otře čelo.

„Přestaňte dělat obštrukce a rozdělte ty pozemky všem společně!” pokračoval muž. “A s pozemkama ať jsou spojený kutací práva.“

“Ale říkám vám, že kutací práva tu nestojí ani za řeč,” namítal Smoke.

“Jen je hezky nechte spojený s tím ostatním. My to riskujem!”

„Chlapci, tohleto je vyloženy, nátlak,” pravil Smoke.

“Přál bych si, abyste byli zůstali na své straně řeky.”

Ale jeho nerozhodnost byla tak zřejmá, že za mohutného hulákání ho dav přiměl, aby souhlasil. Saltman i jiní, kteří stáli v nejpřednější řadě, měli však námitky.

“Tady Bill Saltman a Prud’as nechtějí, aby se toho účastnili všichni,” informoval Smoke shromážděné zlatokopy. „Tak kdo tedy překáží teď?”

A Saltman i Prud’as se v mžiku stali velmi neoblíbení.

“Jak to tedy uděláme?” zeptal se Smoke. „Shortymu a mně by měla zůstat kontrola. Přece jenom jsme to byli my, kdo našel ty pozemky.”

“To je pravda!” ozvaly se četné hlasy. „Chceme jednat poctivě!”

“Tak je to jedině spravedlivý!”

“Tři pětiny připadnou nám,” navrhl Smoke, „a vy, chlapci, se toho zúčastníte dvěma pětinami. A musíte samozřejmě své podíly zaplatit.”

“Deset centů na dolar!” ozvalo se volání. “A nezdanitelně!”

“A taky aby vám president akciové společnosti osobně přinesl dividendu až pod nos na stříbrném tácu – co?“ ušklíbl se Smoke. „Kdepak, pánové! Musíte být chlapci, trochu rozumní. Ale deset centů na dolar - to by pravda mohlo pomoci, abychom s tím hnuli. Vy koupíte dvě pětiny akcií - sto dolarů nominální ceny po deseti dolarech. To je všechno, co pro vás mohu udělat. A jestli se vám to nelíbí, začněte se zabíráním. O víc než o dvě pětiny se lohnout nedám.”

„Žádnou velkou kapitalizaci!” zvolal kdosi, a právě tento výkřik způsobil, že kolektivní uvažování davu vykrystalizovalo v souhlas.

„Je vás tu asi pět tisíc, což znamená pět tisíc akcií,” uvažoval Smoke nahlas. “A pět tisíc jsou dvě pětiny z dvanácti tisíc pěti set. Tudíž Společnost pro využití pozemků na stavbu města Trala se kapitalizuje na jeden milión dvě stě padesát tisíc, přičemž je dvanáct tisíc pět set akcií, každá s nominální cenou sto dolarů, takže vy, chlapci, koupíte svých pět tisíc akcií po deseti dolarech za kus. A na tom, jestli na to přistoupíte, nebo ne, mi nezáleží, ani co by se za nehet vešlo. A zároveň vás beru za svědky, že jste mě k tomu proti mé vůli donutili.”

Dav ho ujístil, že ho s těmi falešnými registracemi nachytali na švestkách; a pak zlatokopové vytvořili správní radu. Zanedlouho navrhli a schválili v hrubých rysech i organizaci nové akciové společnosti. Ale návrh, aby akcie nakoupili příštího dne v Dawsonu, vyslechli zlatokopové s opovržlivým posměchem a odmítli ho; namítali, že ona část obyvatel města, která se nezúčastnila výpravy, by se nejspíš pokusila vetřít se do Společnosti. A tak na ledě u ohně při úpatí srázu výbor předal každému účastníku výpravy potvrzení výměnou za deset dolaru ve zlatém prachu řádně odváženém na dvou tuctech vážek na zlato, jež sem byly přineseny z Dawsonu. Když nastal soumrak, všechno již skončilo a v Trala nebyl nikdo kromě Smoka a Shortyho. Ti spokojeně pojídali ve srubu večeři a smáli se nad seznamem s neméně než čtyřmi tisíci osmi sty a sedmdesáti čtyřmi akcionáři a nad pytlíky se zlatem, které, jak věděli, obsahovaly přibližně čtyřicet osm tisíc sedm set čtyřicet dolarů.

“Ale stejně jsi pořád ještě neuspěl,” namítal Shorty.

“Však on přijde,” tvrdil s přesvědčením Smoke. “Je to rozený hazardní hráč a jakmile mu Breck našeptá ten tip, nezastaví ho ani srdeční slabost.”

Ještě neuplynula ani hodina, a ozvalo se zaklepání na dveře. Vstoupil Pruďas a v patách za ním Bill Saltman. Očima dychtivě přelétli vnitřek srubu a ulpěli zrakem na rumpálu, pečlivě zakrytém pokrývkami.

“Ale co kdybych chtěl disponovat takovejma dvanácti sty akciema?” argumentoval Prud’as o půl hodiny později. “S těma pěti tisícema, který jste prodali dneska, by to bylo jenom šest tisíc dvě stě. Vám se Shortym by zůstalo šest tisíc tři sta, takže byste měli kontrolu v rukou.”

“Prosím vás, co byste dělal s tak velkým podílem na parcelách?” zeptal se Shorty.

“Na to byste moh odpovědět lepší než já,” pravil Pruďas. “a mezi náma dvěma,” a jeho pohled se svezl po rumpálu zahaleném v pokrývky, “ty pozemky na stavbu města vypadají náramně dobře.”

“Ale Bill chce také nějaké,” pravil Smoke zdráhavě, “a my se prostě nevzdáme více než pěti set akcií.”

“Kolik do toho můžeš investovat?” zeptal se Pruďas Saltmana.

„No - pět tisíc. To je všechno, co se mi podařilo sehnat.”

„Pruďasi,” pokračoval Smoke stejným zdráhavým, reptavým hlasem jako dříve, „kdybych vás neznal tak dobře, neprodal bych vám jedinou přiblblou akcii. Ale stejně Shorty a já jich nepřenechárne víc než pět set a budou vás stát padesát dolarů za kus. To je moje poslední slovo - a jestli se vám to nelíbí, tak dobrou noc. Bill si může vzít stovku a vy můžete mít zbývající čtyři sta.”

Příštího dne se Dawson začal smát. Začalo to časně zrána - krátce poté, co se rozednilo -, když Smoke přišel k návěstní tabuli Společnosti A. C. a vyvěsil tam jakési oznámení. Lidé se shromažďovali, četli mu přes rameno a uchechtávali se, ještě než zapíchl poslední připínáček. Brzy byla návěstní tabule obležena stovkami lidí, z nichž většina se nemohla dostat dost blízko, aby si to přečetla. A tak si jednoho z přihlížejících zvolili za předčitatele a od té doby mnozí jiní muži byli v průběhu dne vyzváni, aby oznámení přčetli nahlas. A vyskytli se i četní zlatokopové, kteří trpělivě stáli ve sněhu a naslouchali znovu a znovu: aby se naučili nazpaměť obsažným, zajímavým bodům, které následovaly v tomto pořadí:

Společnost pro využití pozemků na stavbu města Trala provádí svá vyúčtování na této tabuli. Toto je první vyúčtování a také poslední.

Kterýkoliv akcionář, jenž má námitky proti tomu, aby daroval deset dolarů Dawsonské všeobecné nemocnici, obdrží svých deset dolarů na osobní požádání nazpět od Prud’ase Charleyho, nebo - kdyby je od něho nedostal - obdrží je bezpodmínečně a zaručeně, požádá-li o ně Smoka Bellewa.

Přijaté a vydané obnosy

Za 4874 akcií po 10,00 dolarech ……………………………$ 48.740,00

Dwightowi Sandersonovi za pozemky na stavbu

města Trala…………………………………………………………..$ 10.000,00

Na běžné výdaje, tj. za střelný prach, vrtáky,

rumpál, poplatky v registrační kanceláři a tak dále ……$ 1.000,00

Dawsonské všeobecné nemocnici ………………………….$ 37.740,00

Celkem ……………………………………………………………….$ 48.740,00

Od Billa Saltmana za 100 akcií zakoupených

soukromě po 50,00 dolarech ………………………………… $ 5.000,00

Od Prud’ase Charleyho za 400 akcií zakoupených

soukromě po 50,00 dolarech ………………………………… $ 20.000,00

Billu Saltmanovi v uznání jeho služeb jako dobrovolného

podněcovatele a organizátora výpravy za zlatem ……. $ 5.000,00

Dawsonské všeobecné nemocnici ………………………… $ 3.000,00

Smoku Bellewovi a Jacku Shortovi k vyrovnání pasívního

salda vzniklého při obchodě s vejci, na což mají z morálního

hlediska nárok ……………………………………………………. $ 17.000,00

Zbývající akcie k vyúčtování: 7126. Tyto akcie, jež jsou majetkem Smoka Bellewa a Jacka Shorta a jejichž cena je nulová, mohou na požádání obdržet zdarma ti obyvatel Dawsonu, kteří chtějí zmenit bydliště a nastěhovat se do oblasti klidu, míru a samoty města Trala. (Poznámka: Trvalý mír, klid, pokoj a samota v městě Trala jsou vždy zaručeny.)

Smoke Belew v.r. Jack Shorty v.r.

president sekretář

LABISKVÍ

“Ale stejně pozoruju, že ses nijak nepřetrh, aby ses oženil,” podotkl Shorty a navázal tak na rozhovor, který ustal před několika minutami.

Smoke neodpověděl. Seděl na cípu svých nočních kožešin a pozorně prohlížel tlapy vrčícího psa, kterého překulil na záda do sněhu. Shorty pootočil mokasín, jenž byl nastrčen na tyči u ohně a z něhož vystupovala pára, a pronikavým pohledem pozoroval obličej svého společníka.

“Jen se mrkni nahoru na tu polární záři,” pokračoval Shorty. “Kapánek frivolní, co? Jako když upejpavá ženská pohazuje sukněma. Nejlepší z nich je frivolní, když už není dokonce hloupá. A kočky jsou všechny - nejmenší jako ta největší, nejpěknější právě tak jako ta druhá. Jsou to bezesporu řvoucí hltaví lvi a vřeštící hyeny, když se dostanou na stopu mužskýho, do kterýho se zbláznily.”

Shortyho monolog znovu uvázl. Smoke praštil psa, který se ho snažil kousnout do ruky, a dál mu prohlížel rozdrásané, zkrvavené tlapky.

“Ech.” pokračoval Shorty. „Je docela možný, že bych se nebyl moh oženit, ani kdybych byl měl do toho chuť. A je taky možný, že kdybych byl o to nedbal, nebyly by mě dokázaly oženit, i kdybych se nebyl vydal za vysokejma stromama. Smoku, chceš vědět, co mě zachránilo? Řeknu ti to. Můj dech. Prostě jsem byl pořád v pohybu neustále jsem běžel. A rád bych viděl žábu, která by mě dovedla uštvat tak, že bych nemoh popadnout dech.”

Smoke pustil psa a pootočil své pařící se mokasíny, nastrčené na tyčích.

“Zítra bychom měli po celý den odpočívat a mezitím zhotovit mokasíny pro psy,” pravil smířlivým, laskavým hlasem. “Ten tenký ledový škraloup je pro jejich nohy pravé peklo.”

“Měli bychom nějak zvládnout, abychom mohli pokračovat v cestě,” odporoval Shorty. “Nemáme dost jídla, abychom se mohli vrátit, a prostě musíme najít to stádo karibú nebo ty bílý Indiány zatraceně brzo, nebo začnem jíst psy i s jejich bolavejrna nohama a se vším všudy. Ostatně kdo vůbec kdy ty bílý Indiány viděl? Není to nic jinýho než samý pověsti. A jak vůbec může bejt Indián bílej? Zrovna tak dobře by moh existovat černej běloch. Smoku, zejtra prostě musíme jet dál. Celej kraj je od zvěře úplně vymetenej, jako by tu byla docela vymřela. Tejden jsme už neviděli dokonce ani králičí stopu - to přece víš stejně dobře jako já. A nutně se musíme z tohohle mrtvýho pásma dostat někam, kde běhá maso.”

“Psi poběží daleko lépe, když si den odpočinou a když jim obujeme mokasíny,” mínil Smoke. „Jestli to bude možné, podívej se za nějaký nízký předěl, jak to tam vypadá. Už bychom se každou chvíli měli dostat do otevřené, jen trochu zvlněné krajiny. Jak nám řekl La Perle, to je krajina, kterou máme hledat.”

„Hm, podle svýho vlastního vypravování La Perle procházel touhle oblastí před deseti lety a byl tak zpitomělej hladem, že nemoh vůbec vědět, co vidí. Vzpomeň si, co říkal o těch úžasnejch obrovskejch praporech, který prej vlály z vrcholků hor. To jen dokazuje, jak byl zpitomělej. A sám říkal, že nikdy neviděl žádný bílý Indiány - to byla zase Antonova povídačka. A kromě toho Anton natáh bačkory dva roky předtím, než jsme ty a já přišli na Aljašku. Ale zejtra se stejně kouknu, jak to tady vypadá. A možná že se mi podaři dostat nějakýho losa. No, co bys řek tomu, kdybysme zalehli?”

Smoke strávil ráno tím, že šil v táboře mokasíny pro psy a spravoval psí postroje. V poledne uvařil jídlo pro dva, snědl svůj díl a pak vyhlížel Shortyho, až se vrátí. O hodinu později si připjal sněžnice a vydal se po stopě svého přítele. Cesta vedla vzhůru korytem potoka, úzkou roklinou, která se náhle rozšiřovala v losí pastvinu. Ale od té doby, co naposled napadl sníh, žádný los tam nebyl. Stopy Shortyho sněžnic šly napříč pastvinou a pak vzhůru po povlovném svahu nízkého předělu. Na hřebeni se Smoke zastavil. Stopy pokračovaly po druhém svahu dolů. Nejbližší smrky v korytě potoka byly na míli vzdálené a bylo zřejmé, že Shorty mezi nimi prošel a pokračoval dál. Smoke pohlédl na hodinky, uvědomil si, že se začíná stmívat, vzpomněl si na psy a na tábor a váhavě se rozhodl, že dál již nepůjde. Ale dříve než zamířil zpátky, zastavil se a dlouho pozoroval okolí. Po celém východním obzoru se táhly zubaté, rozeklané hřebeny Skalistých hor. A zdálo se, že celý horský systém, pásmo za pásmem, směřuje na severozápad a přetíná cestu k otevřené krajině, o níž se zmiňoval La Perle. Působilo to, jako by se hory spikly, aby zatlačily cestovatele na západ a k Yukonu. Smoke přemýšlel, kolik asi mužů, kteří se sem, tak jako on, v minulosti přiblížili, přiměl tento odstrašující pohled, aby se uchýlil stranou. La Perle se neuchýlil stranou, ovšem ten přišel z východních svahů Skalistých hor.

Až do půlnocí udržoval Smoke mohutný oheň, aby Shorty mohl podle něj nalézt cestu. A ráno, když zrušil tábor a zapřáhl psy, vyčkal prvního rozbřesku a pak se vydal po stopě svého přítele. V úzké průrvě kaňonu jeho vůdčí pes náhle nastražil slechy a zakňučel. A pak se Smoke střetl s šesti Indiány, kteří se k němu rychle blížili. Putovali nalehko. Neměli psy a každý z nich měl na zádech maličký pochodový ranec. Obklíčili Smoka a hned měl několik důvodů, aby se divil. Že ho hledali, bylo jasné. Že nemluví žádným indiánským jazykem, z něhož by znal byť i jediné slovo, bylo zakrátko neméně jasné. Nebyli to bílí Indiáni, třebaže měli vyšší postavu a vážiii víc než jejich soukmenovci z Yukonské pánve. Pět z nich třímalo starodávné muškety s dlouhou hlavní z doby Společnosti Hudsonova zálivu a šestý držel wínchestrovku, o níž Smoke věděl, že bývala majetkem Shortyho.

A také nemařili čas a hned ho bez okolků zajali. Smoke nebyl ozbrojen a nezbylo mu, než aby se podrobil. Náklad ze saní si rozdělili a zabalili do svých pochodových ranců a jemu dali zavazadlo skládající se z jeho a Shortyho nočních kožešin. Vypřáhli psy, a když Smoke protestoval, jeden z Indiánů mu posunky naznačil, že cesta bude pro saně příliš drsná. Smoke se podrobil nevyhnutelnému; na svahu nad potokem zahrabal saně jedním koncem do sněhu a plahočil se dále s těmi, kdo ho zajali. Překročili předěl k severu a sestoupili dolů ke smrkům, jež Smoke zahlédl předešlého odpoledne. Asi dvanáct mil sledovali potok, v místě, kde se stáčel k západu, ho opustili a zamířili úzkým korytem malého přítoku přímo na východ.

První noc strávili v táboře, který byl zřejmě již několik dnů obydlen. Zde byli v krechtu uskladnění sušení lososi a jakýsi druh pemikanu. Indiáni je přibalili do svých ranců. Z tábora vedly stopy četných sněžnic. Smoke usoudil, že je udělali lidé, kteří zajali Shortyho; a dříve než se snesla noc, podařilo se mu rozeznat otisky užších sněžnic jeho přítele.

Otázal se na to posunky Indiánů a ti souhlasně přikývli a ukázali k severu.

Ve dnech. které následovaly, stále jen ukazovali k severu. Stezka, kroutící a klikatící se změtí vysoko se pnoucích horských vrcholků, neustále směřovala na sever, a i když se zdálo, že všude v této smutné, mrazivé sněžné samotě je cesta zatarasena, přece svými zákruty a záhyby pokaždé dospěla k nízkému předělu a vyhnula se vyšším, nepřekročitelným horským pásmům. Sníh zde byl hlubší než v níže položených údolích a každý krok znamenal úpornou práci se sněžnicemi. Smokovi věznitelé, všichni mladí muži, kráčeli snadno a rychle; a Smoke se nemohl ubránit záchvěvu pýchy, když zjistil, že jim bez nesnázi stačí. Byli otužili, vytrénovaní a tvrdí, uvyklí sněžnicím od dětství; a přece byl Smoke v takové kondici, že cesta napříč horami mu nepůsobila žádnou větší svízel než jim.”

Za šest dní dospěli k centrálnímu průsmyku a překročili ho. Ve srovnání s horami, jimiž se vinul, byl nízký, a přece sám o sobě byl hrůzný a obávaný a nebylo možné ho překročit s naloženými saněmi. Pět dalších dnů křivolakého putování stále níž a níž je přivedlo k otevřené, zvlněné, již jen kopcovité krajině, kterou La Perle nalezl před deseti lety. Smoke ji poznal na první pohled. Bylo to za mrazivého dne, kdy teploměr ukazoval čtyřicet pod nulou a ovzduší bylo tak čisté, že mohl vidět na vzdálenost jednoho sta mil. Kam až dohlédl, všude se vlnila otevřená krajina. Vysoko na východě Skalisté hory dosud čněly svými zasněženými hradbami k oblakům a k jihu a na západ se táhla rozeklaná pohoří tvořící horský systém, který právě překročili. A v této obrovské kapse ležel kraj, jímž prošel La Perle - zasněžená zalesněná země, jež však zcela jistě v některém ročním období oplývala zvěří a v létě byla usměvavá, zelená a květnatá.

Před polednem, když sestupovali širokou říčkou kolem zasněžených vrb a holých osik a plošinami s hustým smrkovým porostem, přišli na místo, kde ještě přednedávnem stál obrovský tábor, nyní již opuštěný. Jak se ubírali kolem, Smoke si tábořiště prohlédl. Odhadl, že zde bylo na čtyři sta, nebo snad dokonce pět set ohňů, a usoudil, že v táboře muselo být na tisíce lidí. Cesta byla vyšlapána teprve nedávno a toto obrovské množství chodců ji tak udusalo, že Smoke a Indiáni, kteří ho zajali, si sundali sněžnice a ve svých mokasínech mohli jít nyní ješte rychleji. Objevily se známky, že se tu vyskytuje zvěř, a byly stále častější - stopy vlků a rysů, zvířat, která bez masa nemohou existovat. Pak jeden z Indiánů vykřikl uspokojením a ukázal na velké otevřené zasněžené prostranství poházené hladce ohlodanými lebkami karibú divokých sobů, podupané a rozryté, jako by na něm byla bojovala armáda. A Smoke věděl, že od poslední chumelenice indiánští lovci získali velký úlovek.

Snesl se dlouhý soumrak, ale nikdo se zřejmě nechystal utábořit. Všichni vytrvale kráčeli vpřed houstnoucí tmou, která se ztrácela pod zářícím nebem, když veliké, třpytivé hvězdy zpola zahalil zelenavý opar pulsující polární záře.

Smokovi psi první zachytili hluk tábora; nastražili slechy a tlumeně, dychtivě zakňučeli. A pak hluk dolehl i k uším lidí - bzukot tlumený vzdáleností, ale nevyznačující se útěšnou lahodností vlastní vzdáleným šelestům. Hluk sem pronikal ve vysoké, divoké tónině jako pronikavé víření přerušované zvuky ještě pronikavějšími. Bylo to táhlé vlčí vytí nesčetných psů, vřískání neklidu a bolesti, truchlivé beznadějí a vzpourou. Smoke odklopil hodinové víčko, dotkl se obnažených ručiček a zjistil, že je jedenáct. Jeho společníci zrychlili chůzí. Nohy, které se zvedaly po celých dvanáct krušných, lopotných hodin, se teď zdvíhaly ještě rychleji. Byl to zpola běh a většinou klus. A pak z tmavého lesa na rovině náhle vkročili do oslnivé záře mnoha ohňů a zde hluk ihned pronikavě zesílil. Před nimi ležel veliký tábor.

A jak vstoupili dovnitř a razili si cestu nepravidelnými uličkami loveckého tábora, strhla se a jako lavina je na uvítanou zaplavila mohutná vřava. Vířila kolem a hnala se dál zároveň s nimi - volání, výkřiky na uvítanou, otázky a odpovědi. vzájemné žertování, chňapavé vrčení psů ženoucích se jako chundelaté projektily vzteku na cizí, Smokovy psy, hubování žen, smích a pláč dětí a vřískání nemluvňat, steny nemocných znovu vzburcovaných k bolesti, všechen divý zmatek tábora primitivního, divošského lidu.

Smoke a Indiáni zahnali útočící psy holemi a pažbami pušek, a jeho huskiové, zastrašeni tak četnými nepřáteli, se stáhli, chňapající a vrčící, mezi nohy svých lidských ochránců a naježeni, s běhy napjatými, pokračovali v cestě hrozivými, výhružnými poskoky.

Zastavili se na udupaném sněhu u ohně pod širým nebem, kde Shorty a dva mladí Indiáni seděli se zkříženýma nohama na zemi a opékali si řízky sobího masa. Tři jiní indiánští mladíci, ležící na kožešinách rozložených na matraci ze smrkových větví, se posadili. Shorty pohlédl pres oheň na svého přítele a se strohým, netečným výrazem ve tváři - stejně jako jeho indiánští společníci bez jediného posunku klidně pokračoval v opékání masa.

“Co je s tebou?” zeptal se Smoke trochu podrážděně. “Ztratil jsi řeč?”

Shortyho tvář se zkřivila povědomým starým úsměvem. “Nic se mnou není.” odpověděl. “Jsem Indián. Učím se nedat najevo překvapení. Kdypak tě chytili?”

“Hned nazítří, co jsi odešel.”

“Hm,” zabručel Shorty a v očích mu tančila rozmarná světýlka. “Já se mám celkem dobře, děkuju za optání. Tohle je tábor svobodnejch mladejch mužů, krátce a dobře mládenců.” Rozmáchl se rukou, aby obsáhl všechnu nádheru jejich mládeneckého ležení, jež sestávala z ohně, z lůžek zhotovených ze smrkových větví rozprostřených na sněhu, z pruhů sobí kůže a větrolamů z propletených smrkových a vrbových houžví.

“A tohle jsou mládenci.”

Tentokráte ukázal na mladé muže a vychrlil ze sebe několik hrdelních hlásek v jejich vlastní řeči, čímž vyloudil bílý záblesk porozumění z očí a zubů mladých Indiánů.

“Těší je, že tě poznávaj, Smoku. Hačni si a usuš si mokasíny a já ti zatím uklohním ňákou baštu. - - Pronikám do jejich nářečí už docela dobře, co? Budeš si jejich řeč muset taky osvojit, protože jak to vypadá, budeme s těmahle lidma hezky dlouho. Je tady ještě jeden běloch. Čapli ho před šesti lety. Je to Ir a chytili ho poblíž cesty k Velkýmu Otročímu jezeru. Jmenuje se Danny McCan. Usadil se tady se squaw. Má už dvě děcka, ale kdyby se naskytla příležitost, tak by zdrhnul. Vidíš ten nízkej oheň tamhle vpravo? Tam táboří.”

Ležení mládenců zřejmě určili za domov i Smokoví, poněvadž Indiáni, s nimiž přišel, ho zde opustili a odebrali se hlouběji do tábora. Zatímco Smoke pečoval o svou obuv a hltal řízky horkého masa, Shorty připravoval další jídlo a mluvil.

“Tohle je bezesporu pěkný nadělení, Smoku - to mi věř. A dá nám to pěknou štrapácí se odsud dostat. Tohle jsou praví nefalšovaný divoký Indiáni, jako by je vyfouk ze skla. Nejsou bílý, ale jejich náčelník je. Mluví, jako by měl hubu plnou kukuřičný kaše, a jestli není plnokrevnej Skot, tak v celým světě nic takovýho jako Skot neexistuje. Je to nejvrchnější vrchní náčelník celý tý bandy. Co řekne, to platí. Danny McCan se mu vyhejbá, jak může, už po celejch šest let. Danny je dobrej, ale nema v sobě dost energie a kuráže. Ví o cestě odsud - poznal ji na loveckejch vejpravách, je to někde na západ od cesty, kterou jsme přišli my, ale neměl odvahu, aby se po ní pustil sám. Ale všichni tři dohromady bychom to mohli dokázat. Zato Fousáč, to je skutečná třída! Ale stejně je to skoro úplnej cvok.”

“Kdo je to Fousáč?” zeptal se Smoke a na chvilku přestal pojídat horký řízek masa, na který se předtím vrhal s dravostí a hltavostí vlka.

“No to je přece ten vrchní šéf, ten náčelnickej Skot. Přichází už do let a teď nejspíš vyspává, ale zejtra tě jistě navštíví a dokáže ti úplně jasně, jako by to pro tebe nechal natisknout černý na bílým, jakej seš na jeho pozemcích mrzáckej skrček a bídnej trpaslík. Ty pozemky patřej jemu. Musíš si to zapsat za uši a důkladně si to natlouct do kotrby. Nikdo je nikdy neprozkoumal - a vůbec jsou prostě jeho. A nedovolí ti, abys na to zapomněl. Má tady asi dvacet tisíc čtverečnejch mil lovišť a všechno patří jemu. Je to běloch - on a ta holka. Pche! No nekoukej tak na mě! Počkej, až ji uvidíš! Je hezká a celá bílá jako její táta - ten náčelnickej Fousáč. Jo a pokud se tejče těch karibú - viděl jsem je. Je to sto tisíc kusů dobrýho běžícího masa ve stádě a deset tisíc vlků a koček je sleduje a živí se zvířatama, který se zatoulaj, a zbytkama. Ty zbytky zanecháváme my. Stádo táhne na východ a každou chvíli se už za ním musíme vydat. Jíme svý psy, a co nesníme, vyudíme a naložíme na jaro, dokud nepřitáhnou lososi. Říkám ti, že co Fousáč neví o lososech a karibú, to neví nikdo na světě - to mi věř.

Ale podívejme se - tady přicházi sám Fousáč a vypadá, jako by měl někam namířeno,” zašeptal Shorty, natáhl ruce a otřel si je o kožich jednoho ze saňových psů.

Bylo ráno a mladí Indiáni seděli v podřepu a snídali sobí maso. Pojídali je hned, jakmile se upeklo. Smoke vzhlédl a spatřil malého, útlého muže po divošsku oblečeného v kůže, ale nesporně bělocha; kráčel před spřežením saňových psů s doprovodem asi dvanácti Indiánů. Smoke rozlomil horkou kost, a zatímco z ní vycucával kouřící morek, zíral na blížícího se hostitele. Husté, mohutné kníry a nažloutlé šedivé vlasy začouzené táborovým kouřem skrývaly většinu jeho obličeje, ale přece jen nemohly zcela zakrýt vychrtlé, takřka mrtvolně bledé tváře. Byla to však zdravá hubenost, usoudil Smoke, když si povšiml jeho širokého chřípí a šířky a hloubky jeho hrudi, což vše zaručovalo bohatý přísun kyslíku k zachování života.

“Dobrý den,” řekl muž, stáhl palčák a napřáhl obnaženou pravici. “Jmenuji se Snass,” dodal, když si potřásli rukama.

„Mé jméno je Bellew,” odpověděl Smoke a pociťoval podivné rozpaky, když hleděl do jeho bystrých, zkoumavých černých očí.

„Máte dost jídla, jak vidím.”

Smoke přikývl a začal znovu vycucávat morkovou kost.

Předeni néčelníkovy skotské řečí znělo jeho uším podivně příjemně.

„Je to drsná strava, ale nijak často nehladovíme. A je to přirozenější než vypěstované maso ve městech.”

„Pozoruji, že nemáte rád města,” zasmál se Smoke, aby také něco řekl, a vzápětí ho překvapilo, jak se Snass pronikavě změnil.

Celá mužova postava jako by povadla a rozechvěla se jako cítlivá rostlina a potom se do Snassových očí soustředil hluboký, divoký odpor a v jeho pohledu se zračila nenávist jakoby vřískající nezměrnou bolestí. Prudce se obrátil, pak se ale vzpamatoval, a nedbale pravil přes rameno:

„Na shledanou, pane Bellewe. Sobi táhnou na východ a já jdu napřed, abych vybral místo pro tábor. Zítra tam všichni půjdete za mnou.”

“Je to ale Fousáč, tenhle chlap, co?” zamumlal Shorty, když Snass kráčel dál v čele svého doprovodu.

Shorty si znovu otřel ruce o psa; zdálo se, že zvíře to má rádo, neboť si lahodnou mastnotu s kožichu s chutí slizovalo.

Později ráno se Smoke šel projít táborem, kypícím svými primitivními pracemi. Právě se vrátila velká skupina lovců a muži se porůznu rozbíhali k ohňům. Ženy a děti odcházely se psy zapřaženými do prázdných saní a jiné ženy a děti se psy vlekly těžké saně bohatě naložené čerstvým, nyní však již zmrzlým masem z nedávno zabitých zvířat. Dorazila sem jarní mrazivá vlna a tato divoká scéna byla načrtnuta při teplotě třiceti stupňů pod nulou.

„Nikde nebylo vidět tkanou látku. Všichni bez rozdílu byli oblečeni v kožešiny a měkce vydělané kůže. Kolem procházeli chlapci s luky v rukou a toulce měli plné šípů s kostěnými hroty; a Smoke zpozoroval za pasem Indiánů nebo v pochvách zavěšených na krku nejeden kostěný nebo kamenný nůž na stahování koží. Ženy pracovaly u ohňů a vyuzovaly maso a na zádech měly nemluvňata, která se rozhlížela kulatýma, doširoka rozevřenýma očima a cucala kousky loje. Psi, blízcí příbuzní vlků, se před Smokem ježili, aby čelili nebezpečí krátké hole, kterou třímal v ruce, a aby navětřili pach tohoto cizince, kterého museli podle zákona kyje přijmout a respektovat.

Osamocen v samém srdci tábora, Smoke došel k místu, kde zřejmě byl Snassův oheň. I když v každém ohledu jen provizorní, přece byl zbudován důkladně a byl velký. Mohutná kupa ranců s kůžemi a výstrojí byla navršena na lešení mimo dosah psů. Veliká zástěna z plachtoviny, takřka poloviční stan, chránila místo určené ke spánku a k bydlení. Z jedné strany stál hedvábný stan - druh, jaký mívají v oblibě badatelé a bohatí lovci velké zvěře. Smoke dosud nikdy takový stan neviděl, a proto přistoupil blíže, aby si ho lépe prohlédl. Jak stál a prohlížel si ho, náhle se cípy přední stanové stěny rozestoupily a objevila se mladá žena. Vyšla tak rychle a neočekávaně, že Smoke měl dojem, jako by uviděl zjevení. Zdálo se, že i on sám na ni tak zapůsobil, neboť se zarazila, a pak oba chvíli stáli a navzájem na sebe hleděli.

Celý její oděv byl kožený. Byl však zhotoven z takových kůží a z tak nádherných kožešin, o jakých se Smokovi dosud ani nesnilo. Její parka, s kapucí hozenou dozadu, byla z jakési zvláštní, neobvyklé, velmi bledé stříbřité kožešiny. Mukluky s podešvemi z mroží kůže měla ze stříbřitých nožiček rysů. Palčáky s dlouhými manžetami, střapce u kotníků, všechny rozmanité kožešiny jejího oděvu byly bledě stříbrné a v mrazivém jasu světélkovaly a tetelivě se třpytily. A z tohoto chvějivého, zářivého stříbra se na štíhlém, něžném krku tyčila její hlava s ruměnnýmí, světlými tvářemi, s modrýma očima, s ušima jako dvě růžové lastury a se světle hnědými vlasy poprášenými mrazem a třpytícími se jako záblesky jinovatky.

To všechno a ještě více Smoke viděl jako ve snu; potom se vzpamatoval a nemotorně sáhl po čepici. A v témže okamžiku zmizel údiv z dívčiných očí a proměnil se v úsměv. Rychlými, živými pohyby si stáhla rukavici a podala mu ruku.

“Dobrý den,” zašeptala vážným tónem a divný, roztomilý přízvuk jejího hlasu, stříbrného jako kožešiny, jež nosila, Smokem úplně zatřásl, když dolehl k jeho uším, uvyklým na drsnou mluvu táborových squaw.

Smoke dokázal jenom zamumlat několik frází, podivně připomínajících jeho někdejší skvělé, vytříbené společenské způsoby.

“Jsem ráda, že vás vidím,” pokračovala pomalu a váhavě a její tvář se čeřila úsměvy.

“Moji angličtinu prosím omluvte. Není dobrá. Jsem Angličanka jako vy,” ujistila ho vážně. „Můj otec je Skot. Moje matka - ta je mrtva. Byla to Francouzka a Angličanka a trošku i Indiánka. Její otec byl významný muž ve Společnosti Hudsonova zálivu. - - - Brrrr! To je zima!”

Natáhla si palčáky a třela si uši, jejichž růžová barva již přecházela v běl.

“Pojďte k ohni, pohovoříme si. Jmenuji se Labiskví. Jak se jmenujete vy?”

A tak se Smoke seznámil s Labiskví, dcerou Snassovou. “Můj otec se vlastně nejmenuje Snass,” řekla Smokovi. „Snass je jen indiánské jméno.”

Toho dne i v dalších dnech, kdy se tábor stěhoval dál a dál po stopě táhnoucích karibú, se Smoke dozvěděl mnoho. Byli to praví divocí Indiáni; ti, s nimiž se kdysi setkal Anton a od nichž před dávnými lety utekl. Zde byli takřka na západní hranici svého území a v létě putovali na sever až k arktickým břehům tundry a na východ až k řece Luskvě. Co je to za řeku, Smoke nevěděl a ani Labiskví, ani McCan mu na to nedovedli dát odpověď. Občas Snass se skupinou silných, houževnatých lovců přešel na východ přes Skalisté hory a pronikl kolem jezer a řeky Mackenzie do planin. A při poslední takové výpravě tímto směrem našli stan, který nyní obývala Labiskví.

“Patřil výpravě Millicenta a Adburyho.” řekl Snass Smokovi.

“Ano, vzpomínám si. Vypravili se za pižmoni. Záchranná výprava po nich nikdy nenalezla ani stopy.”

“Já jsem je našel,” pravil Snass, “ale oba byli už mrtví.”

“Svět o tom dosud nic neví. Ven se o tom nikdy nedostalo ani slovo.”

“Odtud se nikdy nedostane ani slovo,” ujistil ho Snass přívětivě.

“Míníte tím, že kdybyste je byl nalezl živé … ?”

Snass přikývl. “Byli by tu žili se mnou a mými lidmi.”

“Ale Anton přece jen unikl,” řekl Smoke vzdorně.

“Nevzpomínám si na nikoho, kdo by se tak jmenoval. Jak je to dlouho?”

“Asi tak čtrnáct nebo patnáct let,” odpověděl Smoke.

“Tak se mu to přece jen podařilo. Víte, často jsem o něm přemýšlel, co se s ním asi stalo Říkali jsme mu Dlouhý zub. Byl to silný chlap, mimořádně sílný chlap.”

“La Perle tudy prošel před deseti lety.”

Snass zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Našel stopy po vašich táborech. Bylo to v létě.”

“Aha, to by to snad vysvětlovalo. V létě jsme na sta mil daleko na severu.”

Ale ať se snažil jakkoliv, Smoke se nedozvěděl nic o Snassově životě předtím, než Skot přišel do této severské divočiny. Snass byl vzdělaný, a přece po všechna ta léta od svého příchodu do tohoto kraje nečetl žádné knihy ani noviny. Nevěděl, co se děje ve světě, ani nejevil touhu se to dozvědět. Slyšelo zlatokopech na Yukonu a o nálezu zlata v Klondiku. Ale zlatokopové nikdy nepronikli na jeho území a to ho naplňovalo uspokojením. Vnější svět pro něho neexistoval a Snass nestrpěl, aby se o něm někdo třebas i jen zmínil.

Ani Labískví nemohla Smokovi o těchto dřívějších dobách poskytnout žádné informace. Narodila se již na lovištích. Její matka pak žila ještě šest let. Byla prý velmi krásná a byla to jediná bílá žena, kterou Labiskví kdy poznala. Pravila to zamyšleně a roztouženě a tisícerými způsoby dávala najevo, že ví o velikém vnějším světě, za kterým její otec zabouchl dveře. Ale tajila se tím. Brzy poznala, že každá zmínka o tom uvádí jejího otce v zuřivost.

Anton vypravoval jedné ze squaw o její matce. Řekl jí, že Labiskvíina matka byla dcerou vysokého úředníka ve Společnosti Hudsonova zálivu. Později to tato squaw prozradila Labiskví. Ale jméno své matky se Labiskví nedozvěděla nikdy.

Danny McCan nestál jako zdroj informací za nic. Neměl rád dobrodružství. Život v divočině byl pro něho postrachem a užil si ho bohatě již devět let. V San Francisku ho opili a unesli na loď, aby sloužil jako námořník. Později u Point Barrow zběhl se třemi druhy z velrybářské lodi. Dva zemřeli a třetí ho opustil při děsivé cestě k jihu. Dva roky žil s Eskymáky, než nashromáždil dost odvahy, aby se pokusil vydat se znovu na jih, a pak, když už mu zbývalo jen několik dní cesty ke stanici Společnosti Hudsonova zálivu, zajala ho skupina Snassových mladých Indiánů. Byl to malý, hloupý mužík a často trpěl zánětem očí. Nedovedl snít a mluvit o ničem jiném, než jak by se mohl vrátit do svého milovaného San Franciska a ke svému blaživému zednickému řemeslu.

“Vy jste první inteligentní člověk, kterého jsme tu kdy měli,” učinil Snass jednoho večera u ohně Smokovi poklonu. “Pravda, s výjimkou starého Čtyřokého. Indiáni ho tak pojmenovali. Byl krátkozraký a nosil brýle. Jakýsi profesor zoologie.” (Smoke si povšiml, že Snass vyslovil toto slovo zcela správně.) “Zemřel před rokem. Moji mladí muži ho sebrali, když se zatoulal při expedici na horním toku Dikobrazí řeky. Byl inteligentní, to je pravda; ale byl to taky hlupák. Jeho slabost tkvěla v tom, že se vždycky zatoulal. Nicméně se vyznal v geologii a také v opracování kovů. U Luskvy, kde se nachází uhlí, máme několik úctyhodných kováren, jež zřídil. Opravoval nám pušky a učil tomu i naše mladé muže. Zemřel minulý rok a skutečně jsme ho postrádali. Zatoulal se - tak se to stalo - a zmrzl asi míli od tábora.”

Téhož večera pravil Snass Smokovi:

“Měl byste si vybrat ženu a mít vlastní oheň. Bylo by to pro vás pohodlnější než pobyt s těmi mladými Indiány. Dívčí ohně - je to jakási slavnost panen, víte - se nezažehují dříve než za plného léta, když se loví lososi. Ale mohl bych to přikázat dřív, kdybyste si přál.”

Smoke se zasmál a zavrtěl hlavou.

“Nezapomeňte”,” pravil Snass tiše na závěr, “že Anton byl jediný, kdo se odtud kdy dostal. A ten měl štěstí. Zcela mimořádné štěstí.”

Labiskví řekla Smokoví, že její otec má železnou vůli. „Čtyřoký ho občas nazýval Zamrzlým pirátem - ať už to znamená cokoliv -, Tyranem mrazů, Jeskynním medvědem, Primitivním zvířetem, Králem sobů, Vousatým pardálem a ještě četnými jinými jmény. Čtyřoký měl zalíbení v takových slovech. Naučil mě většinu mé anqlíčtíny. Vždycky si dělal legraci. Člověk nikdy nevěděl, kdy mluví vážně. Když jsem se rozzlobila, říkal mi, že jsem jeho kamarád gepardík. Co je to gepardík? Vždycky mě tím škádlil.”

Žvatlala dále s dychtivou naivitou dítěte, kterou Smoke dovedl jen stěží uvést v soulad s plně rozvinutým ženstvím její postavy i tváře.

Ano, její otec je velmi přísný. Každý se ho bojí. Když se rozlítí, je strašný. Jejich kmen sousedí s kmenem Dikobrazů. Prostřednictvím Dikobrazů a Luskvaů prodával její otec kožešiny obchodním stanicím a získával tak své zásoby střeliva a tabáku. Vždycky jednal poctivě, ale náčelník Dikobrazů ho začal šidit. Snass ho dvakrát marně varoval a pak spálil jeho dlouhou vesnici a víc než dvanáct Dikobrazů v boji padlo. Ale šizení přestalo.

Jednou, když byla ještě malým děvčátkem, byl u nich zabit jakýsi běloch, který se pokusil utéci. Ne, její otec to neudělal, ale přikázal to svým mladým bojovníkům. Nikdy se nestalo, že by některý z Indiánů jejího otce neuposlechl.

Čím více se toho od ní Smoke dozvídal, tím hlubší bylo tajemství, které Snasse obestíralo.

„A řekněte mi, je to pravda, že kdysi žili muž a žena, kteří se jmenovali Paolo a Franceska a velmi se milovali?” ptala se dívka.

Smoke přikývl.

„Čtyřoký mi o tom vypravoval,” usmívala se šťastně. „A tak si to nakonec přece jen nevymyslel. Víte, nebyla jsem si tím jista. Ptala jsem se na to svého otce - ale bože, jak ten se tenkrát zlobil! Indiáni mi řekli, že nebohému Čtyřokému strašně vyčinil. - - A žili prý také Tristan a Isolda - vlastně dvě Isoldy. Bylo to velmi smutné. Ale já bych ráda milovala tímto způsobem. Dělají to tak všichni mladí muži a ženy ve světě? Tady ale ne. Prostě se jenom vezmou. Zdá se, že na to nemají čas. Já jsem Angličanka a nikdy si nevezmu Indiána - vy byste si vzal Indiánku? Proto jsem dosud nezažehla svůj dívčí oheň. Někteří mladí muži dotírají na mého otce, aby mě k tomu přiměl. Libaš je jeden z nich. Je to znamenitý lovec. A Mahkúk přichází a zpívá mi písně. Je trochu legrační. Dnes večer, jestli přijdete k mému stanu po setmění, uslyšíte, jak mi zpívá na mraze. Ale můj otec říká, že se mohu rozhodnout, jak chci, a proto svůj oheň nezapálím. Víte, když se děvče rozhodne, že se chce vdát, dá to tímto způsobem mladým mužům najevo. Čtyřoký vždycky říkal, že je to skvělý zvyk, ale sám se nikdy neoženil. Možná že byl už příliš starý. Neměl moc vlasů, ale přesto si myslím, že nebyl ve skutečnosti moc starý. Ale jak se to pozná, že je člověk zamilovaný - myslím, tak jako Paolo a Franceska?”

Jasný pohled jejích modrých očí uvedl Smoka do rozpaků.

“No, říká se,” zakoktal, “tedy ti, kdo jsou zamilovaní, říkají, že láska je jim dražší než život. Když on nebo ona zjistí, že mají někoho radši než kohokoliv jiného na světě - nu, pak vědí, že jsou zamilovaní. Tak nějak to asi je, ale je to velice těžké vysvětlit. Prostě to víte, a tím je řečeno vše.”

Zahleděla se kamsi daleko za dým vznášející se nad táborem, povzdychla a pokračovala v šití kožešinového palčáku.

“No,” prohlásila pak s konečnou platností, “já se stejně nikdy vdávat nebudu.”

“Jakmile jednou odsud vypadnem, budeme muset bezesporu zatraceně rychle upalovat,” pravil Shorty chmurně.

“Tohle místo je skutečně obrovská past,” souhlasil Smoke.

Z vrcholu holého pahrbku se rozhlíželi po Snassově sněžné říši. Na východ, západ a jih byli obklíčeni vysokými horskými štíty a zpřeházenými, propletenými pohořími. Na severu se kopcovitá krajina zdála nekonečná; nicméně věděli, že dokonce i tam asi půl tuctu příčných horských pásem zatarasuje cestu.

“V tomto ročním období bych vám mohl poskytnout třídenní náskok,” pravil onoho večera Snass Smokovi. “Nemůžete ukrýt svou stopu, víte. Antonovi se podařilo utéci, když už sníh zmizel. Moji mladí muži dovedou pochodovat jako ten nejschopnější běloch; a kromě toho byste jim razili ve sněhu cestu. A až sníh roztaje, už se postarám, abyste nedostali tu příležitost, jakou měl Anton. Je to tu dobrý život. A vzpomínky na svět brzo vyblednou. Nikdy jsem zcela nepřekonal údiv nad tím, jak je snadné obejít se bez světa.”

“Co mě žere, je Danny McCan,” svěřil se Shorty Smokovi. “Při jakýmkoliv putování je to slabší brácha, ale přísahá, že zná cestu odsud, a tak se s ním musíme smířit, Smoku, jinak by to nemuselo dobře dopadnout.”

“Jsme všichni na jedné lodi,” odpověděl Smoke.

“Kdepak, ani zdání! To by ses moc mejlil! Na tebe to už totiž šijou.”

“Co tím. míníš? Co se vlastně děje?”

“Copak jsi neslyšel tu novinku?”

Smoke zavrtěl hlavou.

“Mládenci mi to řekli. Právě se to dozvěděli. Dneska večer to vypukne, a uspíšili to o celý měsíce.”

Smoke pokrčil rameny.

“Tebe to nezajímá?”

“Čekám, co uslyším.”

“Nuže tedy, Dannyho žena to právě řekla mládencům.” Shorty se působivě odmlčel. “A mládenci to samozřejmě zase řekli mně - totiž že dneska večer vzplanou dívčí ohně. To je všechno. A teď, jak se ti to líbí? “

“Nevím, kam míříš, Shorty.”

“Nevíš, eh? No vždyť ta věc je úplně jasná, zřejmá a rozhodnutá. Jde po tobě holka a máš ji už v patách. A ta holka chce zažehnout oheň a jméno tý holky je Labiskví. No jo, už je to tak; já jsem ji dobře pozoroval, jak na tebe kouká a jak si tě prohlíží, když se nedíváš. Ještě nikdy svůj oheň nezapálila. Říkala, že si Indiána nevezme. A ted, když podpálí svůj oheň, je to tutovka, že jde po mým ubohým starým příteli Smokovi.”

“Zní to jako sylogismus,” pravil Smoke a srdce mu pokleslo, když si vzpomněl na Labiskvíino chování v několika posledních dnech.

“Tutovka je kratší k vyslovení,” odpověděl Shorty. “A tak je to s nima vždycky - zrovna když se chystáme zdrhnout, musí přijít nějaká holka a všechno zkomplikovat. Nemáme prostě žádný štěstí. - - - No hrome! Poslouchej, Smoku!”

Tři staré squaw se zastavily asi uprostřed mezi táborem mládenců a McCanovým táborem a nejstarší z nich pronikavou fistulí cosi okázale, slavnostně ohlašovala.

Smoke rozeznával jména, nikoli však všechna slova, a Shorty s melancholickou veselostí překládal:

„Labískví, dcera Snasse, tvůrce deště a velkého náčelníka, zažehne dnes večer svůj první dívčí oheň. Maka, dcera Ovitse, Vlčího běžce … “

Ženy vyjmenovaly dvanáct dívek a potom oni tři heroldi odklopýtali dále, aby i u dalších ohňů ohlásili tuto novinu.

Mladí Indiáni, kteří složili přísahu, že nepromluví s žádnou dívkou, se nezajímali o nadcházející obřad, a aby projevili své pohrdání, začali se okamžitě připravovat k odchodu za úkolem, který jim uložil Snass a za nímž se chtěli vydat příštího rána. Snass, nespokojený s odhadem velikosti stáda karibú, který učinili staří lovci, usoudil, že se stádo rozdělilo ve dvě části. Úkolem mládenců bylo pátrat na severu a na západě a hledat druhou část tohoto velikého stáda.

Smoke, znepokojený tím, že Labiskví chtěla zažehnout oheň, oznámil, že půjde s mladými lovci. Ale nejdříve promluvil se Shortym a s McCanem.

“Třetí den tam jistě dorazíš, Smoku,” pravil Shorty.

“Budeme mít s sebou výstroj a psy.”

“Ale pamatujte si,” napomínal je Smoke, “kdyby se stalo, že by něco selhalo a já bych se s vámi nesešel, pokračujte v cestě a snažte se dostat k Yukonu. To vám musí být jasné. A jestli se vám podaří uniknout, můžete se v létě pro mě vrátit. A jestli já budu mít příležitost, pokusím se tam dostat a vrátím se pak pro vás.”

McCan, stojící u ohně, ukázal očima na rozeklanou horu tyčící se v místě, kde vysoké západní horské pásmo vybíhalo do otevřené krajiny.

„To je ona,” pravil. “Na jižní straně teče potůček. Půjdeme jím pořád vzhůru a třetí den se s námi setkáte. Třetí den tam půjdeme kolem. A ať narazíte na ten potok kdekoliv, buď se setkáte s náma, nebo se aspoň dostanete na naši cestu.”

Ale Smoke nedostal třetího dne příležitost k útěku. Indiáni totiž změnili směr svého průzkumu, a zatímco Shorty a McCan se svými psy namáhavě stoupali korytem potoka, Smoke a mladí Indiáni byli šedesát mil na severovýchod, neboť sledovali stopu druhého stáda karibú. O několik dní později se mlhavým, mdlým šerem sněhové vánice vrátili do velkého tábora. Jakási squaw přestala naříkat u ohně a vrhla se k Smokovi. S hořkým, nenávistným výrazem v očích ho drsnými slovy proklínala a divoce mávala rukama a ukazovala k nehybnému tělu zahalenému v kožešiny, které dosud ležeio na saních, na nichž bylo přivezeno.

Co se přihodilo, mohl se Smoke jenom domýšlet, a když došel k McCanovu ohni, byl přípraven na další proklínání. Ale namísto toho uviděl McCana, jak pilně žvýká řízek sobího masa.

„Nejsem žádnej rváč,” vysvětloval McCan plačtivě, „ale Shortymu se podařilo utýct. Ovšem pořád ho ještě pronásledujou. Bojoval jako čert, ale stejně ho taky dostanou. Nemá žádnou naději. Provrtal dva - ty se z toho nejspíš vykřešou -, ale jednoho oddělal, když ho trefil přímo do prsou.”

“Ano, vím,” odpověděl Smoke.

“Právě jsem se setkal s vdovou.”

„Starej Snass bude chtit s váma mluvit,” dodal McCan.

“Vydal takovej rozkaz. Jakmile se vrátite, máte hned přtjít k jeho ohni. Nic jsem nevybreptal. A nezapomeňte, že vy vůbec o ničem nevíte. Shorty šel se mnou na vlastni pěst.”

U Snassova ohně se Smoke setkal s Labiskví. Pohlédla na něho zářícíma očíma, naplněnýma takovou vlídností a něhou, že ho to až poděsilo.

“Jsem tak ráda, že jste se nepokusil uprchnout!” pravila. “Vite, já … ,” zaváhala, ale nesklopila oči. Byly rozzářené nezaměnitelným, nepochybným jasem lásky. “Zažehla jsem svůj oheň, a bylo to samozřejmě kvůli vám. Došlo k tomu. Mám vás radši než kohokoliv na světě. Ještě víc než svého otce. Víc než tisíc Libašů a Mahkúků. Miluju. Je to hrozně divné. Miluju, jako milovala Franceska, tak jako milovala Isolda. Starý Čtyřoký mluvil pravdu. Indiáni nemilují tímto způsobem. Ale mé oči jsou modré a já jsem bílá. My jsme oba bílí - vy i já.”

Smokovi ještě jakživ nikdo neučinil nabídku k sňatku, a tak se nedovedl dost dobře vyrovnat se situací. A co bylo horší - nebyla to dokonce ani nabídka. Jeho souhlas byl totiž pokládán za samozřejmý. Tak důkladně si Labiskví všechno uspořádala v mysli, tak vlaze, horoucně jí zářily oči, že ho překvapovalo, že se mu nevrhla kolem krku a nepoložila mu hlavu na rameno. A potom si uvědomil, že Labískví, vzdor upřímnosti své lásky, se nevyzná v půvabných způsobech, jimiž se láska projevuje. Primitivní divoši je neznají a Labiskví neměla možnost se jim naučit.

Žvatlala dále a opěvovala šťastné břímě své lásky, zatímco Smoke se úporně snažil vzchopit a nějakým způsobem se donutit k tomu, aby ji ranil tím, že jí řekne pravdu. A teď, hned na začátku, měl k tomu výjimečnou příležitost.

“Ale řekněte mi, Labiskví,” začal, “skutečně vám Čtyřoký vypravoval celý ten příběh lásky Paola a Francesky?”

Sepjala ruce a s bezmezným štěstím se zasmála. “Ach! Je toho ještě více! Věděla jsem, že toho tam musí být o lásce ještě mnohem, mnohem víc. Mnoho jsem přemýšlela od té doby, co jsem zažehla oheň. Já … “

A potom padajícími sněhovými vločkami přistoupil k ohni Snass a Smokova příležitost byla tatam.

“Dobrý večer!” zaráčkoval Snass drsně. „Váš společník to všechno zbabral. Jsem rád, že vy jste měl víc rozumu.”

“Řekněte mi, co se vlastně stalo,” naléhal Smoke.

Záblesk bilých zubů pronikající špinavým vousem nebyl příjemný. “Samozřejmě, řeknu vám to. Váš společník zabil jednoho z mých lidí. Ten ufňukaný skrček McCan dezertoval hned při prvním výstřelu. Ten se už nikdy nepokusí uprchnout! Ale moji lovci uzavřeli vašeho přítele v horách a dostanou ho. Nikdy se mu nepodaří dorazit do Yukonské pánve. A pokud jde o vás, od nynějška budete spát u mého ohně. A nebude už žádné potulováni s mladými lovci. Dám si na vás pozor.”

Nové postaveni u Snassova ohně přivádělo Smoka do rozpaků. Setkával se s Labiskví častěji než kdykoliv předtím. Ve své něžnosti, nevinnosti a upřímnosti byla její láska strašná. Všechny Labiskvíiny pohledy byly zamilované. Každý její pohled byl polaskáním. Již mnohokrát se odhodlal, že jí řekne o Joy Gastellové, a znovu a znovu shledával, že je zbabělec. Proklaté na celé věci bylo, že Labiskví byla tak roztomilá. Bylo příjemné na ni hledět. Třebaže každá chvilka, kterou s ní strávil, zraňovala jeho sebeúctu, přece se z každé takové chvilky radoval. Poprvé v životě skutečně poznával ženu a tak čistá byla Labiskvíina duše - až úděsná ve své upřímné nevinnosti a nevědomosti -, že z ní nemohl přečíst ani řádku nesprávně. Byla v ní všechna prapůvodní nezkažená dobrota jejího pohlaví, laskavost, jež nebyla vyumělkována konvenčními znalostmi ani úskoky sebeobrany. V paměti si znovu četl Schopenhauera a nyní s jistotou věděl, aniž si co zastíral, že onen smutný filosof nemá pravdu. Poznat ženu tak, jako Smoke poznal Labiskví, znamenalo uvědomit si, že všichni, kdo nenávidí ženy, jsou nemocní lidé.

Labiskví byla nádherná. A přece vedle jejího skutečného, živého obličeje hořela vidina tváře Joy Gastellové. Joy se dovedla ovládat, byla zdrženlivá, se všemi zábranami civilizované ženy. A přece úskok jeho obrazotvorností i živé naučení v podobě dívky, kterou měl před sebou, způsobily, že se mu Joy Gastellová jevila stejně dobrá jako Labiskví. Jedna jen zhodnocovala druhou; a ženy celého světa byly zhodnoceny tím, co u Snassova ohně v této sněžné zemi viděl Smoke v Labiskvíině duši.

Smoke se učil poznávat sám sebe. Upamatovával se na všechno, co věděl o Joy Gastellové, a uvědomoval si, že ji miluje. A přece našel v Labiskví zalíbení. A co jiného bylo toto zalíbení než láska? Nemohl tento cit zlehčit tím, že by ho nazval jménem, jež by vyjadřovalo méně. Ano, byla to láska. Musela to být láska. A Smoke byl otřesen až do hloubi duše, že ve své povaze nalezl takový polygamni rys. V ateliérech v San Francisku nejednou slýchával, že je možné, aby muž miloval najednou dvě, nebo dokonce i tři ženy. Ale nikdy tomu nevěřil. Jak tomu mohl věřit, když v tom neměl žádnou zkušenost? Teď to bylo jiné. Nyní skutečně miloval dvě ženy, a i když byl po většinu času přesvědčen, že Joy Gastellovou miluje víc, byly chvíle, kdy cítil s právě takovou jistotou, že více miluje Labískví.

“Tam ve světě je jistě mnoho žen,” pravila jednoho dne. “A ženy mají rády muže. Nejspíš bylo mnoho žen, které vás milovaly. Povídejte mi o tom.”

Smoke neodpověděl.

“Povídejte mi o tom,” naléhala.

“Nikdy jsem se neoženil,” řekl vyhýbavě.

“A není tu nikdo jiný? Není žádná Isolda někde daleko za těmi horami?”

A tenkrát Smoke poznal, že je zbabělec. Lhal. Lhal váhavě, ale přece jen lhal. Zavrtěl hlavou a pomalu, mírně se usmál, a když viděl, jak se Labiskví náhle celá proměnila prudkou radostí, jeho obličej prozrazoval více něhy a lásky, než si uvědomoval.

Omlouval se sám sobě. Jeho uvažování bylo bezesporu jezuitské, a přece nebyl dost Sparťanem, aby zasadil této ženě-dítěti otřesnou ránu do srdce.

I Snass tu byl divným, znepokojujícím činitelem. Jeho černým očím uniklo máloco a hovořil významně, se zvláštním důrazem.

“Žádný muž nestojí o to, aby se jeho dcera vdala,” pravil Smokovi. “Alespoň žádný muž, který má představivost. Bolí to. Říkám vám, že myšlenka na to bolí. Nicméně je to přirozený běh života a Margareta se jednou provdat musí”

Snass se odmlčel a Smoke zjistil, že již potisící uvažuje, jaké asi byly Snassovy životní osudy.

“Jsem drsný, krutý muž,” pokračoval Snass. “A přece zákon je zákon a já jsem spravedlivý. Ba ano, zde mezi těmito primitivními lidmi jsem já zákon i spravedlnost. Mou vůli tady nikdo nepřestoupí. A jsem také otec a po celý život mě pronásledovala fantazie.”

Smoke se nedozvěděl, kam směřovala Snassova samomluva, neboť byla přerušena výbuchem peskování a stříbrným smíchem z Labiskvíina stanu, kde si dívka hrála s nově chyceným vlčetem. Snassova tvář se stáhla bolestí.

„Snesu to,” zamumlal chmurně. „Margareta se musí jednou provdat a je to můj i její osud, že jste tady. Pokud jde o Čtyřokého, neměl jsem příliš velkou naději a McCan byl tak beznadějný případ, že jsem ho přepustil jedné squaw, která zapalovala svůj oheň už po dvacet let. Kdybyste to nebyl vy, byl by to Indián. Možná že otcem mých vnoučat by se byl stal Libaš.”

A pak Labiskví vyšla ze stanu s vlčetem v náručí, a jako by byla přitahována magnetem, hleděla na vyvoleného muže a v očích jí zářila láska, kterou se nikdy nenaučila skrývat.

“Poslouchejte,” pravil McCan, “nastává jarní obleva a na sněhu se dělá ledovej škraloup. Je to náramně vhodná doba k cestování - pravda, až na ty jarní sněhový bouře v horách. Znám je. S žádným méně schopným chlapem, než jste vy, bych neutíkal.”

“Ale vy nedovedete utíkat,” odporoval mu Smoke. “Nestačíte nikomu. Vaše páteř se ohýbá jako nahřátý morek. Jestli uteču, půjdu sám. Ostatně mé vzpomínky na vzdálený svět už vybledávají a možná že neuteču nikdy. Sobí maso je velmi dobré a brzo už přijde léto a lososi.”

Snass pravil: „Váš přítel je mrtev. Moji lovci ho nezabili, ale našli mrtvé tělo; zmrzl při prvních sněhových bouřích. v horách. Nikdo nemůže odtud uniknout. A kdypak oslavíme vaši svatbu?”

A Labiskví: „Dívám se na vás a ve vašich očích a na vašem obličeji vidím vepsány starosti a nesnáze. Ach, znám celý váš obličej. Na krku máte malou jizvu, hned pod uchem. Když jste šťastný, koutky vašich úst se stáčejí vzhůru. Když máte smutné myšlenky, stočí se dolů. Když se usmíváte, jsou v koutcích vašich očí tři nebo čtyři vrásky. Když se smějete, je jich tam šest. Někdy jsem jich napočítala skoro sedm. Ale teď je nemůžu počítat. Nikdy jsem nečetla knihy. Neumím číst. Ale Čtyřoký mě mnoho naučil. Dovedu mluvit spisovně. To všechno mě naučil on. A v jeho očích jsem často viděla, že ho souží hlad po světě. Často hladověl po světě. A přece u nás bylo dobré, chutné maso a mnoho ryb, bobulí a kořínků a často jsme prostřednictvím Dikobrazů a Luskvaů dostali za kožešiny mouku. A přece dychtil po světě. Je svět tak dobrý, že i vy po něm toužíte? Čtyřoký tu nic neměl. Ale vy máte mě.” Povzdychla a zavrtěla hlavou. “Čtyřoký umíral, a přece pořád ještě toužil po dalekém světě. Kdybyste tu žil stále, umřel byste i vy s takovou touhou? Bojím se, že neznám svět. Chcete i vy utéci za tím vzdáleným světem?”

Smoke nemohl promluvit, ale koutky jeho úst ji přesvědčily.

Uběhlo několik minut beze slov; zdálo se, že Labiskví svádí sama se sebou jakýsi vnitřní zápas. Smoke se proklínal za svou bezděčnou slabost, jež mu dovolovala, aby mluvil pravdu o své touze po vzdáleném světě, ale zároveň mu zavírala ústa, takže nemohl říci pravdu o existenci druhé ženy.

Labiskví si opět povzdychla.

“Dobře. Miluji vás víc, než se bojím hněvu svého otce, a když ten se rozhněvá, je to horší než horská bouře. Vysvětlil jste mi, co je láska. A toto je zkouška lásky. Pomůžu vám utéci zpátky do dalekého světa.”

Smoke se tiše, bez jediného pohybu probudil. Drobné, vlahé dívčí prsty se dotýkaly jeho tváře, pak sklouzly k jeho rtům a něžně se na ně přitiskly. Potom mu štiplavě přejela po kůži ojíněná kožešina a v ucho mu zaznělo jediné, šeptem pronesené slovo: „Pojd’!” Opatrně se posadil a naslouchal. Na sta táborových psů vysílalo k nebi svou táhlou noční píseň, a přece v tomto mnohočetném chóru rozeznával v těsné blízkosti lehké, pravidelné Snassovo oddychování.

Labiskví ho jemně zatahala za rukáv a Smoke věděl, že dívka chce, aby ji následoval. Uchopil mokasíny, které nosil ve dne, vzal si ponožky a v mokasínech na spaní se po špičkách tiše vyplížil na sníh. Tam, kde již nedopadala záře z hasnoucích uhlíků táborového ohně, Labiskví pokynula Smokovi, aby se obul. Smoke ji uposlechl a ona se mezitím vrátila pod stříšku, kde spal její otec.

Smoke se dotkl hodinkových ručiček a zjistil, že je jedna hodina. Usoudil, že je poměrně teplo, jistě ne víc než deset pod nulou. Pak se k němu Labiskví vrátila a vedla ho temnými uličkami spícího tábora. Třebaže se snažili našlapovat co nejopatrněji, jinovatka jim ostře skřípala a chřupala pod mokasíny, což však zanikalo ve vytí psů, příliš zaujatých touto činností, než aby vrčeli na muže a ženu, kteří kráčeli kolem.

“Teď již můžeme mluvit,” pravila, když měli poslední oheň půl míle za sebou.

A teprve nyní, když se k němu obrátila, Smoke si při svitu hvězd poprvé všiml, že nese jakýsi náklad, a dolykem zjistil, že drží jeho sněžnice, pušku, dva pásy s náboji a jeho kožešiny na spaní.

“Všechno jsem připravila,” pravila se šťastným pousmáním. “Dva dny jsem dělala krecht. Je tam maso, a dokonce i mouka a zápalky, a také lyže. Na těch se lze nejlépe pohybovat po zledovatělém povrchu, a když se proboří, je možno jít o něco déle na sněžnicích. Dovedu se pohybovat po sněhu a půjdeme rychle, můj milý.”

Smoke se chystal promluvit, ale zarazil se. Už to, že chystala jeho útěk, bylo dost překvapující, ale že chtěla odejít s ním, to bylo více, než na co byl připraven. Nevěda, co by měl v této chvíli učinit, odebral jí jeden po druhém předměty, které nesla. Pak ji jednou rukou objal a těsně ji k sobě přivinul; stále však nevěděl, co má dělat.

“Bůh je dobrý!” zašeptala. “Poslal mi milence.”

Smoke byl však přece jen příliš šlechetný, než aby navrhl, že půjde sám. A dříve než promluvil, zjistil, že všechny vzpomínky na zářivý vzdálený svět a slunné krajiny se vytrácejí a blednou.

“Pojďme zpátky, Labiskví,” pravil. “Staneš se mou ženou a navždy budeme žít s lidem karibú.”

“Ne! Ne!” zavrtěla prudce hlavou a celé její tělo, spočívající v objetí jeho paže, vyjadřovalo odpor k tomuto návrhu. “Vím, co by to znamenalo. Mnoho jsem o tom přemýšlela. Dostal bys hlad po dalekém světě a ten by za dlouhých nocí pozřel tvé srdce. Čtyřoký zemřel touhou po světě. Také ty bys tak zemřel. Všichni muži, kteří přišli z tamtoho světa, po něm touží. A já tě nenechám zemřít. Přejdeme přes sněžné hory po jižní cestě.”

“Miláčku, vyslechni mě!” naléhal. “Musíme se vrátit.”

Přitiskla mu palčák na rty, aby ho umlčela. “Milujes mě? Řekni, že mě miluješ.”

“Miluju, Labiskví. Jsi má nádherná milenka.”

Znovu se rukavice stala mazlivou překážkou znemožňující mu mluvit dále.

“Půjdeme ke krechtu,” pravila pevně. “Je tři míle odtud. Pojď!”

Smoke váhal, a třebaže ho táhla za paži, nehnul se z místa. Skoro byl v pokušení říci jí o druhé ženě daleko za horami, jimiž vedla jižní cesta.

“Byla by to veliká křivda, kdyby ses musel vrátit k našim ohňům,” pravíla. “Já - já jsem jen divošské děvče a bojím se světa; ale mnohem víc se bojím o tebe. Víš, je to tak, jak jsi mi říkal. Miluju tě víc než kohokoliv na světě. Mám tě radši než sebe. Indiánský jazyk není dost dobrý jazyk. Ani angličtina není dost dobrý jazyk. Myšlenky, které pro tebe chovám ve svém srdci - a věř mi, že jsou tak jasné jako hvězdy na obloze a je jich také tolik -, ty nejde vyjádřit v žádném jazyce. Jak bych ti je mohla sdělit? Jsou tady - víš?”

Zatímco mluvila, stáhla mu palčák a zasunula jeho ruku do tepla své parky, tak aby spočívala na jejím srdci, a zde ji k sobě těsně, pevně přitiskla. Oba nadlouho umlkli a v této chvíli ticha Smoke cítil tlukot jejího srdce a věděl, že každý jeho tep je láska. A potom pomalu, takřka neznatelně, zatímco mu stále držela ruku, se její tělo začalo od jeho těla oddalovat směrem ke krechtu. Nedokázal jí už dále odporovat. Bylo to, jako by ho přitahovalo samo její srdce, takřka spočívající v jeho dlani.

Ledový škraloup, umrzlý za noci po povrchovém tání během dne, byl tak pevný, že kráčeli velmi rychle kupředu,

„Krecht je ukryt tady mezi stromy,” pravila Labiskví Smokovi.

Pak sebou náhle trhla překvapením a prudce uchopila Smoka za ruku. Uzřeli malý ohýnek, jehož plameny vesele plápolaly, a u ohýnku se krčil McCan. Labiskví zamumlala něco v indiánštině; její hlas zazněl jako šlehnutí bičem a Smoke si maně vzpomněl, že ji Čtyřoký nazýval gepardkem.

„Měl jsem takový tušení, že byste mohli utýct beze mě,” vysvětloval McCan, když se k němu přiblížili, a jeho malá, těkající očka se prohnaně leskla. „Proto jsem si dával pozor na to děvče, a když jsem viděl, že si ukládá do krechtu lyže a baštu. věděl jsem, kolik uhodilo. Přines jsem si svý vlastní lyže a sněžnice a baštu. - - - Ten oheň? Ten není nebezpečnej. Tábor spí a chrápe a při tom čekání mi byla zima. Tak co, vyrazíme?”

Labiskví si o tom pohotově utvořila úsudek a pohlédla spěšně, polekaně na Smoka. A třebaži v lásce byla ženou-dítětem, přece šlo-li o jiné životní problémy, dokázala svou řečí rozhodnost svědčící o tom, že nebude žádnou popínavou rostlinou.

“McCane, jsi pes!” zasykla a její oči divoce plály rozhořčenim. „Vím, co je v tvém srdci - kdybychom tě s sebou nevzali, zburcoval bys tábor. Dobře tedy - musíme tě vzít s sebou. Ale znáš mého otce. A já jsem jako můj otec. Musíš udělat svůj díl práce. A poslouchat! Ale jestli se dopustíš jediné podlosti, jediného špinavého úskoku, pak by pro tebe bylo lépe, kdybys byl nikdy neutíkal.”

McCan k ní vzhlédl malýma prasečíma očima, nenávistnýma a zároveň podlézavýma; Labiskví pohlédla na Smoka a hněv v jejích očích roztál v zářivou mírnost.

„Řekla jsem to správně?” zeptala se.

Den je zastihl v předhoří prostírajícím se mezi zvlněnou krajinou a horami. McCan navrhl snídani, ale Smoke a Labiskví šli vytrvale dál. Nepojedli dříve, než odpolední tání změkčilo ledový škraloup a znemožnilo další cestu.

Předhoří se rychle stávalo drsnějším a divočejším a potok, jehož zamrzlým korytem stoupali, se vinul stále hlubšími a hlubšími kaňony. Známky jara nebyly už tak časté, i když v jednom kaňonu byla na několika místech volná, rozčeřená vodní hladina a dvakrát přešli kolem skupiny zakrslých vrb s prvními náznaky rašících pupenců.

Labiskví dokázala Smokovi svou znalost krajiny a vysvětlila mu způsob, jímž chtěla zmařit pronásledování. Byly tu jen dvě cesty k úniku - západní a jižní. Snass ihned vyšle skupiny mladých Indiánů, aby hlídali obě tyto cesty. Na jihu však byla ještě jiná stezka. Ta ale pronikla jen na půl cesty do vysokých hor, pak se stočila k západu, překročila tři předěly a napojila se na pravidelnou, běžně užívanou cestu.

Když mladí Indiáni nenajdou na obvykle užívané stezce žádné stopy, vrátí se, neboť se budou domnívat, že uprchlíci unikli západní cestou, a ani ve snu je nenapadne, že se odvážili jít oklikou po neschůdnější a delší stezce.

Labiskví pohlédla na McCana, jdoucího vzadu, a pak tlumeně řekla Smokovi: “Jí. To není dobré.”

Smoke se podíval. Ir tajně žvýkal losí lůj, kterým si nacpal kapsy.

“Žádné hodování mezi jídly, McCane,” nařídil mu Smoke. “V krajině před námi není žádná zvěř a musíme hned od začátku všechny potraviny rozdělit na stejné dávky. Můžete s námi jít jen tehdy, když budete hrát poctivou hru.”

V jednu hodinu odpoledne ledový škraloup roztál natolik, že i s lyžemi se začali propadat do hlubokého sněhu, a před druhou hodinou se bořili i se sněžnicemi. Potom rozbili tábor a pojedli první jídlo. Smoke si prohlédl zásoby potravin. McCanova zásoba jej zklamala. Na dno rance s masem si McCan nacpal tolik kožešin stříbrných lišek, že už tam zbylo jen málo místa pro maso.

“Vážně, sám jsem ani nevěděl, že jich tam mám tolik,” vysvětloval McCan. “Pakoval jsem potmě. Ale maj cenu pěknejch pár babek. A s těma nábojema, který máme, ulovíme zvěře dost a dost.”

“Vlci vás ožerou dost a dost,” byla Smokova beznadějná poznámka a Labiskvíiny oči se blýskaly rozhořčením.

Budou-li šetrně hospodařit a nikdy se pořádně nenajedí, mohou vystačit s potravinami na měsíc, usoudili Smoke a Labiskví. Smoke rozdělil náklad podle objemu a váhy na tři díly, čímž nakonec vyhověl Labiskvi, naléhající, že i ona ponese zavazadlo.

Příštího dne se potok v širokém horském údolí rozlil v mělčinu. Potom se už na plošinách začali změklým ledovým škraloupem bořit, ale nakonec se přece jen dostali k tvrdšímu povrchu na svahu předělu.

“Opozdit se o deset minut, už bychom se přes ten změklý sníh nebyli dostali,” pravil Smoke, když se zastavili na holém hřebeni, aby se vydýchali. “Tady jsme asi o tisíc stop výše.”

Ale Labiskví mlčky ukázala dolů na otevřenou plošinu mezi stromy. Uprostřed, porůznu roztroušeno vedle sebe, se sotva zřetelně pohybovalo pět tmavých skvrn.

“Mladí Indiáni!“pravila Labískví.

“Brodí se sněhem až po pás,” podotkl Smoke, “a dnes už se na umrzlou cestu nedostanou. Máme před nimi náskok mnoha hodin. Pojďte, McCane! Vzchopte se! Dokud budeme moci jít, jíst se nebude.”

McCan zasténal, ale v kapse neměl žádný losí lůj, a tak je mrzutě následoval.

Ve výše položeném údolí, jímž nyní procházeli, se ledový škraloup začal prolamovat teprve ve tři hodiny odpoledne, ale to se jim už podařilo dostat se do stínu hory, kde sníh na povrchu opět umrzal. Zastavili se jen jednou - vzali si ze zavazadla lůj, který zabavili McCanovi, a ten pak při chůzi jedlí. Maso bylo zmrzlé na kost a dalo se pozřít teprve tehdy, když ho rozehřáli nad ohněm. Ale lůj se jim drobil v ústech a tišil chvějivý neklid zemdlených žaludků.

Když se v devět hodin utábořili mezi skupinou zakrslých smrků, skončil dlouhý arktický soumrak a při zatažené obloze se snesla smolně černá noc. Bezmocný McCan jen vrněl a naříkal. Pochod byl onoho dne vyčerpávající, ale navíc, vzdor své devítileté zkušenosti s pobytem v arktických končinách, McCan jedl při chůzi sníh a nyní zakoušel pravá muka, neboť měl rozpukaná, rozpálená ústa. Krčil se u ohně a sténal, zatímco Smoke s Labiskví připravovali tábor.

Labiskví byla neúnavná, a Smoke se musel obdivovat životní síle jejího těla a vytrvalosti jejího ducha i svalu. Její veselost nebyla nucená. Vždycky se na něho smála nebo usmívala a její ruka něžně, mazlivě prodlévala, kdykoliv se náhodou dotkla jeho ruky. A přece pokaždé, když pohlédla na McCana, její tvář nabyla výrazu nelítostné tvrdosti a v očích se jí mrazivě zablesklo.

V noci se zvedl vitr a začalo sněžit, a když konečně přišel den a vydali se na cestu, drali se naslepo kupředu prudkou sněhovou bouří a přehlédli, že stezka odbočuje vzhůru korytem malého potoka a vede po svahu předělu k západu. A potom po celé dva další dny bloudili a přecházeli jiné, nesprávné předěly a v těchto dvou vysilujících, dnech zanechali za sebou jaro a vyšplhali se do sídla zimy.

“Mladí Indiáni ztratili naši stopu, a tak co nám vlastně brání, abychom si den neodpočinuli?” prosil McCan.

Ale nedopřáli si žádného odpočinku. Smoke a Labiskví věděli, v jakém jsou nebezpečí. Zbloudili ve velehorách a nesetkali se s žádnou zvěří, ani neviděli žádné známky po ní. Den za dnem si razili cestu železným seskupením krajiny, nutícím je, aby vnikali do spletitých, zamotaných kaňonů a údolí, jež jen zřídkakdy směřovaly k západu. Když už jednou byli v takovém kaňonu, nemohli dělat nic jiného, než se jím ubírat dále, ať už směřoval kamkoliv, neboť chladné, mrazivé vrcholky a vysoká pásma hor na obou stranách nebylo možné překročit. Strašná námaha a zima stravovala jejich energii, a přece zmenšili své příděly potravin.

Jedné noci se Smoke probudil hlukem zápasu. Z místa, kde spal McCan, zřetelně slyšel, jak někdo lapá po dechu a vydává sípavé zvuky, jako by ho někdo škrtil. Rozkopl oheň v plamen a v jeho záři uzřel Labískví, jak svírá Irčanovo hrdlo a snaží se násilím dostat z jeho úst kus masa, který již zčásti rozžvýkal. Ve chvíli, kdy to Smoke zahlédl, sáhla k pochvě po svém boku a v ruce se jí zableskla dýka.

“Labiskví!” zvolal Smoke pevným, rozkazovačným hlasem.

Její ruka zaváhala.

“Ne! To nesmíš!” zvolal a rychle k ní přiskočil.

Třásla se hněvem, ale po chvilkovém otálení jí ruka zdráhavě poklesla k pochvě. Jako by se bála, že by se nedovedla ovládnout, poodešla k ohni a přiložila na něj více dřeva. McCan se s fňukáním a vrčením posadil, a potáceje se mezi strachem a zuřivostí, breptal jakési nesrozumitelné vysvětlení.

“Kde jste ho vzal?” vymáhal Smoke odpověď.

“Ohmatej mu tělo!” pravila Labiskví.

Byla to první slova, jež pronesla, a hlas se ji třásl hněvem, který nedovedla potlačit.

McCan se pokusil bránit, ale Smoke ho drsně uchopil, prohledal a z podpaží mu vytáhl řízek sobiho masa rozehřátý tělesným teplem. Náhlý Labiskvíin výkřik upoutal Smokovu pozornost. Skočila k McCanovu ranci a otevřela ho. Místo masa, které tam bylo dříve, se vyvalíl mech, smrkové jehličí a třísky - samé lehké smetí, jež nahradilo maso a dodalo ranci patřičné rozměry, nikoli však váhu.

A znovu Labiskviina ruka sjela k boku a pak se dívka vrhla na pachatele. Smoke ji však sevřel ve svých pažích a tam Labiskví kapitulovala a jen bezmocně vzlykala marným rozhořčením.

“Ach miláčku, nejde o jídlo,” zajíkala se . „Jde o tebe, o tvůj život! Ten pes! On tě ujídá, on tě ujídá!”

“To nic, však to přežijeme,” utěšoval ji Smoke. “Od této chvíle ponese mouku. Syrovou mouku jíst nemůže, a kdyby to přece udělal, sám ho zabiju, protože pak by ujídal tvůj i můj život.” Přitiskl ji k sobě těsněji. “Miláčku, zabíjení je mužská práce. Ženy nezabíjejí.”

“Ty bys mě už nemiloval, kdybych zabila toho psa?” zeptala se překvapeně.

“Už ne tolik,” odpověděl Smoke nerozhodně.

Rezignovaně povzdychla. “No dobře,” pravila, “tak ho tedy nezabiju.”

Mladí Indiáni je pronásledovali se zatvrzelou, krutou neúprosností. Jakýmsi zázračným štěstím, a také proto, že z utváření krajiny pohotově usoudili, kudy uprchlíci budou muset jít, se jim podařilo dostat se na správnou stezku, zavátou a bičovanou sněhovou bouří, a té se drželi.

Když sněžilo, Smoke a Labiskví se ubírali nejnepravděpodobnějšími cestami - šli na východ, když schůdnější cesta vedla k jihu nebo na západ, místo nižšího předělu zlézali vyšší. Protože bloudili, nevadilo to. A přece se mladých Indiánů nemohli zbavit. Někdy získali náskok celých dnů, ale jejich pronásledovatelé se vždy znovu objevili. Když sněhová bouře ustala a všechny stopy byly zaváty, vyrazili Indiáni jako smečka ohařů a ten, kdo první našel čerstvější stopu uprchlíků, dával kouřové signály, aby přivolal své druhy.

Smoke ztratil ponětí o čase, o dnech a nocích, sněhových bouřích a tábořištích. Během této nezměrné, šíleně fantasmagorie utrpení a námahy on a Labiskví se plahočili vpředu a McCan klopýtal tím či oním způsobem za nimi a blábolil o San Francisku, svém věčném snu. Kolem nich se v závratné výšce tyčily mohutné horské štíty, klidné, chladné a bezcitné v mrazivé, jasné modři nebes. Prchali černými kaňony se stěnami tak sráznými, že na ně mračně shlížely holé, obnažené skály, nebo se brodili ledovcovýrm údolími, v nichž se hluboko pod jejich nohama rozlévala zamrzlá jezera. A jednou v noci mezi dvěma sněhovými bouřemi ozářila oblohu vzdálená sopka. Nikdy potom ji už neuviděli a přemýšleli, zda to nebyl pouhý sen.

Nově napadlý sníh, hluboký celé stopy, zakryl ledový škraloup, pak zledovatěl a překryly ho další sněhové spousty. Na některých místech v kaňonech a proláklinách kráčeli přes závěje na sta stop hluboké a v rozsedlinách bičovaných větrem přecházeli malé ledovce, zcela holé a bez sněhu. Jako mlčící zjevení odsouzená k záhubě se plížili přes bílou tvář lavin hrozících zřícením nebo je burcovalo z vyčerpaného spánku jejich hřmění. Nad horní hranicí stromů tábořili bez ohně, a dříve než mohli pojíst, rozehřívali si příděl masa v podpaží. A při tom všem Labiskví zůstávala sama sebou. Nikdy nezmizela její veselost - kromě chvil, kdy pohlédla na McCana - a ani největší strnulost z únavy a zimy neumlčela její výmluvnou lásku k Smokovi.

Jako kočka sledovala rozdělováni sporých přídělů masa a Smoke pozoroval, že nepřeje McCanovi ani sousto. Jednou sama rozdělovala příděl a první, co si Smoke uvědomil, byla prudká litanie McCanových protestů. Nejen jemu, ale i sobě dala menší porci než Smokovi. Od té doby Smoke rozděloval maso sám.

Jednou zrána, po vytrvalém nočním sněžení, je zachytila malá lavina. Strhla je po úbočí hory o celých sto stop níže, a když se zpola zadušeni, jinak však nezraněni vyhrabali z navršeného sněhu, McCan se objevil bez rance, v němž byla všechna jejich mouka. Druhá, větší lavina pohřbila ranec tak hluboko, že nebyla žádná naděje na jeho záchranu. Třebaže si nemysleli, že toto neštěstí zavinil McCan, Labiskví na Ira potom už nikdy nepohlédla a Smoke věděl, že se na něj nedívá proto, že se to neodvažuje učinit.

Bylo ráno, mrtvě klidné, s jasnou modří na obloze a s bílým, oslnivým slunečním svitem na sněhu. Cesta vedla vzhůru po dlouhém, širokém svahu zledovatělého sněhu. Kráčeli jako znavení duchové v mrtvém světě. V nehybném, mrazivém klidu se nezvedl ani vánek. Daleké horské štíty, vzdálené sto mil, zubatící se vzhůru a dolů po páteři Skalistých hor, čněly k obloze tak zřetelně, jako by nebyly dále než pouhých pět mil.

“Něco se stane,” zašeptala Labiskví. “Necítíš nic? Tady, tam, všude? Všechno je tak divné.”

“Cítím mrazení, které není ze zimy,” odpověděl Smoke. “A není ani z hladu.”

“Je to v tvé hlavě, v tvém srdci,” souhlasila vzrušeně. “Stejně to cítím i já.”

“Nevnímám to smysly,” usoudil Smoke. “Ale přesto si uvědomuju, že je to něco zvnějšku. Mrazí mě to jako led - je to mrazení mých nervů.”

O čtvrt hodiny později se zastavili, aby se vydýchali. “Už nevidím vzdálené vrcholky,” pravil Smoke.

“Vzduch nějak houstne a těžkne. Těžko se dýchá,” řekla Labiskví.

“Co je to? Tamhle jsou tři slunce!” zadrmolil McCan chraptivě, zakolísal, přitiskl se ke své holi, aby se o ni opřel, a chvěl se na celém těle.

Vedle skutečného slunce bylo zleva i zprava slunce falešné.

“Je jich tam pět,” řekla Labískví, a jak se dívali, vytvářely se a zářily jim před očima stále nové a nové sluneční kotouče.

“Proboha! Celý nebe je pokrytý samejma sluncema, že se nedaj vůbec spočítat!” zvolal v hrůze McCan.

A byla to pravda - kamkoliv pohlédli, polovina oblohy se třpytila a hořela stále nově vznikajícími slunci.

McCan ostře zavřískl překvapením a bolestí. „Dostal jsem žihadlo!” zvolal a znovu zavřískl.

Pak vykřikla i Labiskví a Smoke ucítil na tváři bodnutí tak chladné, že ho pálilo jako kyselina.

A potom náhle zazněl podivně ztlumený výstřel. Dole na svahu stáli na lyžích mladí Indiáni a jeden po druhém pálili z pušek.

„Rozestupte se!” zvolal Smoke. “A rychle “vzhůru! Jsme už skoro nahoře a Indiáni jsou o čtvrt míle níž, takže až sjedeme ten svah na druhé straně, získáme náskok dvou mil.”

Obličeje je píchaly a pálily od neviditelných atmosférických bodání, ale všichni tři se na sněhu rychle rozestoupili a usilovně prchali vzhůru. Přidušené výstřely z pušek jim tajemně a strašidelně zaznívaly v uších.

“Zaplať pámbu!” zasípal Smoke k Labískví, “čtyři z nich mají muškety a jen jeden má winchestrovku. A navíc všechna ta slunce jim nedovolí správně mířit. Jsou z toho tak pobláznění, že všechny jejich střely šly víc než o sto yardů vedle.”

“Dokazuje to, v jaké je můj otec náladě. Mají rozkaz nás zabít.”

“Jak divně mluvíš!” podivil se Smoke, “Tvůj hlas zaznívá jako z veliké dálky.”

“Přikryj si ústa a nemluv!” vykřikla náhle Labiskví. “Vím, co to je. Přikryj si ústa rukávem - takhle - a proboha mlč!”

McCan upadl první, ale hned se zase znaveně snažil povstat. A potom - dříve než došli nahoru na hřeben všichni několikrát upadli. Jejich vůle byla vytrvalejší než svaly, třebaže nevěděli proč, jenom si uvědomovali, že jejich těla jako by ztěžkla a ochabla a pohyb byl stále nesnadnější. Když se z hřebenu ohlédli, uzřeli mladé Indiány, jak se houževnatě derou vzhůru a přitom klopýtají a padají.

“Nikdy se sem nedostanou,” pravila Labískví. “Je to bílá smrt. Znám to, i když jsem to sama nikdy neviděla. Slyšela jsem o tom vyprávět naše starce. Brzy přijde mlha - jiná než jakákoliv mlha, mžení nebo mrazivý dým, které jsi kdy viděl. Jen málokdo to viděl a přežil.“

McCan zalapal po dechu a dusil se.

“Neodkrývejte si ústa!” nařídil mu Smoke.

Pronikavé záblesky světla všude kolem přiměly Smoka, aby pohlédl vzhůru k nesčetným sluncím. Tetelila se a třpytila a byla stále mlhavější. Mikroskopické zášlehy ohně naplňovaly vzduch a už i blízké vrcholky byly zastřeny tajuplnou mlhou. Zahalila i mladé Indiány, vytrvale se deroucí vzhůru. McCan se zhroutil a seděl v podřepu na lyžích a zakrýval si ústa i oči pažemi.

“Pojďte! Kupředu!” rozkázal mu Smoke.

“Nemůžu se hejbat,” zaúpěl McCan.

Jeho svíjející se postava se začala pohupovat. Smoke se k němu pomalu, usilovně blížil; ale jen stěží se dokázal donutit k pohybu a přemoci letargii, jež mu svazovala údy. Uvědomil si však, že jeho mysl je jasná. Postiženo bylo jenom tělo.

“Nech ho být,” zašeptala mu Labiskví tvrdě.

Ale Smoke se nedal odvrátit od svého úmyslu. Postavil Ira na nohy, tváří ho obrátil k dlouhému svahu, po němž museli sjet dolů, a odstrčil ho. McCan vyrazil, a zatímco brzdil a řídil směr svou holí, řítil se mihotavým leskem diamantového prachu a zmizel.

Smoke pohlédl na Labiskví. Usmívala se, ale jen taktak že se nezhroutila. Pokynul jí, aby se rozjela. Ona však k němu popošla a pak bok po boku, jen asi dvanáct stop od sebe, letěli dolů hutným bodavým studeným ohněm.

Ať se Smoke sebevíc snažil brzdit, přece jeho větší váha způsobila, že Labiskví předhonil a pak se dlouhou dobu řítil po svahu osamocen. Jeho šílený let se zpomalil teprve tehdy, když dospěl na zledovatělou plošinu. Zde zabrzdil, a když ho Labiskví předjela, jeli stále se menšící rychlostí bok po boku dále, až se nakonec zastavili. Jejich letargie vzrostla. Ani při nejzuřivějším vynaložení vůle se nedovedli pohybovat rychleji než šnek. Přece však předešli McCana, opět zhrouceného na lyžích, a Smoke, procházející kolem něho v těsné blízkosti, ho zburcoval holí.

“Teď se musíme zastavit,” zašeptala Labiskví bolestně, “nebo zemřeme. Musíme se přikrýt - tak to říkali starci. “

Nezdržovala se rozvazováním uzlů, ale bez váhání začala rozřezávat popruhy svého rance. Smoke následoval jejího příkladu a s posledním pohledem na ohnivou mlhu smrti a na výsměšné napodobeniny slunce se přikryli nočními kožešinami a skrčili se jeden druhému v náručí. Ucítili, jak přes ně kdosi klopýtl a upadl. Pak uslyšeli slabé zavrnění a tiché klení, jež zaniklo v divém, úporném záchvatu kašle, a věděli, že je to McCan; přitískl se k nim, když se balil do svých kožešin na spaní.

A potom se začali i oni dusit a mučil je a drásal suchý kašel, křečovitý a neovladatelný. Smoke zjistil, že má horečku, a Labiskví trpěla stejným způsobem; hodinu za hodinou byly záchvaty kašle častější a zuřivější a pozdě odpoledne dosáhly vrcholu. Pak se jejich stav začal ponenáhlu lepšit a mezi záchvaty kašle vyčerpáním podřimovali.

Ale McCan kašlal stále hůř a z jeho vzdechů a sténání věděli, že je v delíriu. Jednou Smoke učinil pohyb, jako by chtěl odhodit kožešiny, ale Labiskví ho zadržela a pevněji se k němu přitiskla.

“Ne,” prosila ho. “Odkrýt se v tuto chvíli by znamenalo smrt. Zaboř si obličej do mé parky, zlehka dýchej a nemluv - vidíš, tak jako to dělám já.”

Podřimovali ve tmě, ale jakmile jeden z nich dostal záchvat kašle - třebaže tyto záchvaty byly stále slabší - probudilo to vždy i druhého. Smoke usoudil, že to bylo někdy po půlnoci, kdy McCan zakašlal naposledy. Potom Irčan vyrážel už jen hluboké zvířecí steny, jež nebraly konce.

Smoke se probudil tím, že na ústech ucítil dívčí rty. Ležel Labiskví napolo v náručí a hlavu měl opřenou o její ňadra. Labiskvíin hlas zněl vesele jako obvykle Nebyl jíž zastřený.

“Je den,” pravila a trochu nadzvedla cíp jejich kožešin na spaní. “Vidíš, miláčku, už je den a my jsme všechno přežili a už nekašleme. Podívejme se, jak vypadá svět, i když bych tu takhle dovedla zůstat stále a navždy. Ta poslední hodina byla sladká. Byla jsem vzhůru a mazlila jsem se s tebou.”

“Není slyšet McCana,” pravil Smoke. “A co se stalo s mladými Indiány, že nás nenašli?”

Odhodil kožešiny a na obloze uviděl normální, jediné, osamělé slunce. Vanul mírný, mrazivý vánek, věstící, že přijdou teplejší dny. Celý svět byl opět přirozený. McCan ležel na zádech a jeho nemytý obličej, začouzený od táborových ohňů, byl zmrzlý jako mramor. Zdálo se však, že pohled na něho Labiskví neznepokojil.

„Podivej se!” zvolala. “Sněžný strnad! To je dobré znamení.”

Po mladých Indiánech nebylo ani stopy. Bud zahynuli na druhé straně předělu, nebo se vrátili.

Měli tak málo jídla, že se neodvážili sníst ani desetinu toho, co potřebovali, a ani setinu toho, na co měli chuť. A v příštích dnech, kdy putovali osamělou horskou krajinou, otupil se břit jejich života a oni bloudili ve zmateném polosnu. Smoke se nejednou probral a zjistil, že zírá na nekonečné, nenáviděné zasněžené vrcholky a v uších mu dosud zní jeho vlastní nesmyslné blábolení. A když uplynula doba, jež mu připadala jako celá staletí, ze všeho nejdřív si uvědomil, že se znovu probral zvukem svého vlastniho brebentění. I Labiskví byla po většinu času potřeštěná a zmatená. Šli kupředu, ale jejich úsilí bylo v podstatě bezmyšlenkovité, automatické a nevycházelo z úsudku. A pořád se snažili dostat se na západ a pořád je zasněžené vrcholky hor a nepřekročitelné horské hřebeny odchylovaly na sever nebo na jih.

“Na jih nevede žádná cesta, kterou bychom se odtud mohli dostat,” pravila Labiskvi. “Starci to vědí. Na západ, jedině tam vede cesta odtud.”

Mladí Indiáni je už nepronásledovali, ale na cestě je obkličoval hlad.

Pak přišel den, kdy se ochladilo a začal hustě padat sníh; nebyl to však ani sníh, ale spíše krystalky ledu velké jako zrnka písku. Chumelilo po celý den a po celou noc a tak to pokračovalo nepřetržitě po tří dny a noci. Nebylo možné pokračovat v cestě, dokud teplé jarní slunce nevytvoří na sněhu škraloup, a tak leželi ve svých kožešinách, a poněvadž více odpočívali, jedli méně. Tak malý byl příděl potravin, který si dopřáli, že nemohl ztišit muka z hladu. hlodajícího jim nejen v žaludku. ale ještě více v mozku. Labiskví, třeštící a rozdrážděná až k šílenství chutí svého nepatrného přídělu potravin, vzlykající a mumlající, vyrážející krátké zvířecí výkřiky radosti, vrhla se na svůj příděl určený pro přiští den a nacpala si ho do úst.

A tehdy bylo Smokovi dopřáno. aby se stal svědkem úžasné. obdivuhodné věci. Jídlo mezi jejími zuby probudilo Labiskví k vědomí. Vyplivla je a hněvivě se uhodila sevřenou pěsti do provinilých úst.

A ve dnech, jež následovaly, Smoke viděl ještě mnoho jiných úžasných věcí. Po dlouhém sněžení přišel prudký vítr a divoce hnal před sebou suché, drobné částečky ledu, jako když písečná bouře žene zrnka prachu. Po celou noc svištěl kolem tento písečný mráz. Potom přišel jasný větrný den, a když se úplně rozednilo a Smoke v závrati vzhlédl slzícíma očima k obloze. Spatřil něco, co považoval za sen. Všude kolem se vypínaly obrovské štíty a menší osamělé stráže, skupiny a poradní sbory mocných horských titánů, A z nejzazšího vrcholku každého horského štítu plápolaly, čeřily se a doširoka vlály proti azurové obloze gigantické sněžné zástavy poletující na míle daleko, mléčné a mlhavé, povždy rozvlněné světly a stíny a třpytivými záblesky stříbrného slunečnrho svitu.

“Na vlastní oči slavný příchod Pána zřím!” zapěl Srnoke, když zíral na tato prašná oblaka sněhu, hnaná větrem v nebeských šerpách mihotavého, chvějivého stříbrného světla.

A Smoke stále hleděl vzhůru a horské vrcholky s vlajícími zástavami stále nemizely a on se stále domníval, že sní, dokud se Labiskví neposadila mezi kožešinami.

“Mám sen, Labískví!” pravil. „Podívej se tam nahoru. Jestlipak i ty máš stejný sen v mém snu?”

„Není to sen,” odpověděla. „Starci mi o tom vyprávěli. Brzy přijde teplý vítr a my budeme žít a podaří se nám dostat se odtud.”

Smoke zastřelil sněžného strnada a rozdělil se o něj s Labiskví. Jednou, v jakémsi údolí, kde vrby, stojící ve sněhu, nalévaly pupence, zastřelil polárního králíka. A jindy se mu podařilo ulovit útlou, hubenou bílou lasičku. To však bylo jediné maso, s nímž se cestou setkal, a víc už s ničím, třebaže jednou na půl míle vysoko uviděli hejno divokých kachen táhnoucích kolem na západ k Yukonu .

„V níže položených údolích je už léto,” pravila Labiskví. “A brzy přijde léto i sem.”

Labiskvíin obličej pohubl, ale její jasné, veliké oči byly ještě jasnější a větší, a když pohlédla na Smoka, byla proměněna divokou, nezemskou krásou.

Dny se prodlužovaly a sníh se začal sesedat. Každého dne zledovatělý povrch tál a každého večera znovu umrzal. A tak byli uprchlíci na nohou již brzy ráno a pak zase až navečer. V poledních hodinách tání, kdy ledový škraloup neunesl jejich váhu, jim nezbylo než se utábořit a odpočívat. Když Smoke oslepl od sněhu, Labiskví ho vedla na řemenu, který si uvázala k pasu. A když ona takto oslepla, vedl ji za sebou v závěsu on a řemen měl uvázaný k svému pasu. A hladovějící, ve stále hlubším snu, klopýtali, zápolili dál probouzející se krajinou, kde nebyl jiný život než jejich vlastní.

Třebaže byl Smoke strašně vyčerpaný, přece se skoro obával spánku - natolik děsivá, trpká a nevlídná byla představa oné šílené soumračné říše. Vždycky se mu zdálo o jídle a pokaždé, když už měl jídlo u samých rtů, zlomyslný strůjce jeho snů mu je odtrhl od úst. Smoke dával hostiny pro své přátele z oněch dávných dob, kdy ještě žil v San Francisku. S dravou chutí k jídlu a se žárlivým pohledem řídil všechny přípravy a sám zdobil stůl girlandami podzimní vinné révy s karmínovými listy. Hosté přicházeli liknavě, a zatímco je vítal a všichni sršeli svými nejposlednějšími duchaplnostmi, byl již celý bez sebe touhou, aby se už konečně zasedlo ke stolu a jedlo. A tak se nepozorovaně přikradl k tabuli, nabral si plnou hrst černých zralých oliv a obrátil se, aby uvítal ještě jednoho hosta. Obklopili ho jiní hosté a smích a žonglérství vtipu pokračovaly, zatímco on po celou tu dobu skrýval v dlani šílenství zralých oliv.

Pořádal mnoho takových hostin, všechny s tímto neutěšeným, jalovým koncem.

Přihlížel gargantuovským hodům, kde davy lidí pojídaly nesčetné býky pečené v celku; vytahovali je z horkých, doutnajících jam a ostrými noži ukrajovali veliké řízky z jejich kouřících těl.

Stál s otevřenými ústy pod dlouhou řadou krocanů, které prodávali prodavači v bílých pláštích. A všichni lidé kolem kupovali - kromě Smoka. Ten stál jako přikovaný na chodníku - pořád ještě s otevřenými ústy -, olověná tíže mu svazovala údy a nemohl se pohnout.

A pak byl chlapcem a s pozdviženou lžící seděl vysoko nad obrovskými mísami plnými mléka s chlebem.

Po celé věky naplněné utrpením pronásledoval na náhorních pastvinách plaché kravky, aby jim uzmul trochu mléka, a v odporných, páchnoucích kobkách zápasil s krysami o odpadky jídla.

Neexistoval pokrm, jenž by ho nedoháněl k šílenství.

Bloudil obrovskými konírnami, kde stáli v mílových řadách tlustí, vypasení koně, a hledal, ale nikdy nenalezl truhly s otrubami, jimiž je krmili.

Jen jednou pro něj dopadl sen šťastně. Hladověl, neboť ztroskotal nebo byl vysazen z lodi, a zápasil s mořským příbojem Tichého oceánu o škeble přichycené ke skále. Odnesl si je na písčinu k dřevěným zbytkům ztroskotaných lodí vyvrženým sem jarním přílivem. Ze dřeva rozdělal oheň a svůj vzácný nález položil mezi žhavé uhlíky. Díval se, jak ze škeblí tryská pára a jak se dosud uzavřené lastury rozestupují a obnažují lososově růžové maso. Bylo právě tak akorát pěkně upečené - to si dobře uvědomoval. A tentokrát tu nebyl nikdo, kdo by ho připravil o jídlo. Konečně, říkal si ve svém snu, se mu jeho sen splní. Tentokrát se přece jenom nají. Ve své jistota však přece jenom pochyboval a byl připraven na případnou proměnu snu, dokud ono lososově zbarvené maso, teplé a šťavnaté, neměl v ústech. Sevřel je svými zuby. Jedl! Přece jen se stal zázrak. Byl to pro něho takový otřes, že se probudil. Probral se v temné noci. Ležel na zádech a slyšel, jak si spokojeně pochrochtává. Čelisti se mu pohybovaly a mezi zuby mu chřupalo maso. Nehýbal se a brzy se jeho úst dotkly malé prsty a mezi rty mu vsunuly drobný kousíček masa. A pak už dále nejedl a spíše se jen trochu zlobil. A Labiskví vzlykala v jeho náručí, dokud vysílena pláčem neusnula. Ale Smoke bděl a s údivem přemýšlel o dívčí lásce i o tom, jaký zázrak je žena.

Pak přišel čas, kdy snědli poslední jídlo. Vysoké hory ustoupily do pozadí, předěly byly nižší a cesta se slibně otvírala na západ. Ale zásoby jejich energie byly již vyčerpány a bez jídla brzy nastala doba, kdy proleželi noc, ale ráno nevstali. Smoke se malátně postavil na nohy, zhroutil se a po rukou a po kolenou lezl sem a tam, aby nasbíral palivo a rozdělal oheň. Ale Labiskví, ať se jakkoli snažila vstát, pokaždé ve své nesmírné vyčerpanosti zase sklesla nazpět. A Smoke se zhroutil vedle ní a tvář mu zkroutil sinalý úšklebek nad tím, že se úporně, zcela automaticky snažil rozdělat oheň, který nikdo nepotřeboval. Nebylo co vařit a den byl vlahý. Mírný vánek vzdychal v korunách smrků a odevšad pod mizejícím sněhem zaznívala crčivá hudba neviditelných potůčků.

Labiskví ležela strnulá a její dech byl tak neznatelný, že si Smoke často myslel, že zemřela.

Odpoledne Smoka probudilo vřeštění veverky. Začal se brodit rozbředlým sněhovým škraloupem a vlekl s sebou svou těžkou pušku. Lezl po rukou a po kolenou nebo se postavil a pak se svalil k místu, kde veverka, pomalu a mučivě před ním utíkajíc, vřeštěla zlostí. Nebyl dost silný, aby rychle vystřelil. a veverka nikdy nezůstala v klidu. Občas se Smoke plazil mokrou sněhovou břečkou a sténal slabostí. Jindy plamen jeho života blikal a dohasínal a tma skosila Smoka v bezvědomí. Jak dlouho ležel, když omdlel naposled, nevěděl, ale když přišel k sobě, chvěl se ve večerním chladu a mokrými šaty byl přimrzlý k ledovému krunýři, který se mezitím opět vytvořil. Veverka byla pryč a po únavném zápolení se Smokovi podařilo dostat se po bok Labiskví. Tak pronikavá byla jeho slabost, že po celou noc ležel nehybně jako mrtvola a neznepokojovaly ho žádné sny.

Slunce stálo vysoko na obloze a táž veverka znovu štěbetala mezi stromy, když Smoka probudila Labiskvíina ruka dotýkající se jeho tváře.

“Dej mi ruku na srdce, miláčku,” pravila a její hlas byl jasný a zřetelný, ale velmi slabý a přicházel jakoby z veliké dálky. “Mé srdce - to je má láska a ty ji držíš ve své ruce.”

Zdálo se, že uplynula dlouhá doba, než promluvila znovu. “Pamatuj si, na jih nevede žádná cesta. Lid karibú to ví velmi dobře. Musíš jít stále tímto směrem. Už tam skoro jsi - a ty to jistě dokážeš.”

Smoke upadl v ospalou otupělost, jež byla takřka smrtí, a dřímal, dokud ho Labiskví znovu neprobudila.

“Přilož své rty na moje,” prosila ho. “Chci tak umřít.”

“Umřeme spolu, miláčku,” odpověděl.

„Ne,“ sotva znatelně mu pokynula rukou, aby mlčel, a její hlas byl tak slabý, že ho stěží slyšel; a přece rozuměl všemu, co řekla. Neobratně tápala a hledala v kapuci své parky a pak vyňala pytlík a dala mu ho do ruky. “A teď tvé rty, miláčku, a dej mi svou ruku na srdce.”

A při tomto dlouhém polibku se Smoke znovu propadl do tmy, a když se opět probudil, věděl, že je sám a že zemře. Vyčerpaně, unaveně si to uvědomoval a byl rád, že musí zemřít.

Všiml si, že ruka mu spočívá na pytlíku, který mu dala Labiskví. V duchu se usmíval zvědavosti, jež ho donutila, aby zatáhl za provázek, kterým byl pytlík zavázán. Pak pytlík otevřel. Vysypala se malá záplava jídla. Nebyla tu jediná věc, kterou neznal, a všechno ukradla Labiskví sama sobě - kousky chleba, ušetřené ještě v době, než McCan ztratil mouku; proužky, ždibce a vlákna sobího masa zčásti rozkousaného; drobty loje; zadní noha polárního králíka, zcela netknutá; zadní noha a část přední nohy bílé lasičky; křídlo - stále ještě s otvory po Labiskvíiných váhajících zubech - a stehno sněžného strnada - samé bědné, žalostné zbytky, nová a nová tragická odříkání, ukřižování života, sousta, jež jejímu strašnému hladu ukradla její neuvěřitelná láska.

S nepříčetným smíchem Smoke všechno vyklopil na tvrdnoucí, umrzající sníh a znovu se propadl v temnotu.

Snil. Yukon vyschl. Potuloval se jeho korytem mezi bahnitými kalužemi a balvany omletými ledem a sbíral mohutné nuggety. Stále jich přibývalo a zlato ho již začalo tížit. Pak ale zjistil, že se nuggety dají velmi dobře jíst. Jedl hltavě. Koneckonců, proč by si jinak lidé zlata tolik cenili, když ne proto, že je dobré k jídlu?

Probudil se, když znovu zářilo slunce. Jeho mysl byla podivně jasná. Již neviděl rozmazaně. Známé chvění, jež sužovalo celé jeho tělo, zmizelo. Zdálo se, že všechny jeho tělesné šťávy kypí a zpívají, jako by do něho bylo vstoupilo jaro. Cítil se opět zdravý a blažený. Obrátil se, aby vzbudil Labiskví - a uviděl a upamatoval se. Hledal jídlo, které vysypal na sníh. Zmizelo. A Smoke věděl, že se v jeho deliriu a snění proměnilo v ony yukonské valouny zlata. V delíriu a snění přijal Labiskviin dar - sílu a odvahu k životu, vzešlou ze sebeobětování dívky, jež mu vložila své srdce do dlaně a otevřela mu oči k poznání ženy a zázraků.

Překvapilo ho, jak snadno se pohybuje, a ohromilo ho, že byl schopen přenést Labiskviino tělo, zahalené v kožešiny, k holému, obnaženému štěrkovému břehu rozehřátému sluncem. Ten pak podkopal sekyrou a zavalil jím Labískviino tělo.

Po tři dny, teď již bez jídla, se vytrvale probojovával k západu.

Třetího dne kolem poledne se svalil pod osamělý smrk u široké rozmrzlé řeky, o níž věděl, že to musí být Klondike. Dříve než ho obestřela tma, rozvázal ranec, řekl sbohem jasnému světu a zabalil se do svých nočních kožešin.

Probudily ho ospalé štěbetavé zvuky, Snášel se dlouhý arktický soumrak. Nad ním seděli mezi smrkovými větvemi horští tetřevi. Hlad ho dohnal k okamžité akci, třebaže to byla akce nesmírně pomalá. Trvalo pět minut, než se mu podařilo přiložit pušku k rameni, a dalších pět minut uplynulo, než se vleže na zádech, s hlavní obrácenou přímo vzhůru, odvážil stisknout spoušť. Zcela nepochybně minul. Žádný pták nespadl dolů, ale žádný pták také neodletěl. Hloupě a ospale se čepýřili, nadýmali a tokali. Rameno ho bolelo. Druhý výstřel pokazil tím, že sebou mimoděk škubl, když stiskl spoušť. Někdy během posledních tří dnů, třebaže si nevzpomínal jak, musel upadnout a poranit si rameno. Tetřevi však ani teď neodletěli. Několikrát přeložil cíp kožešiny, do níž byl zabalen, a vtěsnal si ho mezi pravou paži a hruď. Pažbu pušky opřel pevně o kožešinu a vypálil znovu, Tentokrát jeden pták spadl. Hltavě ho uchopil, ale zjistil, že z něho odstřelil takřka všechno maso. Velkorážní střela odnesla skoro všechno, kromě směsice zmotaného peří. Ale ani teď tetřevi neodletěli a Smoke usoudil, že bud’ musí trefit hlavu, nebo nebude mít nic. Nyní tedy střílel jenom na hlavy a znovu a znovu nabíjel zásobník. Minul - trefil. A hloupí tetřevi, kteří neměli chuť odletět, na něj padali jako životodárný déšť jídla; pozbyli života, aby on se mohl nasytit a žít. Bylo jich celkem devět, a když konečně ustřelil hlavu devátému, Smoke se smál a plakal. a nevěděl proč.

Prvního tetřeva snědl syrového. Potom odpočíval a spal, zatímco z jeho života vstřebával vlastní život. Probudil se za tmy, hladový, ale dostatečně silný, aby mohl rozdělat oheň. A až do časného rána pekl a jedl tetřevy a mezi zuby, jež tak dlouho zahálely, drtil na prášek jejich kosti. Spal, znovu se probudil příští noci a opět spal, dokud zase nevysvitlo slunce.

S údivem zjistil, že na ohni praská čerstvě přiložené dřevo a při okraji ohniště dýmá na žhavých uhlících začouzená konvice na kávu. U ohně seděl na dosah ruky Shorty, kouřil cigaretu ubalenou z balicího papíru a pozorně si Smoka prohlížel. Smoke pohnul rty, ale zdálo se, že mu náhle ochrnulo hrdlo - hruď se mu chvěla a takřka se zalykal zadržovanými slzami. Sáhl po Shortyho cigaretě a znovu a znovu zhluboka nasával kouř.

“Nekouřil jsem už hezky dlouho,” vypravil ze sebe konečně tichým, klidným hlasem. “Velmi dlouho.”

“A podle toho, jak vypadáš, jsi nejspíš taky hezky dlouho nejed,” dodal Shorty drsně.

Smoke přikývl a ukázal na peří zastřelených tetřevů, které se povalovalo všude kolem.

„Až donedávna,” řekl. “Myslím, že bych si dal hrnek kávy. Bude jistě chutnat podivně. A taky lívance a plátek slaniny.”

“A co fazole?” lákal hoShorty.

“Myslím, že by chutnaly nádherně. Cítím, že už jsem zase docela hladový.”

Zatímco Shorty vařil a Smoke jedl, stručně si vypravovali, jaké byly jejich osudy od té doby, co se rozešli.

“Klondike začal roztávat,” pravil Shorty na závěr, “a my jsme museli počkat, až se řeka uvolní a bude zase splavná. Co ti mám víc vykládat - dvě lodi poháněný bidlama a kromě mě ještě šest dalších chlapů - však je všechny znáš - samí prvotřídní sekáči. A k tomu všechna možná výstroj. No natáhli jsme to bezesporu pořádně - bidlovali jsme jako diví, koníčkovali, a kde to bylo nutný, přenášeli. Ale ty vodopády je zdržej o dobrej tejden. A tak jsem je tam teda nechal, zkrátil jsem si cestu přes vršky a lodě jsem předhonil. Prostě jsem měl takový docela obyčejný, přirozený, úplně neklamný vnuknutí, že se musím pořád hnát kupředu. A tak jsem napakoval ranec baštou a vydal jsem se na cestu. Věděl jsem, že tě nejspíš někde tady najdu, jak se tu celej zdrblej ochomejtáš.”

Smoke přikývl a mlčky stiskl Shortymu ruku. Potom pravil:

„No, myslím si, že bychom se už měli vydat na cestu.”

“Vydat se na cestu! Leda k čertu!” vybuchl Shorty. “Kdepak, zůstaneme hezky tady, aby sis odpočinul, a taky tě pár dní budem pěkně vykrmovat.”

Smoke zavrtěl hlavou,

“Kdyby ses jen moh na sebe kouknout!” protestoval Shorty.

A co viděl, nebylo pěkné. Smokův obličej, tam, kde bylo možno spatřit kůži, byl zčernalý, zafialovělý a strupatý, jak mnohokrát po sobě omrzl. Tváře měl Smoke tak vpadlé, že i když je zakrýval hustý vous, přece se na scvrklé tkáni zřetelně jevil obrys horních zubů. Na čele a kolem hluboko vpadlých oči kůže těsně obepínala kosti a Smokův rozcuchaný, rozježený plnovous, jenž měl být zlatistý, byl ožehlý ohněm a začouzený.

“Bude lépe, když začneš balit,” pravil Smoke. “Já půjdu dál.”

“Ale vždyť seš slabej jako děcko. Nevydržíš pochod. Ostatně proč ten spěch?”

“Shorty, jdu za největším nálezem v Klondiku, a nemohu čekat. Tím je řečeno všechno. Začni balit. Je to největší věc na světě. Je to nádhernější než jezera plná zlata, než hory zlata, skvělejší než dobrodružství, pojídání masa a lov na medvědy.”

Shorty seděl a jen vyvaloval oči.

“Pro pána krále, co to, prosím tě, jenom je?” zeptal se chraptivě. „Nebo seš prostě jenom docela obyčejnej cvok?”

“Ne, mám pravdu. Možná že člověk musí přestat jíst, aby poznal některé věci. Ale ať už tak či onak, viděl jsem věci, o nichž se mi předtím nikdy ani nesnilo, že by mohly na světě existovat. Poznal jsem, co je žena. Vím to nyní.”

Shorty otevřel ústa a kolem rtů i v záblesku jeho očí se mu objevil rozmarný náznak blížícího se posměšku.

“Prosím tě, ne, Shorty. Mlč,” pravil Smoke mírně. “Tys to nepoznal - já ano.”

Shorty naprázdno polkl, neřekl, co měl na jazyku, a změnil směr svých myšlenek. “Pche! V tomhle případě nepotřebuju žádný vnuknutí, abych uhod její jméno. Všichni ostatní se vydali odvodnit Jezero překvapení, ale Joy Gastellová prohlásila, že nepůjde. Zůstala v Dawsonu a čeká, jestli se s tebou vrátím. A přísahala docela vážně, že jestli tě nepřivedu nazpátek, prodá svůj majetek, najme si armádu pistolníků, vypraví se do Sobí země a ukáže tomu starýrnu náfukovi Snassovi i celý tý jeho zatracený bandě, zač je toho loket. A ted’ jestli na pár vteřin zadržíš svý koně, zapakuju a připravím se, abych se moh s tebou vydat na cestu.”