Ernest Thompson Seton

Moji známí z divočiny

TITA

O tom, jak se kojotice vyučila

I

Kapka deště může změnit směr blesku a jediný vlásek zničit celou říši tak jistě, jako kdysi jediná pavučina zvrátila dějiny Skotska. A nebýt jediného malého oblázku, neprožila by Tita nikdy tento příběh.

Onen oblázek ležel na stezce ve státě Dakota a jedné dusné a temné noci uvízl v kopytě koně, na němž ujížděl rozjařený pastevec. Muž seskočil ihned s koně, jako vždy v takových případech, aby se podíval, co jeho koně ochromilo. Otěže mu však nechal na šíji, místo aby mu je přehodil přes hlavu na zem. Kůň této příležitosti okamžitě využil a zmizel v temnotě. Když si pastevec uvědomil, že je opěšalý, ulehl do jámy pod houštím a usnul, tvrdým spánkem opilých.

Zlaté paprsky podletního slunce přeskakovaly z vršku na vršek překrásné badlandské pahorkatiny, když se na pěšince podél Garnerova potoka objevila s králíkem v tlamě stará kojotice, vykračující ke své rodince se snídaní.

Dobytkáři v okresu Billings vedli už dlouhý čas proti kojotům neúprosný boj. Léčky, pušky, jed a lovečtí psi snížili počet těchto šelem téměř na nulu. Těch několik málo, kteří boj přežili, poznávalo hořkou nutnost opatrnosti na každém kroku. Ale ničivý důvtip člověka neznal mezí, a tak jich ubývalo stále víc a víc.

Stará kojotice pěšinu velmi brzy opustila, protože dobře věděla, že vše, co pochází od člověka, je nepřátelské. Běžela po okraji nízkého pahorku, pak proběhla malou kotlinou porostlou křovinami, a když pečlivě očichala zvětralou člověčí stopu, přeběhla přes další pahorek, na jehož slunné straně byl domov jejího potomstva. Zakroužila ještě kolem doupěte, rozhlédla se a zavětřila. Když však nezjistila ani stopu po nebezpečí, seběhla k doupěti a vyrazila své tiché úúf, úúf. Z doupěte mezi šalvějovými trsy se vyhrnul celý průvod malých kojotů vesele skákajících

Jeden přes druhého. Za nepodařeného štěkotu a vrčení se vrhli na hostinu, kterou jim matka připravila. Rvali se navzájem o každé sousto a pak je hltavě polykali. Matka přihlížela a těšila se z jejich radosti.

Vlkař Jake, onen pastevec, se probudil ze svého zimomřivého spánku hned s východem slunce, právě včas, aby spatřil kojotici, jak přebíhá přes pahorek. Sotva mu zmizela z očí, vyskočil a plížil se na vršek pahorku. Tam se mu otevřel pohled na zajímavou scénu. Několik málo metrů před ním skotačila štěňata při rodinné snídani a zřejmě ani netušila, že je nablízku nebezpečí.

Jediné, co mu tato scéna připomněla, byla skutečnost, že okresní správa vypsala odměnu za každého zastřeleného kojota. A tak vytáhl svůj námořnický kolt, pětačtyřicítku, a přestože se třásl zimou, podařilo se mu přesně zamířit na matku, právě když se mazlila s jedním z mláďat, které už dojedlo, a jedinou ranou ji usmrtil.

Vystrašená mláďata prchla do doupěte. Jake se pokusil zastřelit aspoň jedno z nich, ale minul je. Přistoupil tedy k díře, zatarasil ji kamením a zanechal uvnitř sedm malých třesoucích se vězňů. Pak se vydal pěšky k nejbližšímu ranči, neustále proklínaje svého nevěrného koně.

Odpoledne se sem vrátil s krumpáčem, lopatou a dalším společníkem. Ti malí se v tmavé díře krčili celý den strachem a divili se, co se to stalo a proč je matka nepřišla nakrmit. K večeru toho dne však uslyšeli u vchodu jakýsi lomoz. Pak dovnitř vniklo znovu světlo. Několik neopatrných mláďat vyběhlo přivítat matku, ale matka tam nebyla – jen dvě ohromná, zlá zvířata, která bourala jejich domov.

Asi za půl hodiny se dostali kopáči až na konec doupěte. Tam, v nejzazším koutku, leželi v jednom chumlu malí, chundelatí a velkoocí kojoti. Obrovitého nepřítele však nedojala nevinnost štěněcích tváří. Pochytal je všechny. Pevný hmat do bezmocného chumáčku, a mladí kojoti jeden po druhém padají do pytle, aby byli odneseni na nejbližší úřad, který byl zmocněn vyplácet odměny.

Mezi štěňaty se už v tomto věku projevovala rozdílnost povah. Některá kňourala a jiná zas vrčela, když je vytahovali z pytle, aby je usmrtili. Dvě z nich se dokonce pokoušela kousat. To, které nejpozději pochopilo, že mu jde o život, zůstalo v hromádce docela nahoře a bylo zabito první. To však, které nejdřív poznalo nebezpečí a zavčas se ukrylo, krčilo se teď docela vespod. Zlý člověk zabíjel nemilosrdnou rukou jedno po druhém, až zůstalo už jen ono prozíravé štěně. Leželo tiše a nepohnulo se, ani když se jej dotkli. Přivřelo oči a – vedeno pudem sebezáchovy – snažilo se předstírat, že je mrtvé. Jeden z mužů mládě zdvihl. Nezakňouralo ani nekladlo odpor. Tu si Jake uvědomil, že je důležité „mít to u šéfa vždycky dobré“, a řekl: „Tohleto bysme mohli nechat pro děti na hraní.“ A tak i poslední mládě hodili s mrtvými bratry do pytle živé. Kojotík se v největší tichosti přikrčil, vyděšený a potlučený, ale nic nechápající. Uvědomil si jen, že po dlouhé cestě plné hrozného rámusu a krutého kodrcaní mu něco sevřelo krk a málem ho uškrtilo. A když ho znovu vytáhli z pytle, uviděl kolem sebe spoustu tvorů podobných těm, kteří je vykopali z doupěte.

Byli to obyvatelé Komínového ranče, jehož majitel užíval jako dobytkářskou značku vypálený široký šíp. Byly tam také děti, kterým mládě přinesli. Rančerovi nedalo mnoho práce přimět Jakea, aby přijal dolar, který by byl jinak dostal za kojota jako odměnu od úřadu, a dar byl předán dětem. Když se ptaly, co to je, odpověděl čeledín Mexičan, že to je coyotita – což znamená „malá kojotice“ –, a děti si ihned slovo zkrátily a daly zajatci jméno Tita.

II

Tita byla docela hezké mládě s huňatým kožichem a vypadala jako psí štěně, jen mezi ušima měla hlavu nezvykle širokou.

Pro hru s dětmi však neměla pochopení. Držela se v uctivé vzdálenosti, nevěřila jim. Přijímala sice potravu a zdálo se, že se jí daří dobře, na projevy přátelství však nikdy neodpovídala. Nikdy ji také nepřinutili, aby na zavolání vyběhla z boudy. Snad proto, že laskavost malých dětí byla přehlušována hrubostí mužů a kluků, kteří ji prostě vytáhli za řetěz ven, když ji chtěli vidět. V takových případech nedávala bolest najevo a předstírala jen, že je mrtvá, jako by věděla, že to je to nejlepší, co může v té chvíli dělat. Ale jen ji pustili, hned si zas zalezla do nejtemnějšího kouta boudy a pozorovala své mučitele očima, v nichž blýskala výmluvná zeleň.

Mezi dětmi z ranče byl také třináctiletý kluk. Otec ho vychovával tak, aby byl jednou jako on, laskavý, silný a uvážlivý muž. Ale to chlapci nijak nevadilo, aby zatím nebyl až nestydatě brutální.

Jako všichni chlapci v tomto kraji, i on se učil ovládat laso, protože se chtěl stát kovbojem. Vrhat laso jen tak pro nic za nic na sloupy a pařezy je však docela nezajímavé. Mladší bratři a sestry požívali zvláštní ochrany rodinné vlády, a psi, kdykoliv ho viděli přicházet s lasem v ruce, utekli jaksepatří daleko. A tak mu nezbývalo než se cvičit na nešťastné Titě. Brzy poznala, že klid jí může poskytnout jen úkryt ve psí boudě. Byla-li někdy zastižena venku, když si přišel hodit na ni lasem, poznala, že chce-li se provazu vyhnout, musí se přitisknout co nejvíc k zemi. A tak mladý Lincoln nevědomky seznámil Titu s nebezpečím a omezenými možnostmi provazu, ale zároveň ji učil umění uskoku – a opravdu mazaného uskoku. Když už se kojot dovedl před lasem dokonale krýt, vymyslela si chlapcova krutost novou zábavu. Přinesl obrovskou past známou jako „liščí“. Zahrabal ji blízko psí boudy do prachu, jak to viděl dělat Jakea s pastmi na vlky, a na ni pohodil několik kousků masa, podle osvědčeného způsobu při lovu vlků. Za malou chvíli, vylákána vábivou vůní, přiblížila se Tita k masu, ale v témž okamžiku uvízla jednou tlapou v pasti. Krutý chlapec, pozorující Titu z nedalekého úkrytu, propukl v radostný řev, přiběhl a vytáhl Titu z boudy, do níž se odplazila. Chvíli vychutnával rozkoš z Titiných útrap, pak roztočil laso, chytil ji do smyčky, načež za pomoci mladšího bratra – velmi nadějného žáka – vyprostil Titu z pasti, dřív než mohli dospělí jeho zábavu odhalit. Jeden až dva takové zážitky poučily Titu o nebezpečí pastí. Brzy si zapamatovala i pach oceli, zvětřila jej i na dálku a vyhnula se pasti, ať si ji mladý pan Lincoln jakkoli důmyslně zahrabal do prachu, i přesto, že jeho bratříček držel kabát před vchodem Titiny boudy, aby znemožnil vyhlédnuté oběti sledovat přípravy.

Jednoho dne se však řetěz utrhl. Tita se nejistým krokem vydala na procházku po dvorku a řetěz tahala za sebou. Tu ji spatřil jeden z pastevců a bez váhání na ni vypálil z brokovnice. Pálivá, píchavá bolest, a hlavně úlek ji donutily, aby se stáhla na jediné bezpečné místo, které znala – do boudy. Řetěz po této příhodě opravili a Tita ke svým dosavadním zkušenostem připojila další: hrůzu z pušky a z pachu střelného prachu. A znovu si ověřila, že čím víc se přikrčí k zemi, tím je bezpečnější.

Ale na zajatkyni čekaly ještě další trpké zkušenosti.

Na ranči se po celý den nemluvilo o ničem jiném než o tom, jak dostat vlky na jed, a tak nebylo divu, že si to Lincoln chtěl soukromě vyzkoušet na Titě. Smrtonosný strychnin byl sice důkladně hlídán a nemohl jej získat, Lincoln si však věděl rady: nasypal do kousku masa jed na krysy, hodil je zajatkyni. Usedl opodál a pozoroval ji se zájmem a chladnokrevností profesora chemie, který provádí pokus s novou sloučeninou.

Tita maso očichala – všechno přece musí projít nejdřív jejím nosem. Byla na pochybách. Rozeznala vábivou vůni masa, ale i známý a nepříjemný pach lidské ruky a jakousi divnou, docela novou vůni; past to nebyla. A tak sousto rychle zhltla. Za několik málo minut pocítila v břiše strašlivé bolesti, po nichž se dostavily křeče. Všechny šelmy psovité mají vyvinutý pud sebezáchovy a zvrátí všechno, co jim nejde k duhu, a tak Tita po chvilce trápení hledala úlevu touto cestou. Aby dokonale zajistila úspěšný výsledek své léčebné kůry, spolkla ještě rychle několik stébel trávy a za necelou hodinu bylo zas vše v nejlepším pořádku.

Lincoln dal do masa tolik jedu, že by to stačilo na celý tucet kojotů. Kdyby ho tam byl nasypal méně, byla by ucítila bolest příliš pozdě. Avšak Tita se uzdravila a jednou provždy si zapamatovala vůni, která přináší tak strašné bolesti. A co víc, od této chvíle byla připravena vrhnout se ihned v takových případech na bylinnou léčbu, o kterou v přírodě není nikdy nouze. Každý podobný pud, jakmile je jednou probuzen, rozvíjí se velmi rychle. V prvním případě dlouho trpěla, než se bolestí zbavila. Poučila se však, a kdykoli později pocítila nějakou prudkou bolest, vzpomněla si vždycky na trávu… Ještě jednou se lotříkovi Lincolnovi podařilo, že spolkla vnadidlo s malou dávkou jedu, ale to už věděla, co dělat, i když hned nepocítila žádnou prudkou bolest.

Za krátký čas poslal Lincolnovi nějaký příbuzný teriéra a ten – spolu s kojoticí – se stal chlapci novým a nevyčerpatelným pramenem jeho podnikavého zájmu. Pro Titu však znamenal nové strasti. To vše v ní probudilo starou myšlenku „přitisknout se k zemi“ – což znamená být zticha a nenápadný a rychle se ukrýt, když se nablízku objeví nebezpečí. Dospělí ze statku však týrání nakonec zakázali a teriér byl z dvorku, kde byla kojotice připoutána, vykázán.

Nesmíme se však domnívat, že Tita byla vždycky jen pronásledované a trpící neviňátko. Chytila a zakousla několik kuřat tak, že předstírala spánek a kuřata se odvážila hrabat i v okruhu jejího řetězu. Měla také vrozenou touhu vítat rána a večery kojotím chvalozpěvem, jenže tím si vždy vyzpívala jen výprask. Poznala, že musí okamžitě přestat, jakmile do prvních tónů jejího zpěvu zavrzají dveře či okno, protože za těmito zvuky hlásajícími přítomnost člověka často následovala rána a svist ptačích broků, které ji sice

nemohly vážně zranit, ale zato krutě rozpíchaly kožich. Všechny tyto zkušenosti znásobily strach z pušky a z těch, kteří jí používali. Příčina těchto muzikálních sklonů není jasná. Obyčejně se pouštěla do vytí za rozbřesku nebo vpodvečer, ale někdy stačilo slabé a daleké zavytí, aby se rozezpívala třeba v pravé poledne. Její píseň se skládala z kaskády kratičkých štěků přerušovaných kvílivými nářky, které se nikdy neminuly účinkem a podnítily všechny psy v sousedství k ohlušujícímu řevu. Jednou či dvakrát kdesi v dáli v horách odpověděl dokonce i divoký kojot.

Přivedla k obdivuhodné dokonalosti vrozený pud „shromažďovat pro strýčka příhodu“, pud, který dědí kojoti z generace na generaci. V zadním koutě boudy měla malou skrýš plnou kostí a také si přesně pamatovala, kam – v obvodu řetězu – zahrabala dva tři kousky už zkaženého masa jako železnou zásobu pro zlé časy, třebaže je zatím nepoznala. Když se někdo přiblížil k jejímu skrytému pokladu, úzkostlivě ho pozorovala, ale jinak zůstávala úplně klidná. Když však zjistila, že nějaký všetečka zjistil místo úkrytu, při nejbližší příležitosti zahrabala maso hned jinam.

Tak uběhl Titě první rok života. Vyrostla a naučila se lecjakým věcem, kterým se její divocí příbuzní nikdy naučit nemohli, aniž přitom ztratili život. Dobře věděla, co jsou to pasti, a měla z nich strach. Poznala otrávené návnady a vyhýbala se jim. Věděla však, co si počít, kdyby přece jen náhodou nějaký kousek pozřela. Věděla, co jsou to pušky. Naučila se odzpívat své ranní a večerní zpěvy v co nejkratší době. Seznámila se s několika psy a poznala je natolik, že to stačilo, aby je nenáviděla a nedůvěřovala jim. Nadevše si však zapamatovala jedno: kdykoli je nablízku nebezpečí, nejlíp ze všeho je přikrčit se k zemi, být docela zticha a ani se nehnout, aby nepřilákala pozornost. Snad byl ten malý ohníček, jenž vyzařoval ze žlutavých očí, pokladnicí ještě mnoha jiných zkušeností, které u lidí získala. Co však to bylo, to jsi z jejích očí nevyčetl.

Kojotice už docela vyspěla, když majitel ranče koupil párek čistokrevných chrtů – prvotřídních běžců –, aby se pokusil vyhubit zbytek kojotů, kteří stále přepadávali ovce a telata na pastvě, a aby si tak zároveň zkrátil dlouhou chvíli vzrušující štvanicí. Dívat se pořád na kojotici na dvorku ho už přestávalo bavit. A tak se rozhodl použít Tity k výcviku psů. Drsně ji hodil do pytle, odnesl ji asi půl kilometru za statek a vypustil ji. V tom okamžiku se vyřítili psi a zahájili štvanici. Uháněli dlouhými rychlými skoky, kterým nemůže stačit žádný čtvernožec, a před nimi prchala kojotice, vyděšená křikem mužů, a hlavně svou znovunabytou svobodou. Titin půlkilometrový náskok se ve chvíli scvrkl na pouhých sto metrů, sto metrů na padesát a psi se řítili, ba přímo letěli stále dál. Tita prostě neměla žádnou naději. Blížili se stále víc. Za malou chvíli ji psi napadnou – o tom nebylo nejmenších pochyb. Tita se však z ničeho nic zastavila, obrátila se, vykročila pomalu proti psům, zavrtěla radostně ocasem a přátelsky zastříhala ušima. Chrti jsou zvláštní psi. Všechno, co utíká a na co svými silami stačí, chytí a zadáví. Když jim však oběť klidně pohlédne do tváře, změní se náhle v „hodné pejsky“. Běželi tak prudce, že nemohli hned zastavit, a tak Titu přeběhli. Snad si uvědomili, jak tam tak Tita stála a vrtěla ocasem, že to je jejich starý známý – kojot ze statku. I muži z ranče byli v rozpacích. Zůstali překvapením stát a jasně si uvědomovali, že prohráli a že v tomto okamžiku je opravdovým vítězem odvážná malá kojotice.

Chrti odmítli napadnout zvíře, které vrtí ocasem a neběží. Když muži viděli, že kojotice pomalu ustupuje stranou, aby se dostala z dosahu, chopili se rychle lasa a znovu z ní učinili zajatce.

Příštího dne se rozhodli, že to zkusí znovu, ale tentokrát ke štvanici přibrali i bílého teriéra. Kojot provedl totéž, co den předtím, a chrti znovu odmítli zaútočit na tak mírné a přátelské stvoření. Zato bulteriér, který se s mohutným funěním objevil na scéně o tři minuty později, neznal žádných skrupulí. Nebyl sice tak velký, ale vážil mnohem víc než Tita. Sevřel její huňatou šíji, zatřásl s ní, a za chvíli ležela už Tita jako mrtvá a bez života. Muži zajásali a tleskali teriérovi, zatímco chrti celí zmatení a neklidní pobíhali kolem.

Angličan, který nedávno přišel do kraje a náhodou se zúčastnil štvanice, se zeptal, zda si smí vzít jako trofej její „smeták“ – ocas, vysvětloval, a když mu řekli, aby si posloužil, chytil oběť za ocas, zvedl ji do výše a nemotorně přeřízl nožem ocas vpůli. Kojotice padla k zemi a z hrdla se jí vydral bolestivý a pronikavý skřek. Tita nebyla mrtva, smrt jen předstírala. Teď však rychle vyskočila a zmizela v blízké houštině mezi kaktusy a šalvějovými trsy.

Každé běžící zvíře je pro chrty signálem ke štvanici, a tak se oba dlouhonozí psi i bílé psisko s širokou plecí vyřítili za kojotem. Šťastnou náhodou se však před nimi mihl hnědý pruh zakončený sněhobílým chomáčkem, americký králík s bílým načechraným ocasem. Kojotici už neviděli, králíka však ano, a tak chrti pádili za huňatým ocasem. Ten ale při první příležitosti využil díry psouna a hledal útočiště v lůně matičky země, zatímco kojotice už šťastně vyvázla.

Hrubým zásahem teriéra byla Tita jako rozlámaná a zmrzačený ocas jí na bolesti neubral. Jinak však byla docela v pořádku, uháněla jako vítr, skrývala se před zraky pronásledovatelů v dírách a tak se jí podařilo doběhnout až do spleti fantastických a strmých pahorků Badlandu, aby mezi kojoty u říčky Malá Missouri začala nový život.

Mojžíše skrývali Egypťané po celou dobu, kdy mu hrozilo nebezpečí, a přitom od nich získal tolik vědomostí, že mohl později svůj lid zbavit jha týchž Egypťanů. A tak kojotice s useknutým ocasem nejenže byla člověkem zachráněna a prožila u něho své dětství, člověk ji i nevědomky naučil, jak se vyhýbat pastím, jedu, lasu, puškám a psům, kteří už tak dlouho vedli nemilosrdný boj za vyhlazení její rasy.

III

Tak Tita utekla člověku a poprvé se octla tváří v tvář všem trampotám života, neboť se musela starat sama o sebe.

Každé divoké zvíře čerpá svou moudrost ze tří pramenů: Prvním pramenem jsou zkušenosti předků, projevující se pudem, který je vrozený a neustále se tříbí od generace ke generaci bojem o život a výběrem. To je pramen nejdůležitější, neboť doprovází divoké zvíře ode dne jeho zrození.

Druhým jsou zkušenosti rodičů a druhů, předávané mláděti příkladem. Stanou se důležitým činitelem, hned jak se mládě naučí běhat.

Třetím pramenem jsou vlastní zkušenosti zvířete, které se uplatňují teprve tehdy, když zvíře dospěje.

Nedostatkem prvního zdroje je stálost. V nových podmínkách se zvíře nedokáže dost rychle přizpůsobit. Nedostatkem druhého je neschopnost zvířat sdělovat zážitky slovem. I třetí má svou slabinu – při získávání vlastních zkušeností hrozí zvířeti neustále nebezpečí smrti. Ale všechny tři dohromady tvoří pro každé zvíře pevný základ.

U Tity šlo o něco zcela nového. Snad nikdy předtím nebyl žádný kojot vyzbrojen do života tak mohutnou zásobou třetí skupiny vědomostí, vůbec žádnými zkušenostmi ze skupiny druhé a dosud neprobuzenými zkušenostmi skupiny prvé. Prchala od lidí a od ranče, využila každého úkrytu, aby unikla jejich zrakům, a jen jedinkrát na malou chvíli usedla a olízala si bolavý pahýl ocasu. Nakonec dorazila do osady prérijních psounů. Mnoho obyvatel bylo právě venku, pištělo na vetřelce, ale jakmile se přiblížila, ihned všichni zalezli do děr. Pud jí napovídal, aby se pokusila aspoň jednoho chytit, ale tak dlouho běžela nerozhodně dál, až se nakonec svého úmyslu vzdala. Bývala by toho večera určitě hladověla, kdyby ve vysoké trávě u řeky nenarazila náhodou na párek myší. Její matka ji lovit nenaučila, ale hned se přihlásil pud, a že měla bystrý mozek, velmi rychle se přizpůsobila situaci.

Za několik dní už věděla, jak si co nejrychleji obstarat potravu. Vždyť myší, zemních veverek, psounů, králíků a ještěrek byla všude hojnost, a mnohé z nich mohla ulovit štvanicí. Avšak štvanice a nutnost připlížit se co možná nejblíž, než se pustí do pronásledování, to vše byla samozřejmě příprava ke konečnému skoku. Neuplynul ani měsíc a Tita poznala, jak si zařídit pohodlný život.

Jednou nebo dvakrát uviděla člověka a chrty, jak kráčejí proti ní. Většina kojotů by se asi pustila do statečného štěkotu nebo by vyběhla na vyvýšený pahorek a odtud by nepřítele pozorovala. Tita však nic tak pošetilého neprovedla. Kdyby se rozběhla, upoutala by pozornost psů a pak by ji už nic nezachránilo. Ihned se vrhla k zemi a zůstala ležet, dokud nebezpečí neminulo. Na ranči se dokonale vycvičila v umění přitisknout se k zemi a teď jí to vydatně pomohlo. Slabost se tu změnila v přednost. Kojoti jsou proslulí svou rychlostí a tolik důvěřují svým běhům, že je ani ve snu nenapadne, že by je vůbec nějaký tvor mohl dohonit. Zvykli si své pronásledovatele podceňovat a před chrty začínají utíkat, až když už je pozdě. Ale Tita, vychovaná na řetízku, byla špatný běžec. Neměla proto důvodu spoléhat se na vlastní nohy. Raději věřila víc svému důvtipu, a proto si uhájila život.

V létě se zdržovala v blízkosti Malé Missouri a zdokonalovala se v lovu drobné zvěře, což ovšem měla umět již dávno, ještě dříve než ztratila mléčné zuby a stala se dospívajícím mládětem. Zdaleka se vyhýbala všem rančům, a když spatřila člověka nebo nějaké neznámé zvíře, ihned se skryla. Tak prožila léto docela samotářsky. Přes den jí smutno nebylo, ale když se slunce sklonilo k obzoru, pocítila vždy nutkání ke „zpěvu“ – oné divoké písni Západu, která je kojotům tak drahá.

Tu píseň nesložil jedinec a také nevznikla naráz. Zvolna se rodila z pocitů mnoha kojotů mnoha a mnoha věků. Je to volání kojotího života a volání plání, které ten život tvořily a ztvárňovaly. Začne-li „zpívat“ jeden kojot, brzy strhne i ostatní, stejně jako píšťala a buben strhují vojáky a jako válečný pokřik rozněcoval svobodné Indiány. Kojot odpovídá na volání vzdáleného druha bezděky, asi tak, jako skleněný zvon se rozezvučí při zvuku určitého, jediného tónu. Každý kojot, ať vyrostl kdekoli a jakkoli, se musí ozvat, když zazní noční píseň volání, neboť tato píseň jej rozechvívá do hloubi jeho nitra.

Kojoti zpívají svou píseň po západu slunce. Píseň se postupně mění ve sborový chór celého plemene a v přátelské pozdravy sousedům, jako by v lese volal jeden chlapec na druhého: „Všechno v pořádku. Já jsem tady. A kde jsi ty?“ Jiný je tón písně, když vychází měsíc, protože je to nejvhodnější chvíle pro dobrý lov. Když kojoti uvidí nový táborový oheň, zpívají píseň, která má stejný význam, jako když psi štěkají na cizince. Jiný tajuplný zpěv mají pro rozednění, než se tiše vykradou z dohledu tábora – divoký, tajuplný a ječivý refrén:

Vau-vau-vau-vau-vau-v-a-a-a-a-a-a-a-u a zas znova a znova. Kojoti píseň má bezpochyby ještě mnoho obměn, které člověk nikdy nerozezná, tak jako kojot nerozumí slovům pastevcova klení.

Tita rozezpívala svou píseň vždycky v pravý čas. Ale smutné zkušenosti ji naučily, že píseň musí být krátká a tichá. Jednou nebo dvakrát zaslechla odkudsi zdaleka odpověď jiného samotáře svého plemene, ale to okamžitě ztichla a plaše prchla.

Jednoho dne objevila Tita na horním toku Garnerova potoka pěšinku, po níž někdo táhl kus masa. Byla to vábivá vůně, a tak se vydala po její stopě už ze zvědavosti. Najednou onen kus masa spatřila. Byla hladová. Teď byla skoro pořád hladová. Neodolala pokušení, a ačkoli mělo maso divnou vůni, přece je spolkla. Za několik okamžiků pocítila ukrutnou bolest. Vzpomínka na otrávené maso, které jí dal chlapec na ranči, byla stále živá. Třesoucími se a zpěněnými čelistmi utrhla rychle několik stébel trávy a žaludek maso zvrátil. Tita však v křečích padla k zemi.

Maso táhl po pěšině a otrávenou návnadu položil den předtím vlkař Jake. Tohoto rána projížděl po stopě masa, a když vyjel z údolí, uviděl daleko před sebou v křečích se zmítajícího kojota. Ihned poznal, že je to účinek jedu, a rychle vyrazil kupředu. Jak se blížil, křeče kojotice náhle povolily. Zaslechla dusot koňských kopyt a z posledních sil se postavila na přední nohy. Jake vytáhl revolver a vypálil. Dosáhl však jen toho, že Titu na sebe upozornil. Pokusila se o útěk, ale zadní nohy byly ochromeny. Přenesla tedy zbývající sílu do předních a zádní táhla za sebou. Teď když už v žaludku neměla jed, mohla síla vůle konat zázraky. Stačilo jen na maličkou chvilku polevit a usednout – ulehnout, a v několika minutách by ji čekala smrt. Ale rány z revolveru a blížící se člověk ji donutily k vypětí všech sil. Znovu a znovu, v šíleném vypětí, nutila zadní nohy k činnosti. Nápor zoufalství v ní probudil nové síly. Jako by silou vůle oživila ochrnuté nervy, s obdivuhodnou rychlostí vlekla své ochablé tělo z návrší dolů. Ale co jsou nervy jiného než vůle! Mrtvé nervy jejích nohou jen vřely čerstvou silou. Musí se rozběhnout, cítila, jak v nich znovu víří nový život. A rány z pistole dodávaly další energii. Ještě jeden zuřivý pokus, a jedna zadní noha uposlechla a konala zas svou povinnost. A ještě několik skoků, a běžela i druhá. Pak už snadno zmizela mezi rozeklanými pahorky, i když musela přemáhat mučivé svírání, které v žaludku dosud nepovolilo.

Kdyby ji byl Jake nepronásledoval, zůstala by ležet a zemřela by. On však pokračoval ve štvanici a neustále pálil z pistole. Když uběhla asi jednu míli, bolest náhle povolila. Nepřítel ji vlastně zachránil. Donutil ji, aby podnikla jedinou možnou léčebnou kúru. A tak mu unikla.

Ke své zásobě zkušeností připojila toho dne další: ta zvláštní vůně masa znamená smrtelná muka. Vyhni se jí! Zapamatovala si ji jednou provždy. Poznala strychnin.

Naštěstí psi, pasti a strychnin nikdy neútočí společně, protože psi se mohou stejně snadno chytit nebo otrávit jako kojoti. Kdyby však toho dne byl při štvanici jen jediný pes, byl by Titin příběh ukončen už teď.

IV

Když se ke konci podzimu ochladilo, napravila Tita všechny chyby a nedostatky své výchovy. Teď už byla obratná a zdatná jako každý jiný kojot a měla také více chuti k podvečerním zpěvům.

Jedné noci, když dostala odpověď, podlehla lákavému volání a znovu zapěla. Zanedlouho potom se objevil velký, tmavý kojot. To, že tu vůbec byl, bylo neobyčejným štěstím, protože neúprosný boj pastevců dobytka proti kojotům stále ještě neskončil. Kojot se přibližoval s největší opatrnosti. Tita naježila hřbet, protože při pohledu na příslušníka svého vlastního plemene ji zachvátil podivný pocit. Přikrčila se k zemi a vyčkávala. Kojot se přibližoval strnulým krokem a větřil. Pak proti větru

Došel až k ní. Obešel ji, aby jej mohla očichat, zvedl ocas a začal jím pomalounku vrtět. To první znamenalo ozbrojené příměří, to poslední však jasně nabízelo přátelství. Tu přikročil k ní. Tita se vztyčila a napínala se co nejvýše, aby mohl očichat on ji. Konečně zavrtěla pahýlem svého ocasu a tím prohlásili přátelství za uzavřené.

Byl to opravdu veliký kojot, téměř o polovinu vyšší než Tita, a tmavá skvrna na jeho hřbetě byla tak velká a černá, že honáci, když ho později poznali, mu dali jméno Sedlo. Od té chvíle se Sedlo s Titou drželi pohromadě. Nebyli však stále spolu, často je přes den dělily desítky mil. Když však nastala noc, vyběhl jeden či druhý na nejbližší pahorek a zapěl své:

Jap – jap – jap – jap – vau –vau-vau– vau a tak se sešli k společnému lovu.

Sedlo byl tělesně zdatnější, ale Tita bystřejší, takže velmi brzy převzala vedení. Asi za měsíc se na scéně objevil třetí kojot a stal se členem tohoto volného bratrství. Později se připojili ještě další dva. Nic nepřitahuje tak jako úspěch. Malá kojotice s useknutým ocasem měla vzácnou výhodu v trpce získaných zkušenostech, kterou ostatní postrádali: Tita znala lidskou vynalézavost. Nemohla to svým druhům sdělit slovy, ale mohla je varovat pohyby, a hlavně příkladem. Brzy se ukázalo, že její způsob lovu je vždycky úspěšný. Když se vydali na lov bez ní, málokdy něco ulovili.

Majitel ranče U zeleného javoru měl dvacet ovcí. Místní správa nařídila, že nikdo nesmí mít víc, neboť zdejší kraj byl výlučně dobytkářský. Ovce hlídal obrovský zuřivý pes. Jednoho zimního dne dva z kojotů toto stádo přepadli. Odvážně sice zaútočili, ale dosáhli jen toho, že pes je povážlivě zřídil. O několik dní později se za soumraku objevila kojoti smečka znovu. Jak to Tita dokázala, nikdo neví, ale zdá se, jako by každého kojota ze smečky naučila jeho roli. Jedno víme docela určitě: zvítězila. Kojoti se nejdřív ukryli ve vrbičkách. Pak odvážný a mrštný Sedlo šel otevřeně k ovcím a zaštěkal hlasité vyzvání k boji. Pes okamžitě vyskočil, naježil hřbet, zuřivě zavrčel, a když spatřil nepřítele, ihned proti němu vyrazil. Teď bylo třeba silných nervů a bystrých nohou. Sedlo nechal přijít psa k sobě až na několik kroků, než se dal do běhu, a tak ho odlákal od stáda a vedl jej stále dál až k lesu, zatímco ostatní kojoti, vedeni Titou, vnesli do stáda ovcí z několika stran zmatek. Pak zaskočili ovce, které utekly nejdále, několik jich zadávili a nechali ležet ve sněhu.

V temnotě nastupující noci se pes i jeho pan ze všech sil snažili sehnat dohromady bečící ovce, které přepad přežily. Ale ráno zjistili, že čtyři ovce byly odlákány a zadáveny. Kojoti měli královskou hostinu.

Pasák posypal zdechliny jedem a nechal je tam, kde byly. V noci se kojoti vrátili. Tita čichala teď už zmrzlé maso, varovně zavyla a maso znečistila, aby se ho nikdo ze smečky nedotkl. Jeden pošetilec toho nedbal a do masa se pustil. Když odcházeli, ležel už ve sněhu mrtev.

Jake ze všech stran slyšel, že kojoti jsou stále dotěrnější a odvážnější. A tak vzal pasti a jed a nakladl podél Garnerova potoka léčky, aby zničil ty, kteří se tam ještě potulovali. V každé volné chvilce brával psy a prohledával okolí říčky Malá Missouri na jih a na východ od Komínového ranče. Bylo samozřejmé, že nemůže pustit psy tam, kde byly nastraženy pasti a jed. Celou zimu tak bloudil po okolí, a proto nevyšel naprázdno. Zabil párek šedých vlků, o nichž se říkalo, že jsou poslední svého plemene, a několik kojotů, z nichž někteří bezpochyby patřili ke smečce „Useknutého ocasu“. A tak ztratila smečka ty členy, kteří postrádali důvtip a bystrost.

Přesto však té zimy provedli kojoti celou řadu přepadů a hrdinských činů. A pokaždé stopa ve sněhu či svědectví očitých svědků dokazovalo, že duší všech loupeží je malý kojot s useknutým ocasem.

Jedno z těchto dobrodružství se stalo předmětem mnoha rozhovorů. Kteréhosi dne po západu slunce se ozvalo blízko Komínového ranče vyzývavé zavytí. Asi tucet psů odpovědělo obvyklým štěkotem. Vyrazil však jen bulteriér, protože on jediný nebyl přivázaný, a řítil se k místu, odkud znělo volání kojotů. Jeho lov byl bezúspěšný, a pes se vrátil se zlostným vrčením. Za dvacet minut, teď už docela blízko, zavyl jiný kojot. Tak jako předtím i teď se bulteriér vyřítil do tmy. Za chvíli už vzrušené ňafání napovědělo, že nepřítele spatřil a pustil se do štvanice. Štěkal zuřivě a stále se vzdaloval, až jeho hlas kdesi v dáli úplně zanikl a nebylo slyšet vůbec nic. Ráno si pak mohli lidé celý noční příběh přečíst ve sněhu. První zavytí kojotů mělo vypátrat, jestli jsou všichni psi přivázáni. Když kojoti zjistili, že jen jediný pes je volný, připravili si svůj plán. Pět kojotů se skrylo za pěšinou, jeden popošel kupředu a vyl tak dlouho, až neopatrného bulteriéra vylákal. Pak ho vedl k záloze a tam byl pes přepaden. Jakou měl naději proti šesti kojotům? Roztrhali ho na kusy a hltavě sežrali, právě na tom místě, kde Tita kdysi prožila tolik utrpení. Druhého dne ráno přišli lidé a podle stop poznali, jak bylo vše důmyslně připraveno a že hlavou úspěšného přepadu byl malý kojot s useknutým ocasem. Stopaře popadla zlost a Lincoln zuřil. Jake jen poznamenal: „Tak si myslím, že ten bezocasej se vrátil a splatil teriérovi svůj dluh.“

VI

Přiblížilo se jaro a pro kojoty nastal každoroční čas lásky. Celou zimu žili Tita a Sedlo jen jako druzi, ale teď se v nich probudil nový cit. Nijak zvlášť se jeden druhému nedvořili. Sedlo začal prostě na případné soky cenit zuby. Vše se obešlo bez jakékoli obřadnosti. Dlouhé měsíce byli dobrými přáteli, teď podlehli novým citům a utvořili rodinu. Kojoti si nedávají jména tak jako lidé, ale vydají určitý zvuk, krátké zavrčení či zaštěknutí, což znamená druh nebo „manžel“ nebo „žena“. Těchto zvuků pak používají, když chtějí jeden druhého zavolat, a podle tónu hlasu poznají, kdo volá.

Svobodné a toulavé bratrstvo kojotů se teď rozpadlo, protože i ostatní si našli své druhy a družky. Vždyť už přišlo teplé počasí, vylákalo z děr psouny a jinou drobnou zvěř, a tak nebylo důvodu sdružovat se k společnému lovu. Kojoti zpravidla nikdy nespí v doupěti a vůbec se nezdržují na jednom místě. Když je chladno, toulají se celou noc a teprve ve dne se několik hodin prospí na nějakém slunném úbočí, odkud mají dobrý výhled. Předjarní období však tento zvyk poněkud narušuje.

Když už se počasí pořádně oteplilo, Tita a Sedlo se pustili do přípravy doupěte, protože čekali rodinu. Vyklidili příbytek starého jezevce v malé prohřáté kotlině, zvětšili jej a prohloubili. Pak dovnitř nanosili spoustu listí a trávy a tak si zařídili pohodlné hnízdečko. Místo, které si pro doupě vybrali, bylo suché, v slunném koutku mezi pahorky a bylo vzdáleno od říčky Malá Missouri asi jednu míli. Necelých třicet metrů odtud se táhl nízký svah, z jehož vrcholku se otvíral široký rozhled na travnaté svahy a topolové háje u řeky. Lidé by řekli, že je to překrásný kout země, ale jisté je, že krása kojoty vůbec nezajímala.

Tita byla už plně zaujata svými nastávajícími povinnostmi. Tiše se potulovala v blízkosti doupěte a živila se jen tím, co jí přinesl Sedlo, co sama bez námahy ulovila, nebo z malých zásob, které si kdysi dávno zahrabala. Znala kdekterou osadu psounů v celém kraji a také velmi dobře věděla, kde najde nejlepší myši a králíky.

Nedaleko doupěte ležela právě ta osada psounů, do které zabloudila v den, kdy sice získala svobodu, ale ztratila ocas. Kdyby byla schopna pohlédnout zpět, musela by se zasmát sama sobě, jak byla tehdy ještě hloupoučká. Teď se však ukázalo, jaký pokrok od té doby učinila. Jeden ze psounů si zbudoval svůj příbytek stranou od ostatních, a když Tita nakoukla přes pahorek, pásl se právě v trávě, asi deset metrů od díry do svého doupěte. Psouna odloučeného od ostatních chytíte ovšem snadněji, než když je uprostřed osady, protože má jen dvě oči, které ho hlídají, a proto se Tita rozhodla, že se k němu připlíží. Dokáže to? Vždyť je tu jen nízká tráva a plevel. Kam se skryje? Lední medvěd se umí připlížit k tuleňovi na sněžné pláni a Indián se dostane až na dostřel luku k pasoucímu se jelenovi. I Tita věděla, jak na to, a ačkoli nad nimi přelétla jedna z místních sov s varovným chechtotem, rychle si promyslela svůj plán. Psoun má velmi špatný rozhled a vidí dobře jen tehdy, když se posadí na zadní nohy. Když čenichá v trávě, nejsou mu oči k ničemu. A Tita to věděla. A pak, žlutavě šedé zvíře v žlutavě šedé krajině rozeznáš a uvidíš jen tehdy, když se pohybuje. Zdálo se, že Tita ví i tohle. Proto se vůbec neplazila ani neskrývala. Klidně kráčela k psounovi proti větru. Ano, proti větru, ne proto, aby ji psoun nezvětřil, ale proto, aby ho zvětřila sama, což je vlastně totéž. Kdykoliv se psoun vztyčil se soustem v tlapkách, ihned zkameněla jako socha. Až když se sklonil a čenichal zas v trávě, plížila se dál. Stále však pozorovala každý jeho pohyb, aby se mohla okamžitě zastavit, kdyby se psoun zase posadil a rozhlížel se, na co to jeho bratři hvízdají. Jednou či dvakrát se jí zazdálo, jako by psouna volání bratří varovalo, neviděl však zřejmě nic podezřelého, a tak se popásal klidně dál. Brzy zkrátila desetimetrovou vzdálenost na pět metrů, ale psoun ji stále ještě nespatřil. Když se pak psoun znovu sklonil a hledal v trávě další sousto, provedla Tita prudký výpad, a už pištícího a zmítajícího se psouna unášela. Tak se stává těm, kteří z pošetilosti nebo z lhostejnosti nedovedou pochopit výhody společného života.

VII

Tita však prožila i mnohé dobrodružství, z kterého nevyšla jen tak lacino. Jednou málem chytila antilopí mládě, když se tu náhle objevila matka a zasadila jí tvrdou ránu do hlavy. V budoucnu se už Tita nikdy takové chyby nedopustila – dostala za vyučenou. Jednou nebo dvakrát musela hbitě uskočit, aby unikla útoku chřestýše.

Jindy zase po ní stříleli dalekonosnými puškami. A stále víc a víc se musela mít na pozoru před nebezpečnými šedými vlky. Šedý vlk je větší a silnější, ale kojot má jinou výhodu – je rychlejší a na rovině vlkovi vždy unikne. Musí si však dát dobrý pozor, aby nebyl zaskočen. Uslyší-li kojot zavytí šedého vlka, obvykle se obrátí a v největší tichosti jde na opačnou stranu po svých.

Tita měla zvláštní libůstku, kterou tu a tam vídáme u vlků i u kojotů. Nosívala v tlamě třeba celé hodiny věci, které se jí zdály být zajímavé, ačkoli nebyly k jídlu. Mnohokrát běžela jeden dva kilometry se starým bizoním rohem nebo s pohozenou botou v tlamě a upustila je, až když její pozornost upoutalo něco jiného. Pasáci, kteří si takových věcí všímají, mají vždycky pohotově řadu všelijakých vysvětlení. Říkají, že to kojoti dělají proto, aby jejich čelisti nevyšly ze cviku, tak jako se člověk udržuje při síle cvičením. Kojoti, stejně jako psi a vlci, mají ve zvyku zastavovat se při svém putování na určitých místech, aby tam zanechali zprávu o své návštěvě. Takovými zastávkami bývá obyčejně nějaký kámen, strom, sloup nebo i bizoní lebka a každý kojot se tu zastaví a podle pachu stopy posledního návštěvníka pozná, kdo to byl, odkud přišel a kam měl namířeno Celý kraj bývá poset takovými tajnými stanicemi. Také se často stává, že kojot, který nemá zrovna nic důležitého na práci a nese v tlamě suchou kost či bezcenný předmět, spatří některou z takových stanic a hned k ní běží, aby získal zprávy. Kost položí na zem a při odchodu na ni zapomene, takže za nějaký čas se tato stanice změní v podivuhodné skladiště všelijakých odpadků.

Tento zvláštní zvyk se stal příčinou pohromy vlčáků z Komínového ranče, kojotům však v jejich boji s nimi pomohl. Jake položil na západních svazích celý řetěz otrávených návnad. Tita dobře věděla, co to je, a jako vždy je s opovržením minula. Když však později našla další, vzala tři čtyři kousky, přebrodila Malou Missouri a zamířila k ranči. Obcházela právě statek v uctivé vzdálenosti, když tu cosi psy podráždilo a celá jejich smečka propukla v mohutný štěkot. Tita návnady rychle upustila a utekla. Druhého dne ráno vyvedl stopař psy k výcviku, psi kousky masa našli a sežrali je. V deseti minutách leželi psi, kteří měli cenu 400 dolarů, mrtví. Proto bylo hned – k velké radosti kojotů – vydáno nařízení, kterým se zakazovalo v celém okrese užívat otrávených vnadidel.

Tita velmi brzy poznala, že nejen každý druh zvěře vyžaduje zvláštní způsob lovu, ale že i na každého jedince téhož plemene je třeba jít jinak. Psoun, který si vyhrabal doupě daleko od ostatních, byl docela snadnou kořistí, ale po jeho tragické smrti se celá psouní osada semkla. Uprostřed osady žil pěkný, velký a tlustý psoun, dokonalý pan starosta, kterého se už několikrát pokoušela ulovit, ale vždycky bez úspěchu. Jednou se dokonce připlížila tak blízko, že stačilo jen skočit, když vtom se přímo nad ní ozvalo zlostné, varovné zasyčení chřestýše. Ne že by měl chřestýš zájem o psouna, ale nechtěl být prostě vyrušován. Tita měla z hadů pudový strach, a tak se musela lovu vzdát. Ukázalo se, že chybila, když se k starostovi plížila bez úkrytu, protože jeho doupě bylo umístěno tak důvtipně, že každý psoun kolem byl vlastně jeho stráží. Tita však nechtěla o tučné sousto přijít, a tak vyčkávala, až se situace změní v její prospěch.

Kojoti mají ve zvyku z vyvýšeného místa pozorovat vše, co se v kraji pohybuje, a jakmile to zmizí, sbíhají a očichávají stopu. I Tita měla tento zvyk, jenže nikdy nezapomínala na dobrý úkryt.

Jednoho dne vyjel z města po silnici vedoucí k jihu žebřiňák. Tita se přikrčila a pozorovala. Tu něco z vozu spadlo. Když vůz zmizel z dohledu, odplížila se Tita k silnici, jednak aby ze zvyku očichala stopu, a hlavně proto, aby zjistila, co to vlastně spadlo. Bylo to jablko, ale Tita viděla jen nevábivou, kulatou věc, zelenou jako kaktus bez bodláků, která divně voněla. Chvíli jablko očichávala, ale nakonec je odkopla a chtěla odejít. Ale slunce je tak jasně ozářilo a jablko se tak podivně kutálelo, když do něho strčila tlapkou, že nakonec neodolala, vzala je do tlamy a přešla přes malý pahorek – a octla se u psouní osady. Tu se nad plání objevili dva velcí loupeživí jestřábi. Psouni je spatřili, zapištěli, zamrskali ocásky, a než bys řekl švec, byli do jednoho pod zemí. Hned jak zmizeli, vyrazila Tita k díře velkého a tučného chlapíka, po jehož mase tolik toužila. Tam, několik centimetrů od okraje kráteru, který tvořil vstup do jeho domova, upustila jablko a labužnicky zabořila čenich do díry plné vůně psouního tlusťocha. I jeho doupě je voňavější než doupata ostatních. Pak se tiše odplížila za husté křoví na dolním konci mírného svahu a tam se přitiskla k zemi. Za malou chvíli jeden z odvážnějších psounů vykoukl, a když nic neviděl, dal znamení „vše v pořádku“. Psouni vylézali jeden za druhým a za dvacet minut bylo v osadě živo jako předtím. Starý, tlustý starosta se objevil až s těmi posledními. Tak se bál o své vzácné já! Napřed několikrát opatrně vykoukl a pak se vyšplhal na vršek své rozhledny. Díry prérijních psounů mají tvar trychtýře a směřují přímo dolů. Kolem otvoru je zbudován vysoký násep, který slouží psounovi jako rozhledna a zároveň mu dává jistotu, že i když ve spěchu upadne, určitě se skutálí a zapadne do trychtýře a jím do ochranného, ni tra matičky země. Na vnějším obvodě tvoří násep mírný svah. Starosta uviděl u svého prahu jakousi podivnou kulatou věc a zprvu se jí bál. Po bedlivější prohlídce však nabyl přesvědčení, že ta věc není nebezpečná, ale spíš zajímavá. Opatrně se přiblížil, očichal ji a pokusil se do ní kousnout. Jablko se však odkutálelo, protože bylo kulaté a uhlazená půda se tu mírně svažovala. Psoun poskočil za ním, znovu do jablka kousl a usoudil, že ta divná věc je dobrá k jídlu. Ale jak do jablka hryzl, odkutálelo se zas o kus dál. Zdálo se mu, že nehrozí žádné nebezpečí, když i ostatní psouni byli všichni venku, a tak se tlusťoch starosta nerozpakoval a utíkal za kutálejícím se jablkem.

Vrtělo se hned sem, hned tam, a starosta stále za ním. A tak se stále přibližovalo po svahu ke křoví. Těch několik ždibců, které z jablka ukousl, mu zostřilo jen chuť. Dráždilo jeho chuť stále víc a víc. Metr za metrem se vzdaloval od své díry, blížil se k známému křoví a nemyslel na nic jiného než na dobré pochutnáníčko. Tita se přikrčila, napjala šlachovité běhy a čekala. Když se vzdálenost mezi nimi scvrkla na pouhé tři skoky, vyskočila, mihla se jako šipka, chňapla a už si psouna odnášela.

Nikdy se nedovíme, zda to byla náhoda či úmysl, který Titu přivedl k nápadu položit jablko u díry, ale ukázalo se, jak to bylo prozíravé. Jestliže se bystrému kojotovi přihodí taková věc ještě jednou nebo dvakrát – a podobné štěstí mívají jen bystří –, pak se může snadno stát, že se tím kojot přiučí novému způsobu lovu.

Tita se dosyta najedla a zbytek zahrabala na stinném místě, ne aby se masa zbavila, ale aby měla zásobu pro dny příští. Zakrátko, když už byla příliš slabá a nemohla lovit, byly jí takové zásoby velmi užitečné. Maso sice za tu dobu shnilo, ale Titě to nevadilo.

VIII

Líbezné indiánské jaro pohladilo něžnou dlaní celý pohádkový Badland. Proč se jen tomuto kraji říká Badland čili Špatná země? Kdyby bylo pravda, že matka příroda se osmého dne tvoření rozvážně posadila a řekla: „Dokonáno jest! Teď si trochu pohrajeme. Udělejme si koutek, v němž bude vše dokonalé, krásné a obdivuhodné – ráj pro člověka, ptáky a zvířata!“, pak právě tehdy určitě stvořila tyto divoké, fantastické pahorky hemžící se životem, zářící nejpestřejšími květy a poseté háji, mezi nimiž prosvítají vlny prérie a až k okraji plná jezera a bystřiny. Všude kolem před námi i v dálavách u pahorků, jejichž vzhled se mění při každém našem kroku, všude vidíme, že zde příroda nešetřila bohatstvím, které jiným krajům odměřovala jako vzácné koření – jako zlato. Nad námi obloha hrající všemi barvami, pod námi pestrobarevná země a před námi modravé

dálky ohraničené strmými vrchy, jako vytesanými z vzácného kamene a rudy a zarudlými věčným západem. A přece pro tuto tisíckrát opěvovanou nádhernou zemi nenašel zaslepený člověk lepší jméno než to, které říká, že „cesta do jejího nitra je tvrdá“.

Malá dolina na západ od Komínového ranče se zazelenala svěží trávou. Nebezpečně vyhlížející „španělské bajonety“, které musely celou zimu srdnatě bojovat o svůj život, přispěly k tichému triumfu jara nádhernými květy, které vzrušily i chladné vědce tak, že jim dali jméno Gloriosa. I kaktus, jedovatý a nejplazovitější ze všech rostlin, překvapil svět překrásným květem, tak málo podobným sobě, jako se perla svou krásou liší od narůžovělé škeble. Voňavá šalvěj se pochlubila svým zlatem a písečná sasanka zbarvila badlandské vrchy bělavou modří, jako by je pokryl sníh. Ve vzduchu, na zemi i z hor, odevšad je cítit úrodný van jara. Ten znamená konec zimního hladovění a začátek letní hojnosti. Nastává čas, který matka příroda přisoudila prvním dnům života malých kojotů.

Matka se nemusí učit milovat své bezmocné a hemžící se čiperné potomky. S touto láskou se už matky rodí. Nelze ji ani změřit, ani zvážit, ale je to opravdová láska. V temném, vyhřátém doupěti se Tita s mláďaty mazlila, olizovala jím kožíšky a zahrnovala je teplem své lásky a něhy, kterou sama nepoznala.

Ale rozkoš mateřské lásky byla stejně veliká jako strach o bezpečnost mláďat. Dosud se starala jen sama sebe. Všechno, čemu se ve svém dávném štěněcím věku naučila, vše, co do této chvíle poznala, to vše se soustřeďovalo v jediné hlavní myšlence – sebezáchova. Na její místo nastoupila teď starost o mláďata. Nejdůležitější věcí teď bylo utajit polohu doupěte. Zpočátku to bylo celkem snadné, protože je opouštěla, jen když musela.

Přicházela a odcházela s největší opatrností, a vždy napřed chvíli pozorovala okolí, aby ji nikdo nespatřil a neobjevil tak doupě, její nejdražší místo na světě. Kdyby vůbec bylo možné postavit vedle sebe a porovnávat názor mláďat na matku kojotici s názorem pastevců, zjistilo by se, že tyto názory, ačkoli dokonale protichůdné, přece jen jsou v jádru oba správné. Lidé z ranče znali kojotici jen jako dvě ohavné a kruté čelisti, pohybující se na neúnavných nohou, řízené neuvěřitelnou lstivostí a zanechávající za sebou jen zkázu. Mláďata však znala kojotici jako milující, něžnou a mocnou ochránkyni. Její hruď byla měkká, hřejivá a bezmezně laskavá. Krmila je, zahřívala, byla jejich moudrý a bdělý strážce. Vždycky měla něco k snědku, když měla mláďata hlad, a byla tak bystrá, že úklady nepřítele mařila hned v zárodku. Měla statečné srdce, a ať podnikla ve prospěch svých mláďat cokoliv, vždycky to skončilo úspěšně.

Kojoti mládě je nepohledné, nerozumné a chvíli neposedí. Každý – kromě matky – v něm vidí jen nezajímavý huňatý chumáček. Když však mládě prohlédne, když si vycvičí běhy a začne si hrát na slunci se svými bratry, když přiběhne na matčino tiché zavolání oznamující, že mu přináší úlovek a chce je nakrmit, pak se z něho stane nejzajímavější a nejroztomilejší rošťák na zemi. Jakmile devět Titiných potomků dospělo k tomuto stupni vývoje, nebylo ani třeba mateřského okouzlení, aby se stali předmětem hlubokého zájmu.

Léto už pokročilo. Malí začínali žrát maso a Tita se Sedlem nevěděli kudy kam, aby dokázali nakrmit sebe i mláďata. Někdy Tita přinesla psouna, jindy zas zdobil její tlamu věnec myší a různých hlodavců. Jednou nebo dvakrát se jí podařilo vyčíhat a pro svou drobotinu ulovit velkého králíka. Po každé hostině se mláďata spokojeně uvelebila na sluníčku a Tita hlídala na nedalekém pahorku. Bystrým okem pozorovala každý pohyb ve vzduchu i na zemi, aby nějaký nepřítel náhodou neobjevil jejich údolí štěstí. Mláďata se vesele honila za ocásky, chytala motýlky, sváděla mezi sebou urputné boje nebo okousávala kosti a škubala peří, které se teď v hojnosti vršilo na prahu jejich domova. Jen to nejmenší – obyčejně to bývá mládě, které se narodilo poslední – dosud poskakovalo stále kolem matky, lezlo jí na hřbet nebo ji tahalo za ocas. Byla to roztomilá podívaná, když si tak kojotici spolu hráli, a zdálo se, jako by zápasící skupinka byla středem toho všeho, ale když ses podíval pozorněji, utkvěl tvůj pohled na matce. Ležela tiše, stále ve střehu a v její tváři se zračila sice úzkost, ale především výraz plný mateřské něhy. Jak byla šťastná! Sedávala tam s láskyplným pohledem a tiše pozorovala své děti až do chvíle, kdy byl čas jít domů nebo dokud se někde v dáli neobjevilo nebezpečí. Tu tiše zavrčela varovný signál a ve chviličce byli všichni v doupěti. Sama pak vyběhla, buď aby čelila nepříteli a odvrátila jeho pozornost od doupěte, nebo aby ulovila novou potravu.

IX

Vlkař Jake měl několik plánů, jak zbohatnout, ale opouštěl je jeden po druhém, když zjistil, že každý plán především znamená práci. Většina lidí jeho druhu tehdy věřila, že nejsnadněji získá majetek chovem drůbeže. Jake si myslel, že s drůbeží není vůbec žádná práce, a aniž si lámal hlavu, co všechno bude třeba udělat, podle svého nejnovějšího plánu vložil celý výtěžek za neočekávaně dobrou úrodu ovoce do koupě dvanácti krůt. Krůty umístil v jednom koutě své chýše, aby je nemusel hlídat, a zpočátku jim věnoval náramnou péči. Jenže Jakeova horlivost ochabla už třetího dne. Nakonec nepřemožitelná touha po zábavách ve městě, kouzlo prolenošených hodin na stráních sluncem prohřátých pahorků a dny strávené hodováním na vzdálených rančích odlákaly poslední špetku jeho zájmu o drůbežárnu. O krůty se už nestaral a nechal je, aby si potravu hledaly samy. A pokaždé když se Jake po několikadenní nepřítomnosti vrátil do své neútulné chýše, shledal, že krůt stále ubývá, až mu jednoho dne zůstal jen starý krocan. Jake si tímto úbytkem příliš hlavu nelámal a jen si zanadával a proklel zloděje.

Právě tehdy ho najali jako lovce vlků na ranči Široký šíp. To znamená, že dostal zásobu jedu, pastí a také koně, čímž se mu dostalo oprávnění lovit vlky a kojoty všemožným způsobem a za peněžitou odměnu. Spolehlivý muž by byl dostal zálohu na plat, protože rančeři byli velkomyslní – jenže Jake spolehlivý nebyl.

Každý lovec vlků dobře ví, že jeho řemeslo má několik jasně ohraničených období. Koncem zimy a v předjaří – v době páření – lovecký pes vlčici neublíží. Opustí sice v tomto období stopu vlka a pustí se po stopě jeho družky, když ji však dohoní, nechá ji (z citových důvodů) zase odejít. V srpnu a v září se začínají samostatně potulovat mladí kojoti a vlci, a je velmi snadné chytat je do pasti nebo na jed. Za měsíc však jsou už ti, kteří to přežili, mnohem moudřejší a vědí už také, jak se bránit. A na začátku léta, jak každý lovec dobře ví, jsou doupata všude v horách plná mláďat. V každém doupěti je pět až patnáct mláďat, jenže nesnáz je v tom, že vlkař často neví, kde doupata jsou.

Jeden způsob, jak doupata vypátrat, je pozorovat z vyvýšeného místa kojota, když nese potravu pro své potomstvo. A jelikož se při tomto druhu lovu musí dlouhé hodiny tiše ležet, vyhovoval Jakeovi nejvíc. Vyzbrojen polním dalekohledem svého zaměstnavatele a koněm z ranče Širokého šípu, trávil týden za týdnem „hledáním doupat“ – přesněji řečeno ležel a klímal na pohodlném místečku, odkud měl jakýs takýs rozhled, a tu a tam, když už měl ležení dost, přehlédl krajinu.

Kojoti už dávno poznali, že se musí vyhýbat rovinám, a proto se obvykle vraceli domů chráněnými kotlinami. Pokaždé to však možné nebylo, a tak jednoho dne, když Jake zkoušel své „namáhavé“ řemeslo v končinách západně od Komínového vrchu a náhodou se rozhlédl dalekohledem po okolí, padl jeho zrak na jakousi tmavou skvrnu, která se pohybovala po holém svahu kopce. Bylo to šedivé a

vypadalo to asi takhle: a Jake hned poznal, že je to kojot.

Kdyby to byl šedý vlk, vypadala by šedivá skvrna takhle se zdviženým ocasem.

Liška by vypadala takto: velké uši a ocas a žlutá barva by ji

prozradily. Jelen by vypadal takhle . Onen tmavý stín splývající vpředu znamenal, že tvor něco nese v zubech, snad nějaké sousto pro rodinu – a to by ovšem znamenalo doupě a mláďata.

Pečlivě si místo zapamatoval a příští den se vrátil, aby pozoroval znovu. Vybral si však vysokou skálu poblíž místa, kde viděl kojota nesoucího potravu. Ale den minul a Jake nespatřil nic. Teprve třetí den uviděl tmavého kojota – byl to Sedlo –, jak nese velkého ptáka, a když se podíval dalekohledem, zjistil, že je to krocan. Dovtípil se, že jeho dvorek je teď už docela prázdný, a zároveň pochopil, kam se poděly ostatní krůty. Sliboval zloději strašnou pomstu, jen co najde doupě. Sledoval zrakem Sedla, dokud mu nezmizel z dohledu, a to nebylo daleko. Pak došel až k místu, kde mu kojot zmizel, a pátral, zda by nemohl jít dál po jeho stopě. Nikde však nenašel nejmenší stopy a v malé kotlině, která byla hřištěm Titiných mláďat, své štěstí nezkoušel.

Mezitím došel Sedlo ke kotlině, dal tiché znamení, které vždy ze země vyčarovalo procesí devíti rozpustilých štěňat. Vrhla se hned na krocana a rvala se o něho, až byl docela roztrhán. Pak každé mládě chňaplo svůj díl, odběhlo stranou a pustilo se do hostiny. Když se přiblížil některý z bratrů, sevřelo maso v zubech, zavrčelo titěrným hláskem, blýsklo nahnědlým bělmem svých oček a pozorně sledovalo úmysly vetřelce. Ti, kteří získali měkčí části masa, se nakrmili vydatně. Tři z nich však v boji o rozdělení krocana vyvinuli příliš málo dravosti a teď se mezi nimi rozpoutala nad zbytky urputná bitva. Tahali se, kousali, tu a tam utržili nějaký šrám, až se do toho vložila Tita a obratně roztrhala zbytek krocana na několik dílů a podělila je. Každé mládě uteklo se svým podílem na jinou stranu, posadilo se nad sousto, přežvykovalo je, olizovalo se a naklánělo hlavu, aby využilo i zadních zubů. Nejmenší z mláďat si zatím vítězně odtáhlo do doupěte svůj směšný díl – hlavu a krk krocana.

X

Jake pocítil, že mu bylo hrozně ukřivděno, protože ten kojot, co mu ukradl krůty, ho vlastně přivedl na mizinu. Přísahal, že z něho zaživa stáhne kůži, jen co ho chytí. A s rozkoší si představoval, jak to provede. Marně se však pokoušel Sedla stopovat. Pátrání po doupěti nemělo úspěch. Druhý den se vrátil vyzbrojen pro každý případ. Jestliže doupě najde, měl připraven krumpáč a lopatu. A když ne, má tu ještě živou bílou slepici.

Vzal slípku a odnesl ji na širokou rovinku, tam, kde spatřil Sedla. Přivázal slepici ke kusu dřeva, který mohla jen stěží utáhnout. Pak se uvelebil ve své pozorovatelně nedaleko odtud, tiše ležel a dával pozor. Slípka se rozběhla, ale provaz se po několika krocích napjal a strhl ji k zemi. Slepice upadla a zběsile tloukla křídly o zem. Špalík se po chvíli posunul a tím se provaz uvolnil. Slepice se otočila a rozhlížela se kolem.

Hodiny míjely pomalu, a tak se Jake natáhl na přikrývku. Kvečeru se tu objevila Tita. Vydala se na lov. Nebylo to nic divného, protože doupě bylo necelých sedm set metrů odtud. Tita znala i toto pravidlo: „Nikdy se neukazuj na obzoru!“ Kdysi dávno chodívali kojoti po nejvyšších hřebenech pahorků, odkud měli výhled na obě strany. Ale lidé a pušky Titu už dávno poučili, jak je to nebezpečné. Proto si navykla běhat těsně pod vrcholem a jen tu a tam vykouknout na druhou stranu.

Tak to dělala i toho večera, když se vydala na lov, aby přinesla svým dětem večeři. A tu její bystré oko spatřilo bílou slepici, jak si vykračuje kolem polena a jak vždycky moudře zakoulí očima, když se pod bílými mraky objeví neškodný sup.

Tita byla překvapena. To bylo něco nového. Vypadalo to jako lovná zvěř, ale bála se takové náhody využít. Kroužila stále kolem, aniž se však jen jedinkrát ukázala. Pak se náhle rozhodla: ať je to co chce, udělá nejlíp, když to nechá na pokoji. Běžela tedy dál a tu zvětřila slabý závan kouře. Opatrně se plížila směrem, odkud kouř přicházel, až pod skálou, daleko od slepice, narazila na Jakeův tábor. Jake ležel, kůň byl přivázaný ke kůlu a nad dohasínajícím ohněm visel kotlík, z něhož vycházela vůně, kterou tak dobře znala – vůně kávy. Skutečnost, že tak blízko jejího domova se usadil člověk, ji zneklidnila. Přece se však tiše a nepozorovaně vzdálila a vydala se na lov. A Jake o její návštěvě neměl ani potuchy.

Když slunce zapadlo, vzal slepici, která mu sloužila jako vnadidlo, a odnesl ji do tábora, protože v kraji byla spousta výrů.

XI

Příštího dne opět slepici nastražil jako vnadidlo a pozdě odpoledne přišel majestátným krokem Sedlo. Jakmile spatřil slepici, ihned se zastavil, naklonil hlavu a prohlížel si ji. Pak ji obešel, aby se dostal proti větru, a s největší opatrností se k ní plížil. Byl však překvapen, když ucítil pach, který mu připomněl místo, kde našel krocany. Slepice ho uviděla, ulekla se a pokusila se o útěk. Sedlo vyskočil a sevřel ji tak zuřivě, že se i provaz přetrhl, a už pádil k údolíčku, v němž byl jeho domov.

Jake spal, ale vřískot slepice ho probudil, a posadil se právě včas, aby spatřil Sedla, jak upaluje se slepicí y tlamě.

Když mu zmizel z očí, pustil se Jake po stopě plné bílého peří. Zpočátku byla stopa zřetelná. Slepice se bránila, a tak na zemi ležely celé chuchvalce peří. Sedlo ji však brzy zadávil, a pak už vypadlo málo peříček. Jen v křoviskách, kudy s ní běžel, jich bylo o něco víc. Jake postupoval tiše a jistě, neboť Sedlo běžel s ošidným úlovkem nejkratší cestou k doupěti. Dvakrát se Jake zastavil v nejistotě, kudy dál, když kojot změnil směr nebo přeběhl přes otevřenou planinku. Jedno peříčko však stačilo na dalších padesát metrů, a než se setmělo, byl už Jake jen dvě stě metrů od kotliny, v níž si právě devět malých kojotů pochutnávalo na bílé slepici, kterou napřed na kousky roztrhali. Hodovali, spokojeně vrčeli, odfrkávali ze svých čenichů bílá peříčka a snažili se je vykašlat, když jim některá vklouzla až do krku.

Kdyby se zvedl jen slabý vánek a vál směrem k Jakeovi, byl by k němu donesl celé mračno sněhobílých chomáčků nebo i štěkot veselých malých hodovníků, a doupě by bylo objeveno jedna dvě. Ale naštěstí už zavládl klid večera a všechny vzdálenější zvuky přehlušil lomoz, s kterým se Jake prodíral křovinami po stopě bílých peříček.

Asi ve stejnou dobu se vracela Tita domů s ulovenou strakou, kterou vyčíhala mezi žebry mrtvého koně, kam straka chodila hodovat. Cestou zvětřila Jakeovu stopu. V tomto kraji je pěší člověk vždycky podezřelý. Chvíli šla po jeho stopě, aby zjistila, kam má namířeno. Poznala to ve chvíli podle jeho pachu. Jak to poznala, to nikdo neví, ale všichni lovci vědí, že kojot podle lidského pachu pozná takřka vše. Tita hned zjistila, že ta vůně se táhne přímo k jejímu domovu. Zachvěla se strachem, ukryla ptáka, kterého nesla, a pak sledovala stopu člověka. Za několik minut ho už zaslechla, a v tom okamžiku si uvědomila, jaké strašné nebezpečí hrozí jejím potomkům. Tiše, ale rychle oběhla kotlinu, v níž leželo doupě, dala tiché varovné znamení, aby zabránila obvyklému radostnému křiku nad jejím návratem, a vběhla mezi neopatrné křiklouny. Jistě ustrnulá, když spatřila, jak je celá kotlina i doupě poznamenáno. Všude bylo plno peří, jako by kotlinu zavál sníh. Štěkla varovný signál „Nebezpečí“ a zahnala všechny do podzemí.

Čich jí byl vždycky hlavním vůdcem a patrně nepovažovala bílá pírka za zrádnou stopu. Avšak teď si uvědomila, že v blízkosti jejích miláčků je člověk, jehož pach jí byl dávno znám, člověk zrádné povahy, který pro ni znamenal vždycky zlo, který byl spojen se všemi jejími nesnázemi a byl příčinou takřka všech jejích nejstrašnějších chvil. Vystopoval je a za několik minut je už bude jistě mít ve své nemilosrdné moci.

Jak se muselo mateřské srdce sevřít bolestí, když pomyslela na to, co se pak stane. Ale něha mateřské lásky propůjčila matčině bystrosti nový život a sílu. Když odstranila drobotinu z dohledu, dala Sedloví znamení o blížícím se nebezpečí a pak se rychle vrátila k onomu člověku. Přeběhla přes cestu v domnění, že muž musí jít za pachem stop, jak by to učinila ona, a že půjde po znatelnější stopě, kterou teď za sebou zanechávala. Neuvědomila si, že padající soumrak všechno změnil. Pak vykročila na opačnou stranu a zavyla nejdivočejší vyzvání k boji, aby měla jistotu, že člověk za ní půjde, tak jako už častokrát donutila psy, aby ji pronásledovali,

Grrr-vau-vau-va-á-á-á

a zůstala stát. Pak se několik kroků vrátila a svou výzvu opakovala, pak ještě blíž, znovu zaštěkala, a byla přesvědčena, že ji vlkař bude následovat. Jake ovšem nemohl kojota vůbec vidět, protože na zem padly stíny. Musel se lovu stejně pro dnešek vzdát, rozuměl těmto maličkostem docela jinak než Tita, ale pochopil vše. Poznal, že kojotovo zavytí je hlas zoufalé matky, která se ho snaží odlákat. A hned věděl, že mláďata musí být někde nablízku. V této chvíli však nezbývalo než odejít, vrátit se sem ráno znovu a dokončit pátrání. Vydal se tedy zpátky do tábora.

XII

Sedlo byl přesvědčen, že zvítězili. Měl už pocit bezpečí, protože věděl, že pach stopy, který podle jeho mínění člověk sleduje, do rána vyvětrá. Tita se však tak bezpečná necítila. To dvounohé zvíře bylo v blízkosti jejího domova a mláďat, odešlo, ale jistě se zas vrátí.

Jake napojil koně a znovu ho přivázal ke kůlu. Pak rozdělal oheň, uvařil si kávu a povečeřel. Než se uložil spánku, chvíli kouřil a v duchu si představoval malé huňaté skalpy, které ráno získá. Právě se chystal, že se zabalí do pokrývky, když se odkudsi z temné dálky ozvala kojoti večerní píseň, a nebyl jen jeden hlas. Jakeovi se na tváři objevil zlomyslný úsměv a řekl si: „Jen si vyjte! Ráno se uvidíme.“ Bylo to jen obyčejné vytí, nebo lépe řečeno jedno z obyčejných kojotích svolávacích znamení. Ozvalo se jen jedenkrát a pak všechno ztichlo. Jake spal jako zabitý a neslyšel už nic.

Původci krátkého zavytí byli Tita a Sedlo. Volání však nebylo jen tak pro nic za nic. Skrýval se v něm záměr – přesvědčit se, že nepřítel s sebou nemá psy. A protože v odpověď nezazněl žádný štěkot, poznala Tita, že psy nemá.

Pak Tita asi hodinu čekala, až blikotavý ohýnek vyhasl a jedinou známkou života v táboře byl kůň, přivázaný ke kůlu a chroustající trávu. Tita se tiše připlížila, tak tiše, že ji kůň nespatřil, až když byla asi šest metrů od něho. Tu sebou trhl a provaz se prudce napjal. Pak tiše zafrkal. Tita přiskočila, otevřela doširoka tlamu, sevřela provaz jako břitva ostrými zadními zuby a chvílí jej hryzala. Praménky postupně praskaly, a jelikož kůň provaz stále napínal, přetrhly se brzy i poslední, a kůň byl volný. Ani se příliš nevyděsil. Znal pach kojotů. Udělal tři kroky, pak ještě několik kroků a zastavil se.

Klapot kopyt probudil spáče. Ten vzhlédl, ale když viděl, že kůň stojí na místě, zase znovu usnul v přesvědčení, že je vše v pořádku.

Tita se odplížila, ale za chvíli se zas vrátila jako stín, spáče obešla, očichala nedůvěřivě kávu a pak udiveně zírala na plechovou konvici, zatímco Sedlo zkoumal pánev plnou lívanců. Nakonec pánev i lívance znečistil. V nízkém křoví visela ohlávka. Co to je, kojoti nevěděli, ale jen tak pro radost ji rozsápali na několik kusů. Pak se pustili do pytlíků, v nichž měl Jake slaninu a mouku. Odtáhli je co nejdál a zahrabali do písku.

Když Tita za vydatné pomoci svého druha zničila, co mohla, vyrazila k zalesněné rokli několik kilometrů odtud, kde byla díra, kterou si kdysi vybudovala pruhovaná zemní veverka, kterou však už obývala řada jiných zvířat, včetně lišky, jež se kdysi pokusila původní obyvatele vyhrabat. Než se však Tita rozhodla, že se v ní usadí, prohlédla si i jiná doupata. Pak se teprve dala do hrabání. Sedlo nevěděl, proč to dělá, ale pomáhal. Záhy však pochopil. A když konečně unavena hrabáním vylezla z díry, vklouzl do ní sám. Napřed všechno očichal a pak pokračoval v započaté práci. Hlína mu mezi zadníma nohama jen lítala. Když už z díry vyhrabal celou hromadu hlíny, vylezl ven a odházel hlínu o kus dál.

Tak pracovali několik hodin bez jediného dorozumívacího zvuku, a přece si dokonale rozuměli a věděli, proč to vše dělají. Než se rozednilo, měli už dostatečně velké doupě a mohli si tu zařídit nový domov, kdyby se museli přestěhovat, i když se nové doupě zdaleka nevyrovnalo doupěti v travnaté roklině.

XIII

Slunce už vycházelo, když se Jake probudil. S instinktem obyvatel plání se ohlédl po svém koni. Byl pryč. Čím je námořníkovi loď, ptákovi křídla, obchodníkovi peníze, tím je obyvateli plání kůň. Bez koně je bezmocný jako trosečník na moři, jako pták s přeraženými křídly a jako podnikatel bez peněz. Být opěšalý ve stepi je pro pastevce vrchol všech hrůz. Teď to prožíval i Jake, a dřív než si to jeho zamlžený rozum stačil uvědomit, spatřil svého oře daleko na prérii, jak se popásává a neustále se vzdaluje od tábora. Když se podíval pozorněji, zjistil, že za sebou táhne provaz. Kdyby byl provaz zůstal u kůlu, neměl by nejmenší naději, že koně chytí. To Jake věděl. Pak by mu nezbývalo než dokončit své pátrání, najít doupě a kojoty pochytat. Kůň však za sebou táhl provaz, a tak Jake doufal, že koně zas chytí. Také se o to pokusil.

Člověk se v životě dostane do všelijakých zoufalých situací, nic však není horšího, než když máš svého koně na dosah ruky, a přece ho nemůžeš chytit. Ať dělal co dělal, nemohl se Jake dostat ke koni tak blízko, aby chytil krátký provaz. Kůň ho odváděl stále dál a dál, až se octli na pěšině vedoucí k domovu.

Byl už stejně opěšalý, a tak nemohl udělat nic rozumnějšího než následovat koně a vrátit se na ranč.

Neurazil však ani jedenáct kilometrů a podařilo se mu koně chytit. Z provazu si vyrobil primitivní ohlávku a ve čtvrt hodině ujel bez sedla zbývající tři kilometry, které ho dělily od Ovčího ranče. Po celou tu dobu dával průchod svým potlačeným citům tím, že koni ohavně nadával. Věděl, že to není k ničemu, ale měl aspoň nějaké zadostiučinění.

Na ranči dostal Jake najíst, vypůjčil si sedlo a loveckého psa, který uměl jít po stopě, a pozdě odpoledne se vrátil, aby konečně doupě našel. Kdyby býval věděl, jak je už blízko, když se dostal k místu, kde naposled opustil stopu vyznačenou pírky, našel by doupě i bez pomoci psiska. Ušel asi sto metrů a stoupal do svahu malého pahorku. Když se dostal až na vrcholek, objevil se před ním kojot s velkým králíkem v tlamě. Kojot vyskočil právě v okamžiku, kdy Jake vypálil z revolveru. Pes se rozštěkal a pustil se do pronásledování, zatímco Jake neustále pálil. Všechny rány šly mimo a Jake se jen divil, proč kojot králíka neodhodí, když mu jde o život a psa má v patách. Dokud mohl, pádil Jake za oběma a střílel a střílel… Ale stále bez úspěchu! Když kojot i pes zmizeli mezi skálami, nechal psa běžet dál – ať se vrátí, kdy se mu zlíbí – a sám se vydal k doupěti, které však bylo už docela prázdné. Jake byl přesvědčen, že štěňata tam ještě jsou. Cožpak neviděl jejich matku, jak jim přináší králíka?

Pustil se do práce. Celý zbytek dne kopal a lopata ani krumpáč nezahálely. Všechno naznačovalo, že doupě je ještě obydlené. S novou nadějí kopal dál a po několika hodinách perné práce se dostal až na sám konec doupěte. Shledal však, že je – prázdné.

Když proklel svou smůlu a přešel ho první nával vzteku, navlékl si silnou koženou rukavici a hnízdo prohledal. Náhle ucítil cosi pevného a hned to vytáhl. Byla to hlava a krk jeho vlastního krocana. To byla jediná odměna za jeho námahu.

XIV

Zatímco nepřítel lovil vlastního koně, Tita nezahálela. Ať si Sedlo myslí co chce, nechtěla žít v pochybném ráji. Ukončila úpravu nového doupěte a hned se vrátila do údolí peříček. Jen se objevila, pozdravilo ji u prahu starého domova mládě s širokou hlavou, jako by matce z oka vypadlo. Uchopila je za krk a vyrazila přes pláň k novému doupěti, několik kilometrů odtud. Co chvíli musela svou ratolest položit na zem, sama si odpočinout a nechat mládě vydechnout. To byla ovšem velká ztráta času, takže přestěhování štěňat zabralo celý den. Sedloví nedovolila přenést ani jedno z mláďat, snad proto, že by nebyl dost opatrný.

Nejdřív odnesla největší a nejbystřejší mládě, pak přišla na řadu ostatní. Nakonec zůstal ten nejmenší. Tita celou noc hrabala, přes den uběhla víc než čtyřicet kilometrů a ani chvíli si neodpočinula. Když vyběhla z doupěte s nejmenším mládětem v tlamě, objevil se na pahorku pes a za ním Jake.

Tita mládě sevřela pevněji a dala se na útěk. Pes vyrazil za ní.

Prásk! Prásk! Prásk! zaštěkal revolver.

Žádná z ran však o ni nezavadila. Seběhla za pahorek, tam ji už revolver nemohl ublížit. Pádila po otevřené pláni, unavená a s mládětem v zubech, a obrovský, rozzuřený pes se řítil za ní. Kdyby byla odpočatá a bez přítěže, brzy by unikla neohrabanému psisku, jež se hnalo v její stopě, zuřivě štěkalo a metr za metrem se přibližovalo. Sebrala všechny své síly a využila svahu, kde získala několik metrů, ale pak se vrhla do křovinaté rovinky. Keře ji okradly o vše, co získala. Pak zase vyběhla na rovinu a lovec, který se trmácel kdesi daleko za nimi, je zahlédl a začal znovu pálit z revolveru. Rozvířil jen prach. Donutil ji však, aby kličkovala, a tak ztratila drahocenný čas. Pes jako by nabral novou sílu. Tehdy Jake poznal kojotici, starou známou s useknutým ocasem, a divil se, proč stále drží – jak se domníval – králíka pro svá mláďata. Obdivoval její vytrvalost. „Proč ho nepustí, když jí jde o život?“ Běžela však dál a statečně nesla své břímě přes pahorky. Muž proklínal svou smůlu i to, že si nevzal koně, a pes, ať dělal co dělal, běžel stále deset metrů za kojotici. Náhle se před Titou objevila jáma s příkrými břehy. Ani se nepokusila ji přeskočit, byla vyčerpána a nesla břemeno. A tak ji oběhla. Pes však byl svěží, snadno ji přeskočil a tím snížil náskok kojoti matky na polovinu. Tita běžela dál a snažila se ze všech sil držet mládě co nejvýše, aby mu křoviska a nebezpečné kaktusy neublížily. Příliš je však svírala a mládě se začalo dusit. Buď je bude musit položit, nebo se mládě zadusí. S takovou zátěží nemohla uniknout. Pokusila se zavolat o pomoc, ale její hlas ztlumil pohyb mláděte, které zápasilo o dech. Pokusila se uvolnit poněkud sevření, ale mládě sebou náhle škublo a padlo do trávy – napospas nemilosrdnému psu. Tita byla o mnoho menší než pes a za normálních okolností by se neodvážila na psa zaútočit. Teď však šlo o život jejího potomka, a když zvíře vyrazilo kupředu, aby mládě roztrhalo, skočila před ně s naježenými chlupy, vycenila zuby a jasně ukázala své odhodlání bránit mládě za každou cenu. Pes nebyl příliš statečný, spoléhal jen na to, že je větší a že za ním stojí člověk. Člověk však zůstal kdesi daleko vzadu. Když Tita odrazila první útok na třesoucí se mládě, které hledalo úkryt v trávě, psisko se na chvíli zastavilo a Tita zdlouha zavyla o pomoc – takto:

Jap – jap – jap – jáh –jáh-jáh-h-h-h-h

Jap – jap – jap – jáh –jáh-jáh-h-h-h-h

Ozvěna se odrážela mezi skálami, takže Jake nemohl poznat, odkud vytí přichází. Byl tu však kdosi jiný, kdo volání také zaslechl a věděl, odkud se nese. Psova odvaha znovu ožila, když uslyšel vzdálené volání. Znovu vyskočil a chtěl se vrhnout na mládě, ale znovu jej matka odrazila tělem. Pak se kojotice a pes pustili do boje na život a na smrt.

„Kdyby tu už byl Sedlo!“ Ale nikdo nepřicházel a Tita teď neměla kdy znova štěkat. Váha je v boji zblízka rozhodující, a tak Tita byla brzy sražena k zemi. Bojovala statečně do poslední chvíle, ale podlehla. Pes viděl už vítězství na dosah a jeho odvaha se znásobila; vše, po čem teď toužil, bylo zadávit Titu a pak se vrhnout na bezbranné štěně a zabít je. Neviděl a neslyšel vůbec nic, až se náhle mihlo blízkým šalvějovým trsem cosi šedého a halasný psí zbabělec byl odražen nepřítelem stejně těžkým jako on sám – odražen s prokousnutým ramenem. A Sedlo útočil znova: skok, úder, kousnutí! Teď se vzchopila už i Tita a psa sevřeli oba. Když poznal, že vyhlídka na snadné vítězství je tatam, odvaha psa se rozplynula a už si nepřál nic jiného, než aby mohl bezpečně uniknout – uniknout Sedloví, který byl jako blesk, a uniknout Titě, která bojovala o život svého mláděte. Ale uběhl sotva dvacet kroků. A nezbylo mu ani tolik dechu, aby zaštěkal a zavolal na pomoc svého pána, který byl ještě daleko v kopcích. Kojoti ho roztrhali na kusy, asi patnáct metrů od místa, kde chtěl zadávit kojoti mládě.

Tita zvedla zachráněného benjamína a pak se Sedlem pomalounku a spokojeně kráčeli k nově zbudovanému doupěti. Tam se celá rodinka zase shromáždila, daleko od nebezpečí dalších útoků vikáře Jakea a ostatních jeho druhů.

Mláďata tam žila v míru a pokoji, dokud matka neskončila jejich výchovu, dokud se každé z nich nenaučilo prastaré moudrosti stepí a dokud nepoznala, že jim rančeři vyhlásili neúprosnou válku, která byla vnucena nejen jim, ale i jejich dětem a dětem jejich dětí.

Stáda bizonů zmizela. Podlehla puškám lovců. Antilopy vymírají. Psi a olovo – to je víc, než mohou vydržet. Jelenci ustoupili před sekyrami a ploty. Původní obyvatelé badlandského kraje se rozplynuli jako sníh v nových životních podmínkách. Ale kojoti už nemusí mít strach, že vymřou. Jejich ranní a večerní zpěvy zaznívají stále z osamělých pahorků, tak jako zněly před mnoha a mnoha lety, kdy se pláně ještě hemžily zvěří. Kojoti se naučili poznávat smrtelná znamení pastí a jedu, vědí, jak přelstít vetřelce a psa – a změřili svůj důvtip s důvtipem lovců. Naučili se, jak žít a prospívat v zemi člověkovy hojnosti, navzdory tomu nejhoršímu, co jim člověk může udělat. A byla to Tita, které kojoti vděčí za toto naučení.

KRAG

I

Zíral jsem na rozeklanou vrchovinu daleko na severozápadě. Šedivě purpurové skály protkávaly pestré teplé barvy, nově zrozené barvy horského jara, nejúchvatnějšího na celém světě. Neboť kde není zimy, nemůže přijít ani pořádné jaro. Temnota je mírou jasu. A proto v této zemi dlouhé, předlouhé zimní noci, v níž příroda po šest tvrdých měsíců skrblí radostmi a pak přizná své dluhy a najednou je zaplatí, je jaro slavnou náhradou za minulost. Šest měsíců temna je zaplaceno jediným rozmachem nejštědřejší radosti. Dnem účtování je poslední máj. Pak jaro, vznešené, oslnivé, šestimocné jaro, roztančí karneval života na každém pahorku.

I bručounský Gunder Peak, trčící ze severního hřebene, drobátko rozjasní zachmuřenou tvář. Vrchovina září všemi květy, kterým by bývala mohla dát vyrůst v ztracených šesti měsících; a přece vidíte pouze jediný. U vašich nohou, vedle, před vámi, kam jen oko dohlédne, kvete v širokánských záhonech purpurový vlčí bob, v klikatých a rozházených pruzích kolem dokola. Jeho květy se mihotají na nejvzdálenějších svazích jako odpočívající purpurové obláčky.

Vítr, ačkoliv je už hluboký květen, je však stále studený a tůně stále ještě vyprávějí o nočních mrazících. To vane Bílý vítr. K nebí se protahují nafouklé mraky, aby ze sebe vzápětí vysypaly na celou vrchovinu a její záhony květů znovu sníh. Krajina se změní v zimavě

bílou pláň a květy jeden po druhém mizí. Jen vlčí bob na statných a pevnějších stvolech dokáže dlouho odolávat bílému nepříteli. Skloní

pod jeho tíhou hlavice květů, ty se však díky nepříjemnému větru záhy otřesou a vysvobodí, vzdorně napřímí, jak se sluší na královský purpur. Sotva sněhová vánice ustane, mraky se odvalí a modré nebe pohlédne na běloskvoucí hřebeny hor, na jejichž svazích se znovu objeví v záblescích záhonů, kruhů i křivolakých pruhů něžné purpurové květy. A napříč hřebenem leží ve sněhu dvě dlouhé stopy.

II

Pozdní sníh je dobrý pro stopaře, a tak se Scotty MacDougall chopil pušky a vydal se do ošlehaných skal za svou chýší u Tabákového potoka, k dobře známému hřebenu Ovčí hory. Široká, bílá náhorní planina s keříky vlčího bobu Scottyho nikterak nepřitahovala a nebudila jeho zájem, dokud nenarazil v čerstvém sněhu na dvojitou stopu. Na první pohled ji přečetl – dvě větřící vzrostlé horské ovce, brouzdající krajinou sem a tam. Scotty šel chvíli po stopě a zjistil, že ovce jsou neklidné, ne však vyplašené, a prošly tudy před necelou hodinou. Putovaly zřejmě z jednoho úkrytu do jiného. Jednou nebo dvakrát zalehly k odpočinku, aby za chvíli vstaly a pokračovaly ve své cestě. Hladem zřejmě netrpěly, neboť hojnost potravy ležela nedotčena.

Scotty obezřele vykročil, odhadl vzdálenost a sledoval stopu, aniž se držel otisků. Tu náhle uskočil za skálu, na jejímž konci zahlédl zarostlé doupě. Sotva se ukryl, vyskočily odtud dvě ovce.

Strhl pušku a v okamžiku by jedna nebo obě padly, kdyby Scottyho oko, dříve než stiskl kohoutek, nespočinulo na dvou malinkatých, sotva narozených jehňatech, která se postavila na dlouhé nejisté nohy a váhala, zda se rozběhnout k němu, či jít za svými matkami.

Staré ovce ostře zabečely na poplach a daly se na útěk. Rozpaky jehňat se rozplynuly. Cítila, že patří k tvorům, kteří vypadají a páchnou jako ona samotná, a proto klidně obrátila nejistý krok za matkami.

Scotty by býval mohl zastřelit kteroukoliv z ovcí, případně obě dvě, protože stál od nich vzdálen necelých dvacet metrů, jenže v člověku tkvi nějaký neuvědomělý pud, divoká touha „ulovit živé“. A tak Scotty, aniž uvažoval, co si s nimi vůbec počne, odložil pušku na bezpečné místo a rozběhl se za jehňaty. Jenže zoufalé matky stačily svá mláďata varovat. Tvorečkové v mžiku pochopili, že by se měli cizinci vyhnout. Sotva vyrazil, proměnil se jeho útok v konečný signál! A tak poprvé ve svém krátkém životě poznali nebezpečí a pudově hledali záchranu v útěku. Nebyli na světě snad ani hodinu, ale příroda je vyzbrojila celou řadou neocenitelných instinktů. Ačkoliv běh jehňat nelze srovnávat s krokem dospělého muže, prokázala ihned docela prostou vlohu k uskokům a kličkování, a proto Scotty neuspěl – což vlastně předpokládal.

Obě matky po celou dobu pobíhaly kolem, žalostně bečely a pobízely maličké k útěku. Scotty však dále zkoušel své štěstí, plašil je víc a víc, ale jehňata dávala do svých slabých končetin všechnu sílu a snažila se stůj co stůj dostat k matkám. Lopotící se človíček nebyl schopen chytit ani jedno, i když je měl obě už několikrát na dosah ruky. Tuto nebezpečnou honičku začaly velmi brzy a dovedně řídit vystrašené matky. Důmyslně odvedly mláďata z křoviska na pevnou půdu, čímž získala výhodu a ta zahnala jakoukoliv únavu. Scotty, pobíhající hned sem, hned tam, si ani neuvědomil, že to všechno vedou staré ovce, a tak se jim záhy podařilo dosáhnout nejnižšího výběžku hory Gunder Peak, rozježeného, rozeklaného skalního útesu, na nějž se matky uchýlily. Zde mláďata pocítila novou sílu, stejně jako kachňátko vstupující poprvé do vody. Jejich černá kopýtka se pevně zachytila na kluzké skále, což žádná lidská noha nedokáže, a poletovala s nově nalezenými horskými křídly jako pírka, až je ovce odvedly z dohledu.

Měla štěstí, že si Scotty odložil pušku, protože ovci i ze vzdálenosti jednoho sta metrů čeká jistá smrt, stiskne-li tento lovec kohoutek. Právě se úprkem vracel pro svou zbraň, ale dřív než jim mohl uškodit, zahalila celý vrcholek hustá mlha. Tentýž Bílý vítr se zrádným sněhem, který je prozradil nepříteli na život a na smrt, zaclonil lovci rozhled. A tak Scotty mohl teď jen v němém údivu zírat na útes a tiše mumlat: „Ty malý čerti, ty malý čerti – pro mě moc čiperný, a to sou sotva hodinu starý.“

Teď si teprve plně uvědomil příčinu jejich neklidného putování, kterou vyčetl ze stop.

Zbytek dne strávil neúspěšným lovem a vrátil se až večer, aby ukojil kusem slaniny ukrutný hlad.

III

Rozeklané skalní útesy nejsou pro ovce vyvoleným domovem, nýbrž bezpečným a posledním útočištěm. Jakmile se tam octly, ztratily matky veškerý strach a od té chvíle po celé další týdny dbaly, aby se na pastvu nikdy nevydávaly do otevřené krajiny, daleko od svého přístavu mezi útesy.

Jehňata pocházela ze statného stáda a rostla tak rychle, že za týden zesílila a dokázala držet krok s matkami, kdykoliv se ve skálách objevil jaguár a donutil je k závodu o život.

Sníh napadavší o narozeninách jehňat v několika hodinách opět zmizel a všechny kopce zazářily jako travnatý koberec posázený květy. Matkám skýtal hojnost potravy, což přinášelo to nejlepší právě mláďatům. Ta jenom vrtěla krátkými ocásky, když cucala sladké mléko.

Jedno z mláďat, jež se od druhého lišilo zvlášť bílým šňupáčkem, bylo robustně stavěné, zatímco jeho kamarád, štíhlý a půvabný, se už za několik málo dní po narození chlubil malými růžky.

Pěkně se k sobě hodili, a tak buď skotačili a pobíhali za svými matkami, anebo spolu po celý boží den zápasili. Sotva se jeden z nich vyřítil k útesu, druhý se pustil za ním a pokoušel se ho trknout. Nebo když přišli k svůdnému hrbolku, hned se pustili do hry „To je můj hrad“, hry staré, co svět světem stojí. Jeden vyskočí na kopeček a brání tomu druhému, aby se k němu dostal. Podupává kopýtky, třese malou kulatou hlavou a tak dává svému sokovi najevo, že ON je pánem hradu. Pak skloní své pěkně narůžovělé uši, huňaté hlavy se srazí a oba začnou nevinně koulet hnědýma očima, aby vypadali jako zuřivé lítice. Strkají se a zápasí tak dlouho, až jeden z nich je donucen jít na kolena. Pak se otočí a vyhodí kopýtky, jako by chtěl říct: „Já vůbec ten tvůj starý zámek nechci, abys věděl“, ale hned se usvědčí ze lži, neboť vzápětí si vyhledá jiný kopeček, s nejzuřivějším výrazem se na něj postaví, zadupe a začne třást hlavou, což v jejich řeči znamená, že je připraven k boji, a bitevní scéna se opakuje.

V těchto utkáních převážně vítězil Bělonosek, protože víc vážil. Zato Roháček vynikal v závodech. Jeho čilost byla k neuondání. Mohl metat kozelce a skákat od rána do večera.

V noci spal každý u své matky v nějakém chráněném koutku, odkud mohli spatřit východ slunce, nebo spíš v takovém, v němž ucítili teplo prvních paprsků, což bylo to nejdůležitější. A neúnavně čilý Roháček byl na nohách vždy první. Bělonosek projevoval sklony k lenivosti, zůstával nejdéle schoulen do klubíčka a denní činnost začínal vždy poslední z celé rodiny. Jeho sněhový nos mu pěkně slušel k bílému flíčku vzadu, jak to mívají všichni bighorni – ovce tlustorohé –, jenže jej měl větší a bělejší, než obvykle bývá, což bylo tak pokušitelské znamínko, že Roháček nikdy neodolal a využil každé příležitosti, aby na něho zaútočil. Každé ráno s rozkoší probouzíval malého přítele nehorázným trknutím na toto bílé místo.

Horské ovce se obyčejně pohybují v tlupách, a čím více jich je v tlupě, tím menší nebezpečí – více očí více vidí. Ale lovci v kootenayském kraji jsou již odpradávna velmi čilí. Obzvláště Scotty vyniká neúnavností. Střecha jeho chýše byla poseta nejvzácnějšími beraními rohy a uvnitř ležely hromady ovčích kožešin čekajících na kupce. A tak stáda bighornů se zmenšila na několik roztroušených tlup, z nichž největší čítala necelých třicet kusů, a mnohé – jako to, o kterém vyprávím – mělo jen tři až čtyři ovce,

V prvních čtrnácti červencových dnech vyšel Scotty jednou nebo dvakrát na ovčí pastviny a pušku měl stále připravenou, neboť pro něho údobí odstřelu zvěře nikdy nekončilo. Ale pokaždé ho ta či ona ostražitá matka už z dálky spatřila a rychle ostatní odvedla nebo krátkým, zvláštním zafrknutím celou tlupu varovala, aby se nehýbaly; pak zůstaly stát jako sochy. Jen tak uniknou nebezpečí, neboť jediný sebemenší pohyb by znamenal jistou smrt. Když nepřítel zmizel z dohledu, rychle změnily směr a pádily na opačnou stranu pastvin.

Jednoho dne však, sotva zahnuly za borový les, zvětřily nějaký neznámý pach. Zastavily, aby zjistily, co to je, když na ně ze skály vyskočilo obrovské černé zvíře a srazilo Bělonoskovu matku.

Roháček se svou matkou ze strachu uprchli a rosomák – neboť to byl ten nepřítel – v mžiku ukončil život Bělonoskovy matky. Než se pustil do hodování, skočil ještě na Bělonoska, jenž zůstal stát jako omráčený, a s milosrdnou nemilosrdností jej položil vedle ní.

IV

Roháčkova matka nebyla tvor vysoký, zato však svalnatý. Rohy měla delší a ostřejší, než u ovcí bývá, což je znak druhu nazývaného špičatci. A vlastnila také pořádný ovčí rozum. Kraj nad Tabákovým potokem se stával měsíc od měsíce nebezpečnějším, hlavně díky Scottymu, a tak záměr ovčí matky opustit tyto končiny ranní tragédie urychlila. Prchala divoce po svazích Gunder Peaku, než však přeběhla přes nějaký pahorek, vždy se zastavila a opatrně se rozhlédla na všechny strany, ztuhlá jako skála porostlá lišejníkem, a pozorně přehlížela krajinu kolem dokola.

Jednou, když se takto rozhlížela, spatřila za sebou na pastvisku temnou, pohybující se postavu. Starý Scotty to byl. Musel by ji spatřit, jenže ona zůstala stát, napjatá jako struna, a tím unikla jeho pozornosti. Sotva muž zmizel mezi skálami, upalovala ještě rychleji než předtím, s malým Roháčkem v patách. U každého horského hřebene se znovu pečlivě rozhlédla, a když nespatřila dalšího nepřítele, tiše pokračovala v cestě. Tak plynul tento den teď už mnohem pomaleji, neboť nebezpečné území zůstalo daleko za ní.

K večeru, právě když stoupala po hřebeni pnoucím se nad řekou Yak-in-i-kak, zahlédla před sebou pohybující se stíny. Po dlouhém pozorování poznala, že mají šedou ovčí barvu, bílé proužky na nohách a bílé skvrnky na čele i na pírku. Kráčely proti větru. Proto se skryla a pomalu se snažila dojít na jejich stopu, což se jí brzy podařilo, a tak si ověřila, že její domněnka byla správná: byly to stopy dvou mohutných bighornů. Jenže stopy jí také prozradily, že jsou to berani. Podle společenských mravů horských ovcí tvoří berani samostatné společenství a ovce s jehňaty také. Nesmějí se vzájemně stýkat ani vyhledávat přítomnost jeden druhého, kromě časné zimy, slavnostních měsíců údobí lásky a páření.

Roháčkova matka s ostrými rohy, Špičatka, opustila stopu a přešla přes vodní předěl s radostným vědomím, že se dostala do ovčího kraje. Přes noc si odpočinula v nějakém doupěti a příštího rána pokračovala v další cestě. Za pochodu se popásala. Náhle zavětřila a zůstala stát. Pak vykročila po pachu. Záhy se přidal další a ještě další, pachy se prolínaly, ale to už věděla, že objevila stopu ovčí a jehněčí tlupy. Šla po ní stále dál, zatímco Roháček poskakoval kolem ní, zarmoucený nad ztrátou kamaráda, nicméně vyvádějící za dva.

Za několik minut zahlédla ovčí tlupu, něco přes dvanáct kusů všeho všudy. Opatrně vykoukla přes skálu, takže ona je spatřila první. Sotva však Roháček vystrčil svou kulatou hlavu, aby se také rozhlédl, uviděla jej ostražitá matka tlupy. Ihned dala znamení a celá tlupa se proměnila v sochy s hlavami obrácenými jejich směrem. Teď přišla na řadu Roháčkova matka. Vystoupila, aby ji všichni uviděli. Tlupa se tryskem pustila přes kopec, ale potom zahnula doleva, zatímco Roháček s matkou se pustili doprava.

Tak si své pozice udrželi. Předtím větřila tlupu ona, teď celá tlupa větří ji. A jelikož už poznali její zevnějšek, věděli, že její „pověřovací listiny“ jsou v pořádku. Začala se k tlupě opatrně přibližovat. Vedoucí ovce jí vyšla vstříc. Obě krátce zabečely a navzájem se prohlížely. Vůdkyně tlupy zadupala kopyty a Špičatka se připravila k boji. Souboj začal. Hlava třeskla o hlavu. Strkaly se vší silou, pak náhle osamocená matka uskočila a výsadou ostrého rohu zasáhla ucho sokyně. Boj se zostřoval. Sokyně cítila, že se karta obrací proti ní, a tak zamečela a potřásajíc hlavou odběhla ke svým přátelům. Matka kráčela pomalu za ní a Roháček, docela vyvedený z míry, se kryl po jejím boku. Stádo se dalo na útěk, ale za chvíli se kruhem vrátilo, a protože Špičatka stála a nehnula se z místa, ovce ji obklopily a tím jí daly najevo, že teď patří k nim. Pro matku touto obřadností vše skončilo. Ale Roháček si musel zajistit své postavení sám, neboť ve stádu poskakovalo sedm či osm jehňat. Většina z nich Roháčka převyšovala velikostí i stářím, a tak mu připravila, jak to bývá i u ostatních zvířat, coby neznámému příchozímu perné chvilky. Jen proto, že byl pro ně cizinec. První, co okusil, byla neočekávaná „rána“ zezadu. Když právě totéž s chutí prováděl kdysi Bělonoskovi, zažíval vždy neuvěřitelnou rozkoš, jenže tentokrát mu trknutí žádnou radost nezpůsobilo. Dostal zlost. Sotva se otočil, aby čelil protivníkovi, napadlo ho jiné jehně z opačné strany. Ať se obrátil kamkoliv, vždycky narazil na některé z jehňat, které ho trklo tak, že až Roháčka donutilo k útěku a hledání ochrany u matky. Samozřejmě že ho ochránila, jenže tam nemohl stát donekonečna, a tak zbytek dne přinesl ubohému Roháčkovi mezi novým stádem jen utrpení, jež ostatním působilo velkou radost. Zachvátila ho posvátná hrůza z jejich počtu – a vůbec ten nenadálý zvrat –, takže nevěděl co si počít. Jeho čilost mu pomáhala jen částečné. Druhého dne hned zrána mu bylo jasné, že jehňata hodlají pokračovat s legrací na jeho účet. Jedno z nich, největší, byl malý, ale statný beran. Neměl sice ještě rohy, ale až vyrostou, jistě budou jako on: silné, zahnuté a tvrdé, dopředu vystrčené, jinými slovy krásné, takže ho můžeme označit Krasavec. Přiběhl k němu, Roháček se postavil, napřed na zadní – jak je zvykem u ovcí – a hned dostal jaksepatří tvrdou ránu. Natáhl se jak dlouhý tak široký na zem, ale hned zase vyskočil, dodal si kuráže a postavil se svému tyranu na odpor. Jejich malé hlavy se srazily bez rámusu, jako vlněná klubíčka, ale oba chtěli zvítězit. Roháček se už cítil ve své kůži a vrhl se na svého protivníka. Strčil však prudce hlavou do jeho hřbetu a octl se za ním. V okamžiku se otočil a využil svých neobyčejných výhonků rohů. Sotva jej jednou nebo dvakrát rýpl do žeber, tyran se obrátil a utekl. Ostatní jehňata sledující tento souboj rázem pochopila, že nováček je udatný, a přijala ho mezi sebe. Roháčkovo utrpení skončilo.

V

Často slýcháme, že prastaré společenské formy, pravidla a zvyky jsou jen k smíchu, jako by byly vynálezem tyranie hloupého člověka. Existují opravdu důležité zákony, jako třeba gravitace, které byly už dávno před počátkem lidské společnosti a vytvářely ji, když se objevila. U divokých zvířat vidíme, jak se tyto zákony rozvíjejí zároveň s mentálním vývojem toho či onoho druhu.

Když se na sedlákově dvoře objeví nová slepice nebo kráva, sama si musí najít své místo a musí se zařadit podle svých schopností a síly. Té síly, která jí už kdysi dávno určila místo v žebříčku. A nikdo se nemůže dostat výš bez boje se všemi, které chce předejít. Na některé z příčlí tohoto žebříčku musí příchozí nováček najít místo, a pokud je nezíská, znamená jeho život nepřetržitý boj.

Síla, odvaha a aktivita nepochybně upevňuje v mnoha případech postavení toho či onoho jedince, jenže moudrost a prozíravost má

mnohdy větší důležitost. Kdo je vůdcem tlupy u divokých zvířat? Rozhodně ne vždy nejsilnější a nejdivočejší jedinec. Může je snad pohánět, ale nikoliv vést. Vůdce není volen formálně jako mezi lidmi, nýbrž pozvolna vybírán, a tak tedy jen onen jedinec, jenž zapůsobí a přesvědčí ostatní, že on či ona je ten nejlepší, hodný následování, ten se stane vůdcem. Ujme se vlády s plným souhlasem ovládaných. Je zvolen naprosto jednohlasně, neboť objeví-li se ve stádu někteří, co jej odmítají poslouchat a následovat, svobodně

odcházejí jinou cestou. U mnoha druhů zvířat žijících ve stádech bývá vůdcem – jehož odvaha a statečnost mnohokrát obstála v těžkých zkouškách a jenž vdechl ostatním důvěru ve svou prozíravost – obyčejně starší samice, a ne nejsilnější samec. Tak tomu je obzvláště u losů, bizonů, stejně jako u letních ovčích tlup.

Ovčí tlupa z Gunder Peaku se skládala ze šesti či osmi ovcí s jejich jehňaty, tří až čtyř ročních mláďat a jednoho mladého dorůstajícího berana, asi dvouletého, který se právě začíná pyšnit svými nádhernými rohy. Byl největším členem tlupy, ale v žádném případě nejdůležitějším. Stádo vedla stará moudrá ovce, ne ta, která se pokoušela o souboj se Špičatkou, ale menší ovce s krátkými podsaditými rohy – matka malého tyrana Krasavce. Ovce tuto vladařku následují ne proto, že ji musí poslouchat, nýbrž proto, že jsou při ní bezpečny. Věří v její moudrost. A ačkoliv si nedávají jména, vědí to. Proto ji budu nadále označovat jako Moudrá.

Špičatka byla velmi čilá ovce, v plném rozkvětu, chladnokrevná, prozíravá, s bystrým zrakem a čichem i sluchem a stále ve střehu. Proto vždy po každém třetím kroku zvedla hlavu, rozhlédla se, a když spatřila něco podivného nebo pohybujícího se nepřítele, nepřestala pozorovat, dokud nezjistila, co to je. Pak se dále pásla, nebo v opačném případě zdlouha zabečela a ostatní zůstaly stát jako sochy. Pochopitelně dělala totéž co všechny ostatní, ale kupodivu mnohem lépe. Moudrá se zřídkakdy pásla daleko za ní a mnohdy ji předběhla v pozorování a navíc znala lépe tyto končiny. Obě dvě měly téměř stejné schopnosti a Moudrá brzy poznala, že v Roháčkově matce má nebezpečného soupeře – co do postavení vůdce tlupy.

Členové této tlupy však měli své vrtochy a libůstky. Jedna z ovcí dávala přednost lenivějšímu způsobu pastvy, a proto se krmila v kleče, ostatní ovce ji nenapodobovaly, neboť věděly, že to není k ničemu. Důsledek takové pastvy se projevil bolavým mozolem na ohbí pod kolenem. Zvětšující se mozoly a nevhodné užívání předních nohou začaly slečnu Kolenatou okrádat o její pružnost. Už nedokázala svižně uskočit jako ostatní. V běžném ovčím životě to příliš nevadí, ale přijdou chvíle, kdy je svižnost velmi potřebná. Všechna zvířata, která zachraňují život útěkem, si vyvinula smysl pro uskoky, běhat cik-cak, jak se říká. pro zajíce je to nejúčinnější obrana, napadne-li ho liška či lovecký pes, stejně jako pro králíka, když ho zaskočí divoká kočka. I jelen tak unikne vlkovi a kličkování využije sluka, aby se dostala z bažiny nebo v nouzi tak přelstí i nejobratnějšího střelce a rychlost jestřába, dokud nebezpečí nepomine.

S ještě jeden divný člen patřil k této tlupě, malá, nervózní ovce. Místo aby při varovném zameknutí Moudré strnula jako kámen, pobíhala vždycky rozrušeně sem a tam a nervózně se vrtěla.

VI

Uběhlo několik týdnů s různými vzruchy a útěky, ale tlupa měla dobré strážce, a tak se nic nepřihodilo. Jakmile se však přiblížilo léto, zmocnil se ovcí zvláštní, horečnatý neklid. Dlouhé minuty postávaly bez hnutí, nepřežvykovaly ani se nepásly. Projevovaly se na nich známky špatného trávení a neustále hledaly, aniž věděly co. Jakmile však pocítila malátnost a nechuť k pastvě Moudrá, okamžitě uchopila celou záležitost do svých rukou. Vedla tlupu níže položenými svahy a zalesněnými částmi kraje až do nížiny. Kam mířila? Většina z nich tou cestou kráčela poprvé. Roháčkova matka pociťovala nedůvěru a neustále se zastavovala, nemilovala příliš tyto zlověstné a zrádné končiny. Kdyby se kdokoliv z tlupy rozhodl zůstat a vrátit se s ní zpět, určitě by se od tlupy odtrhla. Ale matka stáda klidně kráčela dál. Všichni ji lhostejně následovali, protože její rozhodný klid jim dával důvěru. Když se octli daleko za hranicí jejich bezpečnosti, matka nastražila uši a zírala na krajinu před sebou. Ti, co stáli blízko ní, také zbystřili pozornost, netrápil je ani hlad, ani žízeň, ale jejich žaludky prosily o něco, co – jak cítili – bylo konečně na dosah. Před nimi se objevil široký svah a na něm bílý pruh. K jeho hořejšímu konci odvedla Moudrá svou tlupu. Nepotřebovali nic vysvětlovat; břeh a všechno kolem se bělalo něčím, co ovce dychtivě lízaly. Něco tak lahodného ještě nikdy neokusily! Zdálo se, že se toho nemohou nabažit. Lízaly a lízaly, až najednou pocit vyschlých krků zmizel, horečnatost se vytratila, bolesti v hlavách polevily, píchání ustalo a žaludkům se vrátil příjemný pocit. Malátnost se rozplynula a vše bylo, jak má být. Jako by se napily životodárného léku – byla to pouhá, obyčejná sůl.

A tu právě potřebovaly – k tomuto ozdravujícímu prameni je přivedla moudrost jejich matky.

VII

Pro mladé zvíře není nic prospěšnějšího než poslušnost. Poslušnost k matce je to, která mu dává výhody jejích zkušeností, aniž je samo muselo draze získávat. Odvaha je dobrá; rychlost a síla jsou dobré; ale nejlepší odvaha, rychlost a síla zůstávají daleko za matčinými zkušenostmi, které jsou mláděti vždycky k službám, pokud chce poslechnout. Rozum je všemocný, ale mezi mladými bighorny je poslušný blázen mnohem lepší než nejmoudřejší svéhlavé jehně, které si často přivodí smrt.

Hodinku nebo dvě se tlupa zdržela u lizu, dokud se ovce nenasytily, a pak se Moudrá vydala zpět na jejich pastviny. Tráva v údolí byla neobyčejně chutná, šťavnatá, živná a bylo jí tu hojnost. Jehňata se pásla a plně vychutnávala nejvybranější sousta. Avšak tyto pochoutky rostly právě pod lesy v údolí se všemi jeho skrytými nebezpečími. Moudrá i Špičatka toužily po bezpečí důvěrně známých pastvin. Vyrazily a ostatní ovce, i když neochotně, by je bývaly následovaly, jenže malému Krasavci příliš zachutnala vynikající a bohatá potrava. Nechtěl odejít. Matka si ho nevšimla, až když se ozval jeho bekot, vrátila se. Ne že by tvrdohlavě odmítal jít s tlupou, ale otálel tak dlouho, že se zatím všechny ovce vrátily zpátky a pustily se do hodování také. Soumrak zastihl celou tlupu ještě v údolí, a tak nezbývalo nic jiného než zůstat na noc v lese nad údolím.

Kuguár nenadělá příliš hluku, když se plíží za svou kořistí; našlapoval jako stín, ani větvička nepraskla pod obrovským a hladovým zvířetem, pokud jeho tlapa náhodou nezavadila o malý kamínek, který se rozkutálel po břehu dolů. Způsobil docela nepatrný šramot, ale Roháčkova matka jej zaslechla, mekla varovné znamení svému mláděti a navzdory husté tmě se vyřítila jako šíp směrem k bezpečnému domovu a známým pastvinám. Vzápětí stály na nohách i ostatní ovce, ale to už byl kuguár mezi nimi. Moudrá vyskočila a dala znamení svému Krasavci, aby ji následoval. I ona zamířila k náhorním pastvinám – zachránila se. Jenže její jehně, vždycky umíněné, si myslelo, že ví lépe, jak se zachránit. Teď tu stálo naráz opuštěné, a proto zoufale zabečelo: „Matko!“ Rázem zapomenula na vlastní nebezpečí a přiřítila se jako blesk do údolí – jen pro svou smrt. Kuguár ji zadávil. Jiná ovce se dala na útěk a hned další, ve zmateném úprku a chvatu. Po každé z nich kuguár skočil, ale obě se vyhnuly jeho drápům obratnými skoky a kličkami a tak se jim podařilo uniknout. Poslední ze všech se vyloudala ubohá slečna Kolenatá a namířila si to ke skálám, když ale na ni kuguár skočil, neunikla. Schopnost, která by ji bývala mohla zachránit, už dávno ztratila, a tak teď padla.

Vysoko na svahu běžely ovce za tou, která je vedla. Jedna za druhou ji doháněly, neboť zvolnila rychlost, a tu viděly, že matkou tlupy se stala Špičatka. Od té chvíle již nikdy nespatřily Moudrou, a tak poznaly, že ji kuguár zabil.

Když se tlupa opět srotila a uklidnila, vrátila se zpět, aby si prohlédla místo neštěstí. Z údolí k nim náhle dolehlo slabounké jehněčí zabečení. Ovce nastražily uši a čekaly. Nebylo by moudré odpovědět příliš rychle, nepřítel zná všelijaké léčky. Ale hlas se ozval znovu – tak důvěrně známý bekot jednoho z jejich stáda. Roháčkova matka dala znamení.

Ozval se rachot kamení, dupot a škrábání na břehu, ještě jedno znamení udávající směr a najednou se objevuje malý Krasavec – teď už sirotek.

Sám to ještě nevěděl. Den se však chýlil k soumraku a matka se mu dosud neozvala ani na jedno plačtivé volání, a když i jeho žaludek počal volat po něčem jiném, než je tráva a voda, pochopil svou bezútěšnost, kterou n vyjadřoval neuvěřitelně naříkavým „bééé“. Když přišla noc, trápila ho zima a hlad. Musí se k někomu schoulit, nebo zmrzne. Nikdo si ho příliš nevšímal, ale Špičatka, nová matka stáda, mu na jeho toužebné volání odpověděla. Přiběhl k ní právě ve chvíli, když sama uléhala, a tak se u ní zahřál, zrovna vedle dávného nepřítele, mladého Roháčka.

Ráno se Špičatce zdálo, jako by byl její vlastní, alespoň do určité míry. Třel si svůj kožich o Roháčkův, a proto i po pachu jí připadal, jako by byl její. Když se Roháček pustil do matčina sladkého mléka, přijal hladový Krasavec laskavost své nové matky a přidal se z druhé strany. Tak se Roháček znovu octl tváří v tvář bývalému nepříteli, s nímž se teď rozdělil o své rodné právo. Ani on, ani matka nic nenamítali. Krasavec byl adoptován bývalou sokyní své vlastní matky.

VIII

Žádná z ovcí se Roháčkově matce nevyrovnala v rozvážnosti. Znala už dobře jejich pastviny a všechny ovce pochopily, že ona je teď povede. Stejně tak vzaly na vědomí, že Roháček a Krasavec jsou její jehňata. V mnoha věcech připadali všem jako bratři. Jenže Krasavec příliš neprojevoval své pěstounce vděčnost a vůči Roháčkovi choval stále starou zášť. Teď, když denně popíjeli stejné mléko, díval se na Roháčka jako na soka a také hned projevil svou nevoli novým pokusem opanovat ho. Jenže Roháček byl už soběstačnější a nebál se jako dřív. Uštědřil Krasavci několik pořádných a bolestivých rýpanců a jejich příbuzenský vztah byl rázem vyřešen.

Do konce letního období vyrůstali bok po boku. Krasavec statný a mrzoutský s rychle vyrůstajícími rohy, silnými a zvlněnými. A Roháček? Kdepak, tak jej už nemůžeme nazývat, protože jeho rohy zmohutněly a prodloužily se. Říkejme mu Krag, což znamená skála. To jméno mu bylo přiřčeno až po mnoha letech v kraji kolem Gunder Peaku a s ním vešel také do dějin.

Za léto přibral Krag i Krasavec nejen na váze, ale i na vtipu. Oba poznali všední zákony života bighornů. Naučili se vydávat správné varovné zafrknutí, kdykoliv něco spatřili, a zvláštní signál pro nebezpečí. Seznámili se se všemi stezkami a mohli jít sami ke kterémukoliv lizu širokém okolí, když cítili potřebu soli. Vyznali se v uskocích a kličkování, čímž odráželi útoky nepřátel, a stejně tak ovládali skoky se ztopořenýma nohama na kluzkých útesech a skálách. V tom dokonce Krag předčil schopnosti své matky. Byli dobře vyzbrojeni pro samostatný život. Už se sami popásali, a proto je matka dostavila, protože musela zakládat na sádlo, jak se říká, by vydržela nastávající zimu. Mladíci ani tak příliš nepospíchali se skoncováním pohodlných snídaní, ale zásoba klesala a mohutnější rohy jehňat působily matce bolest. Proto rázně zakročila a odstavila je. Dlouho předtím, než první ostrý vítr přivál na vrchovinu sníh, zjistila, že na ní už nejsou závislí, pokud se týká denní potravy.

I X

K řadě členů tlupy, které toho léta potkal krutý osud, patřil také dvojroční beran. Postrádal kamaráda ve svém věku a pohlaví a jeho povýšenost dala vyrůst troufalosti, která ho přivedla do záhuby. Jeho kůži přiložil starý Scotty na hromadu ve své chýši. Když napadl první sníh, všechna jehňata byla odstavena a musela se starat sama o sebe. Ovce ztloustly a dařilo se jim dobře. Ale sotva se zbavily mateřských starostí, už myslely na jiné věci. S prvními mrazíky a chladnými větry nastala doba páření. Ovce se rozhodly najít si partnery, a proto se vydaly do hor, do míst, kde je nejspíš najdou.

Během léta několikrát zahlédly v dálce pár statných beranů, ale výměna znamení oběma stranám vyjasnila, připomněla ovčí etiketu, a tak se jeden druhému vyhnuli. Teď však, když se setkali a vyměnili si znamení, ani ovce, ani berani se styku nevyhýbali. Mohutné a majestátně vyhlížející zvlněné rohy beranů nenechaly nikoho na pochybách o jejich mužství. Hrdi na svoji okrasu a sílu se vzepjali a obrovskými skoky se blížili k ovcím. Všechny přednosti Špičatky a jejího stáda teď najednou ustoupily ostýchavosti. Obrátily se, jako by se chtěly příchozím vyhnout. Berani je však pronásledovali a teprve po velkém manévrování jim bylo dovoleno připojit se ke stádu. Pak došlo k nevyhnutelným sporům. Oba berani až dosud žili v přátelství – a zřejmě byli dobří kamarádi. Jenže láska promění i nejlepší kamarády v soky. Přátelství mizí – milostná rivalita je nesnáší. Je to prastará historie: osten žárlivosti, vyhledávání příčiny, výzva a souboj. Tyto souboje však nekončí vždy smrtí. Berani zaútočili a jejich rohy o sebe třeskly, až z nich střípky lítaly. Po několika útocích jeden z nich, ten slabší samozřejmě, byl sražen, a sotva se postavil, dal se na útěk. Druhý ho chvíli pronásledoval, a když viděl, že soupeř nehodlá dále bojovat, vrátil se jako hrdý vítěz zpátky – požádat o své právo. V té chvíli se mu dostalo postavení sultána nad celou tlupou a se všemi radostmi.

Kraga a Krasavce si ani nevšiml. Pohlíželi na statného berana s posvátnou bázní, hned jak převzal vedení. Cítili, že udělají nejlíp, když se budou držet v bezpečí, co nejdál od tlupy a současných společenských radovánek stáda, protože tam by určitě neměli jistotu.

Silný beran v první části zimy stádo vedl. Byl to urostlý a hezký chlapík, oddaný svým krasavicím, ale ne docela bez mužské sobeckosti; staral se hlavně o to, aby vždy dostal nejlepší sousta a aby zvětřil jakékoliv nebezpečí. Potravy byla hojnost, neboť beran dobře věděl, že nemůže tlupu vodit do chráněných strží, zavátých sněhem, ale že je musí vést na pusté hřebeny vysočiny, na nichž chladný vítr smetává sníh s trávy, a pak tam, kam se nemůže přiblížit žádný nepřítel, aniž by byl spatřen. Nastalo šťastné a blahobytné údobí.

X

A přišlo předjaří, naplněné chvějivými zvuky a city. Poslušní prastarých zákonů, beran a tlupa ovcí se musí uprostřed zimy rozejít. Tento pocit v nich rostl už po řadu dní. Ovce stále míň a míň následovaly berana, a tak se mnohdy celé hodiny toulal bůhvíkde docela sám. Jednou se k nim už nevrátil a od toho dne až do konce zimy ovce opět následovaly Špičatku jako dříve.

Mláďata přišla na svět kolem prvního června. Mnohá z ovcí vrhla po dvou, ale Špičatka, teď už Moudrá, přivedla na vysočinu jen jediné, tak jako před rokem, a maličký dokonale nahradil Kraga. Strhl na sebe všechnu matčinu pozornost a neustále ji odváděl od jejích povinností ke stádu. Jednoho dne, když mládě krmila a pozorovala jeho radostně se vrtící ocásek, jedna z ovcí varovně zabekla. Všechno zůstalo stát, až na neklidnou ovci, která se právě postavila před Moudrou. Prásk! Špičatka přilehla k zemi s tlumeným „bé“. Hned se však postavila, a aniž vnímala vlastní bolest, rozhlédla se kolem po mláděti, skočila přes pahorek a prchala za ostatními. Prásk! štěkla znovu puška a stará ovce teprve teď letmo zahlédla nepřítele. Vzpomněla si – byl to muž, jenž kdysi měl už mláďata na dosah ruky. Střílel z velké dálky, přesto však kulka zasvištěla těsně kolem jejího čenichu. Jedním skokem se octla v úkrytu, změnila směr a tím se odtrhla od ostatních, pak přeskočila přes hřeben pahorku a volala své mládě, aby šlo za ní, ale své „bééé“ vyrazila také z ukrutné bolesti, protože byla těžce raněna. Rychle seskočila z útesu a zmizela za vysokým břehem. Pádila podél dalšího pahorku a stále se kryla, aby ji nepřítel nespatřil. Kryla se tak dokonale, že Scotty, ač utíkal, co mu nohy stačily, k ústí rokle, ji už nespatřil. Blaženě se však uchechtl, když našel stopu krve; ta se však brzy ztratila. Dlouho se pokoušel znovu ji najít, leč marně; musel se vzdát. Proklel svou smůlu a vracel se k zajištěné ukryté kořisti.

Špičatka se opět stěhovala i s jehnětem. Vedla sice a ukazovala cestu, ale mládě kráčelo před ní. Instinkt jí napovídal, že jen tam ve vysokých skálách najde bezpečí. Nahoru na Gunder Peak musí jít, ale tak, aby ji nikdo neviděl. Pokračovala v cestě, navzdory bolestně pálící ráně, kryta neustále horským hřebenem, a teprve za nejbližšími skálami se zastavila a rozhlédla. Nikde ani slechu ani vidu po nepříteli, avšak nikde také neviděla své přátele. Cítila, že je smrtelně zraněná. Musí uniknout do bezpečí, dokud její síla neochabne. Znovu se dala do běhu, stále výš, a maličký byl hned před ní a hned zase za ní, jak se mu zlíbilo. Neustali, dokud nedosáhli okraje lesa, ale i pak ji pud hnal stále dál a výš do hor. Vyšplhali na další vysoký útes a tu spatřila dlouhý bílý pruh, sněhovou závěj, ležící v malé proláklině. Netrpělivě k ní zamířila. Cítila pálivou bolest v ledvinách; na obou stranách jejího kožichu prosakovala temná skvrna. Horoucně toužila po ledovém dotyku, a jen doběhla k bílému pásu, klesla na bok a přitiskla otevřenou ránu do chladivého sněhu.

Takové zranění mívá jediný možný konec Dvě tři hodiny života přinejlepším a pak – inu, co se dá dělat.

A maličký? Stál a němě na ni zíral. Nechápal. Uvědomoval si pouze, že je mu teď zima a že má hlad, a také to, že jeho matka, k níž přicházel pro všechno – pro potravu, teplo, radu i něhu –, tu ležela studená a tichá.

Nerozuměl tomu. Nevěděl, co ho čeká. My však víme – několik bědných dnů a dříve nebo později nevyhnutelný konec, podle jeho síly. I havran na skále věděl – a čekal. Lépe, mnohem lépe by mu posloužila puška, tak jako jeho matce.

XI

Krag se změnil v krásného mladého berana. Vyrostl a teď převyšoval kteroukoliv z ovcí. Narostly mu mohutné, pěkně zakroucené rohy. Krasavec byl také dobře urostlý, stejně těžký jako Krag, ne však tak vysoký, a jeho rohy vyhlížely nezdravě, byly krátké, tlusté a hrbolaté.

A znovu přišel podzim a s ním nové srocování rodin. Opět se vrátil mohutný beran se starým řádem, který Krag neočekával Pomalu si už uvědomoval, že je také „muž“, a začínal projevovat zájem o určité ovce v tlupě právě v době, kdy se ve stádu objevil starý beran s nádhernými rohy a býčí šíjí. První věc, kterou udělal, bylo, že se snažil ze stáda vystrnadit Kraga. Krag, Krasavec a tři či čtyři berani stejného věku se však odsunuli sami, neboť tak káže ovčí etiketa. Jakmile mladí berani dosáhnou dospělosti, musí od stáda odejít a poznávat život na vlastní kůži, tak jako chlapci po maturitě opouštějí své domovy a odjíždějí studovat na universitu. V následujících čtyřech letech vedl Krag život toulavého mládence spolu se šesti kamarády. Stal se vůdcem, neboť zdědil po matce její vtip a bystrost, a tak se zatoulali do dalekých a neznámých končin, kde nacházeli nové pastviny, učili se a připravovali, aby se sami mohli jednou stát otci početných a zdatných rodin, neboť to je cíl a ctižádostivost každého dokonalého divoce žijícího horského berana.

Krag se nepřipojil k žádným ovcím, ne ze své vůle, spíš ho zaskočily události, proti kterým marně a zuřivě bojoval, a tak nadále zůstával jako mládenec se svou beraní partou. A udělal dobře. V té chvíli se mu to zdálo tvrdé, ale prospělo mu to, protože tím získal možnost nadále rozvíjet a obohacovat svůj vtip a sílu. Odpovědnost a přechodné radosti rodinného života jej zatím neoslabovaly. Mládenci této beraní party byli rok od roku hezčí a statnější. I nabručený Krasavec povyrostl a zesílil a změnil se v docela pohledného berana. Svůj odpor a nenávist ke Kragovi však dosud nepřekonal. Jednou nebo dvakrát sebral všechnu svoji sílu a chtěl ho zničit. Snažil se ho stůj co stůj srazit ze skalního útesu. Dostal však od Kraga takový výprask, že se pak svému nevlastnímu bratru vyhýbal na sto honů. Na Kraga bylo radost pohledět. Když skákal po rozeklaných útesech, sotva se svými kopyty dotýkal skal, letěl jako pták a vyhnul se jakémukoliv nepříteli, který by ho snad chtěl pronásledovat. Sluneční paprsky se na jeho kožichu měnily a mihotavě zářily podle toho, jak svaly měnily povrch jeho hřbetu. Připomínal spíš nějakého ducha, lehkonohého jako pára, který se nemusí bát, že upadne, a ne metrák a půl vážícího berana s pěti kroužky na svých rozích.

Takové rohy! Mládenci, kteří se podrobili jeho vedení, měli rozličné rohy, odrážející životní zkušenosti a vlastnosti i schopnosti každého z nich; drsné půlměsíce, některé silné, jiné zas tenké. Ale Kragovy rohy se v jednom ladném oblouku točily do dvou půlměsíců. A kroužky jednotlivých roků jako by samy mluvily o jeho životě: první začínající pod špičkou o jeho jehněčím údobí, v němž se hrdě tyčil dlouhý bodec, který mu tak vydatně pomáhal v jeho dětských soubojích. Další rok prozrazuje silnější a mnohem delší prsten a další dva roky svědčí o ještě robustnějším růstu. Ale poslední vypovídá o roku vydatné pastvy, dokonalém zdraví a neuvěřitelném růstu, neboť rozpětí mezi dvěma prstenci je ještě delší a širší a rohovina čiřejší než u kteréhokoliv z ostatních beranů.

Ukryty hluboko pod ochranným stínem huňatých oblouků jako vzácné drahokamy před zraky ostatních zářily nádherné oči. Tmavohnědé, když byl ještě jehnětem, nažloutle hnědé po prvním roce a teď v raném mužství zlatě jiskřivé hvězdy či nádherné drahokamy z jantaru, s dvěma nekonečně zamlženými hlubinami, skrze něž se mu v mozku rodil a zrcadlil celý pestrý svět.

Pro plně žijící bytost není větší radosti nad vědomí, že žiji, cítím, že jsem každým kouskem svého těla i ducha. Krag tuto radost prožíval v každém napětí svých dokonalých končetin, v přátelských bitkách s kamarády. Cítil rozkoš, když se jeho kopýtko přitisklo na vetchý okraj skaliska a vzápětí plul jako lehká lodička přes neuvěřitelně hrůzostrašnou propast na druhý břeh; zdolal vzdálenost, kterou odhadl s naprostou přesností. Působilo mu rozkoš vysmát se kuguárovi pružnými skoky ze skály na skálu nebo obrátit a hnát cupitající tlupu do jejích pastvin v nížinách. Z každého pohybu sálala nevyslovitelná rozkoš jeho nádherné síly. Síly a krásy. A když takovému stvoření přivěje zima i oheň lásky, která ho rozpálí do plného žáru, přivábí jeho vznešenost obdiv všech. Z rozpustilosti a bujnosti síly a moci vyskakoval pružně jako míček po rozeklaných svazích víc než metr vysokými skoky a v každém se zrcadlila rozkoš z pohybu. Tak běžel, pátral, hledal –– co vlastně? Nemohl by říci. Ale pozná, až najde. Divoce pádil dál v čele své tlupy, až narazil na stopu jiného stáda a hnán instinktem ji sledoval. Po dvou mílích tlupu spatřil – skupinu ovcí. Daly se samozřejmě na útěk, když je však berani vehnali mezi rozeklané útesy, odkud nebylo úniku, zůstaly stát a po nutných formalitách dovolili pronásledovatelům, aby se přiblížili.

Bighorni nepatří k monogamistům. Nejkrásnější beran si činí nárok na všechny ovce ve stádě a jakékoliv rušení tohoto nároku se musí řešit tuhým bojem na život a na smrt. Až dosud vládlo mezi berany opravdové přátelství, teď se to rázem změnilo. A když vznešený Krag vyskočil a zafrkl svou výzvu ostatním, aby se pokusili vzít mu právo moci, nenašel se žádný, kdo by se mu postavil na odpor. K boji nedošlo. Beranům nezbývalo nic jiného než podřídit se jeho rozkazu a ponechat jej oddanosti a obdivu „bez boje vybojovaných ovcí“.

Jestliže, jak se říkává, je krása a statečnost vítězící vizitkou na všech pastvinách zvířecího života, pak musel být Krag idolem celé své tlupy. Neboť mezi berany vypadal jako zázrak a ovce ho musely pro jeho sílu, mohutnost a nádherné rohy pokládat za poloboha, a tak okřídlená srdce a až po okraj naplněný pohár náležely teď pouze jemu.

Avšak již druhý den jeho radovánek se objevili dva berani, kteří se po chvilce manévrování přiblížili. První byl pěkné, mohutné zvíře, co do váhy stejně těžký jako Krag, jenže s většími rohy, druhý pak –– ano, zcela určitě – Krasavec. Nový beran popošel blíž, vyzval krátkým zafrknutím Kraga k souboji, pak zadupal kopyty, jako by chtěl říci „jsem lepší beran, než jsi ty, a vystrnadím tě z tvého nynějšího šťastného místečka“

V Kragových očích zajiskřilo, naježil robustní šíji, házel bradou jako závodní kůň, pak zatřásl obrovskými rohy, jako by to byly pouhé výsady, sklopil uši a vyskočil vpřed. Nepřítel vyrazil také. Jejich hlavy se srazily. Jenže cizinec měl výhodné postavení, a tak po prvním útoku zůstal souboj nerozhodnut

Berani se znovu od sebe vzdálili, odměřovali vzdálenost, pozorně sledovali jeden druhého a zajišťovali si pevnou půdu pod nohama na okraji velkého rovného skaliska. Pak zafuněli a znovu zaútočili s takovou prudkostí, až štěpiny lítaly, neboť oba byli v nejkrásnějším rozkvětu svého života. Tentokrát však byl Krag jasně úspěšnější, a proto okamžitě využil výhody k další ráně z malé vzdálenosti, ale jeho levý roh se zaklesl pod nepřítelův pravý roh a tu pocítil strašný úder do slabin z druhé strany. Jaksepatří to jím smýklo a byl by býval odmrštěn z útesu do propasti, kdyby nebyl jeho roh zaháknut mezi rohy prvního soka. To jej zachránilo, protože žádný beran nemá v zadní části těla dostatečnou váhu, aby mohl čelit prudkému výpadu druhého. Krag se znovu vyškrábal na všechny čtyři, právě včas, aby uviděl svého druhého, v té chvíli nečekaného soka, jak neodvratně vymrštěn silou a divokostí vlastního výpadu padá přes okraj skály dolů do propasti.

Trvalo hodnou chvíli, než se z hlubiny ozval vzdálený třesk dopadnuvšího těla, jenž dvěma na skále bojujícím sokům prozradil, že Krasavec na dně propasti našel smrt, kterou připravoval pro svého soukojence. Berani ve svých soubojích vždy dodržují fair play. Krasavec neobstál v čestném a přímém boji, proto se uchýlil k nepoctivé hře a sám si přivodil zkázu; ani nejstatečnější bighorn nemůže přežít pád ze skály vysoké více než třicet metrů.

Krag se teď vrhl na druhého vetřelce s fantastickou zuřivostí. Další úder – a i on padá poražen. Vzápětí povstává a opouští bojiště. Krag ho pobízel k většímu spěchu stejným způsobem, kterého kdysi proti němu používal tyran Krasavec, ale po chvíli se triumfálně vrátil k nerušenému životu se svou početnou rodinou.

XII

Scotty odešel od Tabákového potoka v roce 1887. Zvěř byla už jaksepatří vystřílena a ovci jste mohli spatřit jen velmi zřídka. Zprávy o nově objevených zlatonosných žílách v Coloradu ho odlákaly daleko na jih, a tak stará chýše zůstala opuštěná. Pět roků už panoval Krag své tlupě. Pět let ji jeho ostražitost chránila před jakýmkoliv nepřítelem, pět let spokojeného života bighornů.

Krag nesl dál myšlenky, které znala už jeho matka. Učil svou tlupu, aby se vyhýbala nížinám. Lesní mýtiny skrývaly spoustu nebezpečí a jediným bezpečným místem byly nekryté a větrem ošlehané vrcholky skal, kam se nemohl přiblížit ani kuguár, ani lovec s puškou, aniž by ho nezvětřili. I tam na náhorních planinách našel vždy nějaký liz, kde ukojili své přirozené potřeby bez dlouhého putování nebezpečnými nížinami, které kdysi pokládali za jediný pramen k zahnání svých neduhů. Učil členy své tlupy, aby nikdy neběželi po hřebenu pahorků a skal, ale vždy po některém z jeho svahů a jen tu a tam nakoukli, co se děje na druhé straně. K převzatým vědomostem přidal Krag záhy svůj vlastní objev: krytí! Objevil-li se dříve lovec znenadání v těsné blízkosti stáda, aniž ho berani či ovce zvětřili, dávali se na zběsilý útěk do bezpečí. To snad bývalo účinné v dobách luků a šípů nebo u pušek, které se musely po každé ráně znovu nabíjet, ale opakovači puška je zbraň docela jiná. Krag poznal, že v takovém případě učiní nejlépe, když se přikrčí k zemi a zůstane naprosto tiše ležet. Pak této taktice naučil i ostatní. V devíti z deseti případů takto lovce přivedl z konceptu. To si Krag nesčíslněkrát ověřil.

Pro každou rasu je prospěšné, najde-li si mezi sebou nějakého velikána. Krag znamenal pro bighorny velmi mnoho, povznesl jejich životní standard. V kraji kolem Gunder Peaku přibylo mnoho jeho potomků, kteří pronikali přinejmenším až k jezeru Kintla. Byli statnější, zdravější a mnohem moudřejší než bighornové předešlých generací, a tak jich utěšeně přibývalo.

Pět let přivodilo na Kragově zevnějšku několik změn, ale jeho tělo bylo stále zdravé, silné a samý sval jako dřív. Jeho dokonale stavěným běhům ani trochu neubylo na síle. Na hlavě se stále bělala srdcovitá skvrna a perly v jeho očích zářily jako zamlada. Avšak jeho rohy, jak ty se změnily! Jestliže dříve vyhlížely velmi neobvykle, teď představovaly skvělý unikát. Ladné prstence – vypovídající o jeho životě – tvořily už takřka dva kruhy. Ty rohy vyprávějí o radostných létech i o bojích. Zvlášť ona svraštělá a tmavější část jednoho rohu se stala svědectvím o roku, kdy celý horský masív se octl ve spárech epidemie, jež přinesla desítkám jehňat a matek smrt. Podlehlo jí i mnoho silných beranů. Ani Krag nezůstal ušetřen, ale brzy se z toho dostal a zotavil se díky statnému vzrůstu a zděděné síle. Toto neštěstí po několika měsících zanechalo pouze jedinou stopu na jeho rohu. Sotva jeden palec široká rýha na jeho rohu, vzniklá v roce 1889, svěřovala výmluvné znamení a svědectví těm, kdož takové věci dovedou rozluštit a přečíst – svědectví z doby nouze.

XIII

Starý Scotty se zase vrátil. Jako každý horal a traper putoval z místa na místo a znovu se šel podívat na svou chýši u Tabákového potoka. Mechem zarostlá střecha se propadla a Scotty rozvažoval, má-li se pustit do opravy. Nejdřív bych se měl trochu porozhlédnout kolem, rozhodl. Uchopil pušku a vydal se do důvěrně známých končin. Na té toulce zahlédl dvě obrovská ovčí stáda a to rozhodlo. Několik dní strávil doma a opravoval svůj příbytek. Pro zvěř to znamenalo návrat zla.

Scotty dosáhl teď středních let. Měl mohutné a silné ruce, avšak zrak už ztrácel na jasnosti a bystrosti. Zamlada nepotřeboval napomáhat očím, dnes si však brával dalekohled. Po celé týdny pozorně prohlížel tisíce hřebenů a pahorků a jeho oko několikrát spočinulo se zalíbením na siluetě gunderského berana. Když ho spatřil poprvé, nadšeně zvolal: „Nebesa, ty nádherný rohy!“ A pak věštecky dodal: „Budou mý!“ A hned vyrazil, aby svůj záměr uskutečnil. Ale bighornové, které znal dříve, byli ve srovnání s těmito dnešními úplní divoši. A tak ubíhal měsíc za měsícem, aniž Scotty mohutného berana jen okem zahlédl. Zato beran zvětřil Scottyho mnohokrát.

Pak několikrát objevil Kraga dalekohledem na vzdálených útesech, než se však po dlouhých hodinách lopotné chůze doštrachal na místo, nebylo po beranovi ani vidu ani slechu. Někdy skutečně utekl, ale vícekrát se stalo, že Krag se někde nablízku ukrýval a svého nepřítele se zájmem pozoroval.

Jednoho dne zavítala do Scottyho chýše návštěva, pěstitel dobytka jménem Lee, vášnivý sportovec a milovník psů a koní. Pro lov ve skalnatých horách nebyli koně k ničemu, zato nádherní vlčáci z ruského rodu tvořili při jeho toulkách neodmyslitelnou společnost. Lee Scottymu navrhl, že by stálo za to, vyzkoušet na bighornech jeho psy.

Scotty se zašklebil: „Kamaráde, hádám, že přicházíš z nekonečných plání a rovin. Počkej, až vobhlídneš ty sakramentský kouty, v kterejch se starej Krag potlouká.“

XIV

Tam, kde řeka Yak-in-i-kak opouští své rodné koryto, jižně od Gunder Peaku, leží hluboká roklina zvaná Skinklerova rokle. Je to pouhá puklina v obrovské žulové skále, ale tvoří alespoň třicetimetrovou propast. Na jih od Gunder Peaku se táhne přerývaná náhorní planina, která vplývá do tohoto kaňonu a končí jako dlouhá výspa nad zuřivě dunícím proudem řeky.

Tato náhorní rovina je ovčím rájem a Scotty, který sem náhodou zabrousil s Leem a třemi vlčáky, spatřil gunderského berana. Muži se okamžitě ukryli a nízkým žlebem pospíchali k vyhlédnutému cíli. Následovala však stará známá historie. Po jejich kořisti nikde ani stopy. Objevili sice otisky jeho kopyt, přesně na místě, kde ho spatřili, takže nešlo o žádný přelud, ale kolem dokola jen tvrdá skála a kámen, a ty odmítaly vydat jakékoliv zprávy. Není pochyb o tom, že by Scotty býval zaznamenal ve svém deníku tajemné zmizení, nebýt psů, kteří nějakou chvíli čenichali a šmejdili po všech dírách kolem a v trpasličích březových houštinách, a pak náhle propukli v hlasitý štěkot. Sotva se ozvali, vyskočilo z houštiny obrovské, šedivé zvíře s bílým znamením na čele – beran, onen nádherný beran z Gunder Peaku. Pružně, jistě, skvěle skákal, plul a vznášel se nad nízkými křovinami a rozeklanými skalisky a nesl onen zvlněný zázrak na své hlavě půvabněji než leckterá dáma své náušnice. A za ním se z různých míst široké houštiny postupně vynořovali další členové jeho tlupy a následovali ho. Lovci strhli pušky s ramen, jenže v té chvíli se vyřítili i psi a vytvořili tak právě v té chvíli nevítanou clonu té kořisti, k níž se upírala mysl obou mužů – nevyšla ani rána. Tlupa se vzdalovala jako vítr, v čele statný beran a několik metrů za ním ostatní. Připomínali tah ptáků. Na rovné pláni by snad bývali psi dohonili posledního a snad i samu nejvznešenější kořist, ale v drsných a rozervaných skálách bylo nad slunce jasné, že ovce zvítězí. Muži se rozhlédli a rozběhli se jeden nalevo, druhý napravo, aby získali lepší rozhled. Krag se odpíchl od vrcholku a vyřítil se na jih od mírně zvlněné pastviny. Nastal takřka vyrovnaný závod. Psi zkrátili vzdálenost a doráželi už na poslední ovci stáda. Pak se zdálo, že starý beran v čele odpadl a vedení se ujal jeho následovník. Dosáhli divoce rozeklaného pásu a tam ovce začaly psům pomaloučku unikat. Ještě dva tři kilometry, a zběsilý závod se přenesl na skalnatý útes, jenž končil nad šklebící se propastí Skinklerovy rokle. Uběhlo pár vteřin a řítící se zástup ovcí zahnul na poslední skálu. Hrůzou zděšené ovce se srazily do jednoho chumlu nad závratně širokým kaňonem – tři zuřiví psi a dva ještě zuřivější muži jim byli v patách. Vzápětí se Krag vymrštil jako šíp. Zahnán do úzkých, rozhodl se k boji, neboť divoce žijící zvíře nikdy neustoupí a nevzdá se. Řítící se psi nebyli už příliš daleko a nablízku svištěly kulky. Psů se nebál –– s těmi se mohl pustit do boje. Ale pušky znamenaly jistou smrt. Zbyla jediná možnost. Žulové skály po obou úbočích rokle, na jejichž dně duněla říčka Yak-in-i-kak, nejtvrději postihnou nepřítele – člověka. Od kurážných psů, dychtících po boji a nebojících se smrti, teď stádo dělily necelé dva kilometry. A za nimi se blížili dva bezohlední a nemilosrdní lovci, jásající již nad svým triumfem. Ovce čekala jistá smrt. V rokli pak snad jen pochybná možnost života. Nemohl se dlouho rozmýšlet. On – vůdce stáda – musí jednat. V okamžiku popošel na sám okraj rokle a – vzepjal se ke skoku dolů – dolů –– ne k přímému skoku na dno propasti, ne slepě. Asi devět metrů pod horním okrajem rokle trčel nad závratným jícnem skalnatý výčnělek, ne o mnoho větší než jeho hlava, jediný, který spatřil, pod ním jen hladká, svislá skála. Krag však dopadl přesně na malý útes a se sevřeným srdcem na okamžik balancoval nad propastí. Jako blesk šlehly jeho oči po dalším výběžku, jediné naději, na protější stěně kaňonu, ukrytém pod skalnatým převisem. Pružné boky a běhy se přikrčily, zachvěly a přenesly ho přes rokli, odtud zpět o něco níže na sotva znatelný výčnělek na žulové stěně – chvíli tu spočinul svými kopyty a – další skok. Dolů, dolů, od jedné skály k druhé až k poslednímu asi sedmimetrovému skoku, jenž ho zavedl do bezpečí na dně kaňonu. A ostatní ovce a berani, povzbuzeni odvážným příkladem, jej rychle následovali – dlouhý řetěz ovcí, cinkající o obě žulové stěny rokle. Kdyby býval Krag selhal, byť na jediném výčnělku, celé stádo by zahynulo. Teď se však ovce a berani doslova snášeli ke dnu kaňonu jako ptáci. Vzrušující, udivující podívaná! Hop – skok, níž a níž, jeden po druhém, jednou desetimetrový skok, podruhé třímetrový, jak míče poletující od skály ke skále, s mistrovským ovládáním těla, běhů i kopyt, s obdivuhodným smyslem pro rovnováhu. Neuvěřitelně strhující vítězství.

Jen co poslední z nich dopadla na druhý, uzoučký výčnělek v skalnaté stěně a unikla jisté smrti, zavířila nad ní ve vzduchu tři běložlutá stvoření se zoufalým vytím plným hrůzy, aby v zápětí zmizela hluboko na dně rokle. Lovečtí psi, bojovní a odvážní, se nikdy nerozpakovali svého nepřítele pronásledovat a nikdy netušili, že jejich nepřítel je daleko bystřejší. Poznali to příliš pozdě.

Tam dole, kousek od proudící řeky, se Krag konečně zastavil. Vysoko nad sebou slyšel výkřiky a hvízdot lovců! V burácejícím proudu řeky Yak-in-i-kak spatřil roztříštěnou běložlutou huňatinu směřující k moři.

Lee a Scotty stáli v bezmocném údivu na horním okraji rokle. Ovce i psi zmizeli. Scotty zamumlal několik slov, která se netýkala toho, co se právě stalo. Slova to byla krutá, rouhavá. Musel je vyslovit. Lee se dusil, sevřelo se mu hrdlo a ovládal jej vztek i bezmocnost, pocit, který nepochopí nikdo, kdo neztratil tak náhle a tragicky ušlechtilé psy.

„Brané, Rollo, Ido!“ vykřikl se skomírající nadějí. Avšak jedinou ozvěnou zazněl závan západního větru, svištící na dně kaňonu.

XV

Lee byl mladý, dobrosrdečný, ale vznětlivý dobytkář. Den dva okouněl kolem chýše. Smrt jeho přátel mu zasadila těžkou ránu. Přešla ho chuť na výlety do hor. Ovšem o několik dní později mu kouzlo nádherného počasí špatnou náladu opět spravilo, a tak souhlasil, když mu Scotty navrhl, aby se znovu vydali na lov. Došli právě k náhorní rovině, když Scotty, pozorující tu a tam dalekohledem vrcholky skal, náhle vykřikl: „U čerta! Není to támhle ten starej gunderskej beran? Myslel jsem, že se rozmázl v tý rokli!“ A ohromen údivem se posadil. Lee rychle uchopil dalekohled a poznal berana podle jeho nádherných rohů. Mladému muži se vehnala krev do tváře. Teď přišla jeho chvíle k zajištění slávy a k pomstě. „Ubohý Brané, dobrá Ido a Rollo!“

Málo zvířat je nadáno úskočností a zkušenostmi, kterými by se postavila nepříteli při přepadení a útoku. Scotty znal dobře zdejší krajinu, stejně jako zvyky nádherného berana.

„Rozhodně nepoběží po větru, a určitě se nemejlím, když řeknu, že nemá v oumyslu tyhlecty skaliska opustit. To znamená, že potáhne kolem Gunder Peaku, jestli se vůbec vodhodlá pohnout ze svýho rajónu, a tak je důležitý, po který straně se vydá. Po západní nepůjde, když se mu tam ukážu. A proto se ty postavíš na východním konci. Máš celý dvě hodiny času, aby ses tam uvelebil. Cejtím takový tušení, že si to namíří právě přes támhlety svahy.“

Lee se vydal na své stanoviště. Scotty čekal dvě hodiny, pak se přesunul na horský hřeben, mával rukama a několikrát tak přešel sem a tam. Berana sice nespatřil, ale Scotty věděl, že on jej určitě uviděl.

Pak se starý traper skrytými stezkami vrátil na jižní stranu a namířil si to přes hřebeny k místu, kde berana zjistil. Neočekával, že by tam starého Kraga našel, ale předpokládal, že beran uvidí jeho.

Lee stál na svém místě a za nějakou chvíli se před jeho zraky objevil obrovský beran, běžící lehkým krokem po svahu vzdáleném asi půldruhého kilometru od jeho stanoviště. Hned za ním poskakovaly tři ovce. Ty zmizely ve žlebu zastřeném hustými borovicemi. A když se znovu objevily na protějším svahu, upalovaly jako něčím vyplašené se staženými slechy. Vzápětí za nimi se ozval z úvozu – ne, jak Lee očekával, rána ze Scottyho pušky – divoký chór vyjící smečky vlků. Mezi skalisky mohou ovce snadno uniknout, ale v lese mezi stromy nebo v takovém terénu, který se teď před nimi rozprostíral, patřila výhoda vlkům. V minutě se smečka vlků objevila na svahu – pět rozcuchaných divokých zvířat. Pádila otevřenou plání jako zběsilá. Ovce závodící o svůj život se brzy protáhly v zástup, aby získaly větší rychlost; daleko vpředu uháněl zdatný beran; za ním asi v desetimetrových odstupech se řítily tři ovce. Čtyřicet metrů za poslední ovcí se vznášelo pět vzteklých vlků, každým skokem se přibližujících. Rovinka poněkud uhýbala na východ, zúžila se a vedla pod skalnatým ramenem. Dlouhá léta a nespočetná nebezpečí naučila ovce hledat bezpečí mezi skálami a tam teď beran své ovce vedl. Jenže ve změti náhorních bříz poslední z nich ztratila rychlost. Krátce zamečela, zamotala se do křoviska a ztratila několik dalších drahocenných metrů. Vlci jí už byli v patách, právě ve chvíli, kdy Krag se octl na okraji skalnatého hřbetu. Tu ovšem okraj skály varoval před zející hlubokou strží. Sotva Krag zaslechl úzkostné volání, obrátil se na úzké skále tváří v tvář nepříteli. Všechny tři ovce kolem něho několika skoky vběhly do bezpečí. Pak se přihrnuli s vítězným zavytím vlci. Srazili už pěknou řádku ovcí, a tak věděli, že budou brzy opět hodovat. Bez prodlení se přiblížili, jenže na tak úzkém okraji skály museli zaútočit každý zvlášť. První vyskočil vůdce smečky; jeho zabijácké tesáky však narazily pouze na tvrdou masu rohu. Krag jej odmrštil a vůdce smečky narazil hlavou do svého druha, jenž stál hned za ním, s tak děsivou energií, že je oba smetla přes sráz do skalnaté propasti. Zbývající vlci zaútočili ještě zuřivěji. Kragovi nezbyl čas, aby ustoupil a vyrazil k útoku, ale rozmáchnutí jeho obrovité hlavy stačilo. Ostré špičky rohu, trčící teď vpřed jako za jeho mládí, sekly jako kopí a srazily nejdříve jednoho, pak druhého útočníka. Teď se teprve Krag mohl vrátit a zaujmout typickou bojovou pozici a nabrat sílu. Poslední ze smečky vyrazil a Krag v divokém zápalu boje uvolnil všechny hromy a blesky, které v něm doutnaly, a zasadil huňaté příšeře tak prudkou ránu, že se vlk rozplácl na skále, a sotva dopadl, nabral ho Krag znovu na rohy a odmrštil. Pak zůstal stát na samém okraji útesu a pozoroval, jak jej rokle pohltila.

Statný beran napřímil nádhernou hlavu, zdlouha zabekl jako válečný kůň a chvíli se pozorně rozhlížel, zda se ještě neobjeví další nepřítel. Pak se otočil a svižným krokem odešel za svými ovcemi, které statečně ochránil.

Lee sledoval celý výjev ze svého úkrytu s rozzářeným a nadšeným úsměvem. Vše se událo necelých padesát metrů od jeho úkrytu. Krag skýtal, jak tam předtím majestátně stál, snadný cíl – pouhých padesát metrů! Báječný cíl. To překonávalo i nejfantastičtější Scottyho vyprávění, ale Lee toho dne viděl čin, jenž rozproudil jeho krev. Už necítil přání ukončit jeho život. Seděl s doširoka otevřenýma očima a pronesl horlivě: „Ty skvělej válečníku! Už mi nevadí, žes mi zabil mý psy. Provedls to úžasně. Nikdy ti neublížím. Odejdi v pokoji!“ Beran se však o tom nikdy nedověděl a Scotty nikdy nepochopil.

XVI

Žil jednou jeden darebák, který toužil proslavit se, ale nedařilo se mu to. A proto si usmyslel, že své jméno proslaví zničením nejkrásnější budovy na světě. Podobné touhy a přání má každý nimrod. Čím ušlechtilejší zvíře zničí, tím větší čin, tím větší jeho radost a tím větší nárok si činí na slávu.

V následujících letech spatřilo statného berana několik lovců a páslo své chtivé zraky na jeho neobyčejných rozích. Jeho věhlas se roznesl i po velkých městech. Obchodníci s podivuhodnostmi nabízeli pohádkové ceny za hlavu, která je nosila, a dávali krvavé peníze za život, jenž jim dal vyrůst. Přispěchalo sem také mnoho takových, kteří zkoušeli své štěstí a neuspěli. Pak se dal stále potřebný Scotty rozpálit velikou peněžní nabídkou a vydal se ještě se svým partnerem vyhledat berana s jeho harémem. Ale po třídenním lopotném putování nenašli ani stopu. A jelikož partner „počítal, že tyhlecty prachy se daj shrábnout snadněji“, vrátil se rychle domů.

Ale ve Scottyho zlověstně šedých očích problýskávala tvrdošíjná umíněnost a ta mu změnila tento závod v životní touhu. Vrátil se s Mitchellem do své chýše jen proto, aby se důkladně připravil na dlouhý a úporný lov. Puška, pokrývka a lulka, to bylo vše, co si vzal s sebou. Druhého dne se vydal docela sám na místo, kde opustil Kragovu stopu, a sledoval ji ve sněhu. Točila se v zákrutech, které překrývaly stopy dalších ovcí z tlupy; stále však byla zřetelná svou výraznou velikostí. Asi dvakrát přišel na místo, kde stádo ulehlo, a tu a tam si pozorně dalekohledem prohlédl celé okolí. V noci se utábořil přímo na stopách stáda a brzy zrána pokračoval v pátrání. Po mnoha hodinách došel na místo, kde se zřejmě beran zastavil a svého pronásledovatele zdáli pozoroval. Věděl o něm. Od tohoto místa se stopy celého stáda proměnily v jedinou, do dáli se táhnoucí cestičku – tlupa směřovala k dalekým pastvištím.

Scotty je tvrdošíjně sledoval. Šel celý den a v noci se v malé díře skrčil jako divoké zvíře ve svém doupěti; jen s malým rozdílem – udržoval malý ohýnek a kouřil lulku podle typicky lidské módy. Ráno pokračoval v cestě jako minulý den. Minul další den a ovce dorazily k pastvinám na jižním toku řeky Yak-in-i-kak, ležící severně od jezera Bílých ryb. Ještě jižněji se rozprostírala prérie zvaná Půlměsíční, na východ rozervaná země táhnoucí se k severnímu rameni řeky Fiathead. Tam se nacházel jejich urputný nepřítel na život a na smrt. Ovce byly na pochybách a Krag měl v úmyslu odplížit se podél nižších břehů východního svahu, když se náhle ozval výstřel a něco bolestně bodavého zasáhlo jeden roh a sedřelo mu srst na hřbetě.

Kulka na beranově rohu měla víceméně omračující účinek. Krag zůstal chvíli stát jako omámený, dal signál, jenž v naší řeči znamená: „A teď každý na vlastní pěst!“ Hned nato se tlupa roztrousila na všechny strany. Prchali naprosto nekryti.

Avšak Scottyho myšlenky se upíraly jen na Kraga. Ničemu jinému nevěnoval pozornost. Když beran zamířil rovnou s kopce na východ, chytil Scotty jeho stopu a za mofíutného klení udýchaně vyrazil za ním.

Řeka Fiathead byla vzdálena jen několik kilometrů.

Beran přeběhl po zamrzlé hladině a měnil směr podle závanů větru. Tak celý den uháněl na severovýchod a Scotty stále za ním. Pátého dne míjeli jezero Terry. Scotty tento kraj dobře znal. Krag míří na východ a tam narazí na tábory dřevorubců. Bude se musit obrátit, neboť tahle krajina je jako otevřená krabice s jediným východem. Scotty nechal stopu stopou a namířil si to rovnou na sever k jediné soutěsce, z níž musí beran vyjít. Tam čekal. Už před hodinou se zdvihl západní vítr, jediný vlhký vítr Skalistých hor, „sněžný“ horský vítr. Sotva se zvedl, začaly nad krajinou poletovat první vločky. V necelé půlhodině se přihnala oslepující sněhová bouře. Člověk neviděl na dvacet metrů před sebe. Netrvala však dlouho; za několik minut její prudkost pominula a za dvě hodiny se objevilo znovu jasné nebe. Scotty čekal další hodinu, když ale nic nespatřil, opustil své stanoviště a začal znovu hledat stopu. A našel ji – řadu důlků, převážně zavátých novým sněhem. Na jednom místě pod úskalím byla naprosto zřetelná. Beran prošel nespatřen, proklouzl mu pod ochranou sněhové bouře.

XVII

Scotty uvažoval: beran musí mít nějaký důvod a cíl pro tak odvážný útěk k východní části řeky Fiathead a tím cílem musí být jedině hory kolem jezera Kintla, které dobře znal a kde byl mnohokrát spatřen. Dnes se možná po celý den držel západním směrem, dokud vane Chinook, ale jakmile se vítr v noci změní, určitě se obrátí znovu na východ. A tak se Scotty přestal držet stopy a namířil si to rovnou k západnímu prostoru jezera Kintla, na sever, přes horský předěl k jezeru. V noci se vítr změnil. Druhého dne zrána, když Scotty pozorně prohlížel obrovské rozlohy plání táhnoucích se k jezeru, spatřil pohybující se skvrnu. Rychle se skryl a běžel, aby neznámého zaskočil. Sotva se však přiblížil k místu, k němuž mířil, a opatrně znovu vykoukl, tam, asi pět set metrů před ním na hřbetě pahorku stál on, proslulý beran. Jeden druhého mohl zřetelně vidět.

Scotty asi minutu stál nehybně a díval se na něho bez hlesu. Pak procedil mezi zuby: „Dobrá, starej brachu, na mý pušce se dočkáš svý smrti. Je to tvá smrtonosná stezka. Teď se mě už nezbavíš. Za každou cenu musím tvý rohy dostat. A tudle něco pro štěstí!“ Zvedl pušku, zamířil a vystřelil. Krag však stál přece jen příliš daleko. Nepohnul se, dokud nespatřil obláček kouře, pak rychle uskočil a kulka zbrázdila sníh v místech, kde před chvíli stál.

Beran se otočil a zamířil na východ podél divoce rozeklaného břehu jezera k hlavnímu předělu. Scotty zpočátku zůstával pozadu, ale plahočil se za ním stále dál, neboť jeho neúnavná síla se mísila s neústupnou tvrdošíjností. Zmocnilo se ho nezvratitelné rozhodnutí, jež trvá, i když mysl, rozum a čest se už dávno vzdaly pokusu, a jež dovede znásobit poslední špetku síly do šíleného výsměchu dobyvatele. Musí svou oběť dostat!

Tak kráčel dál a dále po celý den, pak se na noc utábořil a ráno znovu dál. Místy byla stopa naprosto zřetelná, jindy zase zavátá nově napadlým sněhem. Ale den za dnem utíkal a oba soupeři pokračovali na své cestě. Několikrát viděl Scotty cenu, za níž se tak lopotně žene, na dosah ruky, ale nikdy hodně zblízka. Zdálo se, jako by beran poznal, že pět set metrů je nejzazší hranice dosahu pušky, a tak dovolil člověku pouze tuto vzdálenost, bezpečný limit. Po chvíli si myslil, že je lepší, když se více přiblíží, aby věděl, kde se nepřítel nachází. Tu a tam však Scotty na berana vyzrál, předešel jej a býval by jej dostal, kdyby se nezvedl osudový západní vítr. Krag zavětřil, zavčas varován. To se však stávalo jen v prvním měsíci tohoto tvrdošíjného pronásledování. Pak mu už beran ani na chvíli nezmizel z očí.

Proč vlastně neprchl někam daleko a neošálil lovce svou rychlostí? Protože se musel pást! Muž měl zásobu sušené zvěřiny a čokoládu na mnoho dní, a dojde-li, může si zastřelit zajíce či tetřívka, rychle je upéct a celý den pochodovat s plným žaludkem. Na druhé straně beran byl nucen vyhledávat sporou trávu pod sněhovou přikrývkou. Dlouhé pronásledování se už na něm také projevovalo. Jeho oči však jiskřily jako jindy, boky stále pružné a jisté. Jen žaludek se mu svíral hlady. Oslabující hlad se proměnil v druhého nepřítele.

Neúprosný hon pokračoval dalších šest dlouhých týdnů a jedinou chvilku oddechu Kragovi poskytla sněhová bouře, když spustila svůj bílý závoj.

Pak následovaly dva týdny, v nichž oba soupeři měli. jeden druhého neustále na očích. Když Scotty ráno vstával jako vlk z promrzlého doupěte, mohl si klidně říkat: „Tak vstávej, brachu, jde se dál.“ A beran musel na nedalekém hřebeni vzdorně zadupat, zvednout nozdry, zavětřit a vykročit. Chvílemi zrychloval svůj krok, pak zpomalil, ale stále udržoval bezpečnou vzdálenost pěti set metrů. Když se Scotty usadil k odpočinku, začal se beran ihned popásat. Jestliže se Scotty ukryl, pádil beran celý zděšený k nějakému místu, kam by se nepřítel nemohl dostat nepozorován.

Zastavil-li se Scotty a chvíli prodlel v naprostém klidu, pozoroval ho beran horlivě v úplné nehybnosti. Tak kráčeli den za dnem, až uběhlo deset týdnů bez jediné události. Vznikl mezi nimi podivný a zvláštní vztah. Beran si už přivykl na pronásledujícího stopaře a pokládal ho za nevyhnutelné a nutné zlo. Jednoho dne Scotty vstal a pátral krajinou po beranovi, a tu uslyšel kdesi daleko za sebou dlouhé zafrknutí. Rychle se otočil a uviděl netrpělivě čekajícího Kraga. Vítr se obrátil, a tak Krag okamžitě změnil své postavení. Další den, sotva vyrazili k dalšímu pochodu, prožil Scotty trpké dvě hodiny přechodem řeky, kterou Krag zvládl jediným skokem. Když se octl na druhém břehu, zaslechl odfrknutí, rozhlédl se a zjistil, že beran se vrátil zpátky, aby zjistil, co Scottyho zdrželo.

Kragu! Gunderský berane! Proč se bratříš s tak nesmiřitelným nepřítelem? Proč si zahráváš se smrtí? Což všechna varování, jež ti posílá dobrý otec – západní vítr, – jsou zbytečná a marná? Jdi dál, dále, udělej všechno, aby tě vítr – otec – mohl ještě zachránit. Jen se s ním nesbližuj. Pamatuj, že sníh, který zachraňuje – může také zradit

XVIII

Tak v zimě překročili hlavní horské pásmo, hřeben za hřebenem, rovnou k soutěsce Havraního hnízda. Pak obrátil tento nepřemožitelný pár své kroky na západ přímo proti Bílému větru, dál k jihu k ranči McDonalda, až došli do Kaltonrange. Den za dnem stejný obraz únavného pochodu – dvě temné pohybující se skvrny na nekonečných zasněžených pláních. Mnohokrát zkřížily jejich stopu kroky jiných ovcí a zvěře. Jednou potkali partu horníků, kteří věděli o Scottyho výpravě na berana a teď si ho dobírali. Ten však zíral do prázdna, ani si jich nevšímal a šel dál. Častokrát se Krag snažil ukrýt své osudové stopy ve stopách míjejícího stáda. Ale Scotty se nedal oklamat. Všechny nástrahy a kličky ihned prokoukl, a tak hon pokračoval bez větších přerušení, neboť sněhové bouře ustaly. Bílý sníh se jim vyhýbal a matka příroda jim nic nevyčítala.

Na obou už byla znát únava. Den ode dne byli hubenější a oči se jim propadaly. Lovci za dobu bláznivého pronásledování zbělely vlasy. Beranova hlava a hřbet také šedivěly. Jen jeho třpytivé oči a nádherné rohy zůstávaly stále stejné. A nosil je tak hrdě jako dřív.

Každého rána muž vstával – ztuhlý, polozmrzlý a vyhublý, ale tvrdošíjně umíněný jak ďábelský pes; plížil se dál a snažil se dostat na dostřel své oběti. Krag však vždy zavčas varován vyskočil z vlastního „lože“ a nastoupil znovu k dalšímu závodu. Koncem třetího měsíce překročili znovu Galtom, ocitli se v kraji Tabákového potoka a mířili na východ ke Gunder Peaku. Zde – v Kragově rodišti – jednoho rána usedli k odpočinku, beran na hřebeni skalnatého útesu a Scotty na druhém, vzdáleném asi šest set metrů. Dvanáct týdnů vodil beran svého pronásledovatele nekonečným sněhem po horských hřebenech, až urazili trať přes sedm set kilometrů dlouhou. Teď se nacházeli tam, odkud vyšli. Scotty se posadil a zapálil si lulku. Beran se dychtivě začal pást. Dokud muž zůstane na očích, beran ze svého hřebene neodejde. Scotty to věděl velmi dobře. Stokrát si to už ověřil. Jak tak seděl a pokuřoval, vloudil se mu do hlavy ďábelský nápad. Rozvážně vyklepal lulku, zastrčil ji do kapsy, pak šel, uřízl několik březových větví a posbíral pár kamenů. Beran ho zdáli pozoroval. Pak lovec popošel až na okraj hřebene a tam postavil podivného panáka, na něhož navěsil i něco ze svého oděvu. Skryt za tímto nastraženým poutadlem se opatrně přehoupl na druhou stranu pahorku a zmizel.

Asi za hodinu se doplížil na hřeben, kde byl Krag.

Stál tam majestátně jako býk, půvabný jako jelen s rohy obtáčejícími jeho hlavu jako těžké mraky horský vrchol, a upřeně zíral na strašáka na druhém hřebeni a divil se, proč jeho pronásledovatel tak dlouho stojí, ani se nepohne. To se už Scotty přiblížil asi na tři sta metrů. Za beranem trčely nějaké nízké skály, ale mezi nimi se rozprostírala zasněžená pláň. Scotty zalehl a začal na sebe hrnout sníh, až byl celý bílý, a pak se opatrně plazil asi dvě stě metrů, aniž spustil zrak z velké beranovy hlavy. Snažil se být co nejdříve v nejtěsnější blízkosti. Krag dál civěl na strašáka a chvílemi netrpělivě zadupal. Jednou se náhle rozhlédl kolem a býval by zahlédl ve sněhu smrtelné nebezpečí, jenže jeho velký pravý roh nepřítele jeho oku zaclonil, a tak poslední malinkatou možnost k útěku propásl, Ďábelské zlo se plížilo blíž a blíž ke skálám – k bezpečnému úkrytu. Když tam konečně Scotty dorazil, chvíli si odpočinul. Krag stál necelých sto metrů od jeho úkrytu. Poprvé v životě se mu podařilo spatřit slavné rohy zblízka. Viděl jeho mohutný a široký hřbet, silnou šíji, i když se na ní už projevovala doba současného hladovění. Sledoval horký dech jeho života, jak proudí z chvějících se nozder do zimavého zimního slunce. Zahlédl i blýskavé drahokamy jeho očí. Byl očarován, přesto však – pomalu zvedal pušku.

Kam se poděla sněhová bouře? Bílá temnota zuřivého sněhu jej může ještě zachránit. Nejušlechtilejší zvíře těchto hor musí padnout jen proto, aby jeho smrt ukojila mrzký chtíč člověka? Za jedinou chybu svého života má být odsouzen k smrti?

Toho dne vládlo v přírodě neuvěřitelné ticho. Jen jednou se ozval kdesi v dáli ptačí skřek. Krag stál jako očarovaný a civěl na nehybného nepřítele.

Puška, která nikdy neminula cíl, se zvedla, řízena bystrým okem. Ale ruka, která se nikdy nezatřásla, i když vzala dvacet lidských životů, se v této chvíli zachvěla strachem.

Dvě povahy? Ano.

Záhy se však ruka uklidnila. V lovcově tváři se usadil tvrdý klid. Třeskla rána a Scotty – rychle ukryl hlavu; tak důvěrně známý zvuk výstřelu tentokrát zaduněl mezi skálami jako dělová rána. Zaslechl rachot kamení a zdlouha protáhnuté zafrknutí. Ale nehnul se a ani okem nepohlédl směrem k beranovi. Teprve po dvou minutách se uklidnil a bojácně zvedl hlavu. Zmizel?

Na bílém sněhu leží velká, šedohnědá hmota a na jednom konci jako dvojhlavá hydra trčí stočené rohy, vytesaná zpráva o skvělém životě skvělého tvora. Nahoře trčí ostré špičky, teď už poněkud omšelé, které v jeho jehněčím věku vyhrávaly souboje. Prstence rohů výmluvně připomínají těžké nemoci i první milostné souboje. Ostří rohů, na němž našlo smrt mnoho šedých vlků, jsou už zaoblená. Prstence vypovídají o Kragově životě: důkladnost a obezřetnost mu přivodila náhlý konec.

Scotty pomalu kráčel k toužené kořisti a upíral zachmuřené svůj zrak na těžce získané rohy, ale i na tiché žluté oči rozevřené a ještě nezkalené smrtí. Scotty stál jako kamenná socha. Nerozuměl sám sobě. Nevěděl, že to znamená nenadálý pád ze svahu, z něhož sám sebe hnal po celé dlouhé měsíce. Posadil se asi dvacet metrů od nádherného berana a ukousl si žvanec tabáku. Měl však vyschlý krk, a proto jej vyplivl. Nevěděl, co se s ním děje. Slova pro něho nikdy v životě nic neznamenala, jen tehdy, když klel a nadával v citovém rozhorlení.

Dlouho tak seděl mlčky a pak si povzdechl: „Kdybych moh, vrátil bych ti život.“

Zíral do dálky. Zrak spočinul na jeho kabátě na protějším hřebenu a tu si uvědomil, že je tu zima, a tak se rozběhl pro svoje věci. Když se vrátil a upřel zrak na rohy, zachvátila ho divoká nelidská rozkoš nad tělem své oběti. Rozkoš, o níž slýchával mluvit své kamarády, ale již dosud nikdy nepoznal. Zvrácená touha, která nutí pantera mazlit se a laskat s jelenem, kterého skolil. Scotty rozdělal oheň. Po chvíli, když už byl opět ve své kůži, uřízl beranovi hlavu. V této práci se vyznal a dělal to automaticky. Stáhl z berana kůži a uřízl si kus masa, aby ukojil hlad.

Pak naložil svoji trofej na ramena a vyrazil domů celý vychrtlý, zestárlý, prošedivělý a utrmácený, k chýši, již opustil před dvanácti týdny.

XIX

„Ne, tohleto se nedá zaplatit penězi,“ řekl Scotty a snažil se rozhovor ukončit. Trpělivě čekal, až vycpavač zvířat ukončí svou vynikající práci, a pak se vydal zpět do svého osamělého domova přes šest set kilometrů dlouhý horský val. V chýši pověsil hlavu na nejsvětlejší místo. Dobrá práce: rohy zůstaly nedotčené. I nádherně zlaté oči mu zůstaly. Když do nich padl záblesk slunečních paprsků a dodal jim zdání života, pocítil horal znovu atmosféru onoho posledního dne na horském hřebenu. Pak trofej přikryl.

Ti, co Scottyho znali nejlépe, tvrdili, že ji nechal přikrytou navždycky a nikdy již o ní nemluvil. Avšak jeden muž prohlásil: „Ano, viděl jsem, jak ji jedenkrát odkryl a zíral na ni divným pohledem.“ Jediné, co tenkrát Scotty poznamenal, bylo: „Sou to mý rohy, ale stejně mě jednou dostane.“

Uplynuly čtyři roky. Jednoho dne za kruté zimy vstoupil do Scottyho chýše starý známý. Dlouho rozprávěli o Kragovi.

„Slyšel jsem, žes položil obrovskýho berana z Gunder Peaku.“ Scotty přikývl.

„Tak mi ukaž tu slavnou trofej.“

„Posluž si,“ odvětil Scotty.

Přítel přiskočil svěže ke stěně a strhl kus látky s beranovy hlavy a pak následovala celá kaskáda obdivných výkřiků. Scotty přijímal jeho nadšení s naprostým klidem a jen prohodil: „Až si ho vobhlídneš, hoď na něho zase ten starej hadr.“

„K sakru, Scotty, proč ho nesekneš, když ti jde tak na nervy? Ten Newyorčan mi řek, že by ti vyklopil –“

„Táhni k čertu s tím tvým Newyorčanem. Za celej svět ho nedám. Nikdy se vod něho nevodloučím. Nehnul sem se vod něho, dokud sem ho nedostal. Teď se zase nehne von vode mě. Na tom mým vejletě mě dočista zlomil. Udělal ze mě starýho člověka. Málem sem se z toho zbláznil. A teď ze mě cucá život. Je tu, pořád celý, nejen ta jeho palice. Vždycky když se přihrne k Tabákovýmu potoku Chinook, slýchám hlasy, který nejsou vod větru. Jeho poslední vodfrknutí, co vydejchnul naposled, slyším pořád. Volá mě. A já čekám, právě zde – v Tabákový zátoce.“

Venku zaskučel vítr. Nastala sněhová bouře, plná děsivého kvílení. Tu ve změti tajemných zvuků se ozvalo dlouhé odfrknutí. Host zbledl. Sotva dočkal rána a hned chýši opustil. Scotty osaměl.

Bouře neustávala a sníh se valil jako lavina. Všechny vrcholky byly zasypány a rokliny, úvozy a jámy se ztratily. Sníh vše srovnal. V noci bouře ještě zesílila. Přeskakovala z vrcholku na vrchol jako bytost, jež tvoří, miluje a pak chrání své vlastnictví. Přišla jako mocná bohyně, jako rozlícený anděl s lesním rohem a děsivým poselstvím dalekého západního moře – s poselstvím války. Mohutnými údery si razila cestu. A odtud se rozbíhali poslové života a smrti. S Purcellova vrcholku se utrhla lavina, roztrhla jeho svah a odhalila dlouhé zlatonosné žíly. Jiná lavina zahučela na Gunder Peaku. Valila se do údolí s hromovým duněním přes útesy, lámala skaliska a nabývala na prudkosti. Dolů, dolů, zuřivě hřmící porážela vše, co jí přišlo do cesty, až strhla a rozmáčkla i Scottyho chýši. Lovec tušil svůj osud. Kragův otec – Bílý vítr – od západního moře dlouho sliboval svůj příchod. Teď byl zde.

Nad skalnatou náhorní rovinou zavonělo jaro a zmocnilo se plání kolem Tabákového potoka. Západní deště něžně omývaly velké hromady bílého sněhu. Zbořená chýše se pomalu objevovala. A tam uprostřed trosek naprosto nedotčená a neporušená ležela hlava gunderského berana.

Jiskřivé oči zářily jako kdysi pod ochranou mohutných rohů. Pod nimi ležela hromádka kostí a roztrhaných cárů a hrst našedlých lidských vlasů.

Starý Scotty je už dávno zapomenut, ale Kragova hlava visí dodnes v zasklené vitríně jednoho paláce – poklad mezi královskými poklady.

ŠTĚK

O bulteriérovi

I

Bylo to v den před prvním listopadem a už padal soumrak, když jsem jej spatřil poprvé. Časně ráno došel telegram od Jacka, mého bývalého kolegy z university. ABYCHOM NA SEBE NEZAPOMNĚLI POSILÁM TI POZORUHODNÉ STENE BUD NA NE SLUSNY BUDE TO BEZPEČNĚJŠÍ

To byl celý Jack. Ani bych se nedivil, kdyby mi poslal třeba pekelný stroj nebo divokého smraďocha skunka s oznámením, že v bedně je štěně. A tak jsem s napětím očekával ohlášenou bedýnku. Když přišla, upoutal nejprve mou pozornost nápis NEBEZPEČNÝ PES, a z bedny se při každém naklonění ozývalo písklavé vrčení. Nakoukl jsem zadrátovaným otvorem dovnitř a zjistil jsem, že to není tygří mládě, ale docela malý bílý bulteriér. Chňapal po mně a po všem, co se pohnulo nebo přiblížilo a upoutalo jeho pozornost, a přitom pořád nepříjemně vrčel. Psi mají dva způsoby vrčení. První je hluboké, rezonuje v hrudním koši a znamená zdvořilé varování – slušné, ale rozhodné! Při druhém je už tlama otevřená a vrčení zní ve vyšší poloze. To je poslední slovo – pak následuje okamžitý útok. Teriér vrčel právě druhým způsobem. Pokládal jsem se, pokud jde o psy, za odborníka a myslel jsem si, že je znám dokonale. Proto jsem nosiče propustil, uchopil důmyslně vyrobenou lopatku – sloužila jako nůž, kladivo, sekyrka, pilka i křesadlo dohromady, byl to patent naší firmy – a začal jsem odsekávat drátěnou mříž. Se svou výtečnou znalostí psího plemene jsem však v tomto případě nepochodil. Ten malý vztekloun při každém úderu zuřivě a od plic zavrčel, a když jsem mřížku odtrhl, vyřítil se přímo na mé nohy. Naštěstí strčil jednu tlapku do pletiva, zůstal trčet a tím jsem ušel kousnutí, protože v jeho srdci už plál bojový oheň. Vyskočil jsem rychle na stůl a pokoušel jsem se s ním rozumně domluvit. Vždycky jsem věřil, že se má se zvířaty hodně mluvit. Častokrát jsem si totiž ověřil, že nakonec vždycky aspoň něco z toho, co se po nich žádá, pochopí, i když nerozumějí našim slovům. Ale tenhle pejsek mě zřejmě pokládal za pokrytce a mými pokusy o sblížení prostě pohrdal. Obsadil hned prostor kolem stolu, neustále jej obcházel jako hlídka a dával dobrý pozor na mé nohy, abych nemohl seskočit dolů. Domníval jsem se, že jej budu moci sledovat očima, ale za chvíli jsem nevěděl, kde vlastně jsem já a kde je pes. Stal jsem se jeho zajatcem. Myslím, že nepřeháním, když řeknu, že jsem velmi chladnokrevný člověk, vždyť také zastupuji firmu s železářským zbožím, a pokud jde o chladnokrevnost, žádný nás jen tak snadno nepředstihne – snad jen onen nosatý pán, co prodává šaty. Zapálil jsem si tedy doutník a pokuřoval na stole jako krejčovský mistr, zatímco malý tyran pode mnou neúnavně pozoroval dál moje nohy. Vytáhl jsem z kapsy telegram a četl: „… pozoruhodné štěně. Buď na ně slušný, bude to bezpečnější.“ Myslím, že to byla spíš chladnokrevnost než slušnost, jež mi zajistila bezpečí, protože za půl hodiny teriér přestal vrčet. Za hodinu už ani nevyskakoval na noviny, když jsem je spustil přes okraj stolu, abych zjistil jeho náladu. Vztek, který jej zachvátil v kleci, snad už pominul, a když jsem si zapálil třetí doutník, přikolébal se ke krbu a spokojeně se natáhl na zem. Stále si mě však zvědavě prohlížel, a tak jsem si nemohl stěžovat, že by mnou pohrdal. Po očku po mně pošilhával a já zase upíral oči ne na něho, ale na jeho kraťoučký ocásek. Jakmile se ocas jen trošičku zavrtí, bude to znamení že mám napolo vyhráno. Ale ocas se ani nehnul. Skrčil jsem se tedy jako paragraf a tak jsem ležel na stole, až mě chytila do nohy křeč. Oheň v krbu už pohasínal. K desáté hodině se ochladilo a v půl jedenácté vyhasl oheň docela. Prezent od mého kolegy povstal, dlouze zívl, protáhl se a vlezl pod stůl, kde objevil kožešinovou předložku. V největší tichosti jsem se přetáhl se stolu na skříň a odtud na krb. Tam jsem se stejně tiše svlékl a šoupl do postele, aniž bych vzbudil nelibost svého pána. Už mě přemáhal spánek, když jsem náhle zaslechl jakýsi šramot a škrabání, pak ťapkání po posteli. Teriérovi bylo asi pod stolem zima, a tak se rozhodl použít všeho pohodlí, které můj dům mohl poskytnout.

Stočil se do klubíčka u mých nohou a zabral tolik místa, že jsem si musel chtě nechtě najít pohodlnější polohu. Jen jsem se však trochu pohnul, chňapl po mém palci na noze a jen silná pokrývka mě zachránila před doživotním zmrzačením.

Celou hodinu jsem opatrně posunoval nohy milimetr za milimetrem, než jsem se pohodlně uložil k spánku. Několikrát za noc mě probudilo zlostné zavrčení, to tehdy, když jsem se odvážil pohnout palcem bez jeho svolení. Jednou však myslím zavrčel jen proto, že ho dráždilo mé chrápání.

Chtěl jsem ráno vstát, dřív než se Štěk probudí. Vidíte, už mu říkám Štěk. Vlastně Štěk Žlutohněd – celým jménem. Pro některé psy jméno tak snadno nenajdete, u jiných zase s tím není potíž, pojmenují se sami.

Měl jsem v úmyslu opustit lože už v sedm hodin, ale Štěk rozhodl, že vstane v osm, a tak jsme vstávali oba až v osm. Muž, jenž rozdělával v krbu oheň, mu vůbec nepřekážel; ani mě kupodivu nenutil, abych se oblékal na stole. Když jsem odcházel z pokoje ke snídani, řekl jsem:

„Štěku, milý příteli, mnozí lidé by s tebou zatočili jinak, ale já mám lepší nápad. Doktoři teď předpisují rádi speciální léčebnou kůru – hladovku. A tak to vyzkouším taky na tobě.“

Zdá se to kruté, ale nedal jsem mu žrát celý den. Stálo mě to sice trochu barvy, protože jsem musel znovu natřít dveře, které poškrábal, ale zato byl večer docela ochoten přijmout z mé ruky trochu potravy.

A za týden jsme už byli dobrými přáteli. Spával teď na mé posteli a dovolil mi i jakýkoliv pohyb palců i nohou, aniž mě chtěl kousnout a vážně mi ublížit na těle. Půst vykonal úplné zázraky. Za tři měsíce jsme už byli – nu prostě pán a pes, a teriér do puntíku potvrdil všechno, co stálo v telegramu, s nímž přišel.

Zdálo se, že nezná vůbec strach. Kdykoliv se přiblížilo nějaké malé psisko, nevěnoval mu nejmenší pozornost. Když se objevil větší pes prostřední velikosti, vztyčil strnule pahýl svého ocasu, pak psa obešel, zahrabal pohrdavě zadníma nohama a rozhlížel se po obloze a po lesích, ale na hosta se ani nepodíval, jen dlouhé vysoké zavrčení prozrazovalo, že vzal jeho přítomnost na vědomí. A když vetřelec okamžitě nevzal nohy na ramena, rozpoutala se bitka, z níž obyčejně nezvaný host záhy velmi rychle uprchl. I Štěk však několikrát odešel poražen, ale žádná ze smutných zkušeností v něm nezanechala ani špetku opatrnosti. Jednou, když jsme se projížděli v drožce na výstavě psů, zahlédl nemotorného bernardýna, který si vyšel na malou procházku. Jeho obrovská postava vzbudila v srdci malého štěněte bojovné nadšení, a tak bez rozvahy vyskočil z okna drožky, aby se vrhl do boje – a zlomil si nohu. Strachu se Štěk zbavil docela.

V té době se mu srst zbarvila do žlutohnědá, což byl také pramen jeho úplného jména. Byl docela jiný než všichni psi, které jsem kdy poznal. Tak například když po něm nějaký kluk hodil kamenem, utíkal, ne však pryč, ale k chlapci, a když se tento útok opakoval častěji, vstoupil Štěk sám do role vykonavatele práva. Tak si velmi brzy vynutil u každého povinnou úctu. Zdá se, že jedině já a listonoš jsme si získali jeho přízeň, jedině nás dva poctil svým přátelstvím, kterého jsem si postupem doby vážil stále víc a víc. A v létě ani Carnegie, Vanderbilt a Astor dohromady neměli tolik peněz, aby mohli zaplatit jen čtvrtinu podílu mého malého Štěká.

II

Ačkoliv jsem nijak pravidelně necestoval, octl jsem se toho podzimu na silnici, a tak zůstal Štěk s mou bytnou sám, což mělo katastrofální následky. Štěk netajil své pohrdání – bytná zase strach. Oba pak ovládla vzájemná nenávist.

Měl jsem za úkol prodat v několika severních Státech velké množství ostnatého drátu. Posílal jsem domů dopisy jednou za týden, a sám jsem dostával hlavně stížnosti bytné na Štěká.

V Mendoze, ve státě Severní Dakota, šel ostnatý drát velmi pěkně na odbyt. Samozřejmě že obchod mě přiváděl hlavně mezi velkoobchodníky, ale navštěvoval jsem také farmáře, abych zjistil, jak jsou spokojeni s různými výrobky naší firmy, a tak jsem jednoho dne zavítal i na dobytkářskou farmu bratří Penroofů.

Dnes, když se zastavíte třeba jen na skok v dobytkářském kraji, neslyšíte nic jiného než nářky na plenění a lupičství lstivého a zkázu roznášejícího šedého vlka. Dávno už je pryč doba, kdy jste mohli vlky trávit v houfech, a tak dnes znamenají vážné nebezpečí pro farmářův zisk. Bratři Penroofové, tak jako většina dobytkářů, se vzdali všech pokusů s jedem i s kladením pastí a zkoušeli teď různá plemena psů, jak se osvědčí při štvanici na vlky. Spojí tak příjemné s užitečným, neboť nutný boj za odstranění zla jim přinese zároveň i požitek z lovu.

Teriéři vycvičení k lovu lišek zklamali – pro boj zblízka byli příliš změkčilí. Velké dogy zase byly neohrabané a chrti nešli za kořistí, dokud ji neviděli. Každé plemeno mělo nějaké osudné nevýhody. Dobytkáři doufali, že budou mít úspěch se smíšenou smečkou, a tak jsem v den štvanice, ke které mě pozvali do Mendozy, s úsměvem na tváři přehlížel velmi různorodou smečku připravenou k boji. Bylo tam mnoho míšenců, ale také několik čistokrevných psů různých ras. Zvlášť mě upoutali ruští vlčáci, kteří jistě stáli spoustu peněz.

Hilton Penroof, nejstarší člen lovecké výpravy a „vůdce smečky“, byl na ně jaksepatří hrdý a očekával od nich velké činy.

„Pro boj s vlky mají chrti příliš tenkou kůži a dogy jsou velmi pomalé, ale uvidíte, jak začnou lítat chlupy, až se do toho vloží rusové.“

A tak chrti představovali běžce, těžké dogy pomocné družstvo a rusové provedli to nejdůležitější – vlastní boj. Byli tu také dva nebo tři teriéři vycvičení pro lov lišek, na jejichž výtečný čich se spoléhalo při sledování stopy, kdyby se snad kořist ztratila z dohledu.

Toho říjnového dne skýtala lovecká výprava ujíždějící mezi badlandskými vrchy půvabný pohled. Byl voňavý, jasný den, vál svěží vánek, a ačkoliv už podzim pokročil, bylo docela teplo a po sněhu ani památky. Koně byli odpočatí a svěží a jednou nebo dvakrát mi ukázali, že i takový pastevecký poník se často pokusí shodit svého jezdce.

Psi byli chtiví honu, a tak jsme se pustili za dvěma šedými skvrnami, které se objevily v pláni daleko před námi. Hilton prohlásil, že to mohou být buď vlci, nebo kojoti. Psi se za mohutného řevu pustili po stopě, ale k večeru, kromě jediného šrámu, který utržil jeden z chrtů, nebylo na žádném psu vidět, že by měl za sebou štvanici na vlka.

„Tak se mi zdá, že ty tvý báječný rusáčci nejsou k ničemu, Hilte,“ prohlásil Garvin, jeho mladší bratr. „Já vsadím na tohohle malýho černýho psa proti všeckejm ze smečky, ať je to míšenec!“

„To mi nejde na rozum,“ mručel Hilton. „Není jedinýho kojota, natož pak šedýho vlka, kterej by těmhletěm chrtům uplách! A tyhle psiska, co honěj lišky, dokážou jít po tři dny starý stopě. A dogy spráskaj i medvěda.“

„To snad dokážou,“ odpověděl Garvin, „běhat, to uměj, stopovat taky a pustěj se i do medvěda, snad říkám, ale je jasný, že na vlka si zatím netroufnou. Všichni psi z tý zatracený smečky se bojej. Byl

bych nejraději, kdybych ty peníze, co jsme za ně vyhodili, měl zase je zpátky v kapse.“

Musel jsem odjet, a tak jsem muže opustil a ponechal je jejich vášnivým debatám.

Zdálo se mi, že neúspěch se dá vysvětlit jedinou skutečností: lovečtí psi byli rychlí a silní, ale šedý vlk nažene strachu každému psu. Nemají dostatek odvahy, aby se mu postavili, a tak vlk pokaždé odejde jako vítěz. Tu mé myšlenky zalétly k statečnému a nebojácnému psíkovi, který se mnou po celý rok sdílel společné lože. Jak jsem si přál, aby tu byl právě teď, v něm aby nalezli ti nemotorní psi-obři vůdce, jehož odvaha v rozhodném okamžiku nikdy neselže.

Odtud jsem odjel do Baroka, kde mě už čekal velký balík pošty s dvěma dopisy od bytné. V prvním stálo, že „to psovský zvíře se v mém pokoji chová velmi hanebně“, a druhý dopis byl už důraznější a žádal okamžité odstranění psa.

Vždyť bych jej mohl poslat do Mendozy, pomyslel jsem si. Cesta trvá asi dvacet hodin, a tam budou rádi, že ho mají. A až se budu vracet, zastavím se v Mendoze a psa si vezmu zase domů.

Mé příští setkání se Štěkem se příliš nelišilo od prvního, což se dalo celkem očekávat. Skočil po mně, snažil se mě kousnout a dlouho vrčel. Bylo to však hluboké vrčení a pahýlek jeho ocasu se přitom radostně vrtěl.

Od té doby, co jsem opustil Penroofovy, uspořádali lovci nejednu štvanici na vlky, ale byli stále mrzutější, protože jim štěstí nepřálo. Skoro pokaždé psi vlka objevili, ale nedokázali ho zabít, a muži nebyli při konečném útoku nikdy tak blízko, aby mohli zjistit proč.

Starý Penroof byl přesvědčen, že „v celý tý mizerný bandě není jedinej pes, kterej by měl aspoň tolik odvahy co obyčejnej zajíc“.

Druhý den ráno již na rozbřesku jsme byli zase v sedlech – dlouhá řada výtečných koní a ještě lepších jezdců, šedých, žlutých, strakatých psů – tak jako vždycky. Byl tu však nový člen – malý bílý pes, který stál těsně vedle mne, a nejen psi, ale i mnohý kůň, když se přiblížili, dostali strach z jeho zubů. Myslím, že byl na štíru se všemi muži, psy i koňmi v celém kraji, s výjimkou bulteriéra, byla to fenka, která patřila hoteliérovi z Mendozy. Jediná ze všech psů byla menší než on sám a zdálo se, že jsou velmi dobří přátelé.

Nikdy nezapomenu na lov, který jsem toho dne prožil. Celá skupina lovců se právě octla na skalnatém vrchu s náhorní rovinou, odkud se našim zrakům otevřel nádherný výhled do kraje, když Hilton, jenž rozlehlé pláně pod námi zkoumal pozorně dalekohledem, náhle vykřikl: „Už ho vidím! Tamhle si vykračuje, přímo ke Kostlivému potoku. Myslím, že je to kojot!“

V takové chvíli je nejdůležitější, aby psi svou kořist co nejdříve spatřili – a to není snadné, protože nemohou použít dalekohledu a krajina je poseta trsy šalvěji, které čnějí až do výše jejich zraků.

Ale Hilton zavolal: „Vztekloune, hop!“ vyklonil se ze sedla a nastavil nohu. Vztekloun vyskočil svižně na koně, posadil se před svého pána do sedla a Hilton ukazoval: „Tam je, Vztekloune, podívej se, tam dole!“ Pes se moudře díval, kam pán ukazuje, a jakmile oběť spatřil, skočil na zem, zaštěkal a vyřítil se vpřed. Ostatní psi jej následovali jeden za druhým, až vytvořili dlouhý zástup. I my jsme za nimi ujížděli plným tryskem, ale ztráceli jsme čas, neboť v této části kraje byla země zbrázděna spletí potoků a jezevčími děrami, mezi nimiž trčely balvany a šalvějové trsy, takže jízda na koni tu byla velmi nebezpečná.

Zůstali jsme daleko vzadu a já byl samozřejmě docela poslední, protože jsem sedlu nebyl zvyklý. Několikrát jsme psy zahlédli, jak se řití po rovné pláni nebo jak ladným skokem mizí v korytu potoka, aby se za okamžik znovu vynořili na druhém břehu. Poznali jsme, že smečku vede chrt Vztekloun. Tu jsme už vyjeli na vrcholek pahorku, odkud jsme viděli celou štvanici jako na dlani – daleko vpředu pádil kojot a za ním, asi tři sta metrů vzadu, se hnali psi, ale vzdálenost mezi nimi se skok co skok zkracovala. Když jsme psy spatřili podruhé, ležel už kojot mrtev. Psi seděli kolem něho a těžce oddychovali. Jen dva teriéři vycvičení pro lov lišek a Štěk Žlutohněd byli svěží.

„Zmeškali jste vlak,“ poznamenal Hilton, když se díval na teriéry. Pak pyšně pohladil Vzteklouna: „Ani to vaše psisko nepotřeboval, jak vidíte.“

„To jsou ale hrdinové! Deset psů na jednoho malýho kojota!“ poznamenal Garvin výsměšně. „Uvidíme, jak to dopadne, až půjdou na šedýho vlka.“

Druhý den jsem byl opět v sedle, protože jsem se rozhodl zůstat tu až do konce.

Z jednoho vršku jsme v dáli spatřili pohybující se šedou skvrnu. Pohybující se bílá skvrna ohlašuje antilopu, červená lišku a šedá buď šedého vlka, nebo kojota, a kdo je který, o tom rozhoduje ocas. Jestliže dalekohled ukáže ocas visící dolů, je to kojot, a když je ocas ve vodorovné poloze, znamená to obávaného šedého vlka.

Ukázali Vzteklounovi, co má lovit, a stejně jako při posledním lovu, i dnes vedl pestrý zástup pádících psů – chrty, vlčáky, teriéry, dogy, bulteriéry, a za nimi ujížděl zase průvod jezdců na koních. Divokou štvanici jsme zahlédli jen chvílemi. Určitě to byl šedý vlk, který běžel před smečkou psů. Ale zdálo se mi, že psi dnes neběží tak rychle, jako když pronásledovali kojota. Jak však štvanice skončila, nikdo nevěděl. Psi se trousili jeden po druhém a schlíple se vraceli ke svým pánům. Po vlkovi už nebylo ani památky.

Lovci se teď častovali sarkastickými poznámkami a navzájem se obviňovali.

„Pche, ti byli ale sakramentsky vyděšení,“ vyjádřil znechuceně Garvin své mínění o celé smečce. „Už ho skoro měli v drápech, ale když se najednou obrátil proti nim, hned mazali všichni domů, che!“

„A kde je vůbec ten váš nepřekonatelnej, nebojácnej a srdnatéj teriér?“ zeptal se posměšně Hilton.

„To nevím,“ odpověděl jsem. „Jsem už ochoten věřit, že vlka vůbec ani nezahlédl. Ale až na něj narazí a uvidí ho, vsadím se, že se vrhne do boje jako lev a buď padne, nebo zvítězí.“

Té noci bylo nedaleko od ranče zabito několik krav, a tak jsme byli donuceni uspořádat ihned další hon.

Začínal téměř na chlup stejně jako poslední štvanice. Pozdě odpoledne jsme v dáli objevili šedého vlka, s nataženým ocasem, ani ne osm set metrů před námi. Hilton zavolal svého Vzteklouna, aby vyskočil do sedla. Tu mi napadlo, že bych mohl totéž provést se svým Štěkem. Jeho nohy byly však tak krátké, že musel několikrát vyskočit, než se mu to podařilo, a to mu ještě moje noha posloužila jako přestupní stanice. Asi minutu jsem mu ukazoval vyhlédnutou oběť, než ji konečně spatřil, ale pak se už hnal za chrty, kteří vyrazili před hodnou chvílí. Jeho chuť a rychlost slibovaly velmi mnoho.

Tentokrát nás štvanice nezavedla k hustým houštinám u řeky, ale do otevřené pláně na náhorní rovině, a to z důvodu, který se objasní až později. Do kopce jsme se drželi stále při sobě a doklopýtali jsme na vrcholek právě v okamžiku, kdy Vztekloun vlka dopadl a chňapl mu po noze. Vlk se v mžiku obrátil, připraven k boji. Byl to nádherný pohled. Psi se přibližovali po dvou i po třech, obklopili vlka v kruhu a štěkali, až najednou jeden malý bílý pes zaútočil. Neztrácel čas štěkotem a vrhl se přímo na hrdlo vlka – ale minul se. Zdálo se však, že zasáhl jeho čenich. Pak se na vlka vrhlo deset dalších psů a šedý vlk ve dvou minutách přesile podlehl a padl k zemi mrtev. Poháněli jsme koně k největší rychlosti, abychom spatřili konečný úder, a přestože jsme přihlíželi z velké dálky, přece jen jsme viděli, že Štěk se choval přesně podle telegramu a nezklamal mé naděje.

Teď byla řada na mně, abych se smál, a nenechal jsem si takovou příležitost ujít. Štěk jim ukázal, jak na to, a tak se konečně podařilo mendozské smečce zabít šedého víka bez pomoci člověka.

Radost z vítězství však poněkud zkalily dvě maličkosti: byl to malý vlk, skoro ještě mládě, proto si tak bláznivě vyběhl na otevřenou pláň. A pak, Štěk byl raněn – vlk mu uštědřil pořádnou ránu za krk.

Když jsme se vraceli vítězným pochodem domů, všiml jsem si, že Štěk trochu kulhá, proto jsem zavolal: „Pojď sem, Štěku, hop!“ Dvakrát či třikrát se pokusil vyskočit do sedla, ale nedokázal to.

„Hej, Hiltone, pomoz mu a vysaď mi ho do sedla.“

„Děkuju pěkně, jen se o svýho chřestýše postarej sám!“ zněla odpověď, protože teď už všichni poznali, že se Štěkem není radno si něco začínat.

„Štěku, chyť se,“ zvolal jsem a nastavil jsem mu jezdecký bičík. Když jej sevřel mezi zuby, vyzvedl; jsem ho, posadil před sebe a tak jsme dojeli domů. Staral jsem se o něho jako o malé děcko. Ukázal lovcům, jak odstranit slabinu v jejich smečce. Teriéři jsou snad dobří psi, chrti jsou výteční běžci a ruští vlčáci spolu s dogami stateční bojovníci, ale k čemu to je, když postrádají odvahu, která by korunovala jejich dobrou snahu. A tu jim může dát jen bulteriér. Toho dne dobytkáři poznali, jak vyřešit „vlčí otázku“, což si můžete sami ověřit, až jednou přijedete do Mendozy, neboť od té doby se každý farmář snaží pro svou smečku určenou ke štvanicím na vlky získat alespoň jednoho bulteriéra. A je velmi šťasten, když je z rodu mendozského bulteriéra Štěká.

IV

Příští den bylo výročí Štěkova příchodu. Obloha byla jasná, sluníčko pěkně hřálo a sníh stále nikde. Všechny muže v kraji teď plně zaujaly štvanice na vlky. K dovršení všeho zla se Štěkovo zranění zhoršilo. Spával jako obyčejně u mých nohou, ale rána stále krvácela. V žádném případě se další štvanice nemohl zúčastnit, a tak jsme ho zavřeli do stodoly, aby o ničem nevěděl, a vyrazili jsme. Jen jsme se octli v sedlech, zachvátil mě nepříjemný pocit, že se stane nějaké neštěstí. Snad to byla předtucha, věděl jsem naprosto jasně, že bez mého psa dopadne lov špatně, ale ani ve snu mě nenapadlo, že by štvanice skončila tak nešťastně.

Potulovali jsme se právě mezi skálami u Kostlivého potoka, když se najednou v lánu šalvěje objevila řítící se bílá koule a o minutu později stál už po boku mého koně Štěk, vrtěl kratičkým ocasem a radostně vrčel. Nemohl jsem ho teď poslat zpět. Stejně by neuposlechl, ani kdybych takový rozkaz vydal já sám. Rána na jeho krku vypadala ošklivě, proto jsem ho zavolal k sobě, nastavil jezdecký bičík a vytáhl ho do sedla.

Tak, tady budeš aspoň v bezpečí, než dojedeme zase lomů, pomyslel jsem si. To jsem si myslel já, ale zapomněl jsem přitom na Štěká. Tu se však ozval Hiltonův ilas: „Hop, hop“, což znamenalo, že spatřil vlka. Vztekloun a Riley, jeho sok, vyskočili oba hbitě na Hiltonova koně, tam se srazili, spadli a rozplácli se v šalvějovém jorostu. Štěk se však pozorně rozhlížel, a když nedaleko před námi spatřil vlka, dřív než jsem se vzpamatoval, vyskočil ze sedla a běžel kámen nekámen, prodíraje se šalvějovými trsy za nepřítelem. Po

několik minut vedl celou smečku. Ne však příliš dlouho. Chrti spatřili běžící skvrnu, za chvíli se už táhl plání známý zástup běžících psů. Zdálo se, že to bude pěkný hon, protože vlk měl asi jen sedm set metrů náskok a všichni psi propadli vášni honu. „Odbočili k Medvědí rokli!“ zvolal náhle Garvin. „Tudy, můžeme jim v tom ještě zabránit!“ A tak jsme se na místě obrátili a uháněli jako vítr na sever kolem Hulmerova vrchu, zatímco se zdálo, že štvanice se obrací na jih.

Vyškrábali jsme se na Cedrovou horu a už jsme se chtěli pustit dolů, když Hilton zvolal: „U čerta, tady je, dostali jsme se zrovna před něho!“ Seskočil s koně, pustil uzdu a běžel proti vlkovi. Já jsem učinil totéž. Velký šedý vlk se ztěžka vlekl rozlehlou plání přímo k nám. Hlavu měl nízko u země, ocas natažený jako závoj a asi padesát metrů za ním se přímo vznášel nad zemí jako jestřáb Vztekloun. Pádil dvakrát rychleji než vlk. V několika vteřinách se přilípl k vlkovi, chňapl po něm, ale hned uskočil, protože vlk se obrátil a zaútočil. Bojovali teď asi dvacet metrů před námi. Garvin vytáhl revolver, ale v rozhodném okamžiku zasáhl Hilton: „Ne, ne! Počkejme, jak to dopadne.“ Za vteřinku se přihnali další chrti a pak se postupně objevovali ostatní, podle rychlosti běhů. Všichni hořeli touhou po boji a měli tisíc chutí šedého vlka roztrhat na kusy. Ale jeden po druhém odpadávali a za mohutného štěkotu zuřivě poskakovali v uctivé vzdálenosti od vlka. Za malou chvíli se objevili ruští vlčáci – byli to krásní velcí psi. Měli zřejmě v úmyslu rovnou se vrhnout na starého vlka, jenže vlk se nebojácně vzpřímil, napjal šlachovité tělo a vycenil smrtonosné tesáky; tím je vyděsil, dřív než se k němu přiblížili. A tak se i oni zařadili do kruhu psů a obklíčili odvážlivce, jenž stál uprostřed, připraven čelit každému útoku.

Teprve teď se na scéně objevily dogy s velkými prackami; každá z nich vážila tolik co vlk. Slyšel jsem, jak se jejich těžký dech úží v hrozivé vrčení. To se připravovaly k útoku. I ony dychtily roztrhnout nepřítele na kusy. Když ho však spatřily – zuřivého, nebojácného, s mohutnými čelistmi a pevnýma nohama, odhodlaného položit svůj život, bude-li třeba – a vlk dobře věděl, že nebude sám, kdo padne –, všechny tři dogy ovládl děs a hrůza, tak jako už předtím ostatní, a naráz ztratily odvahu. Ano, měly by zaútočit – ale ne hned – musí přece napřed nabrat dech. Ne, vlka se rozhodně nebály. Vycítil jsem, z jejich hlasů, že odvahu mají. Věděly příliš dobře, že ten, kdo půjde do útoku první, utrží pořádný šrám – ale na to nedbaly – zatím. Musí si napřed trochu zaštěkat, aby si dodaly odvahy.

Deset velkých psů poskakovalo kolem své oběti a drželo ji stále v šachu. Tu nedaleko odtud cosi zašustilo v šalvějových trsech a vzápětí se objevila sněhobílá pružná koule, která se po chvíli změnila v bulteriéra – a Štěk, nejpomalejší z celé smečky a docela poslední, se udýchaně přiřítil na bojiště. Pádil rovnou planinou přímo k neprostupnému kruhu uzavírajícímu zabíječe dobytka, na nějž se žádný ze psů neodvážil dosud zaútočit. Zaváhá? Ani na okamžik. Prorazil štěkající smečkou a skočil starému tyranovi rovnou na hrdlo. Vlk jej odrazil ostrými tesáky. A malý psík, snad úplně zmaten, skočil po vlkovi znovu. Co se dálo potom, nevím. Viděl jsem jen divoký chumel psů. Zazdálo se mi, že ten malý bílý odvážlivec sevřel vlkovi čenich. Proniknout zuřivou živou barikádou bylo nemožné. Teď už jsme jim nemohli pomoci. Ani nás však nepotřebovali, protože měli odvážného a nebojácného vůdce. Za okamžik se celá ta změť zuřivě bojujících psů najednou utišila a před námi ležel šedý vlk, obr mezi svými druhy. Byl mrtev. Ale vedle něho, zakousnut do vlkova čenichu, ležel malý, bílý pes. Čtyři metry nás dělily od bojovníků, přiskočili jsme – ale naší pomoci už nebylo třeba.

Vlk byl mrtev. Zavolal jsem na Štěká, ale ani se nepohnul. Sklonil jsem se tedy k němu: „Štěku, Štěku, už je po všem – zabil jsi ho!“ Ale pes nevydal ani hlásku. Tu jsem uviděl v jeho těle dvě hluboké rány. Pokusil jsem se ho nadzvednout: „Tak pojď, kamaráde, už je po všem.“ Slabě zavrčel a konečně vlka pustil. Drsní dobytkáři už všichni klečeli kolem Štěká. Starému Penroofovi se třásl hlas, když tiše zašeptal: „Dal bych dvacet krav, jen kdyby byl zase chlapík.“ Vzal jsem Štěká do náruče a pohladil jsem ho. Slabě zavrčel, a jak se ukázalo – na rozloučenou. Olízl mi ještě ruku a pak ztichl.

Byla to smutná cesta domů. Měli jsme kůži obrovského vlka, ale radost a nadšení z vítězství byly tytam. Statečného a nebojácného psa jsme pochovali u skály za rančem. Penroof stál opodál a tu jsme zaslechli, jak si sám pro sebe říká:

„U všech čertů! To byl ale statečnej pes. Bez takovýho psa stádo neuhlídáte.“

BILLY Z PUSTINY

I

Noční vytí

Jistě znáte tři signály lovícího vlka: dlouhé, hluboké zavytí, jakési hlášení, jež znamená, že objevil zvěř, ale ta je příliš zdatná, a sám by na ni nestačil. Pak zavytí v poněkud vyšší tónině, které se postupně zvyšuje, je to pokřik smečky na čerstvé stopě. Ostrý štěk s krátkým zavytím, nepříliš silným, je osudný gong, neboť hlásí „obklíčen“ – zaútočíme?

King a já jsme právě projížděli pahorkatou pustinou se smečkou loveckých psů pobíhajících kolem našich koní. Slunce už z oblohy zmizelo a zůstala jen krvavá skvrna za Strážní horou, za níž pohaslo. Hory zešedly, údolí ztemněla a tu se soumrakem ozvalo protáhlé zavytí, které všichni muži příliš dobře znali – melodické, a přece s tónem, který žene mráz po zádech, i když v tomto okamžiku jim nebezpečí nehrozilo. Chvíli jsme naslouchali. Lovec vlků první přeťal ticho: „Billy z pustiny, v jeho hlase se nemohu zmejliť. Zřejmě si dnes večer vyrazil pro kousek toho svýho hovězího.“

II

Za dávných dob

V dobách panenské přírody pronásledovaly celé smečky vlků stáda bizonů a útočily na kusy slabé, nemocné či zraněné. Když byli bizoni vyhnáni, trpěli vlci nedostatkem, ale tento problém záhy vyřešil příchod hovězího dobytka, který jim ztrátu bohatě vynahradil. Tím okamžikem byla všem vlkům vypovězena válka. Rančeři nabízeli za každého zabitého vlka vysoké odměny a každý pasák krav měl neustále po ruce dostatečnou zásobu jedu a různých pastí k ničení vlků. Nejvynalézavější kovbojové si z toho brzy udělali dobré řemeslo a stali se známými lovci vlků. Jedním z nich byl právě King Ryder. Byl to tichý, jemný chlapík s bystrým okem a dokonalou znalostí divoce žijících zvířat a jejich života, což mu dodávalo zvláštní moci obzvláště nad divokými koni a psy, stejně tak jako nad vlky a medvědy, ačkoliv v posledních dvou případech šlo spíše o schopnost vědět, kde jsou a jak se k nim dostat. Lovcem vlků se stal už před dlouhými lety a velmi mě překvapil, když mi jednou řekl, že „v celý svý lovecký kariéře nepoznal šedýho vlka, kterej by zaútočil na člověka“.

Častokrát jsem si s ním u táborového ohně povídal, zatímco ostatní klidně spali, a tak jsem se dověděl byť jen to málo, co věděl o Billym z pustiny. „Už jsem ho zahlíd šestkrát, posedmý to bude svátek, na to vemte jed.

Pak mu nastane dlouhej odpočinek.“ A tak přímo v místech, kde se to všechno odehrálo, v kvílivém nočním vichru a za kojotího štěkotu, přerušovaného tu a tam hlubokým zavytím samotného hrdiny, naslouchal jsem kapitolám neuvěřitelné historie, která spolu s dalšími zkazkami vytvořila před očima příběh obrovského tmavého vlka od Strážní hory.

III

V kaňonu

Kdysi na jaře roku devadesát dva „vlkařil“ nějaký lovec na východní straně Strážní hory, jež byla dlouhou dobu jediným orientačním bodem pro všechny trapery. Kožešiny sice v máji nebyly nejkvalitnější, ale odměny vysoké – pět dolarů za hlavu a dvojnásobek za vlčici. Když jednoho dne ráno sestupoval k potoku, spatřil na druhém břehu vlka, jak jde uhasit žízeň. Měl ho pěkně na ráně, a tak ho složil. Hned poznal, že je to vlčice od mladých. Její rodina zřejmě odpočívala někde nablízku, a proto strávil dva nebo tři dny v okolí a pátral všude, kde by se její doupě mohlo nacházet, ale nenašel nic.

O dva týdny později, když projížděl nedalekým kaňonem, spatřil vlka, jak vyběhl odkudsi z doupěte. Puška, vždy připravená k ráně, vylétla a k jeho sbírce přibyl další desetidolarový skalp. Hned nato se začal prokopávat do doupěte a našel hnízdo, opravdu jedno z nejpodivnějších, neboť se v něm nalézalo ne obvyklých pět či šest vlčat, nýbrž hned jedenáct, a k největšímu překvapení dokonce dva vrhy: pět z nich bylo větších a starších než šest zbývajících. Tu žily jasně dvě různé rodiny s jedinou matkou, a když přivazoval k řemínku s trofejemi jejích skalpy, najednou se mu rozjasnilo. Jedna várka určitě patřila vlčici, kterou zastřelil před čtrnácti dny. Případ byl jasný: mláďata očekávající matku, která se neměla nikdy vrátit, srdcervoucně naříkala a kňučela stále víc a víc, zoufalá hlady. Druhá matka, probíhající kolem, zaslechla naříkavý pláč a její srdce, zněžnělé nedávným příchodem vlastních vlčat, se ustrnulo a k sirotkům ihned přilnula. Odvlekla je do svého doupěte a tak se starala o dvojí rodinu, dokud její mateřskou idylku neukončil neznámý lovec.

Leckterý „vlkař“ rozkopal mnohokrát vlčí doupě a nenašel nic. Staří vlci nebo možná mláďata sama si často vyhloubí boční a vedlejší doupata a východy, a když je nepřítel napadne, ukryjí se v nich. Uvolněná půda zavalí spojovací průkopy a tak mláďata uniknou. Když lovec vlků odcházel s nově získanými kořistmi, vůbec netušil, že největší ze všech mláďat leží v doupěti, a kdyby býval čekal třeba ještě další dvě hodiny, nebyl by o nic moudřejší. Teprve o tři hodiny později, když se už slunce schýlilo k obzoru, ozval se v hnízdě slabounký šramot. Pak se objevily dvě drobné šedivé tlapky a na měkké hromádce vyhrabaného písku zazářil leskle černý šňupáček. Za malou chvíli se mládě objevilo před doupětem celé. Útok na hnízdo je vyděsil. Teď tu stálo dočista zmatené. Jeho domov byl rozkopaný a kolem leželo něco, co páchlo jako jeho bratři a sestry, ale teď k nim štěně cítilo odpor. Zachvátil je strach, když k nim přičichlo, a proto se rychle odplížilo do husté vysoké trávy, sotva se nad jeho hlavou ozval pleskot křídel noční sovy. Tam zůstalo ležet skrčené celou noc. Neodvážilo se ani přiblížit k doupěti a nevědělo, kam jinam by mělo jít. Druhého dne ráno, sotva se na mrtvá těla slétli draví supi, utíkalo vlče vysokou trávou a hledalo nejtemnější úkryt, až se dostalo propastí do širokého údolí. Tam se naráz z trávy vynořila vlčice velká jako jeho matka, přesto však docela jiná a cizí, a udivené mládě se instinktivně přikrčilo k zemi, když se na něho stará vlčice vrhla. Vlčice štěně nepochybně pokládala za vydatnou kořist, ale sotva k němu čichla, vše se vyjasnilo. Chvíli nad ním zůstala v rozpacích stát. Vlče se opatrně připlazilo k jejím tlapám. Nutkání zabít je či s ním aspoň pořádně zatřást okamžitě pominulo. Cítila příznačný pach mladého vlčete. Vždyť její mláďata nebyla o nic mladší. Srdce se jí zachvělo, a když mládě sebralo dostatek odvahy a přitisklo svůj čenich k jejímu, nijak rozzlobeně neprotestovala, jen krátce zavrčela. Ale vzápětí ucítilo vlče něco, po čem tak zoufale toužilo. Od včerejšího dne hladovělo, a jelikož vlčice neodporovala, odbelhala se na svých štěněcích nožkách za ní. Kdyby byla matka-vlčice bývala daleko od svého domova, zůstalo by brzy hodně vzadu; naštěstí nejbližší nora vedla do jejího doupěte, a tak mládě bez rozpaků vběhlo za ní.

Každý cizinec je nepřítel, a proto stará vyběhla k obraně, znovu se setkala s mládětem a znovu ucítila známý pach. Štěně se překulilo na hřbet na znamení, že se poddává, ale jeho čenich mu hned sdělil, že je nablízku nějaké dobroty. Vlčice se vrátila do hnízda a stulila se kolem svých vlčat. Mládě ji následovalo. Zavrčela, když se přiblížilo k jejím maličkým, ale za chvíli štěněcí přítulnost oslabila její hněv, a tak se cizí mládě octlo mezi ostatními a už se tlačilo k tomu, co tak strašně potřebovalo. Tak se vlče vlastně samo adoptovalo do její rodiny. Za několik dní bylo jako jedno z nich a matka brzy zapomněla, že je to vlastně cizinec. Přesto se však od svých nových bratrů lišilo v mnoha směrech. – Bylo starší aspoň o čtrnáct dní, silnější a na šíji rašilo něco, co vyrostlo později v černou temnou hřívu.

Malý Temnohřívek nemohl mít šťastnější ruku při výběru pěstounky, neboť žlutavá vlčice byla nejen vynikající lovec, ale využívala také zkušeností k „moderní“ taktice. Prastaré triky, jak dostat sviště, uhnat antilopu, zakousnout se do divokého koníka nebo napadnout býka – tomu všemu ji naučil instinkt nebo příklady zkušenějších příbuzných, kteří se přidávali na zimu ke smečce. Co však je teď pro ni nejdůležitější: poznala, že všichni lidé nosí pušky, že proti nim nemůže bojovat a že jediná možnost, jak se jim vyhnout, je ukrýt se, dokud je puška namířena, a také to, že za noci je puška neškodná. Dnes už snadno rozpoznala léčky a pasti, dokonce kdysi se do jedné chytila a pokus o osvobození zaplatila jedním drápem, což je celkem laciné výkupné. Od té doby, i když nikdy nevěděla, z čeho nástrahy jsou, vždycky u ní vzbuzovaly hrůzu a vědomí, že ocel je nebezpečná a musí se jí za každou cenu vyhnout.

Jednou, když se právě chystala s šesti dalšími vlky přepadnout ovce, se v posledním okamžiku zarazila, nebol: objevila nastražený drát. Ostatní se dychtivě vrhli na ovce a hned se octli v smrtelné pasti.

Tak postupně poznávala a odhalovala stále nová nebezpečí, a i když je velmi nepravděpodobné, že by si utvářela jakékoli soudy, přece jen získala zásadní nedůvěru ke všem neznámým a cizím věcem a zároveň hrůzu ze dvou či tří nástrah zvlášť, a to jí zajišťovalo stálou bezpečnost. Rok co rok vychovala dobře svá mláďata, a tak se počet žlutých vlků v kraji neustále zvyšoval. Naučila se vyhýbat puškám, léčkám, lidem a zvířatům, která člověk přivedl, ale nicméně ji čekala ještě jedna lekce – a ta byla opravdu hrozná.

Asi v době, kdy Temnohřívkovi bratři dosáhli prvního měsíce života, se matka vrátila v podivném stavu. S tlamou plnou pěny a s roztřesenými běhy upadla před doupětem a svíjela se bolestí. Když se trochu zotavila, vběhla dovnitř. Čelisti se jí chvěly a tesáky cvakaly, když se snažila svá mláďata olizovat. Najednou se prudce kousla do přední tlapy a posléze se utišila. Mláďata se strachem odplazila do nejzazšího kouta, ale po chvíli se vrátila a hledala svou potravu. Matka se sice zotavila, jenže dva tři dny těžce stonala a právě v těch dnech – s jedem v těle – přivodila svému potomstvu neštěstí. Mláďata nebezpečně onemocněla. Neštěstí mohla přežít jen nejzdatnější z nich. A tak když jed přestal působit, zůstala v doupěti pouze stará vlčice a černohřívé mládě, to, které adoptovala. Tak se stal Temnohřívek jedináčkem. Krmila jej vším, co jí zbylo, a proto rostl jako z vody.

Vlci se některým věcem naučí velmi čile. Zvláště jejich čich je neobyčejně vyvinutý, a proto od té chvíle mládě i pěstounka zakoušeli nevídaný pocit strachu, kdykoliv jen zdáli zvětřili pach strychninu.

IV

První lekce vlčího výcviku

Vlče, mající teď k dispozici všechno matčino mléko, mělo důvody rychle růst a sílit, a když na podzim začalo doprovázet svoji matku při loveckých výpravách, bylo stejně veliké jako ona. Teď však museli odejít ze zdejšího kraje, protože spousta vlčat dorůstala. A na Strážní horu, skalnatou pevnost pláně, si činili nárok zdatní a silní. Slabší museli odejít. S nimi žlutá vlčice a Temnohřívek.

Vlci neznají řeč v tom smyslu jako lidé. Jejich slovník je omezen asi na dvanáct štěků, zavytí a zavrčení vyjadřující nejprostší city. Zato ale znají několik způsobů, jak si sdělit myšlenky, a jednu zvláštní metodu k šíření zpráv: vlčí telegraf Na jejich územích je rozmístěna celá řada jasně viditelných „centrál“. Někdy jsou to kameny, jindy křižovatka stop nebo bizoní lebka – skutečně, každý pozornost budící předmět na hlavních stezkách se brzy stane nositelem zpráv. Každý vlk, který se tu zastaví, stejně jako psi u patníků či ondatry u plovoucích drnů, zanechá tu pach svého těla a zároveň se doví, jakýže to návštěvník tady nedávno zastavil. Přesvědčí se ihned, odkud přišel a kam odešel, a také něco o jeho záměrech, zda byl na lovu, či hladový nebo sytý, případně nemocný. V tomto systému záznamů takový vlk snadno zjistí, kde se nacházejí jeho přátelé a nepřátelé. A tak Temnohřívek, provázející svou matku, poznával taková místa a učil se využívat signálních stanic, aniž by příliš musel spoléhat na matčiny rady. Příklady podporované vrozeným pudem se staly jeho hlavním učitelem. Jednou však poznal na vlastní kůži něco jako starost lidských rodičů, aby ochránili své dítě v nebezpečí.

Temnohřívek získal základní znalosti vlčího života: v boji se psy utéct znamená zvítězit, musíš-li bojovat za běhu, nikdy si nepřítele nepusť k tělu, jen ho napadej chňapnutím a unikej do drsné skalnaté krajiny, kam koně své jezdce nedonesou.

Poznal, že si nemá vůbec všímat kojotů, kteří se vždycky potulují kolem vlků na lovu. Nechytneš je a oni ti neublíží.

Věděl, že nemá smyslu mrhat časem a honit se za ptáky, kteří usednou v nízkém křoví na zemi. A že se musí vyhýbat černobílému zvířeti s huňatým ocasem. Jako potrava není příliš chutný, a hlavně – příšerně páchne.

Jed! Nikdy nezapomene na onen pach, když v doupěti zemřeli všichni jeho bratři.

Vyzkoušel si, jak nejlíp zaútočit na ovce: nejdřív ze všeho je rozprášit na všechny strany. Osamělá ovce je docela pomatená a stane se snadnou kořistí. Poznal také, že stádo skotu nejlépe rozežene, když vystraší tele.

Věděl už, že musí vždycky zaútočit na býka zezadu, na ovci zepředu, na koně z boku, do slabin, a hlavně nikdy, nikdy nezaútočit na člověka, nikdy se k němu ani nepřiblížit.

K tomu všemu přidala matka jednu velmi důležitou lekci, v níž ho seznámila s neviditelným nepřítelem.

V

Lekce o pastích

Jedno tele při značkování zemřelo a teď, asi po čtrnácti dnech, nabízelo se v nejlepším stavu pro hostinu, ani příliš čerstvé, ani příliš uležené – to jest pro vlčí jídelníček –, a vítr tuto stopu roznášel na všechny strany. Žlutá vlčice a její mládě vyrazili právě za nějakým tím soustem, i když ještě nevěděli kam. A tak kráčeli proti větru. Tele leželo na otevřené planince a v měsíčním svitu je bylo snadno rozeznat. Pes by si to namířil rovnou k mršině, ba i leckterý vlk ze starších časů by učinil totéž, jenže neutuchající válka vypěstovala v žluté vlčici věčnou ostražitost. Nevěřila ničemu a nikomu, jen vlastnímu čenichu, a proto zpomalila běh. Když se přiblížila na dohled, zastavila se a dlouho větřila, aby provedla pečlivou chemickou analýzu. Podrobila pach nejjemnější zkoušce, pak si odfrkla, znovu se nadýchla a ještě jednou zavětřila. Její čich podával bezpečnou zprávu. Nejdříve příjemná, šťavnatá vůně telete, sedmdesát procent. Pak pach trávy, lesa, květů, stromů, písku a

jiných méně zajímavých vůní, patnáct procent. Nakonec pach jejího mláděte a jí samotné, bezpečný a opominutelný, deset procent. Pach lidské stopy, dvě procenta. Pach kouře, jedno procento. Pach zpocené kůže, jedno procento. Pach lidského těla, půl procenta. A takřka neznatelný pach železa.

Stará vlčice se přikrčila k zemi, ale ostře odfrkla. Mladý vlk ji napodobil. Pak se pomalu odsunula do větší vzdálenosti. Mládě zůstalo stát. Lehce zakňučela. Velmi neochotně ji následoval. Vlčice s velkým pokušením kroužila kolem zdechliny. Tu zvětřila nový pach – kojoti stopu! A hned za ní kojot sám. Ano, tam se plížili po hřebeni pahorku. Sotva se otočila, vše se změnilo a vítr jako by odvál vůni telete. Kolem už vířila smíšenina nezajímavých vůní. Lidská stopa zůstala, pach kůže zmizel, ale pach železa a lidského těla se zvýšil na dvě procenta.

Vyděsila se a přenesla svůj strach na mládě, právě tím strnulým postojem a naježenou srstí. Stále však obcházela kolem. V jednom okamžiku na vyvýšeném pahorku pach lidského těla zesílil, avšak sotva se přikrčila k zemi, úplně zmizel. Hned nato přinesl vítr vůni telete s několika pachy kojoti stopy a různých ptáků. Její nedůvěra pomalu mizela; blížila se k lákavé hostině v kruzích z návětrné strany. Teď však už mířila přímo ke kořisti, a tu ucítila kůži á pot příliš silně, stejně jako kouř a železo. Plně soustředěna se přiblížila na dva skoky od telete. Tam, hned těsně u telete, ležel na zemi kus masa páchnoucí lidským dotekem. Tento pach byl však tak lehýnký, že mládě plné chuti a nedočkavosti se přitisklo k matce a tlačilo ji k lákavému soustu. Chňapla je za šíji a odmrštila nazpět. Přitom se odvalil kus kamene, který se zarazil se zvláštním zacinknutím. Zároveň zesílil podivný pach a žlutá vlčice se ihned od předložené hostiny odvrátila. Štěně ji neochotně následovalo.

Jak tak toužebně koukalo po chutném soustu, spatřilo kojoty. Blížili se opatrně, aby se vyhnuli vlkům. Pozorovalo jejich plížení. Proti postupu jeho matky však mu to připadalo velice neopatrné; kojoti spíš běželi. Vůně telete se šířila v této chvíli zvláště lákavě, protože kojoti dychtivě trhali maso. Vzápětí se ozvalo ostré zařinčení a kojoti zavytí. Takřka současně zahřměl tichou nocí první výstřel a jasný záblesk následovaný dalšími. Vytí a štěkot, zesílený roztroušenými psy, rozbouřil noční temnotu. Jeden kojot byl zabit a druhý se chytil do pasti, kterou tu nastražili stále čilí lovci vlků. Vzduchem vířilo plno nenáviděných pachů. Žlutá vlčice vklouzla do rokliny a tryskem odváděla své mládě. Temnohřívek stačil však zahlédnout na nedalekém břehu muže, právě tam, kde matka zvětřila jeho stopu. Viděli, jak zastřelil lapeného kojota a rychle past znovu nastražil.

VI

Podvedená vlčice

Životní hra je tvrdá hra, neboť můžeme třeba tisíckrát zvítězit, a pak jednou prohrajeme a ztratíme všechno, co jsme získali. Jak často se žlutá vlčice vysmála nastraženým pastím a kolik mláďat tomu sama naučila! Ze všech nebezpečí svého života nejlépe znala pasti a léčky.

A přišel říjen. Mládě teď už bylo vyšší než matka. Lovec vlků je jednou spatřil – žlutou vlčici následovanou jiným vlkem, jehož dlouhé, nemotorné, silné nohy, štíhlá šíje a úzký ohon naznačovaly, že právě on se stane „parádním kusem“ této sezóny. Když přečetl v písku jejich stopy, poznal, že stará vlčice ztratila na pravé přední tlapě jeden dráp a že mladý vlk patřil už teď mezi vlky obry.

Léčku s teletem vymyslel lovec vlků sám, byl jaksepatří rozmrzelý, že místo vlků dostal jen kojoty. Lovecká sezóna právě začínala a v tomto měsíci je kožešina nejlepší. Mladý lovec často přidá k pasti návnady, což ovšem zkušený lovec nikdy neučiní. Dobrý traper položí návnadu na jedno místo a past připraví tak tři čtyři metry od ní, ale přesně v místě, kudy bude vlk kroužit kolem návnady. Lovci s oblibou používají tří až čtyř pastí rozmístěných v kruhu na volném prostranství a uvnitř tohoto kruhu rozhodí několik kusů masa. Pasti jsou zahrabány hlínou. Každý traper je před políčením vypálí, aby ztratily pach lidských rukou a železa. Mnohdy nepoužije vůbec žádné návnady, vyjma malého kousku bavlny nebo chomáčku peří, které mohou upoutat vlčí oko nebo vzbudit zvědavost a svést tak vlka ke kroužení právě v osudných a zrádných místech. Zkušený lovec kožešin své metody neustále mění, aby vlci nepoznali jeho léčky. Jejich jedinou zárukou je věčná ostražitost a nedůvěra ke všem pachům pocházejícím od člověka.

Lovec vlků začal novou sezónu u „Bavlněného lesa“ s pořádnou zásobou nejsilnějších ocelových pastí.

Stará dobytčí stezka křížící řeku pokračovala úzkým úvozem šplhajícím se mezi pahorky až k náhorní planině. Užívala jí všechna zvěř, vlci a lišky stejně jako dobytek a vysoká zvěř. Je to veřejná průchozí cesta. Starý kmen nořící se do štěrkového dna řeky byl poznamenán vlčími stopami; a ty lovci prozradily, kdo tudy chodí. Právě zde se nacházelo vynikající místo pro pasti. Ne přímo na stezce, protože tam bylo mnoho skotu, ale ve vzdálenosti asi dvaceti metrů na rovném písčitém místečku. Tam zahrabal pasti do čtverce asi dvanáctimetrového. Kolem každé pohodil pár kousků masa a několik bílých per připevněných na silnější stvoly trávy dílo dokončilo. Žádný z lidí by místo neodhalil a jen velmi bystrý čich zvířete by zjistil ukryté nebezpečí pod písčitým povrchem, když slunce a vítr a nakonec i písek sám zahladil všechny lidské stopy.

Vlčice takových pastí viděla celé řady a vždycky se jim vyhnula, stejně tak jako její učenlivý syn.

Dobytek přišel k vodě zchladit prudký žár dne. Táhl známou stezkou, kudy procházeli odpradávna bizoni. Vrány na ně sedaly a svišti syčeli stejně tak jako dřív. Krávy kráčely dolů svahem mezi zelenošedými skalnatými útesy s velebnou vážností, důstojností a přesnou účelností. Mnohé rozpustilé telátko, pobíhající po svahu, se brzy umoudřilo a kráčelo za svou matkou, až se dostali k pláni u řeky. Stará kráva v čele stáda podezřele odfrkla, když procházela „pásmo pastí“, ale to se nacházelo příliš daleko. Jinak by dupala a bučela nad krvavými kusy hovězího masa, až by všechny pasti sklaply a staly se neškodnými.

Ona však kráčela přímo k řece. Když uhasily žízeň, rozložily se na nejbližším svahu a celé odpoledne odpočívaly. Pak je jejich vnitřní gong pozval k večeři a stádo odtáhlo k bohatým pastvinám.

Několik ptáků tu a tam zoblo do nastražených kousků masa, ale zapadající slunce spatřilo pískem maskované pasti nedotčené.

Nad údolím řeky zazářil západ barevným kaleidoskopem, v němž se blýskl jestřáb. Kosi ihned zamířili do houštin, aby tam našli před jeho drápy bezpečný úkryt. Na myši bylo ještě příliš brzy, ale jak přelétal nad chomáčkem peří, ihned se obrátil a spatřil rozházené kousky masa. Aniž tušil něco zlého, lehce slétl, a sotva začal hltavě rvát maso – cvak! – zvedl se mrak prachu a jestřáb trčel jedním drápem v pasti; marně se pokoušel vyprostit z železných čelistí. Ne že by byl těžce zraněn, ale mocné mávání jeho křídel nebylo k ničemu, nemohl se vyprostit, stejně jako vrabec neuletí z pasti na myši.

Se soumrakem se v dáli ozvalo hluboké zavytí a z opačné strany, na vysoké skále zazněl v odpověď krátký štěk. První bylo svolávací znamení vlčice, druhé pak odpověď statného vlka, v tomto případě to však nebyl párek, ale matka a syn – žlutá vlčice a Temnohřívek. Sešli se na známé stezce. Chvíli prodleli u „telegrafní“ stanice na vrcholku, pak se ještě zastavili u starého pařezu na úpatí hory a mířili do údolí k řece, když jestřáb chycený v pasti zaplácal křídly. Stará vlčice rychle obrátila tím směrem svůj zrak – raněný pták na zemi – a hned vyrazila. Slunce a písek velmi brzy smažou jakoukoliv stopu a pach, a tak tu nebylo nic, co by ji varovalo. Vrhla se na ptáka s tlukoucími křídly a jediným sekem svých čelistí ukončila jeho trápení. Ozval se však hrozný zvuk – tesáky škrábly o ocel – varovné znamení! V mžiku upustila kořist, uskočila z nebezpečného místa, ale dopadla zrovna na druhou past. Smrtelné ocelové čelisti jí sevřely tlapu, a jak se snažila vyprostit, spadla přední tlapou do druhé skryté nástrahy. Takovou lest dosud nikdy nepoznala! A takové neopatrnosti se dosud nikdy nedopustila. Nepopsatelný strach a zuřivost zachvátily její vlčí srdce. Tahala vší silou, kousala do řetězů, zlostně vrčela, až měla tlamu plnou pěny. Jednu past by snad vytáhla i se zakopaným trámkem – ale vyprostit se ze dvou mohutných čelistí, to bylo nad její síly. Čím víc se snažila ze želez vyprostit, tím víc se ocelové čelisti zadíraly do jejích tlap. Divoce vyštěkla. Zabitého jestřába roztrhala na kousky. Noční tmou zněl řev a štěkot zoufalého vlka. Zuřivě chňapala po pastích, po mláděti, ba kousala i sama sebe. Rvala si vlastní běhy. V šílenství se kousala do slabin a v pomatení si ukousla ocas. Z tlamy jí kapala pěna plná krve a špinavého písku.

Rvala se doslova se svým osudem, dokud nepadla. Chvílemi se svíjela a hned nato ležela jako mrtvá. Jen co si trochu odpočinula, vrhla se s novou vervou do zoufalého boje.

Tak minula noc.

A mládě? Kam se podělo? Temnohřívek prožíval znovu onu hrůznou noc, kdy se jeho pěstounka vrátila domů otrávená jedem. Teď se však bál více jí samotné. Jako by ji ovládla nenávist. Držel se v bezpečné vzdálenosti a kňučel. Pak se odplížil, a když se utišila, zase se vrátil, ale jen proto, aby znovu ustoupil, sotva vyskočila a zaútočila na něho. Pak se znovu snažila vyprostit. Nerozuměl tomu, ale tolik věděl, že se octla v hrozném nebezpečí, a tušil, že příčina je tatáž jako oné noci, když chtěli hodovat na teleti.

Pobíhal kolem ní celou noc a bál se přiblížit, protože nevěděl, co má dělat. Byl stejně bezmocný jako jeho matka.

Za svítání ji spatřil z vrcholku nedalekého kopce pasák hledající zatoulané ovce. Zrcátkovými signály přivolal z tábora lovce vlků. Temnohřívek brzy zjistil nové nebezpečí, a přestože byl statný, pořád ještě patřil mezi mláďata. Nemohl se postavit na odpor člověku, a proto uprchl, sotva se lovec přiblížil.

Lovec seskočil s koně a pohlédl na roztrhanou a krvácející vlčici v pasti. Sňal pušku a rázem ukončil její trápení.

Pak prohlédl stopy kolem a vzpomněl si, že mu něco připomínají, ano, stopy vlčice s velikým mládětem od Strážní hory.

Temnohřívek zaslechl výstřel právě v okamžiku, když našel bezpečný úkryt. Stěží mohl vědět, co znamená, ale od té chvíle už nikdy svoji pěstounku nespatřil. Teď musí už bojovat se životem v přírodě docela sám.

VII

Mladý vlk si dobývá slávu

Instinkt je bez jakékoliv pochyby první a nejlepší průvodce každého vlka, ale mít zároveň nadané rodiče znamená vynikající start do života. Vlče s tmavou hřívou skutečně mělo znamenitou matku pěstounku a převzalo všechny výhody její chytrosti. Zdědilo jemný čich a beze zbytku věřilo jeho výstrahám. Člověk se na svůj čichový smysl tak dokonale spolehnout nemůže. Šedý vlk však čichem přečte ranní vzduch tak, jako člověk získá poučení z ranních novin. Je informován o nejnovějších zprávách. Jen proběhne krajem a už má nejpodrobnější informace o každém živém tvoru, který tudy prošel třeba před mnoha hodinami. Jeho čenich mu také oznámí, kterým směrem se ubíral, a jediným slovem mu předloží hlášení o každém zvířeti, které nedávno zkřížilo jeho stopu, odkud přišlo a kam mělo namířeno.

Touto schopností byl Temnohřívek obdařen přebohatě. Jeho široký, vlhký čumák o tom přesvědčil každého, kdo tomu jen špetku rozuměl. Byl obdařen mohutnou postavou i silou a v neposlední řadě také hlubokou nedůvěrou ke všemu cizímu a neznámému, a – říkejme tomu jakkoli – třeba plachostí, opatrností či nedůvěřivostí. A to bylo pro něho cennější než jeho vlastní chytrost. Všechno to dohromady spolu s fyzickou zdatností mu zajistilo úspěšný život. Ve vlčí zemi znamená moc právo, a Temnohřívek i jeho pěstounka byli vyhnáni z krajiny od Strážní hory. Z rozkošné rodné země, do které se teď vracel. Jeden nebo dva obrovští vlci se jeho návratu bránili. Několikrát ho zahnali, ale pokaždé se znovu vrátil a byl schopen bránit se ještě lépe. A tak aniž mu bylo osmnáct měsíců, porazil všechny soky a usídlil se znovu v rodném kraji. Tam pak žil jako baron-lupič a činil si nárok í na bohaté okolní území. Svou bezpečnost nalézal v pevnosti skal.

Lovec vlků Ryder v této krajině velmi často lovil a zrovna nedávno narazil na dvanáct centimetrů velkou stopu, otisky obrovského vlka. Tento vlk vážil dobrých sedmdesát kil a patřil mezi největší, které kdy Ryder spatřil. King Ryder žil hlavně na území, kde žila spousta koz, a proto zvolal podle tamějšího zvyku: „Vsaďte se, že je to ten starej kozel Billy!“ A tak se při této všední události Temnohřívek zaznamenal u svého nepřítele jako „Billy z pustiny“.

Ryder znal velmi důvěrně vlčí volání, onen táhlý, lahodný tón, ale v Billyho zavytí se ozývalo zvláštní monotónní zabarvení, tak odlišné od ostatních vlků. Ryder je už kdysi zaslechl, právě tam dole u kaňonu, a když se mu konečně podařilo velkého vlka spatřit na vlastní oči, vlka s černou hřívou, ihned si uvědomil, že je to vlastně mládě té staré žluté fúrie, kterou chytil do pasti.

Toto a mnohé jiné zajímavosti mi Ryder vyprávěl právě té noci u táboráku. Vím o dobách, kdy mohl kdokoliv velmi snadno chytit či otrávit vlka, na kterého políčil, ale ta doba dávno minula a s ní prostoduchost vlků. Dověděl jsem se o nové generaci vlků, chytřejších a lstivějších, kteří unikali všem nástrahám rančerů a traperů. A jejich počet vzrůstal. Lovec mi té noci vyprávěl o

rozličných odvážných a riskantních pokusech s loveckými psy pana Penroofa. O psech speciálně vycvičených k lovu lišek a o chrtech, kteří nebyli vůbec k ničemu, když se jim kořist ztratila z očí. Také mi vyprávěl o statných dánech, příliš těžkých psech pro tak drsnou krajinu, a konečně o pestře složené smečce, do níž nasadil snad všechny psí rasy, včetně bulteriérů, kteří měli vést smečku v hlavním útoku.

Vyprávěl o honech na kojoty, takřka vždycky úspěšných, neboť kojoti rádi vyhledávají širé pláně, na nichž je chrti snadno dostanou. A také o tom, jak právě tato smečka zabila několik šedých vlků, avšak se ztrátou právě vedoucího psa. Ten zaplatil boj smrtí. S vášnivým zaujetím se však především rozpovídal o obdivuhodné statečnosti onoho „protivně zatracenýho černýho vlka vod Strážní hory“ a líčil několik marných pokusů chytit ho či aspoň dostat do úzkých. Ale všechno marno. Obrovský vlk s dráždivou tvrdošíjností si dále labužnicky žil na nejjemnějších kusech z Penroofova stáda dobytka, a každým rokem přibývalo jeho žáků v této obratnosti. Živili se na stádu docela beztrestně.

Naslouchal jsem tomuto vyprávění s dychtivostí zlatokopů lačných po zlatonosných žílách, neboť divočina, to byl můj celý život a láska. Poslední události naplňovaly mysl všech, kteří té noci seděli kolem táborového ohně, protože Penroofova smečka psů právě odpočívala u našeho tábora. Připravovali jsme se k útoku na Billyho z pustiny.

VIII

Noční hlas a ranní stopa

Jednoho večera koncem září, sotva poslední sluneční paprsek zmizel za západním obzorem a kojoti spustili noční zpěvy, zaslechli jsme hluboký a dunivý hlas. King vyndal lulku z úst, obrátil se a prohodil: „To je von – starej Billy z pustiny. Celej den nás pozoroval vodněkud z pahorku, a teď když ví, že naše bouchačky nejsou už k ničemu, se přiblížil a dělá si z nás šouflata.“

Dva tři psi vyskočili a naježili srst, protože ihned poznali, že to nebyl kojot. Vyrazili do noci, ale daleko se nedostali. Jejich rozhorlené hlasy se za pár okamžiků z měnily v hlasitý štěkot a vraceli se rychle pod ochranu našeho táboráku. Jeden z nich byl těžce zraněn, takže pro další hon byl vyřazen. Druhý měl tržnou ránu ve slabině rána se nezdála nebezpečná… a přece druhého dne ráno jsme i jej museli zahrabat do země.

Chlapi zuřili. Slavnostně přísahali okamžitou pomstu, a tak s ranním rozbřeskem stáli už všichni na nohách a vydali se po stopě. Kojoti štěkali ranní zpěvy, avšak hned jak se rozšeřilo, roztrousili se ve skálách. Lovci pátrali po vlčí stopě a věřili, že ji smečka určitě objeví a povede je. Zdálo se však, jako by se psům nechtělo nebo nemohli.

Nicméně záhy narazili na jednoho kojota a toho po krátkém boji zabili. Domnívám se, že i to bylo cenné vítězství, neboť kojoti zabíjejí ovce a telata, jenže i mě ovládal stejný pocit jako ostatní lovce: „Tak silní a statní psi zničili jen malého kojota, ale obrovskému vlkovi se včera v noci neubránili.“

Mladý Penroof jakoby v odpověď na nevyslovené otázky řekl: „Starej Billy měl s sebou včera v noci řádnou tlupu vlků.“

„Jo, ale kromě jediný stopy jsme nenašli vůbec nic,“ dodal King nevrle.

V této náladě minul celý říjen. Po celé dny jsme se lopotili na pochybných stopách a následovali naši smečku psů, kteří se buď nemohli udržet na stopě, anebo se báli po ní jít, a přitom jsme stále nacházeli další a další oběti Billyho z pustiny. Jednou nám to oznámil nějaký kovboj, podruhé jsme našli zdechlinu sami. Na některých místech jsme nalíčili jed, ačkoliv mnozí lovci to pokládají za nebezpečné kvůli psům. Koncem října z nás zůstala parta větrem ošlehaných, ale sklíčených mužů s utahanými koňmi a se smečkou psů s bolavými tlapami – zmenšenou o tři členy. Z deseti jich zbylo pouze sedm. A my sami jsme dosud zastřelili jediného šedého vlka a tři kojoty. Zato Billy z pustiny odpravil aspoň půl tuctu krav a psů po padesáti dolarech. Někteří z chlapů se rozhodli vzdát marný boj a vrátit se domů, a tak King toho využil a poslal po nich dopis, v němž žádal o posilu. Včetně všech zbývajících psů na ranči.

Následující dva dny jsme dopřáli koňům odpočinku, ulovili jsme nějakou zvěř pro naši kuchyni a připravovali se k ještě tvrdšímu honu a boji. K večeru druhého dne přibyli noví psi – osm krasavců, a tak se stav naší smečky zvýšil na patnáct.

Počasí se už hodně ochladilo a k velké radosti lovců druhého dne ráno pokryl pustinu bílý sníh. To věštilo úspěch. Psům i koním se poběží líp. Obrovský vlk není daleko, neboť poslední noci lovci zaslechli jeho vytí. Sníh nám pomůže odkrýt jeho stopu, a jakmile ji jednou objevíme, nemůžeme ji ztratit. Únik je pro vlka nemožný.

Za svítání jsme byli připraveni vyrazit, když tu se do tábora přihrnuli na koních tři muži. Byli to Penroofovi chlapi, kteří od lovecké party před několika dny odešli. Změna počasí je ponoukla a změnili své rozhodnutí. Dobře věděli, že sněhová pokrývka by nám mohla přinést štěstí.

„Pamatujte si však,“ řekl King, sotva jsme se octli v sedlech, „žádnýho jinýho vlka si nevšímejte. Potřebujeme jen Billyho. Musíme ho dostat, kdybysme měli zničit třeba celou smečku našich psů. Jeho stopa měří celých dvanáct centimetrů!“

Každý z lovců si malou rýhou na držadle bičíku či na rukavici označil délku dvanácti centimetrů, aby mohl snadno změřit stopu, najde-li nějakou.

Neuplynula snad ani hodina, když jsme uslyšeli znamení od jezdce, jenž se vydal západním směrem. Jediný výstřel, a ten znamenal „Pozor!“, pak chvíli ticho, co bys do deseti napočítal, a další dvě rány, což znamenalo „za mnou!“

King rychle sehnal do kupy celou smečku psů a vyrazil rovnou k postavě na vzdáleném pahorku. Všem zúčastněným nová naděje zrychlila dech, a žádný z nás nebyl zklamán. Objevili jsme sice několik stop menších vlků, ale mezi nimi konečně zazářila velká stopa, dobrých dvanáct centimetrů dlouhá. Mladý Penroof zajásal a vyrazil plným tryskem. Připadalo nám to, jako bychom lovili lva. Cítili jsme, že se blížíme tolik touženému štěstí. Pro lovce není nic tak vzrušujícího jako objevení čerstvé stopy, která vede k nádhernému zvířeti tak dlouho toužebně hledanému. Jak Kingovi zářily oči, když se doslova pásl na tomto znamení ve sněhu!

IX

Konečně dopaden

Tak divokou jízdu jsem dosud nikdy nezažil. Hon trval už mnohem déle, než jsme předpokládali, a provázelo ho plno vzruchu, neboť ta nekonečná čára stop představovala malou historii všeho, co vlk učinil předešlé noci. Tu kroužil kolem „telegrafní stanice“ a sháněl se po nejnovějších zprávách, jinde se zastavil, aby prozkoumal vyschlou lebku. Tam se zarazil a opatrně zavětřil, aby si ověřil něco, co nakonec nestálo za námahu. Na jednom pahorku se konečně na chvíli posadil a zřejmě podal hlášení klidným zavytím, neboť sem přiběhli vlci ze dvou stran a pak společně sestoupili do údolí u řeky, kde hledalo útulek před bouří stádo dobytka. Vlci pak společně navštívili bizoní lebku. Chvílemi kráčeli za sebou v jedné řadě jako vojáci, jinde se rozběhli každý jinou cestou, aby se zase setkali: ano, právě tady, hrozný pohled, nádherná kráva a roztrhaná; opustili ji, aniž polkli jediné sousto. Zřejmě jim nebyla po chuti, jak se zdá, neboť ani ne o jednu míli dál leží další zabitá kráva. A tu ani ne před šesti hodinami hodovali. Tady se jejich stopy opět rozcházejí, ale ne nadlouho. Sníh naprosto zřetelně prozrazuje, kde se každý z nich uložil k spokojenému spánku. Psům se zježila srst, když tato místa očichávali. King dlouhou dobu držel psy pevně na uzdě, jenže teď projevovali netušené vzrušení. Dorazili jsme na pahorek, kde vlci změnili směr a vydali se přímo proti nám, záhy však prchali v panickém strachu – tak promluvily jejich stopy – a nám bylo jasné, že teď nás sledují z nedalekého hřebene.

Smečka psů se držela pohromadě, protože chrti, když nevidí žádnou kořist, bloumají vždycky mezi ostatními psy anebo se vracejí ke koním. Uháněli jsme, jak nejrychleji jsme mohli, neboť vlci měli zřejmě velmi naspěch. Pádili jsme po náhorních planinách a roklinami a snažili jsme se udržet v patách psů, i když horský terén tu byl rozeklaný a drsný. Rokle za roklí, hodina za hodinou, a trojitá stopa se stále klikatila mezi útesy. Uplynula další hodina, a nic se nezměnilo. Stoupali jsme stále výš do skal, ploužili se hustým podrostem a skalnatými útesy, stále dál a dál vedeni vzdáleným štěkotem našich psů.

Pronásledování nás zavedlo do nízkého údolí u reky, kam se sníh vůbec nedostal. Klopotná jízda s kopce na kopec a se skály na skálu, projíždění zoufalými roklinami nás tak vyčerpalo, že každý byl přesvědčen, že to už dál nevydrží. Když se tam dole v nížině smečka rozprchla, zamířili někteří psi vzhůru do skal, jiní zase táhli údolím. King klel jako pohan. V mžiku pochopil, co se děje. Vlci se rozutekli na různé strany a tím rozdělili i smečku psů. Tři psi na jednoho vlka postrádají jakoukoli šanci, čtyři ho nedostanou – dva z nich by byli jistě zabiti. A přece jsme v této situaci viděli povzbuzující znamení, neboť to znamenalo, že se vlci octli v úzkých. Rychle jsme vyrazili, abychom psy zastavili a zahnali je všechny na jedinou stopu. Jenže to nebylo tak snadné. Beze sněhu jsme nemohli najít stopy psů. Nezbývalo nic jiného než dát psům svobodnou volbu a snažit se, aby se srotili opět do jedné smečky sami. Pokračovali jsme tím směrem s plnou nadějí, ale zároveň naplněni obavami, že jsme na falešné stopě. Psi pádili jako zběsilí, obdivovali jsme jejich rychlost. To však je špatné znamení, poznamenal King, teď už nemůžeme sledovat stopu, protože ji psi zahladili, dřív než jsme dorazili.

Asi po dvou mílích nás zavedl hon znovu do zasněžené krajiny. Spatřili jsme vlka, ale k našemu velkému zklamání jsme se octli na stopě právě toho nejmenšího.

„To jsem si moh myslet,“ zavrčel mladý Penroof. „Psi jsou celkem vzato vždycky celý posedlý, když jde o vážnej podnik. Ale vždycky se vyplašej, když to není zrovna velkej zajíc.“

Urazili jsme další míli a vlk zahnul k malému zálivu skrytému v hustých vrbách. Slyšeli jsme táhlé vytí volající o pomoc, a dřív než jsme mohli dorazit na místo, zjistil King, že se psi rychle stáhli a rozprchli na všechny strany. Vzápětí se ze vzdáleného konce vrb vyřítil malý šedý vlk a hned za ním obrovský vlk s černou srsti.

„U všech čertů!“ vykřikl lovec vlků, „kdyby bejval nezavyl o pomoc, tak se u něho černej Billy nikdy neobjevil. No, to je báječný!“ A mé srdce se v tom okamžiku postavilo na stranu statečného vlka, který se vzdal možnosti uniknout jen proto, aby zachránil svého přítele,

Celou další hodinu jsme úmorně klopýtali nebezpečnými roklinami, až jsme se konečně octli na zasněžené náhorní planině, takže smečku psů jsme sehnali dohromady velmi snadno, a pak jsme se urputně snažili udržet je na dvanácticentimetrové stopě, která se mi proměnila v magické kouzlo dobrodružné romantiky.

Psi zřejmě toužili postupovat po ostatních stopách, ale nakonec se nám podařilo udržet je v správném směru.

Uplynula necelá půlhodina úmorného plahočení, ale pak jsem se octl na široké náhorní planině a tu jsem poprvé na vlastní oči spatřil pověstného obrovského černého vlka od Strážní hory.

„Hurá, Billy z pustiny! Hurá, černý vlku!“ křičel jsem slavnostně na pozdrav a ostatní se ihned přidali.

Konečně jsme se dostali na jeho stopu – a to jeho vlastní zásluhou. Psi naší smečky se ihned přidali s mohutným štěkotem. Chrti se dali zvlášť slyšet a v mžiku vyrazili za svou kořistí. I koně odfrkli a svižně poskočili, jakmile ucítili prudké vzrušení psů. Jediný, kdo zůstal naprosto klidný, byl – vlk s černou hřívou. A když jsem odhadoval jeho statnou postavu a sílu, a hlavně jeho dlouhé a masivní čelisti, ani jsem se příliš nedivil, proč psi z naší smečky dávali přednost ostatním stopám.

Se skloněnou hlavou a přitaženým ocasem se plížil bílým sněhem. Jazyk mu visel unaveně z tlamy – neklamné znamení jeho zoufalosti.

Ruce lovců vystřelily k revolverům, ačkoliv vlk byl tak tři sta metrů před nimi. Toužili po krvi, sportovní vášeň zmizela. V dalším okamžiku jim vlk zmizel z očí v nedalekém kaňonu.

Co teď, kterým směrem se vlk dá? Nahoru ke své hoře, nebo dolů, kde se mu nabízí lepší úkryt? King i já jsme byli přesvědčeni, že potáhne ke své hoře, a proto jsme namířili na západ. Ostatní ujížděli k východu a hledali příležitost k výstřelu.

Zakrátko jsme se ztratili z dohledu. Mýlili jsme se. Vlk zamířil k dolnímu konci kaňonu, ale výstřel se neozval. V těchto místech byl kaňon celkem schůdný, proto jsme obrátili koně a plným tryskem uháněli za vlkem. Sníh nám byl dobrým pomocníkem, který odkrýval jeho stopu.

Kožená sedla pod jezdci vrzala, koně funěli a půda duněla pod jejich kopyty.

Billy se vrací na svou horu

Octli jsme se na místě, kde vlk zmizel, ale dále po něm nebylo ani vidu ani slechu. Zpomalili jsme krok, a sotva jsme urazili necelou míli, King vydechl: „Podívejte se na to!“ Před námi se pohybovala temná skvrna. Vyrazili jsme plným tryskem. Tu se objevila další skvrna a ještě jedna. Nespěchaly. Za necelých pět minut jsme se k nim přiblížili, a hle – byli to tři z našich chrtů. Ztratili svou kořist a tím i vlastní zájem. Hledali nás. Nikde jsme neviděli naši touženou kořist ani ostatní lovce. Rychle jsme dorazili k nejbližšímu pahorku a tam jsme znovu stopu našli. Ihned jsme se po ní vydali. Za malou chvíli jsme vjeli do dalšího kaňonu a hledali schůdný průjezd, když se před námi najednou z hustého křoví vyrojili s mohutným štěkotem naši psi.

Ujížděli jsme po mírném svahu a doufali, že tady někde spatříme konečně svou oběť. Před námi se vyrojila smečka psů, běžící ne v kupě, ale v řadě za sebou jako vojáci. Za pár okamžiků jsme před nimi spatřili obrovského černého vlka. Běžel opět se skloněnou hlavou a se staženým ocasem. Z každého pohybu jeho běhů bylo cítit sílu, i z jeho čelistí a šíje, jen jeho krok se teď znatelně zkrátil. Psi dosáhli horního okraje, a sotva vlka spatřili, dali se do zuřivého štěkotu. I chrti spatřili svou kořist, opustili nás a pádili dolů kaňonem a pak do protějšího svahu s bojovným rykem – a my v marné naději za nimi.

Lovec zuřil, že psi ztrácejí zájem a že on sám zůstává pozadu. Hnal se však stále dál k místu, kde se kaňon zužoval. Blížili jsme se k náhorní planině. Od jihu zazníval štěkot smečky, jenž každým okamžikem sílil. Zarazili jsme a pátrali po stopě ve sněhu. Vzápětí se vynořila naše smečka, běžící opět v řadě jeden za druhým. Blížili se, ale jejich krok se zpomaloval. Zabíječ krav běžel před nimi. Hned za ním náš chrt, pak další, ale velmi pomalu, to už nebyl hon. Dlouhé hodiny únavného pronásledování na nich zanechaly stopy. Vlk se marně snažil zbavit se jich. Nastala jeho osudná chvíle. Byl obklíčen. Psům přece jen zbývala ještě nějaká síla. Vyrazili do svahu.

Nemohli jsme za nimi, a proto jsme se zatajeným dechem sledovali jejich počínání. Blížili se ke své kořisti. Obrovský vlk vyrazil do prudkého svahu stezkou, kterou důvěrně znal, jak se nám zdálo, protože ani na chvíli nezaváhal. Mé srdce stálo na jeho straně, protože se dokázal vrátit, aby zachránil své přátele, a trapera i mě zachvátil pocit lítosti, když jsme viděli, jak se zoufale rozhlíží a míří stále výš, aby na své hoře našel smrt. Nebylo pro něho úniku – obklíčen patnácti loveckými psy, v jejichž patách pádili rozvášnění lovci. Už neběžel, spíš se plahočil k spásnému vrcholku skály. Psi v jedné řadě za sebou se k němu přibližovali. Slyšeli jsme jejich unavený dech. Malé procesí pomalu, ale jistě obkličovalo svou kořist, až ji zahnalo na úzký prostor nad kaňonem. První psi dorazili ke své kořisti.

Zde, na úzké stezce, na které jediný chybný krok znamená jistou smrt, se obrovský vlk zastavil a připravil k obraně. S naježenou srstí, vztyčeným ocasem a vyceněnými tesáky očekával útok nepřátel. Běhy zeslábly únavou, ale čelisti a srdce naplňovalo odhodlání k boji! A teď, všichni, kdo máte rádi psy, raději zavřete knihu, neboť patnáct psů jeden za druhým se přihrnulo, v čele s nejrychlejším, a oko nestačilo postřehnout, jak se to stalo! Tak jako proud říčky tříštěný o skálu řítila se řada psů, kterým se musel Billy postavit. Pokus o skok, náraz – a Fango se řítí do rokliny. Vzápětí za ním útočí Danger a Coalie. Úder, vzepětí a pak pád z úzké stezky. Hned nato se na scénu vyřítí Oscar a ocitá se v zápalu boje sám tváří v tvář kořisti. Tu se za ním objevují další spolubojovníci a i oni nacházejí v propasti vlastní smrt. Rány duní, tesáky zvoní a rychlí a statní psi jeden za druhým padají do rokliny, aby tam trčící skály vykonaly smrtonosné dílo.

Za necelou minutu všechno skončilo. Skály pozřely vášeň a bojovnost psů – celá Penroofova smečka byla smetena. A statný Billy z pustiny tu teď stál docela sám na své rodné skále.

Chvíli se rozhlížel, odkud se vynoří další nepřítel. Žádný se však neobjevil. Smečka zmizela. Čekal a nabíral dech, pak poprvé po dlouhé době zhluboka zavyl nad osudnou scénou vítězným triumfem, zamířil na protější svah a zmizel lovcům z očí v kaňonu u Strážní hory.

Stáli jsme jako kamenné sochy. Pušky v našich rukou mlčely. Vše se událo tak rychle. Nikdo z nás se nepohnul, dokud nám vlk nezmizel z očí. Bojiště nebylo daleko, seskočili jsme s koní a kráčeli k okraji propasti, abychom se přesvědčili, zda se některý z psů zachránil. Nemohli jsme nic dělat. Nebyli jsme schopni slova.

XI

Zavytí při západu

O týden později jsme ujížděli horní stezkou, King a já. „Starej je z toho celej nemocnej,“ řekl King. „Nejradši by celej krám prodal. Neví, co dělat.“

Slunce zapadalo za Strážní horou. Už se stmívalo, když jsme dorazili k Dumontovu vrcholku, a tu se ozvalo z údolí hluboko pod námi dlouhé vytí a jemu v odpověď několik vysokých štěků. Neviděli jsme nic, jen jsme s napětím naslouchali. Zpěv se opakoval, zpěv vlků na lovu. Pak pomalu slábl, až se náhle ozval signál „obklíčen“. Nato zazněl mocný vzdech, docela krátký. Bylo to dílo okamžiku.

King pohladil svého koně a pronesl zachmuřeně: „To je von. Zase se svou smečkou. Další kus hovězího je pryč.“

DIVOČÁK

O dobrodružném životě statečného štětináče

Matka

Ostrohřbetka byla jako každá jiná polodivoká bachyně z lesnatých končin jižní Virgínie, měla dlouhé nohy a dlouhý rypák, mohutný a silný hřbet s ostrými štětinami, pevné úzké boky a čelisti vyzbrojené bílými ostrými kly, krátkými sice, ale přece dostatečně dlouhými, aby zastrašily každého psa, který by se jí odvážil postavit do cesty. V létě se toulala po mýtinách za Pruntyovic stavením, v zimě pak, když bylo potravy poskrovnu, projevovala vždy znovu a znovu svou žoldáckou věrnost Pruntyově stodole, která se v tomto období měnila v jakýsi krmelec, kam se utíkala různá zvěř a tyla z uskladněných zásob či z roztroušených zbytků sklizně.

Přešlo jaro a zářivé léto se hlásilo o své právo. Pěnkavy a stěhovaví drozdi zpívali na jeho počest slavnostní fanfáry, zatímco záhony pěněnky a zvonečků ozdobily zelenající se břehy pestrobarevnými květy. Štětinatá bachyně se vyškrábala ze svého zimního příbytku, který ji poskytla stodola, zamžourala bystrýma a jasnýma očima a toužebně očichala voňavou zemi. Nevšímavě přešla lákavou vůni zrna, které určitě cítila a které by ještě včera hltavě a s chutí spořádala. Dnes však nebyla ve své kůži, proto dále očichávala zemi, až se dostala k bystřince, a zhluboka se napila. Pak pomalým a houpavým krokem přebrodila strouhu a kolíbala se dál do lesa. Zbystřila však sluch, jednou nebo dvakrát se ohlédla a nakonec změnila směr. Dvakrát zkřížila potůček – tak to divočáci dělávají vždycky, když jsou pronásledováni – a putovala dál, až došla k vyvrácenému kořenu v stinné houštině. Už tu byla několikrát a vrstva trávy a listí jasně nasvědčovala, že si tu buduje nový pelech. Nejdřív místo důkladně očichala a pak se teprve pustila do další práce. Snášela s neúnavnou vytrvalostí novou trávu. Byla však ve střehu. Při každém podezřelém zvuku, který její bystré slechy ihned zachytily, zkameněla jako socha. Jednou nebo dvakrát se vzdálila, pokaždé se však znovu vrátila a těžce ulehla do připraveného hnízda.

Ach matko přírodo, která tak tvrdou rukou provázíš mateřství ve městech, kde pomoc je nablízku! Jak laskavá jsi k dětem divočiny, jež musí svou velkou bitvu vybojovat samy! Jak rozdílně provádíš své děti bolestmi v těžké chvíli! A když ráno vyšlo slunce, nakouklo růžovými paprsky na malý okamžik pod sukovitý kořen, který tvořil jakousi střechu, aby se podívalo na růžovonosá prasátka, zimomřivě se krčící za matkou, která ležela na pokraji pelechu jako živoucí hráz proti všemu ostatnímu světu.

Mládí je vždycky půvabné. Ti, kdo si představují divočáky jako vtělené ďábly, špinavé a divoké, jistě by se velmi podivili, kdyby spatřili krásu podsvinčat tohoto vrhu a přirozeně něžnou lásku jejich matky. Neobdivovala hezké zaokrouhlené tvary ani narůžovělý odstín tělíček svých dětí, ale s navracejícími se silami je milovala čím dál tím víc. A když s přibývajícími dny potřebovala mláďata stále více potravy, šťouchala rypáčky mocněji do jejího těla a sála svou přirozenou výživu, ony dvě řádky rypáčků byly pro ni vrcholným naplněním mateřské spokojenosti a rozkoše. Dokud ještě nemohla prasátka doprovázet svou matku, opouštěla bachyně svou rodinku nerada. Z doupěte vybíhala málokdy, a to jen tehdy, když musela za potravou nebo ukojit žízeň, ale vždycky se vzdalovala jen tak daleko, aby zaslechla i sebemenší zapištění svých dětiček.

V zimě trávila život v blízkosti stodoly. Touha ukrýt svá mláďata před světem ji však donutila, jakmile se prasátka naučila běhat, odvést je hluboko do lesa. A tak se hravá a dovádivá selátka, strkající špičaté nosíky do všeho, co jim přišlo do cesty, brzy mela k světu a naučila se rozeznávat všechny pachy lesa. A léto jim připravilo v prohřátých lesích hojnost potravy. Některé jarní květiny mají hlízoví té kořínky, které skrývají výživnou potravu. Každá bobulka vyrostlá z květu je dobrou potravou. A jestliže některá z nich je náhodou jedovatá, což se stává, obdařila ji matka příroda odpudivým pronikavým pachem nebo ostrým ostnem, který už předem varuje lesa obeznalého divočáka a odradí i všudypřítomné a zvídavé rypáčky dovádivých a chrochtajících čuníků. Co všechno matka už dávno znala, malí čuníci se musili učit čichem a ostražitostí. Jeden z nich, velmi čilý kančík s nazrzlými štětinami, brzy poznal novou zkušenost. Mláďata si ještě sama nehledala potravu, matka celý den ryla a pojídala a mláďata pospíchala, aby očichala každé rozryté místečko. Červíci byli zvlášť chutným soustem a dětičky je radostně očichávaly. Pak jakýsi podivný, nažloutlý, huňatý, bzučící a letící chumáček usedl na list poblíž rypáčku našeho zrzavého štětináče. Rýpl do něho špičkou nosu. A tu ten tvor učinil něco, co Zrzek nechápal – o jé, a jak to bolelo. Zakvikl, rozběhl se k matce, naježil drobounké štětiny a klektal čelistmi, až měl rypáček plný pěny, která mu stékala pomalu dolů. Celý den a celou noc cítil Zrzek ukrutnou bolest. Nic vážného se mu však nestalo. Jen si zapamatoval nepříjemný zážitek.

Snad už týden, možná i déle, běhali naši divočáci po lese, když se přihodilo něco, co svědčilo o tom, jak se s příchodem rodiny matka změnila. Odněkud zblízka se ozval hluk a stále se přibližoval. Matka ihned poznala, co to je – blíží se člověk. Znala už dávno tyto hlasy. Když pobývala ve stodole, zněly jí příjemně, protože slibovaly potravu. Teď však myslila jen na své potomstvo. Pro mláďata to znamenalo nebezpečí, proto se rychle obrátila a vydala varovné zachrochtání, které naplnilo srdce mláďat strachem. Takový tón v matčině hlase nikdy neslyšela, a když se otočila a rychle spěchala pryč, pádilo celé její potomstvo v houfu a v největší tichosti za ní, vedeno štětinatým Zrzkem, cupajícím hned za matčiným ocasem.

Byla to jen drobná příhoda, ale významná, protože od této chvíle se matka s mláďaty už ke stodole a lidem nepřiblížila.

Lizeta a medvěd

Lizeta Pruntyová byla už veliká dívka, bylo jí třináct let, a tak se nebála a pouštěla se docela sama hluboko do lesů. V horách zářil červen a lákal sladkými a červenými jahodami; Lizeta neodolala a vydala se do lesa. Čím to je, že jahody, které jsou dál, jsou sladší, větší a krásnější než ty, které rostou blízko nás? Ale je tomu tak. Lizeta se vzdalovala stále dál a dál od domova. Dál než kdy jindy. Tu zabušil datel na vykotlaný strom. Lizeta se lekla. Byl to takový rámus, že zůstala údivem stát. Chvíli naslouchala a tu zaslechla jiný zvuk, hlasité zafrkání. Nízký podrost se rozevřel a z něho vystoupil obrovský černý medvěd.

Když Lizeta ustrašeně vykřikla, medvěd se zastavil, vztyčil své velké tělo a tak stál a zíral před sebe a každou vteřinu vydal své hlasité, daleko slyšitelné „úf“. Ubohou Lizetu přepadl strach. Nemohla ani utéci, ani promluvit. Jen stála a strnule civěla na obrovské zvíře. Totéž dělal i medvěd.

Pak se ozval jiný zvuk, hluboké zachrochtání a celý sbor nepodařených chrochtů. Celá smečka medvědů, pomyslela si Lizeta, ale nemohla se ani pohnout. Jen se ohlédla tam, odkud přicházely nové zvuky. A medvěd také…

Když se vysoká tráva rozevřela, ukázalo se, že to nejsou medvědi, ale dlouho postrádaná Ostrohřbetka ze stodoly s houfem chrochtajících mláďat.

Zřídkakdy zaútočí medvěd na dítě, ale také málokdy si dá ujít příležitost k vepřové hostině. Černá obluda dopadla na všechny čtyři a zaútočila na matku s mláďaty.

Zuřivé a vzdorné bojové zachrochtání rozlícené matky by jistě naplnilo hrůzou každého tvora, i když nezastraší medvěda; divočák má vybočené ostré kly a mohutné čelisti, statné nohy a na slabinách je dokonale chráněn silnou kůží s hustými štětinami – a zde navíc tyto zbraně násobilo matčino statečné srdce.

Bachyně se hrdinně postavila nepříteli tváří v tvář, zatímco mláďata kvičící strachem se tlačila k jejím bokům i za ní. Jen malý Zrzek stál se vztyčenou hlavou a pozoroval strašného nepřítele.

Medvěd se zarazil, když divočák zaujal bojové postavení na obranu svých mláďat, a tak obcházel bojovou skupinu – jenže matka se neustále otáčela s ním. Pomalu se posunovala ke křoví, aby si chránila záda, a tak medvěd mohl zaútočit jedině zepředu. Medvěd zase hledal výhodnější postavení, ale nenalézal příležitost k útoku z boku, protože Ostrohřbetka se snažila být proti nepříteli stále čelem. Zaútočit přímo proti klektajícím a ozbrojeným čelistem bylo nebezpečné i pro medvěda. Medvěd učinil krátký výpad, ale zastavil se. Matka, stále obrácená čelem k nepříteli, postřehla, že medvěd zaváhal, a zaútočila sama. Roztrhla mu rameno a do druhé tlapy jej kousla. To medvěda rozzuřilo a skočil na nepřítele.

V divokém boji zblízka měl medvěd výhodu na své straně. Jedinou ranou bachyni omráčil, pak jí začal rvát slabiny a drtit nohu. Nakonec ji sevřel v zuřivém objetí, které matce vyrazilo dech a vzalo všechnu bojovnost, zatímco medvědovy drápy jí páraly břicho. Když Lizeta spatřila boj na život a na smrt, vzpamatovala se, vzala nohy na ramena a utíkala domů.

Sirotek

„Tatínku, to je strašné! U Kogarova potůčku. Pojď. Povedu tě, budeme tam za půl hodiny.“

A tak tatínek vzal psa a pušku a šel. Lizeta ho vedla a za malou chvíli už procházeli červenajícím se jahodím u Kogarovy říčky. Když se blížili k místu boje, spatřili nad sebou už kroužit supy. Bojiště nalezli ve chvilce. Ležela tam bachyně, roztrhaná na kusy a zčásti už ožraná. Pod ní a kolem ní ležela mláďata, rozdrcená ranami mocné a kruté tlapy.

Při každém dalším objevu Prunty překvapeně zamručel. Lizeta tiše plakala; tu se pes zuřivě rozštěkal na něco, co se ukrývalo hluboko v křoví. V houštině se objevil s bojovým výrazem malý kančík s nazrzlou hlavou, klektající drobnými čelistmi a kvičící svou výzvu k boji proti neočekávanému nepříteli tak zuřivě, až mu ze svíráku tekla pěna.

„Podívejme se, jednomu se podařilo přece jen uniknout!“ zvolal otec. „To je ale pašák!“ A zatímco malý Divočák statečně odolával psovi, obešel otec křovisko, uchopil kančíka za zadní nohu a za mohutného kvikotu a škubání ho vytáhl a strčil do pytle.

„Ubohý chlapík, podívej se, jak má rozdrásaný rypák a určitě má hlad. Je ještě příliš malý, myslím, že dlouho nevydrží.“

„Dej mi ho, tatínku, budu ho krmit a starat se o něho.“

A Lizetin chvályhodný zájem o divočáka byl schválen.

Prunty na tomto místě nalíčil obrovskou past na medvědy a jako návnadu nastražil zbytky oběti. Ale vše, co chytil, byl neopatrný sup. Medvěd od Kogarova potůčku byl příliš mazaný, než aby se dal nalákat do pasti. A supi, hmyz a laskavé rostliny brzy vymazali i poslední stopu tragédie, která se tu odehrála.

Kančík, kačer a jehně

Ubohý Divočák, hladový, osiřelý a s bolavým rypákem, který mu poškrábal medvěd, ani netušil, že v Lizetě našel přítele. Nepřátelsky po ní chňapal neškodnými čelistmi, když ho pokládala do bedýnky, která pro něho měla být celým světem. Nejprv mu šetrně omyla poraněný rypáček a pak přinesla v misce trochu teplého mléka. Ale kančík nechápal. Míjela hodina za hodinou, a malý Divočák stále ležel v zoufalé beznaději. Pak přišla Lizetina chůva s lahví a dudlíkem. Divočák kolem sebe kopal, kvičel a cenil ostré zuby, až jej nakonec uchopily silné ruce a zabalily ho do pokrývky. Ani se nenadál, a už měl dudlíka v tlamě. Bylo to sladké a teplé. A on už měl ukrutánský hlad. Neodolal a začal sát jako každé malé dítě a

nepřestal, až byla láhev prázdná. Nato usnul sladkým spánkem, který už tolik potřeboval.

Pomůžete-li někomu v těžké chvíli, zamilujete si ho. A tak i malá Lizeta si malého štětináče oblíbila. On v ní viděl jen nebezpečného tvora – a nenáviděl ji. Dlouho to však nevydržel. Byl to velmi bystrý kančík, a dříve než se mu začal zakrucovat ocásek, poznal, že Lizeta znamená vždycky potravu, a sotva se objevila, už vyskočil a běžel jí vstříc. Brzy také poznal, že může přivolat Lizetu – to jest potravu – kvikotem, a tak od té chvíle denně cvičil své hlasivky.

Za týden jeho plachost zmizela a kančíka přestěhovali do chléva. Za měsíc byl už krotký jako kotě a byl šťastný, když ho někdo podrbal na hřbetě; zlá rána na rypáku se zahojila, ale zůstala po ní ošklivá jizva.

Zakrátko vstoupili do jeho života dva noví společníci – kačer a jehně, podivní tvorové, po nichž kančík zprvu pokukoval po očku a s trochou žárlivosti. Ale brzy se ukázalo, že to jsou příjemní spolunocležníci. Dokonce ho i zahřívali. Objevil také, že si s nimi může také pěkně hrát a dovádět; ovce měla dlouhý ocas, za který se dalo pěkně tahat, a kačera mohl v nestřežených chvílích převrátit rypákem na záda.

Bedýnka ve stáji mu byla brzy příliš těsná, ale oplocený dvůr zato poskytoval dostatečný výběh. Zde ve vysoké trávě a býlí malý kančík neustále ryl a skotačil nebo škádlil své druhy či se ukrýval před svou novou pěstounkou. Kolikrát se stalo, že vyšla, zavolala na kančíka, ale nedostala žádnou odpověď. Teprve po důkladném a úporném hledání objevila malého darebu, jak se skrývá ve vysoké trávě. Když poznal, že je už odhalen, vyřítil se kupředu a za rozjařeného chrochtání skákal a běhal kolem Lizety jako dovádivé štěně, uhýbaje mrštně před rukou pěstounky, když se ho chtěla jen dotknout, ale nakonec unaven dováděním se vzdal. Vždycky však ho Lizeta musela podrbat na hřbetě.

Kdejaký cirkus už předváděl udiveným návštěvníkům cvičené vepře, tvory s inteligencí u zvířat neobvyklou, a přesto říkáme o lidech duševně těžkopádných „je hloupý jako vepř“, což pouze dokazuje, že i mezi čuníky najdeme veliké rozdíly. Mnozí z nich jsou hloupí, ale jako plemeno jsou velmi nadaní. Někteří jedinci představují dokonce vrchol zvířecí inteligence. Na nejnižším stupínku stojí tučný krmný vepř domácího chovu. Nejvýše pak je divoký kanec, který žije ze své bystrosti. Brzy se také ukázalo, že Divočák patří mezi ty nejzdatnější. Byl to velmi bystrý kančík. A co víc, měl dokonalý smysl pro humor a nejvíce si oblíbil Lizetu.

Když Lizeta dala dva prsty mezi zuby a pronikavě zahvízdala – tomu ji naučil otec –, přihnal se kančík přes zahradu jako vítr, totiž jen tehdy, když neměl právě svůj dovádivý den a z vrtochu se neukryl a nedonutil tak Lizetu, aby ho hledala.

Jednoho dne čistila Lizeta boty a právě je natírala výtečným černým francouzským krémem, který když zaschl, leskl se jako zrcadlo. Divočák měl právě svůj den a vyžadoval si mimořádnou pozornost. Převrátil jehně na udiveného kačera, třikrát oběhl kolem Lizety, pak se vztyčil na zadních nohou a obě přední položil na židli vedle Lizetiny nohy, vydal krátké kňouravé zachrochtání, což v jeho řeči znamenalo „prosím, já chci taky“. Lizeta odpověděla neočekávaným způsobem: natřela mu přední spárky černým krémem, ten v minutce uschl a Divočákovy narůžovělé spárky se leskly zářivou černí. Když mu Lizeta spárky natírala, pocítil příjemné šimrání, zamžoural očima, ale ani se nehnul, dokud neskončila. Odvážně si očichal nejdřív pravou nožku, pak levou a znovu zachrochtal. Byl to docela nový zážitek a nevěděl, k čemu je to dobré. Ale nic nenamítal. Jeho rozpustilý život, darebáctví a malá dobrodružství však brzy všechnu krásu lesklého černidla smyla, a tak jen co se Lizeta znovu objevila s kartáčem a leštidlem, už tu byl i Divočák a kochal se podivnou vůní a znovu nabídl své spárky k vyleštění. Leštění mu asi působilo radost, protože ani očkem nemrkl, dokud celá procedura neskončila. Od té chvíle, pokaždé když přišel čas, přiběhl jako blesk a nastavil spárky k rannímu čištění.

Divočák v roli ochránce

Má kanec svědomí? Co je to vlastně svědomí? Jestli to znamená, že si člověk uvědomí, že přestupuje zákon, že bude potrestán, a bude-li ve svých činech pokračovat, že budou následovat další a těžší tresty, pak úměrně ke svému rozumu mají svědomí i zvířata. A Divočák, jenž se s bystrým důvtipem už narodil, měl soudce a porotu, žalobce i obhájce ve svém srdci, kdykoli spáchal nějaký zločin.

Už dávno mu zakázali škádlit jehně, které bylo jen bezbranný chumel vlny, a kačera, který na tom byl ještě hůř. Divočák byl umělec ve škádlení a hašteření, a protože těchto vlastností dokonale využíval a svým druhům ubližoval, pochopil brzy, že tyto pro něho rozkošné požitky jsou vlastně zločinem. Častokrát, když z pouhého rozmaru zuřivě proháněl Mazánka, jak říkali jehněti, nebo zahnal Kvaka, tak říkali kačerovi, do podmáslí, jeho paní, aniž se ukázala nebo promluvila, pouze krátce hvízdla, a provinile mžourající kančík se ihned ukryl v křoví. Jako by měl výčitky svědomí.

Jednoho rána vykoukla Lizeta z okna do zahrady a spatřila Divočáka, jak stojí docela tiše se skloněnou a trochu na stranu natočenou hlavou. Oči mu jen svítily a koneček ocásku se vrtěl – jako vždy, když měl za lubem nějakou neplechu. Už chtěla zahvízdat, ale pak ještě chvíli vyčkala, aby se ujistila. Pod nízkou kůlnou leželo dřímající jehně. Najednou kačer vyrazil své „kvák“ a hnal se celý vystrašený z trávy přímo k jehněti, aby se ukryl. To se však leklo, vyskočilo a zabečelo. Pak se z vysoké trávy vyřítilo huňaté a dravé štěně, propuklo v mohutný štěkot a vrhlo se na bezbranného kačera. Jak to bylo snadné! I jehně bylo tak překvapeno, že se odvážné štěně pustilo beze strachu i do něho.

„Haf! Haf! Haf!“ Jak dovede být pes statečný, když jeho oběť prchá nebo je bezmocná. Kačer pronikavě zakvákal, jehně se dalo hrůzou do bekotu a psisko, opojené úspěchem a dychtící po nejvyšší slasti, jakou jeho plemeno zná, skočilo na káčátko a pustilo se do něho, až peří lítalo na všechny strany, a bylo by je snad ve chvilce roztrhalo na kusy. Tu se však odkudsi ozval jiný zvuk, krátké chraptivé zachrochtání, zvuk, který ohlašuje divokého kance na „válečné stezce“. Říkáme tomuto zvuku sice zachrochtání, ale ozve-li se velmi podobný zvuk z tlamy levharta, řekne každý, že krátce zařval. Tak se tedy vyřítil na scénu Divočák. Hřbet naježený do poslední štětinky a v malých očkách blýskaly zelené jiskry. Čelisti, teď už vyzbrojené malými sice, ale zato ostrými a sílícími kly, nenávistně skřípěly a ve chvilce se zbarvily bělavou pěnou. Znamenalo to, že kančík je chtivý boje, a každému moudrému tvorovi prozradilo, že v kančíkovi se probudila vrozená divokost. Obávám se však, že to nebyla láska ke kačerovi: v Divočákovi se náhle probudila odvěká a v jeho nitru dřímající nenávist k vlkům. Z kančíkových jiskrných očí vyzařoval duch statečného a bojovného plemene. Vzpomínky na pradávné boje jeho rodu udržované v paměti plemene rozproudily kančíkovu krev A Divočák psa napadl

Snad nikdy nebyl útočník více překvapen. Štěně právě vesele sevřelo kačerova křídla, aby ho násilně odvleklo, když ho přepadla lavina v podobě zrzavého a vzteklého kančíka, která ho vynesla do vzduchu a zanechala v žebrech pichlavé, bolestné rány. Štěně udělalo přemet, a krvácejíc z mnoha škrábanců, zůstalo ležet. Vítězoslavný štěkot se v témž okamžiku změnil v příšerné vytí poraženého. To však už Divočák zaútočil znovu, a psisko hledalo pásu v útěku. S plnou tlamou vyrvaného peří pádilo, co mu pošramocené nohy stačily, rovnou za stodolu s kančíkem v patách a od vrat dál do vysoké trávy. A kde nebo jak zdolalo plot, nebylo možné postřehnout, stejně tak jako nikdo neví, odkud přišlo a kam se ztratilo. Jisté je, ze vytí pomalu utonulo v tichu hlubokého lesa a nikdo už štěně nespatřil.

Lizeta i otec spěchali na dvůr, oněmělí údivem nad nečekanou bojovností, kterou malý zrzavý štětináč projevil. Vzápětí však propukli v nadšený jásot nad prohrou psiska a nad potupným útěkem před rozzuřeným a statečným Divočákem. Když odešli do zahrady, rozběhl se kančík za nimi. Lizeta dostala strach, ale teď už to nebyl bojující démon, nýbrž veselý a dovádivý malý štětináč, a zatímco přemýšlela, co asi teď kančík provede a co by měla dělat ona, nastavil na lavici spárky, aby jim dala ranní nátěr, a strčil mezi ně rypák. A tak mu Lizeta načernila i rypák.

Zakrátko Lizeta zjistila, že Divočák už neškádlí ani ovečku, ani kačera. Musel s tím přestat velmi brzy, protože kačer vyrostl a odkolébal se k rybníku za svým ploutvonohým příbuzenstvem a s ovečkou se kančík rozloučil neočekávaným způsobem.

Starý zlý medvěd

Tak jako najdeme samotáře mezi slony, lenochy mezi bobry a prašivé lidojedy mezi tygry, tak jsou i mezi medvědy vyhoštěnci, tvorové, kteří nevrazí na celý svět, zavilá zvířata, která nacházejí rozkoš v ničení a proslavují se ďábelskými kousky, které jim získávají tolik nepřátel, že ti je nakonec napadnou a zničí. Medvěd od Kogarova potoka patřil k těmto surovcům. Pokud lidská paměť sahá, nezaložil nikdy vlastní rodinu a potuloval se v lesích u Kogarova potoka proto, že ho vlastní plemeno vypudilo ze svého loviště v horách. A tak se odstěhoval do údolí Indiánů, kde se vzácně objevil medvěd, toulal se v těchto končinách a páchal zlo na každém kroku. Boural ploty, a kůlny, či zas narval tolik obilí, že ho sám nemohl sníst, a to vše jen pro rozkoš z ničení. Většina medvědů jsou vegetariáni a dávají přednost jahodám a kořínkům. Někteří medvědi žerou všechno, ale náš medvěd od Kogarova potoka měl tak podivné chutě, že hledal jenom maso. Velmi miloval telecí, ale ani ve snu ho nenapadlo, aby se postavil krávě nebo dokonce býkovi. S chutí také vykrádal ptačí hnízda, protože to bylo velmi snadné. Strávil by třeba půl dne hrabáním, jen aby z díry vyhrabal poletuchy. Zprvu si příliš nevybíral a sežral jakékoli zvíře, na které narazil. Dokonce sežral několik malých medvíďat, která se náhodou zatoulala od matky. Nejvíce však miloval vepřové. Dokázal celé hodiny sledovat vepříka, a když ho lapil, nechal ho ještě dlouho žít jen proto, že měl radost z kvikotu své kořisti. Samozřejmě že si vybíral jen malé kančíky, kteří byli bez ochrany, a ono dne, kdy svedl velký boj s Divočákovou matkou, zažil velké překvapení. Vždycky si myslel, že takovéto vepře lze velmi snadno ulovit. Pomstil se za to matce na mláďatech, ale ještě několik dní po této události kulhal, kudy chodil, a zlostně mručel. Na štětináče teď zanevřel a raději vybíral hnízda s malými králíky a hledal takové oběti, které se nemohly bránit. Jeho rány se však brzy zahojily, a tak zapomněl na lekci, kterou toho dne obdržel, a znovu zatoužil po vepřové hostině.

Medvěd od Kogarova potoka měl výtečný nos. Vítr, to bylo bezdrátové spojení, po jehož vlnách letěl; jedna zpráva za druhou, a stačilo jen chvíli podumat a rozluštit tajemnou zprávu, a pak už se vydat ve správném směru a chutné sousto spořádat.

Nebyl daleko od Pruntyova stavení, když lehký vánek za rozbřesku rozvlnil koruny stromů a pohladil jeho čenich sladkou a lákavou vůní kančího masa Následoval ji s hlavou houpající se ze strany na stranu, aby neztratil stopu.

Medvěd dokáže procházet lesem obdivuhodně tiše, i ti největší a nejnemotornější táhnou mezi stromy jako stín, a tak náš medvěd od Kogarova potoka doběhl až k Pruntyovu statku jako šíp, aniž ho někdo zaslechl. Tam na malém trávníku ležel původce líbezné vůně a spal s hlavou složenou na huňatém zadku ovečky.

Medvěd si jedním pohledem změřil plot, a když nikde neviděl otvor, rozhodl se přelézt. Jenže plot nebyl stavěn pro tak těžkou váhu, zakymácel se, povolil a už se poroučel k zemi. Medvěd se octl na trávníku.

Kdyby byl býval Divočák pomalejší nebo jehně rychlejší, všechno by dopadlo jinak. Když se medvěd řítil ke své oběti, vyrazil

Divočák jako šíp na druhou stranu, a ovečka zůstala tiše sedět, a tak těžká rána medvědí tlapy zasvištěla do prázdna právě v okamžiku, kdy Divočák mizel dírou v plotě a ztratil se v houštině. Medvěd se sice blížil potichu jako stín, ale zapraskání lámajícího se a padajícího plotu, zabečení jehněte, medvědův spěch při útoku, vyděšené chrochtání a útěk Divočáka, to vše natropilo tolik hluku, že obyvatelé statku, kteří právě vstávali, byli ihned na nohou. Statkář rychle vyhlédl z okna a spatřil velkého medvěda, jak se škrábe přes plot s jehnětem v tlamě.

Ale to už se celým domem rozléhal křik, někdo volal psy, ze všech stran se ozývalo „rychle! rychle!“ a Prunty s nabitou puškou v ruce pádil k lesu za medvědem.

Díváte-li se na medvěda v kleci, zdá se vám, že je to nejpomalejší zvíře na světě a že se jenom kolébá sem a tam. Ani jediným pohybem neprozradí, jak volný, divoký medvěd dokáže rychle utíkat i na cestě plné překážek. Trnité houštiny a kamenité stráně jsou snad překážkou pro psa, ale medvěd je přeběhne jako nic. Když doběhl k široké zátoce Kogarova potoka, skočil do vody, aby přeplaval na druhý břeh. Proud byl prudký, a tak ho unášel stále dál. Bylo to příjemné, nechat se unášet na vlnách a pozorovat ubíhající břehy, a proto se poddal lenivosti. Tu v dáli zaslechl štěkot loveckých psů a hned se dohrabal na druhou stranu potoka. Když psi dorazili až sem, stopa se náhle ztratila a ani důkladná prohlídka druhého břehu záhadu nevyjasnila.

Když se vraceli zpátky, našli zadávené jehně.

Bažina

Nenadálá štvanice přinesla mužům příjemnou zábavu a psům rozkoš honu. Jediná Lizeta nesla těžce ztrátu svého miláčka. Stále znovu a znovu se vracela na trávník, hvízdala, ale všechno bylo marné.

Šla stále po stopě lovců, až došla k okraji široké bažiny a tam se zastavila. Osaměla docela. V bažině byly ostrůvky vody a bahna. Jít dále by byla učiněná hloupost, a tak chvíli stála a naslouchala. Nakonec třikrát ostře zahvízdala. V močále to zamlaskalo a ozval se cákavý zvuk, jako by tam byl medvěd. Lizetě přeběhl po zádech mráz. Pak cosi zachrochtalo a objevilo se jakési zablácené zvíře podivného vzezření, ale na jednom konci zářila dvě známá jiskřivá očka a zpod nich se ozývalo přátelské mručení. Ano, je to on – ne – ano, určitě, teď si už byla jistá, protože tulák se sebe setřásl bláto, vztyčil se a položil přední nožky na kládu a prosil, aby mu Lizeta naleštila spárky. Potřebovaly tohoto zásahu opravdu velmi nutně, a kančík se neuspokojil, dokud Lizeta nevzala zlomenou větévku a neobnovila staré přátelství tím, že ho poškrábala na štětinatém hřbetě.

Síla čichu

Jen člověk sžitý s přírodou může porozumět rozkazům vůní a pachů, jež pomocí paměti ovládají mozek, takže bez ohledu na vůně a pachy může paměť sama vzbudit radost, bolest či strach. Divočák už dávno zapomněl na dny svého dětství a na matčinu smrt, ale nikoli jeho čich. Ten mu připomněl minulost a přiměl ho k zběsilému útěku, jakmile ucítil pach medvěda.

Proto vůbec nedbal volání a tak známého hvizdu.

Teď se však už nebál. Být odvážný, to neznamená neznát strach, nýbrž umět ho přemáhat. A Divočák skákal kolem dokola, tryskem probíhal křovinami a zas se zastavoval na pěšince, jako by zkameněl, s hlavou skloněnou a s jiskřícíma očima, až donutil Lizetu, aby proti němu vykročila s větvičkou v ruce. Tu se znovu obrátil, vyrazil a divoce uháněl na opačnou stranu, aby za chvíli znovu kroužil kolem Lizety s veselým chrochtáním, které v prasečí řeči nahrazuje smích.

Tak se pomalounku přibližovali ke stavení, když tu náhle rozdováděný kančík zvážněl. Divočák stál přikován na místě jako stavěči pes. Naježil štětiny, v očích mu zelenavě zablýsklo a čelisti, teď už dokonale vyzbrojené, klektaly, až se bělaly pěnou. Lizeta se k němu přiblížila a chtěla ho švihnout proutkem. Kančík však uskočil, stále klektaje čelistmi. Tu poznala, co se stalo, a porozuměla. Narazili na čerstvou stopu, kterou tu zanechal medvěd. Lpěla na ní ona děsivá vůně.

Přesto však – a to Lizetě v této chvíli uniklo – v Divočákově jednání nebyla ani špetka strachu. Ten už překonal: v jeho postoji, v hlubokém a krátkém chrochtání, y jeho hrozivých klech a zelení žhnoucích očkách, ačkoli byl ještě vlastně mládě, zračil se už projev dospělého bojovného kance. Neuvědomovala si vůbec, co jeho odvaha může pro ni jednou znamenat. A zatím, dřív než měsíc na obloze dvakrát dorostl do plného kotouče, octl se její život v nebezpečí daleko od možnosti lidské pomoci a závisel jen na statečném zvířátku, vyzbrojeném pouze dvěma malými bělostnými noži a odvážným srdcem.

Chřestýš

V jižní Virgínii znamená říjen stále ještě léto, léto s něžným nádechem poeticky rudě zbarveného listí. A tak Lizeta, žijící romantickými sny a skrytými nadějemi na velké dobrodružství, se vypravila ke Kogarovu potoku na osamělé místečko, kde bystřinka tvořila tichou zátoku, aby se vykoupala. Měla jistotu, že ji zde nikdo nevyruší, proto se rychle svlékla a vychutnávala rozkoš chladivé vody, tak jak to dokáže jen zdravé mládí ve své plné síle. Pak doplavala k malé písčince uprostřed potoka, zabořila růžové prstíky do jemného písku a vystavila záda hřejivým slunečním paprskům.

Když se sluníčka nabažila, ponořila se znovu do vody a plavala k nízkému břehu chráněnému křovím, kde pokaždé vystoupila z vody a v houštině se oblékla. Doplavala sotva do poloviny potoka, když se jí naskytl pohled, po němž jí ztuhla krev v žilách. Tam, stočený na jejích sněhobílých šatech, s hlavou vztyčenou a hrozivě se rozhlížející, ležel pruhovaný chřestýš, postrach hor, který je stejně doma v lese i ve vodě.

Srdce se jí sevřelo a s třesoucíma se rukama a nohama doplavala zpátky k písčině.

Co teď? Kluk by si nasbíral kamení a hada zahnal, ale kámen tu nikde nebyl, a i kdyby byl, Lizeta neuměla házet kamením jako kluci.

Neodvážila se volat o pomoc, kdo by ji také mohl slyšet, a tak seděla dál nešťastná a plna strachu. Pomalounku uplynula nekonečná hodina, ale had se nehnul z místa. Sluníčko jen pražilo a Lizeta už cítila bolest spálených zad. Něco musí přece udělat. Kdyby tak přišel tatínek!

Snad by mohl zaslechnout její hvizd. Strčila tedy prsty mezi zuby a zahvízdala z plných plic – leckterá žena z Jihu by jí její umění záviděla. Zpočátku jí to nešlo, ale s každým dalším hvízdnutím znělo volání hlasitěji a hlasitěji, až se z dalekých lesů vracelo ozvěnou. Chvěla se strachem, ale naslouchala s nadějí. Jestli otec slyšel, dovtípí se a přijde. Napínala sluch, jestli zaslechne odpověď.

Had se ani nepohnul. Uplynula další půlhodinka. Slunce pražilo víc a víc. Zahvízdla znovu svůj signál. Zase zbystřila sluch a tentokrát zaslechla jakési zvuky, kroky, dusot, který se přibližoval. Sevřelo se jí srdce. Někdo přicházel. Kdo? Kdyby to byl její otec, byl by ji už zavolal jménem. Tohle však nebyl jen šustot pohybujících se nohou. Co když je to nějaký tulák – dobrodruh! „Tatínku, pomoz!“ Když se zvuk přiblížil, začala hledat úkryt – zahrabala se do písku. Had se stále nehýbal

Na příkrém břehu se zavlnilo křoví. Ano, teď spatřila tmavý pohybující se stín. Nejdříve myslela, že je to medvěd. Křoví se rozhrnulo docela a z něho se vynořil Divočák, už sice vyspělejší, ale stále ještě malý kančík. Lizeta opustila všechna naděje. „Ach Divočáku, můj Divočáku, kdybys mi jen mohl pomoci,“ a tichounce zahvízdla, kdyby tu přece jen někde byl otec, ale byl to pouze štětinatý kančík, jenž odpověděl.

Přiběhl rychle podél břehu. Dolů k vodě vedla jediná cestička a ta mířila přímo k malému písčitému místu, tam, kde ležely její šaty a na nich – smrt.

Přes pařezy v nízkém podrostu se už hnal čilý štětináč a skočil rovnou na písčitou mýtinku. Než se nadál, stál tváří v tvář chřestící a syčící pruhované smrti.

Oba se překvapením stáhli zpět, připraveni k útoku.

Lizetě se sevřelo srdce, když spatřila svého starého druha a kamaráda, jak se připravuje čelit nepříteli. Kanec naježil hřbet, v očích mu bojovně zajiskřilo a čelisti s ostrými kly zaklektaly. Jeho nitro rozbouřila staletími uchovaná pudová nenávist k plazům, která v něm vznítila bojovný oheň a odvahu, jež před ničím neustoupí.

Slyšeli jste už krátké a ostré zvuky z hrdla kance připraveného k boji? Válečný pokřik, jenž nažene strach nepřátelům, kteří vědí, že za tou hrozbou se tají nezlomná odvaha? A to i když zazní z hrdla mláděte, které má zatím jen pouhé trny místo klů.

Kanec třikrát krátce a chraptivě zachrochtal svůj válečný pokřik a postoupil. Zlatavý hřbet se naježil, takže Divočák vypadal dvakrát větší, než byl. Očka blýskala jako temné opály, když si měřil svého nepřítele. Jakmile uviděl bílé šaty, zaváhal a hledal výhodnější postavení, až se dostal mezi hada a bystřinu, čímž docela nevědomky vzal svému nepříteli jakoukoli naději na útěk.

Každému pohybu, který učinil, ho naučila matka příroda. A jaký je to učitel! Úderu chřestýše nic neunikne. Oko jej nepostřehne, snad ani blesk není rychlejší. Jeho jed znamená jistou smrt pro všechny malé tvory, když se vstřebá – a buňky jed vstřebávající jsou rozloženy po celém těle každého tvora. Jedině plece a rypák kance jed neohrozí. Proto také divočák nastavoval útoku tyto části svého těla, když se k hadovi plížil. Chřestýšův ocas bzučel jako kolovrátek a tančící jazyk jako by měl desítky šípů. Štětináč několikrát krátce zachrochtal, zaskřípal jako jehly ostrými a bílými zuby a obezřele se blížil. Snažil se hada donutit, aby zaútočil z co možná největší vzdálenosti. Zdálo se, že oba se v tomto boji vyznají, ačkoli pro oba to bylo něco docela nového, Had věděl, že jeho život je v sázce. Svinul se ještě více a svýma uhrančivýma očima neustále pozoroval nepřítele. Pak zaútočil – výpad a ještě jeden výpad, pak se stáhl a – jako blesk vyšlehly jedovaté zuby. Uskočil kanec? Ne, žádný tvor se nedokáže vyhnout úderům chřestýše. Divočák ucítil v rypáku bodnutí a hned nato se rána zbarvila žlutavou a hrozivou pěnou. Kanec sebou divoce trhl. Jeho mladé kly se zabořily do hadova hrdla a zatřepal jím tak, jak to dělával s káčaty. Než se jedovatý plaz vzpamatoval a připravil znovu k útoku, zuřivě chrochtající štětináč na něj skočil a dupal po něm. Roztrhl hadovi břicho, rozdrtil mu hlavu a přitom klektal čelistmi tak zuřivě, že ryj brzy pokryla bílá pěna. Vyrážel dále své chrochtavé válečné pokřiky a rval a rval hada a nepřestal, dokud ze smrtonosného plaza nezůstaly jen kusy šupinatého masa povalující se v prachu.

„Ty můj Divočáku štětinatý, díky tobě!“ bylo vše, co Lizeta ze sebe vypravila. Samou radostí už omdlévala. Cesta však byla teď volná. Skočila do vody, dvanáct temp – a byla u břehu vedle kančíka Nalezla svého lva.

A Divočák? Lizeta nevěděla, co si má o něm myslet. Skákal rozdováděně kolem ní, až písek lítal na všechny strany. Byla přesvědčena, že štětináč za chvíli podlehne jedu a padne mrtev. Pak si však s úlevou a radostí vzpomněla, že jí tatínek kdysi vyprávěl, že kančí plemeno je odolné proti smrtícímu jedu.

„Kdybych jen věděla, jak se ti odměnit,“ řekla s prostou upřímností. Divočák však věděl jak a hned jí to naznačil. Vše, co si žádal za odměnu, bylo: „Podrbej mě na hřbetě!“

Léky divočiny

Což děti divočiny nejsou nikdy nemocné? Nevědí vůbec, co je to, být nemocen? Ale kdež, víme až příliš dobře, že nemoci je trápí stejně jako nás. Znají několik léků, které však pomáhají jen silným, slabým zbývá – zemřít.

Jakých hojících prostředků užívají? Lidé žijící stále y lesích je dobře znají. Sluneční lázeň, koupele ve studené vodě, koupele v teplém bahně, půst, vodoléčba, dávení, projímadla, změna stravy a místa, odpočinek a masáže jazykem na místě, kde je pohmožděnina nebo otevřená rána.

A kde je lékař, jenž předpisuje dávky léků a dobu léčení? Není ho tu – vše určuje nemocné tělo. Užívej toho a toho léku tak dlouho a v takovém množství, dokud ti pomáhá a je ti příjemný. Když se dostaví bolesti nebo únava, tělo samo říká „dost“.

Tak se léčí zvěř a každý zálesák to dobře zná. Toto jsou léčebné metody, které v každé generaci vždy znova objevuje nějaký vědec. Jestliže je nazve jejich prostými jmény, je vysmíván, jestliže je však označí latinsky, stane se slavným a dostane se mu uznání celého světa.

Do Indiánského údolí se tiše vploužil podzim. Po proudu Kogarova potoka plachtilo na jih tisíce pohádkových žlutých člunků a všude v lese se ozývalo bubnování padajících žaludů. Žaludy poskytují chutnou a výživnou potravu, a Divočák se jimi cpal každý den od rána do večera. Když nejedl, honil motýly nebo ryl u kořene mohutného stromu, jako by jej chtěl vyvrátit, hned zas poklekl a rozrýval svými mohutnými kly vysoký drn, pak zase vyskočil a odběhl několik metrů a tam zůstal stát jako kamenná socha. Vychutnával radost ze své síly, které stále přibývalo, a když začalo se stromů opadávat poslední listí, jeho čelisti i nohy zesílily, a ačkoliv byl ještě štíhlý a lehký, jeho vzrůst napovídal, že vyroste v statného kance. Tragédie s prolomeným plotem mu otevřela dveře do bohatějšího života. Tak už to ve světě chodí. Už nebyl spoluobyvatelem malé ohrady – patřila mu celá Virgínie.

V špinavě černém močále objevil plazivou rostlinu se šťavnatými kořínky, a když je vyryl, jeho nos si liboval: „Jsou moc dobré.“ Matně se rozpomenul, že jeho matka takhle vonící věci jídávala. Poskytly vítanou změnu v jeho jídelníčku, a tak hodoval a tloustl. Pak vyrýpl jiný kořínek, ostře a pronikavě páchnoucí vůní, kterou poznal, aniž jí kdy okusil, a mrštil kořínky stranou. Napohled byly kořínky velké, tučné a lákavé, ale Divočák měl bezpečného ochránce.

Když se dosyta nacpal, odloudal se na slunný svah, chrochtaje spokojeností, a tam se líně rozložil do vyhřátého listí ke své kančí siestě.

Sotva se položil, přelétla nad ním sojka a vřískala: „Kořínkáři, kořínkáři!“ Lejsek mu kroužil kolem uší, chytal mouchy a myši mu skotačily po nohách, napolo zahrabaných v listí. Divočák však dřímal sladce dál.

Tu ticho domova přerušil kdesi v dáli podivný zvuk. Hluboké, kvílivé a kňučivé „Vá-vá-vá, váu-u-ut“ které přešlo do pištivého křiku, až se nakonec změnilo ve vzlykání a frkání, chvílemi se ztrácející a tlumené, ale za chvíli zase jasně znějící a přibližující se – podivný, šílený křik, a tak hlasitý, že mohl vycházet jen z hrdla nějakého obrovitého obyvatele lesa.

Divočák byl na nohou, než bys řekl švec, a s tlukoucím srdcem stál a ani se nehnul. Větřil jako honicí pes s ušima napřímenýma a pak, všechny smysly ve střehu, plížil se kupředu jakoby váben kouzlem.

Tajemný zvuk ho vedl krok za krokem až do úrodné nížiny. Tam spatřil ve vysoké trávě svého dávného nepřítele, jak hrabe v zemi, žvýká a polyká ony pálivé kořínky jeden za druhým, bílé cibulky, které píchají a drásají hrdlo, svírají vnitřnosti a pálí v ústech jako řeřavé uhlíky, které lidé v létě nechávají na kouřících ohništích.

Hrabal však stále dál, žvýkal kořínky a přitom naříkal a kňučel – ale vyhrábl zase další a zase jej spolkl. Z očí mu tekly slzy a pálivá bolest sžírala uslintané čelisti. Přesto však velká černá obluda vyhrabovala další a další kořínky a znovu a znovu je za bolestivého kňučení polykala.

Zešílel? Kdepak. Byl na smrt vyhladovělý? Ani to ne. Vždyť všude kolem ležely celé kupy žaludů. Proč si tedy sám působil tak strašnou bolest? Jaká síla ho k tomu mohla donutit? Divočák neměl tušení. Dokonce ani medvěd sám by nám to nebyl s to vysvětlit. Poslouchal jen jakýsi všemocný vnitřní hlas. Čím to je, nevíme, ale domníváme se, že medvěd, který vyhledává jen masitou potravu, bývá napaden hroznou nemocí, která zachvátí hlavně kůži. Nejčastěji se vyskytuje u těch, kteří pravidelně požírají jen kančí maso.

Bolest se projevuje pálením a svěděním kůže a celé tělo jako by spalovaly myriády malinkatých plamínků. Nevíme to jistě, ale domníváme se, že pálivé kořínky poskytují zvířeti úlevu, malou sice, ale bolest přece jen poleví.

A vystrašený Divočák, dosud ještě mládě, udiveně vyklidil potichounku pole, nic nechápaje. Věděl jen jedno: jeho nepřítel požíral kořínky a řval přitom bolestí. Jeho nářek Divočák slyšel ještě dlouho potom, když už byl v bezpečí.

A přišlo jaro

Toho roku přinesl les bohatou úrodu, a když z větví stromů opadl poslední list byl čikaré pánem sedmi vykotlaných stromů, až po vrch napěchovaných oříšky a žaludy a na každém z nich měl pohodlné hnízdo.

Ondatra do bažiny nanosila několik hromádek sena, svišti neobvykle ztloustli a myši nashromáždily takové zásoby, jako by je čekal tříletý hladomor. Znamení tak jasná nelhala: přijde krutá, bílá zima.

Dosud poskytovaly lesy mladému Divočákovi jen radost. Teď však byly pusté a smutné. S přibývajícími mrazy Divočákova štětinatá „hříva“ houstla a sílila, ale ani to nestačilo. Přihnala se první zimní bouře a náš štětináč byl donucen vyhledat přístřeší ve stodole. Bylo tam již plno jiných prasat, většinou obyčejných krmných vepříků, připravovaných k obohacení hodovní tabule, ale našel mezi nimi dva aristokraty z rodu štětinatých divočáků. Zpočátku se chovali odměřeně a chtěli ho vyloučit ze své společnosti jako vepře s obyčejným rodokmenem, jenže Divočák měl statné nohy a ostré kly a byl připraven vydobýt si úctu. A tak se stal členem skupiny, která se v noci choulila v teplíčku stodoly a ve dne se jako jedna rodina krmila ze společného a plného koryta.

Přešla zima a vlahý duben se zeleně pučícími lístečky stál přede dveřmi. V lesích i v skalnatých horách jsi cítil dech jara. Pronikl i do stodoly mezi prasata a probudil je k životu. U každého se to projevilo způsobem jemu vlastním. Tuční vepříci se pomalu vykolébali na sluncem vyhřátá místa, krotce chrochtajíce, a jevili shovívavý zájem o všechno, co se nacházelo ve výši jejich zraků.

Divočák vyběhl jako čilé hříbě. Jak mu nohy vyrostly! Jak byl velký! Jak byl statný v plecích a jak mu zesílily svaly na šíji! Byl největší ze všech vepřů ze stodoly, jeho zlatavě zrzavé štětiny zhoustly a na šíji i na hřbetě vytvořily bohatou „hřívu“, na kterou by byla pyšná i hyena. Jaro bylo v každém jeho kroku a čilost v každém pohybu, zatímco vepříci tuční jako soudky sotva unesli svou váhu a ztěžka se odloudali stranou, aby kančíkovi uvolnili cestu. Ovládl ho radostný pocit života, vyhodil těžké koryto do vzduchu a řádil jako hříbě. Pak zaslechl známý zvuk, zatočil se a uháněl jako divoký mustang. To Lizeta zahvízdala. Té zimy se obzvláště spřátelili, a tak Divočák přeskočil nízkou zeď svižně jako jelen a doběhl ke dveřím, aby si pochutnal na dobrotách, které tolik miloval. Pak se nechal podrbat na hřbetě a nakonec vyskočil a postavil nožky na lavici, aby mu Lizeta naleštila spárky.

„Tenhle tvůj Divočák, Lizeto, snad ani není kančík, vždyť on ti přiběhne na zapískání jako pes,“ říkával starý Prunty, když pozoroval sílícího štětináče, jak běhá za jeho dcerou nebo vyvádí kolem ní jako štěně – štěně, které vážilo přes osmdesát kilogramů už v druhém jaru svého života. Ale v Divočákovi ožívaly pouze zvyky jeho předků, u domácích prasat dávno učvachtané ve vlhkých vězeních ohrad.

Grizela na cestě za štěstím

Přes řeku Dan vede most a od něho se táhne dál až do Indiánského údolí dlouhá a zaprášená cesta, po níž si právě vykračovala hezká, mladá štětinatá bachyně. Nebyla ještě dospělá, v těle a v nohách byla jako laň a byla vtěsnána do kabátku z lesklé šedé srsti, která se při pěkném počasí leskla v slunci jako zrcadlo, ale teď byla zastříkaná narudlým mokrým prachem staré virginské silnice.

Běžela po dlouhém náspu s nastraženýma ušima, aby jí neunikl ani sebemenší zvuk, a do všeho strkala rypáček. Chvílemi sledovala nějakou stopu jako slídící liška, pak zase očichávala dřevěné milníky, které vroubily silnici nebo vyznačovaly na rozcestích vedlejší cesty.

Tak cestovala hodinu dvě neúnavným pevným krokem slídícího štětináče, pozorná ke každé slibné vůni, kterou její čich zachytil.

Míle za mílí ubíhala, až se octla v Indiánském údolí. Běžela však stále dál. Tu uviděla strom, který byl vhodný k podrbání. Snad se jí zalíbil, neboť ho jaksepatří využila, než pokračovala dál v cestě.

Kam měla asi namířeno?

Velmi často si dovedeme vysvětlit počínání zvěře podle našeho jednání. V životě každého člověka přijde okamžik, kdy se ho zmocní touha po dalekých zemích a vyjde hledat své štěstí. A moudří lidé přitakají: „Jen ať jde.“ Táž touha ovládne časem i děti divočiny – a moudří jdou. Tam tedy kráčela i Grizela. Hledala štěstí.

Zastavila se na mnoha rozcestích a pozorně zkoumala i nejslabší závany větru, přesto však běžela stále dál a soumrak ji zastihl až v lesích nad dolním můstkem přes Kogarův potok.

Drbiště

Ze všech míst na Pruntyovic statku jako stvořených k drbání byl nejlepší starý drsný cedrový kůl označující v údolí nejzazší mez pastvin. Na jeho nezničitelném pni se nacházelo mnoho suků hovořících o jeho životě. Suky tvořily na kmeni obrovský tvrdý hřeben umístěný v příhodné výši. Každý vepř na pastvině tento strom velmi dobře znal. Nikdo z nich jej neminul, aby se na chvíli nezastavil a nevyužil jeho dobrodiní.

Vepři Pruntyho se loudali neustále kolem. Jedna stará prasnice právě odstrčila ostatní, aby se mohla podrbat sama. Tu přišel majestátním krokem Divočák. Jeho síla a kly mu už dávno získaly úctu. Blížil se k cedru. V té chvíli, a já nevěřil svým vlastním uším, začal strom hlasitě zpívat, ano zpívat, zpívat slovy, kterým ani vy, ani já nebudeme nikdy rozumět. A i kdybychom mohli rozeznat slova té písně, nikdy jim neporozumíme!

Klak – karra, klak – karra

Gorka – li – gorra – vauk

Ale Divočák, jehož bystrá očka tu nebyla k ničemu, se vzrušil. Nečekal, až se obrovská, stará a nemotorná prasnice odkolébá, a odrazil ji po svahu dolů jediným úderem rypáku, úderem, o němž každý zápasník ví, že zdvojnásobuje jeho sílu.

Zlatavě narudlá „hříva“ na jeho hřbetě se naježila, když očichával a olizoval starý cedr, pak k němu přitiskl štíhlý bok a třel a drbal se. Nato kousek poodběhl, očichal stopu a znovu se vrátil ke kmeni a s novou rozkoší si třel hřbet o drsnou kůru. Když se dostatečně podrbal, vyrazil jako potřeštěný býček, ale za chvíli se vrátil, odehnal ostatní od stromu a širokým obloukem pádil zase do lesa.

Náhle zvětřil stopu, která snad zdánlivě nic neříkala, ale kterou začal rychle sledovat. Kroutila se sem a tam, měl však už jistotu, protáhl se houštím u bažiny a vyběhl na slunnou mýtinu právě včas, aby spatřil, jak se na protější straně mýtiny rozhrnulo křoví a v něm zmizel štíhlý šedivý štětináč, příslušník stejné krve jako on. A co víc, jeho chřípí mu napovědělo, že je to týž, který zanechal zprávu u starého cedru.

Byla to toulající se bachyně a prchala. Kančík se pustil za ní. Prchala lesní mýtinou, ale Divočák se skok co skok přibližoval. Bystrooký pozorovatel by snad mohl s určitostí říci, že neběžela ze všech sil. Kdo to ví? Jedno však je jisté: než dosáhli okraje lesa, Divočák ji předběhl a ona běhala kolem, odfrkávala strachem a zároveň prosila o milost. Pak se octli tváří v tvář, stáli na nízkém svahu, statný Divočák a štíhlá Grizela.

Jsou tvorové, do jejichž života musí láska vstoupit tichými krůčky, kteří musí překonat pochybnosti a poznat jeden druhého, než se navzájem přesvědčí. Jsou však tací, kteří na první pohled poznají druha, kterého jim osud určil. Divočák se rozhodl rychle už u samého cedru. A Grizela pochopila, když jí jako šavle ohnutým bílým klem lehce přejel po „líci“, že je to projev i důkaz lásky jejího druha.

Když se ráno vydávala na cestu, nevěděla ani, co vlastně jde hledat, ale teď věděla, že to našla.

Milenci

Po celé dlouhé dny se Divočák ve stodole neobjevil, toulal se v příjemně vonících lesích a seznamoval se důvěrně s novou družkou. Zrzavá veverka sedící na nízké větvi švitořila a ohleduplně pískala, jako by je chtěla upozornit na svoji přítomnost, když vyhledávali nejodlehlejší kouty lesa, kam zabíhala jen plachá zvěř.

Jednoho dne, když se spolu toulali lesem, zaslechli u bažiny podivný zvuk. Divočák tam ihned zamířil a Grizela ho následovala. Cesta vedla dolů svahem k černé páchnoucí louži. Když se přiblížili, narazili na pruh vysokého kapradí. Divočák jím proběhl, a než se nadál, stál tváří v tvář svému úhlavnímu nepříteli, obrovskému černému medvědovi od Kogarova potoka.

Divočákovi se naježil hřbet, v očích mu zeleně zablýsklo a čelisti zacvakaly hlubokým, zlověstným zvukem. Medvěd se vztyčil a zamručel. Asi si připadal směšný, protože byl od hlavy až k patě obalen blátem, černým, mazlavým blátem a odporně páchnoucím bahnem. Musel se v něm válet celé hodiny. Ano, zrzavá veverka vám to dosvědčí, kolik dní a kolik hodin v něm proležel. Prodělával léčebnou kůru, obvyklou u divokých zvířat, tu, která následuje po užití projímadla.

O tom však Divočák nepřemýšlel. Před ním stál tvor, Jejž nenáviděl a kterého se kdysi bál. Teď už strach pomalu mizel, ale přece jen se neodvážil riskovat boj – ještě nepřišel pravý čas. Ani medvěd nezapomněl na den, kdy v boji utrpěl pohmoždění tlamy, a znovu ucítil otevřenou tržnou ránu ve svém boku, kterou mu uštědřil nepřítel mnohem menší, než je tento. A tak se zachmuřeně s mručením a chrochtáním pomalounku od sebe vzdalovali, až nakonec šel každý po svých.

Divoká kočka

Vidíte tam vysoko na obloze toho supa? Zdá se vám, že je to jen malá tečka, vy ubozí, krátkozrací lidé, ale on má oči, kterýma vás může pozorovat i v letu, vidí vám do tváře a pozná nejmenší změnu ve výraze a stejně tak vidí jelena v horách na míle vzdálených.

Koruny stromů mu však nedovolují, aby viděl až do trávy a mechu. Přesto najde v listnatém krovu mezery a těmi čas od času může nahlédnout do bujného života tam dole. A tak jednoho dne byl sup svědkem události, kterou nespatřilo lidské oko.

Nějaký šedohnědý huňatý tvor s neposedným ocasem klouzal dolů po lesní pěšince, po níž se chodila zvěř denně napájet k řece, a nevynechal ani jeden kmen ležící ve směru jeho cesty a přeběhl jej. Pak se zastavil u dlouhé větve, která trčela z kmene staré borovice; snad se po ní hodlal vyškrábat nahoru, neboť zastavil svůj plíživý krok, zaujal slídivý postoj, vztyčil se na všech čtyřech, vysoko zvedl pruhovanou hlavu, natáhl bělostně sametový krk s černými skvrnami, otřel se vousy o horní větev, pak se o ni podrbal na hřbetě a zadíval se do modravé oblohy. Teprve teď bylo vidět i jeho tvář, krutou, a přece nádhernou tvář horské divoké kočky.

Obrovskými vzdušnými kruhy snášel se sup stále níž a níž a bystrým okem pozoroval světlinou v korunách stromů svou oběť.

Divoká kočka se podrbala za uchem, pak si pohladila vousy levou tlapou, pak pravou a chtěla dál pokračovat v toaletě, když tu zaslechla nedaleko směs zvuků a hlasů a dupot mnoha nohou. Zbystřila sluch – z jejího napjatého a ostražitého postoje vyzařovala síla, rozvážnost a nevšední půvab.

Sup, kroužící stále níž, zaslechl hluk také.

Zvuky se blížily. Divoká kočka přeskočila lehce z po ražené borovice na pařez, z něhož strom kdysi rostl. S obratností vlastní dravcům zmizela v pařezu a skryla se tak, že splynula s kůrou stromu.

Hluk stále sílil. Bylo zřejmé, že po stezce se blíží celá tlupa zvířat. Divoká kočka se pozorně rozhlížela ze svého vyvýšeného místa. Nízká houština se zavlnila a z ní vystoupila štětinatá matka a za ní se objevili rozdovádění, chrochtající a hraví štětináči. Skákali jeden přes druhého a pak se vrhli za mohutného kvikotu na matku. Chvíli běželi po pěšince, ale vzápětí se rozběhli a skotačili kolem. Rozptýlili se, ale přece jen se blížili, a „tygr“ se švihajícím ocasem je pozorně a napjatě z pařezu sledoval se zaťatými zuby a ostrými drápy, protože zde, na doskok, ho čekalo slaďounké sousto. Matka minula pařez s jeho divokým strážcem a minuli jej i dva dovádiví kančíci. Zde však byla v malém procesí mezera a malý „tygr“ se připravil ke skoku. Ale dusot kopýtek a chrochtání oznamovalo, že přicházejí další štětináči, spěchající rozjíveně za matkou. Přeběhli, za nimi nová mezera, a po delší chvíli se objevil benjamínek rodiny.

Lovecké štěstí stálo na straně divoké kočky. Skok! a už se zakousla malému kančíkovi do týlu. Výkřik bolesti otřásl celou kančí tlupou. Matka se obrátila jako blesk a spěchala na pomoc. Ale obrovská kočka byla chytrá. Už měla nový plán. Jediný skok, a byla v bezpečí na pařezu. Malého kančíka pevně svírala v drápech a své zlé oči upírala dolů na nešťastnou matku, marně se snažící vyskočit na pařez. Ať dělala co dělala, vyskočila nejvýš k okraji vysokého pařezu. To, co bylo na pařezu, bylo mimo její dosah. A obrovská kočka uštědřila kančí matce silnou tlapou několik tvrdých ran do ryje. Zdálo se, že malý kančík nemá žádnou naději na únik. Záchrana přišla ne z předvoje tlupy, jak se kočka obávala, ale z opačného konce.

Sup, snášející se níž a níž, nejenže všechno slyšel a viděl, ale pocítil hrůzu stejně jako kočka, když se vršek křoví zavlnil a vzápětí rozhrnul a z něho se vyřítil obrovský divoký kanec.

Byla-li kočka zastrašena rozzuřenou matkou, teď ji zachvátil děs. Když se mohutné zvíře vztyčilo a opřelo o pařez, dosáhlo svými čelistmi – ozbrojenými ostrými šavlemi – téměř až doprostřed pařezu. Divoká kočka rychle uskočila na druhou stranu a uhýbala stále dokola, jak kanec pařez obcházel, přesto však kančíka ze svých drápů nepustila. Jeho naříkavý kvikot už slábl.

Tu tichý sup nad korunami stromů a hlučná zrzavá veverka na větvi byli svědky podivného zvratu: vrchol pařezu byl mimo dosah kance, i když doskočil co mohl nejvýš, ale byl tu kmen staré borovice, z níž o tři kroky dál trčela silná větev; ta umožnila přístup na vysoký pařez. Tudy se matka octla jediným skokem tváří v tvář divoké kočce.

Kočka zuřivě zavrčela a ďábelsky se zašklebila – chtěla bachyni zastrašit. Co však může zastrašit štětinatou matku, jejíž mládě volá: „Mámo, mámo, pomoz!“ Vrhla se na kočku s ďábelskou zuřivostí. Tvrdá rána mohutné tlapy divoké kočky nebyla ničím proti ostrým a dlouhým klům, do nichž bachyně vložila všechnu svou sílu. Kočka se skácela z pařezu se smrtelným zavytím, dopadla na zem, vyskočila ještě a bývala by snad unikla, kdyby se tu neobjevilo největší z mláďat. Kančíkova bojovná krev se zpěnila v průběhu boje, zakousl se kočce do široké tlapy a vyhodil ji do vzduchu. A to stačilo, neboť v té chvíli tu už byl statný kanec.

Hrůza a děs nás přepadne při takovém pohledu, i když podlého soupeře nenávidíme. Kanec prudce zaútočil, bojovníci se srazili, syčíce nenávistí a funíce bojovým zápalem. Šupot a klektání čelistí, chuchvalce vytržených chlupů, změť rychlých a zoufalých úderů, pád a ztišení, pak trhavý zvuk páraného kožichu a drcených kostí. Pak už lítaly na všechny strany kusy zakrváceného zvířete a kanec je drtil spárky i kly, až nakonec nepřítele úplně rozdupal.

Vítěz se pomalu uklidňoval, zuřivost šíleného boje ochabla a malá selata jedno za druhým přicházela k nepříteli, očichala jej, zachrochtala a utekla. Toho dne zařadili do seznamu nebezpečných pachů další.

Nejmenší kančík ležel v houštině za pařezem. Matka k němu přiběhla, očichala ho, něžně do něho strčila rypákem, pak odběhla a znovu se vrátila, aby ho přiměla k chůzi. Nedočkaví sourozenci však už byli žízniví – matka musí jít s nimi. Vrhla se znovu na mrtvého nepřítele a vztekle rozmetala jeho zbytky. Pak ještě chvíli pobíhala kolem mrtvého kančíka a vzápětí už vedla mláďata k potoku. Když se napili, vrátili se všichni zpět na místo boje. Mláďata už zase vesele dováděla a skotačila. Matka přiběhla k mrtvému kančíkovi, něžně jej lízala a strkala do něho. Jeho očka však už byla skelná. Otec odhodil huňatou šelmu stranou a pak se všichni ubírali dále.

Tohle všechno sup viděl, škoda že já nemám jeho bystrý zrak! Vždyť příběh Divočáka a Grizely, který jste právě slyšeli, jsem musel vyčíst z drobných a nepatrných stop, které rozluští jen oko zkušeného lovce.

Medvěd dostal znovu chuť na vepřovou

Proč někteří medvědi tak milují maso z divokých kanců, že se jejich záliba mění až ve vášeň? A proč tato vášeň končí obvykle prašivinou? Nevíme. Nikdy jsme neslyšeli, že by požírání jiného masa mělo tak strašné následky. Staří Izraelité snad jednali přece jen moudře, když nařídili, aby se vepřového jejich lid ani nedotkl.

Medvěd od Kogarova potoka si vepřové v poslední době vášnivě zamiloval. Lovil v údolí, kde se vepříci pásli, a v noci navštěvoval malou prasečí ohradu, v níž byla tučná malá prasátka, která se dala snadno ulovit a chutnala daleko líp než štětinatí divocí kančíci. Jako by přesně věděl, kdy a kam má jít, aby se vyhnul nesnázím a snadno ulovil podsvinče. Ve skutečnosti si to vlastně ani ne uvědomoval, protože pokaždé když vybral nějakou ohradu, způsobil poplach, a pak třeba i po několik dní psi a lovci vepříky hlídali, čímž medvěda donutili hledat si jiné loviště. A jen je objevil, už ho jeho nos vedl nezadržitelně a přímo k ohradě s krmnými vepři. Lidé kladli léčky, aby ho chytili, ale všem se vyhnul, protože nikdy neloupil dvakrát v jedné ohradě. A tak bázlivost a bystrý čich pokládali lidé za prohnanou mazanost. Přesto však nesmíme tyto vlastnosti podceňovat, protože medvěd jimi dosahoval stejně úspěšných výsledků, jako kdyby byl prozíravý a bystrý.

Není to divné, že ti, kdo podlehnou vášni pro určitý druh masa, vyžadují stále lepší sousta i přípravu jídel, až nakonec touží jen po mase, které je „odležené“ a páchne? Je to zvrhlost? Ne, vždyť zvířata mají z generace na generaci děděný zvyk zahrabávat zbytky jídla, které nedokázala sežrat na jedno „posezení“.

A tak se stalo, že náš medvěd se strupatou tváří kráčel tiše lesem podél mrtvého ramene řeky, váben libou vůní, kterou tolik zbožňoval, až došel k mrtvému kančíkovi, jenž nebyl ještě zahrabán. Matka byla daleko odtud zaneprázdněna zbývajícími mláďaty.

Ani sup ho nevyslídil, protože kančík ležel ukryt v houštině. Dokonce se do něho nepustili ani žlutavě černí brouci – hrobaříci. Nebyl ještě podle jejich chuti. Medvěd měl opravdu štěstí.

Strčil svůj dlouhý strupatý čenich do houštiny, kančíka vytáhl, odvlekl jej kousek stranou, tam vyhrabal hlubokou díru a kančíka zahrabal, aby „uzrál“ pro některou budoucí hostinu.

Děti divočiny si obyčejně místa svých tajných zásobáren – jak jim říkají lovci – velmi dobře pamatují, a jsou-li náhodou v blízkosti takové skrýše, přiběhnou a zjistí, zda je všechno v pořádku. A tak už přísní den přišel medvěd svou zásobárnu zkontrolovat.

Když divoké zvíře ztratí někoho blízkého a drahého, chodí na dějiště události celé dny „truchlit“, jak říkají Indiáni. Dostane-li se do blízkosti tohoto místa, odbočí ze směru své cesty a očichává je, zavyje smuteční píseň nebo přehrabuje hlínu, podrbe si hřbet o nejbližší strom a pak pokračuje v cestě. Nářek je nejhlasitější v prvních dnech po smrti a končí obvykle s prvním pořádným deštěm, který smyje poslední stopy jitřící vzpomínky.

Od smrti malého kančíka uplynul jeden den, a Grizela, běžící po své stezce, si sem odběhla potruchlit. A tak se setkali.

Přepadne-li divokého kance opravdový strach, zachrochtá daleko slyšitelné volání o pomoc, kterému každý příslušník jeho plemene porozumí. Když se nebojí, vydá krátký bojový pokřik a utká se s nepřítelem. Tentokrát se Grizela dopustila vážné chyby. Zachrochtala výzvu k boji a vrhla se na nepřítele. Medvěd ucouvl a uhnul. Kroužili kolem sebe a každý čekal na příhodný okamžik. Medvěd neměl příliš velkou chuť k boji, Grizelu však dráždil pach tohoto místa a smutné vzpomínky. Mateřský cit jí dodával síly, a tak zaútočila znovu.

Medvěd ustupoval krok za krokem, až se dostali na mýtinku, která se rozprostírala u vysokého břehu nad řekou. Na rovné půdě byla Grizela ve výhodě. Proto zprudka zaútočila. Medvěd uskočil a mohutnou tlapou jí zasadil tvrdou ránu. Kdyby bývala rána dopadla mezi žebra, byl by to Grizelin konec, ale zachytila ránu svou pevnou šíjí. Zapotácela se, a jak padala, vykřikla pronikavě o pomoc, znamení, které měla dát už dávno, zuřivý sten, který zpění krev každého divočáka, sotva jej zaslechne, tak jako volání o pomoc z moře vzruší pobřežní hlídky. Znovu se vrhla na medvěda. Nespouštěli oka jeden z druhého, kroužili kolem sebe a čekali na svou příležitost. Grizela použila uskoku. Zaútočila jen naoko, a když soupeř uhnul, provedla opravdový výpad. Medvěd se trochu přikrčil, pak se vztyčil a uskočil stranou, a když Grizela letěla kolem něho, zasadil jí mohutnou ránu, která ji vymrštila do vzduchu. Pohmožděná a roztřesená se skutálela po příkrém břehu do proudu.

Byla velmi dobrý plavec, ale vodu nemilovala. Vynořila se, stříkala na všechny strany, ale nevydala ze sebe ani hlásku, protože mocná rána ji zbavila dechu. A tak ji řeka lehce unášela po proudu až k daleké mělčině, odkud se už snadno vyškrábala na břeh.

Houština na břehu se zavlnila, ozvalo se hlasité zachrochtání a z křoví se vynořilo cosi zrzavě černého.

Grizela se už vypotácela z vody a za radostného chrochtání se připojila k svému druhovi. Divočák však už přišel pozdě. Medvěd zmizel. Odešel s dosud nepoznaným vědomím vítěze. Medvěd se strupatým čenichem zvítězil.

Billy z hor

Jack Prunty zuřil. Obhlížel dnes ráno svou novou zahradu a přitom užíval jazyka a slov, které jsou snad vhodné pro golfové hřiště, jinde však jsou nepřípustné. Zde zmizely záhony salátu a tady byla kdysi řípa a melouny. Záhon po chřestu, teď prázdný, vypadal, jako by se přes něj přehnalo stádo divokých koní, a i políčko s hlávkovým zelím bylo úplně zničeno.

Pruntyův zahradník si pospíšil s vysvětlením, že celou tu spoušť jistě napáchala „prasata“, to proto, aby ani stín podezření nepadl na nevinného. Nebylo však třeba slov. Zbořený plot a tisíce otisků spárků, okousaný turín a zelí poskytovaly dostatečný důkaz. Zahradník byl mimo podezření.

I Jack Henty zuřil. Obcházel toho rána své rozsáhlé hospodářství a klel jako každý pořádný Jižan, když mu jeho černý správce vysvětloval (aby snad nedošlo k omylu), že všude řádil medvěd a že odvlekl dovezenou svini s rodokmenem, naději příštích prasečích generací. A nebyla to jediná ztráta, Henty a jeho sousedé vlastnili spoustu ohrad. A protože loupeže byly časté, byly i velké ztráty. Tohle však už přesahovalo všechny meze. Medvěd si za svou oběť vybral prasnici, do níž vkládali největší naděje.

To byl důvod, proč Billy z hor obdržel v jednom dni dvě pozvání, aby se dostavil i se svými psy a získal si nesmrtelnou slávu jako ochránce zahrad a ohrad.

Dal-li přednost Pruntymu, měl k tomu Billy jistě pádný důvod. Henty nebyl příliš oblíben: byl příliš bohatý a příliš lakomý. S Billym jednal velmi hrubě a kdysi mu vyhrožoval soudem a kriminálem za zločiny, které rozhodně spáchal někdo jiný.

A tak se Billy z hor objeví, na Pruntyho statku s pěti chrty a s vědomím své důležitosti. Stejně tak jako zástupce pohřebního ústavu ovládne při pohřbu celou rodinu a domácnost, tak i Billy se stal v tomto případě největší autoritou a převzal jako odborník velení

„Čertova práce! Ráčej se kouknout na tyhle stopy – vždyť si vás dovolila navštívit celá rodinka. U všech rohatejch! To musel bejt ale pořádnej kanec, vsadím se, že měl dobrý dva metráky.“

„Tatínku,“ vykřikla Lizeta, „myslíš, že to byl náš Divočák?“

„To je teď jedno,“ odpověděl starý Prunty. „Takové ničení nemůžeme dál trpět. To se musí zarazit!“

Lovec začal zkoumat stopu. Byl to starý a nemotorný tulák, neschopný stálé práce, vášnivý ctitel ohnivé pálenky, ale výtečný stopař. Za chvíli hlásil: „Je to rodinka obyčejnejch černejch štětináčů, dlouhonohá sviňka, několik malejch kančíků a kanec velkej jako kurník.“

Plůtek byl chatrný a stál tu spíš pro okrasu. Snad mohl zadržet ukázněnou krávu nebo hloupé kachny, ale pro divoké kance to byla výzva k zábavě a ke skoku. Něco podobného vířilo Lizetě v hlavě, když řekla: „Tatínku, proč nepostavíme pořádný plot, a pevný, který by žádný kanec neprorazil? To by snad šlo, vždyť ta pastvina neměří víc než necelý půlhektar,“

„A kdo to zaplatí?“ odpověděl Prunty. „Divocí kanci nejsou stejně k ničemu.“

„Jo,“ přidal se starý tulák, který jako by v sobě spojil vlastnosti Napoleona, Nimroda i Sherlocka Holmese, „a vo těch třech dětech z Coeovy školy jste neslyšeli vůbec nic? Uštkl je chřestejš a tenhleten tejden všecky umřely. Slyšel jsem, že chřestejši se v poslední době nějak moc rozmnožujou. A lidi říkaj, že je to proto, že se vybíjej kanci. A já myslím, že máj docela pravdu.“

A nato se Napoleon Nimrod Holmes Billy pustil po stopě k lesu. Až k lesu se celá tlupa držela pohromadě a kráčela za svým vůdcem, takže Bily z hor mohl sledovat jejich stopu asi půl kilometru. A Billy po ní šel. Když si ověřil to nejdůležitější, vrátil se na statek, odvázal pět chrtů, přihnul si pálenky a pak teprve uchopil pušku a vykročil dlouhým, klidným krokem zálesáka.

Prunty šel směrem ke Kogarovu kopci, a odtud veden hlasy z údolí, zamířil přímo k místu, kde štěkot psů jasně oznamoval, že štětináči jsou u zátoky.

Lizeta šla s otcem.

Bojovný kanec a chrti

Chrti dlouho neměli o stopu zájem, protože byla již vychladlá, ale Billy z hor je dokázal na ní udržet celé tři čtvrti hodiny. Pak narazili na množství známek, které prozrazovaly, že tu byla před chviličkou celá kančí tlupa, a Billy se už nemusel namáhat se stopováním, protože pach stopy byl čerstvý a chrti ožili.

Les se rozezvučel divokou písní lovu. V jejích tónech se ozývalo šustění trávy a houštin, jak se jimi kanci i psi proplétali, a do toho všeho zazníval krátký pištivý kvikot a hluboké chrochtání, kterým odpovídal nepřestávající štěkot.

Hon pokračoval a Billy měl co dělat, aby jeho staré nohy stačily. Pak se všechen hluk soustředil na jedno místo, a Billy poznal, že se blíží konec, okamžik, který má každý lovec nejraději, okamžik, kdy kořist je obklíčena a připravena k poslednímu boji.

Když se přiblížil, smečka psů svůj štěkot naladila do jiné tóniny. Ve vytí některých chrtů bylo znát strach. Pak zaslechl bolestivé zavytí a hned nato bojovný štěkot celé smečky, který oznamoval, že se psi pustili do nepřítele, před nímž mají hlubokou úctu.

Billy si proklestil cestu hustým křovím až na patnáct metrů od bojové vřavy, ale neviděl nic.

„Jap, jap, jap, jip, jip, jou, jou,“ ozývalo se vytí a štěkání psů v různých tóninách. Pak se ozvalo hluboké „raf, raf“ vycházející z hrdla nějakého většího zvířete a slabounké, tiché „klik, klik“. Jak prostý a slabý to byl zvuk, ale ono klik, klik vydávaly čelisti – varovné znamení bojujícího kance. Smečka psů měnila stále své postavení, ale pak se rozvlnila houština, ozval se hluk a vzápětí vytí plné bolesti a strachu. Štěkot se přenesl kamsi vlevo a byl následován dusotem provázeným hlubokým „haur“. Stále však nebylo nic vidět. Billy zuřil, kanec zabíjí jeho psy a on jim nemůže pomoci.

Billy vyrazil bez rozvahy kupředu. Za okamžik spatřil výjev, který jím otřásl. Viděl obrovského, bojem rozpáleného kance v útoku, viděl ostré, zlatobílé kly a viděl, že z jeho psů zbyli už jen dva – za okamžik jen jeden – míšenec – stojící sám proti divokému štětináči. Tu kanec spatřil hlavního nepřítele svého rodu, nechal psa psem a vyrazil proti Billymu. Billy zvedl pušku k líci – prásk! Neměl však čas zamířit a kulka se zabořila do bláta.

Billy uskočil na stranu, ale kanec byl nebezpečně blízko, byl rychlejší a silnější a houština pro něj nebyla překážkou. Snad by to byl poslední den lovcova života, nebýt zbývajícího psa, jenž se zakousl kanci do nohy a držel, jako by šlo o jeho vlastní život.

Billy pochopil, že teď je vhodný okamžik. Vyrazil z nebezpečné houštiny a namířil si to k nejbližšímu stromu. Než se vyšplhal na nejnižší větev do bezpečí, usmrtil kanec posledního psa z celé smečky a řítil se s naježeným hřbetem a se zuřivým funěním k spásnému stromu. Chraptivým, hrozivým a pronikavým chrochtáním hlásal nepřátelům svou nenávist.

Lizeta a starý kamarád

Je to rozkoš, sedět na vyvýšeném místě a shlížet na listnatý svět ležící u našich nohou. Být na lovu a slyšet lovecký halas, jenž rozpaluje krev. Vědět, že tam někde dole je obrovské zvíře a že budeme-li chtít, můžeme si ihned ověřit svoji statečnost! Prunty vášnivě sledoval štvanici spolu s Lizetou, a tu se mu vynořily vzpomínky na mládí. Jak zvučně a lahodně zněl štěkot psů, a když se spojil v jediný chorál, připadal si Prunty jako malý chlapec a uháněl vpřed, na svůj věk až příliš svižně, skákal, klouzal a padal, až upadl tak nešťastně, že si ošklivě poranil kotník a musel se posadit na poražený kmen.

Štěkot psů neustával. Prunty se pokusil vstát, ale když zjistil, že je bezmocný, řekl Lizetě: „Utíkej za Billym a pověz mu, ať na mne počká, dokud bude moci. Půjdu pomalu za ním. A ty uděláš nejlíp, když si vezmeš pušku.“

A tak se Lizeta vydala sama na cestu, vedena jen štěkotem psů. Celých dvacet minut jí byli psi bezpečným vodítkem, ale pak les ztichl. Ozvalo se ještě zavytí a pak následovalo ticho. Šla však stále dál; když neslyšela ani hlásek, zdlouha vykřikla, ale Billy v koruně stromu ji neslyšel. Zkusila to tedy jinak – zahvízdala. Billy znamení zaslechl a domníval se, že některý z lovců mu přichází na pomoc, křikl něco, ale Lizeta mu nerozuměla.

Šla po jeho hlase, ale zároveň chtěla dávat znamení i otci, a tak hvízdala znovu a znovu. Hvizd zaslechli oba dva, ale zaslechl jej ještě někdo třetí. Obrovský kanec vztyčil hlavu. Okamžitě přestal dorážet na Billa a zvědavě zachrochtal. Tu se hvizd ozval znova a dodal mu odvahy.

Billy ze svého vysunutého bidýlka spatřil náhle Lizetu, jak docela sama kráčí s puškou v ruce a vystupuje na poražený kmen, aby měla lepší výhled. Rychle vykřikl:

„Pozor! Jde rovnou na tebe. Vylez rychle na strom – a miř dobře!“

Vše bylo tak jasné, že nechápal, proč Lizeta váhá. Znovu však hlasitě zahvízdala. Velké zvíře s rudou hřívou proběhlo křovím a blížilo se k ní s něžným a kamarádským chrochtáním. V první chvíli se Lizeta zarazila, ale vzápětí jí svitlo v hlavě.

„Divočáku, ty můj Divočáku divoká!“ vykřikla, obrovské zvíře zpomalilo běh a jeho naježené štětiny klesly ke hřbetu. Divočák vyskočil a opřel se předními spárky o poražený strom. Spokojeně si broukal a třel rypákem o dívčinu nohu, podrbal si hřbet o kládu a pak nastavil své velké spárky k vyleštění, tak jak to dělával kdysi na statku. A nebyl úplně spokojen, dokud jej Lizeta podle starého zvyku nepodrbala na širokém a statném hřbetě. Seděla na kládě vedle kance a stále ho drbala, když se se stromu ozvalo naléhavé a varovné volání: „Střílej! Střílej! Nebo tě zabije!“

„Proč mám střílet, blázníš?“ odsekla Lizeta, „vždyť to je, jako bych měla zastřelit svého staršího bratra. A Divočák mi neublíží, protože má svou malou sestřičku rád.“

A tak bylo divoké zvíře zkroceno prastarým kouzlem. Statný kanec spokojeně zachrochtal, zmizel v lese a toho dne se už neukázai.

Medvěd a další oběť

Ano, druhý den se medvěd vrátil ke své tajné skrýši u řeky, na místo velkého vítězství. Zkrátil supy o vydatné sousto a sám si připravil strašnou hostinu. Pak se toulal po okolí a štěstí mu přálo. Lesem se ubírala kančí rodinka, hledajíc kořínky; matka kráčela první a otec daleko vzadu, takže od něho nehrozilo žádné nebezpečí. Mířili k brodu na řece. Mláďata vodu nemilovala, zůstávala stále pozadu, ale matka se vrhla do brodu. Uprostřed musela plavat. Selata pobíhala po břehu a ustrašeně chrochtala. Jedno po druhém si dodávalo odvahy a pouštělo se do vody, až na břehu zůstal jediný kančík. Když zjistil, že je docela sám, dostal strach a začal naříkat.

Kvílení se neslo lesem. Starý medvěd od Kogarova potoka znal velmi dobře kvikot zbloudilého štětináče. Hlásek byl tak tichý a nesmělý, že medvědova odvaha rázem vzrostla. A tak se vydal po hlase. Matka se rozhodla, že dá svému nejmenšímu mláděti za vyučenou, a proto nevěnovala jeho křiku žádnou pozornost a šla dál.

Ale kančík na břehu kvičel stále hlasitěji. Tu země nad jeho hlavou zaduněla těžkým krokem. Pak dopadla mocná rána a kančík ztichl. Medvěd sklonil svou mocnou hlavu a vytáhl kančíka z bláta. Vyskočil na břeh, proběhl pod nahnutým stromem do svahu na vysokou skálu a zmizel za kopcem.

Tam byl naprosto v bezpečí, a proto usedl a začal svou oběť rvát a okusovat, a ve svých medvědích myšlenkách si říkal: „Takový divoký lesní kanec, to je pochoutka. Á není tak silný a hrozný, jak se mi ještě donedávna zdálo. Už se kanců nebojím. Teď budu zabíjet a žrát jenom je.“

Billy z hor je přemožen

Když přišel Billy z hor toho večera domů, očekávali ho už tři z jeho psů. Jeden byl vážně zraněn a druzí dva ztratili odvahu a jejich zájem o lov štětinatých kanců značně polevil. Kdyby je nutil, bylo by to ještě horší, protože dřív nebo později by zjistil, že uhnou raději na jinou stopu, která by je dovedla ke stromu, na nějž se vyšplhal nějaký mýval nebo by je vedla stopa vačice hledající úkryt ve skále.

Billy z hor sice mohl dojít do chaty svého soka, také lovce, a vypůjčit si několik zkušených loveckých psů, ale nedokázal by přiznat, že jeho vlastní psi mají strach a nic nesvedou. Bránila mu v tom jeho hrdost. Byl lovec tělem i duší a měl pro strach uděláno. Byl silný a obratný a dokázal jít po stopě sám, jestliže stála za námahu. A tak když dostal od Pruntyho zprávu o nové pohromě a vzkaz se slibem, že bude bohatě odměněn, když kance dopadne, odpověděl: „Počkejte, až pořádně zaprší, uvidíte, že ho dostanu.“

Déšť na sebe nedal dlouho čekat. Přihnal se za několik dní, a pršelo celou noc. A tak toho rána ihned podnikli onen velký a památný lov. Účastnil se ho jen Prunty a Billy. Lovec nechtěl mít kolem sebe mnoho lidí. Měl v úmyslu podniknout tichý lov. Lizetin mírový návrh na postavení pevného plotu nebyl přijat. „Z jeho klů budeš mít pěkný náramek a dám ti na něj udělat zlatou sponu,“ to byl úplatek, jímž chtěl starý Prunty utěšit svou dceru a sebe zbavit výčitek.

Soudný den

Liják smazal všechny staré stopy. A čerstvé stopy byly hluboké a zřetelné. Ztišil šumící koruny stromů a praskající větévky. Po takovém dešti lovec psy nepotřebuje.

A tak Prunty a Billy vyrazili jen s osvědčenými puškami, protože oba byli výteční střelci. Byli asi stejného věku, ale rozmrzelý Prunty sotva držel krok s vytáhlým a mrštným lovcem, jenž kráčel pevným krokem a zkoumal každý metr země, aby našel stopu.

U močálu narazili na stopy rozmáčené deštěm, ale ty byly staré. Oba jen tiše zamumlali: „Tady byl před několika dny.“

A tak lovci močál obešli a vydali se podél menšího ramene říčky, přešli nízký pahorek a zamířili ke Kogarovu potoku. Prunty už sotva dechu popadal a zastavil se, aby si odpočinul. Billy z hor kráčel dál. Ušel ještě asi sto metrů a tu našel to, co tak dlouho a úmorně hledal, stopy celé tlupy štětináčů. Popošel ještě kousek a objevil velkou stopu jejich vůdce, proti níž byly ostatní otisky docela malinkaté.

„Hej Prunty!“ zvolal Billy. „Už ho mám. Pojďte sem, rychle!“ a šel dál po stopě, nedívaje se vlevo ani vpravo.

Prunty vstal, udělal několik kroků, ale dál nemohl. Volání Billyho re vzdalovalo a sláblo. Vyčerpaný a rozezlený Prunty si sedl na kládu, aby si odpočinul, a čekal, co se bude dít dále.

Uplynulo čtvrt hodiny. Už se mu dýchalo líp a cítil se zase dobře, jenže už neslyšel volání, takže nevěděl, kde lovec je. Za další čtvrthodinku se Prunty zvedl a vyšel pomalu na Kogarův vrch, aby se rozhlédl. Tam se znovu posadil a čekaL

Neuběhla ani hodina, když z údolí od bystřinky, která se vlévala do Kogarova potoka, uslyšel podivné zvuky, jako by se něco prodíralo nízkým podrostem, a hned se tam vydal.

Po chvilce se zastavil a naslouchal, ale uslyšel jen hlas sojky. Pak ticho lesa proťal pronikavý jekot. Prunty ani na okamžik nezapochyboval. Je to hlas kance, který je v nebezpečí a volá o pomoc. Ozval se ještě jednou a pak zase vše ztichlo.

Prunty vyrazil rychlým a tichým krokem. Blížil se k lesu, který se táhl podél Kogarova potoka.

Z lesa se ozýval zmatený hluk, nebyly to však hlasy, spíš supění a oddychování. Tu a tam se však také ozvaly hlasy – zvířecí hlasy, jež napovídaly, že je tam spousta živých tvorů.

Prunty vyhrábl všechny lesácké zkušenosti z mládí. Plížil se jako leopard, opatrně zvedal nohy a pokládal je na zem, teprve až si byl jist, že se ani lístek nepohne. Naslinil si prst a utrhl stéblo trávy, aby zjistil, jak a kterým směrem vane vítr, a pak udělal malý oblouk, aby se mohl přiblížit docela nepozorovaně. Přeběhl rychle mýtinu, prohlédl pušku a vrhl se do houštiny, na jejímž konci ležel obrovský strom. Vyskočil na něj a rozhlédl se. Pohled, jenž se mu naskytl, byl otřásající: proti sobě stály připraveny bojové síly, jako šiky nepřátel před bitvou za starých časů, čekající jen na povel k útoku.

Na jedné straně černý a rozzuřený medvěd, velký jako obr, a několik kroků od něho štětinatý kanec, chlouba svého plemene, ale přece jen menší než medvěd, s dlouhou jizvou na rypáku. Vedle něho kousek stranou stál menší štětináč s drobným ryjem a krátkými kly – byla to bachyně. Nedaleko odtud v nízkém a hustém olšoví byla ukryta mláďata. Prunty nejdřív myslel, že jsou tam jen dvě nebo tři, ale pak uviděl další, některá byla velmi malá. Bylo jich tam k nespočítání a pobíhala sem a tam.

Medvěd začal krok za krokem křovinu obcházet, aby se k mláďatům dostal z druhé strany, ale kanec mu zastoupil cestu a podsvinčata, prchající před strašným nepřítelem, kvičela, jako by je na nože bral. Utekla všechna až na jedno, které se vleklo a belhalo jako mrzák. Mělo na bocích zrzavý pruh a na hřbetě tmavou skvrnu.

Oba bojovníci stáli zase bez hnutí proti sobě. Medvědův strupatý čenich se neznatelně chvěl – byl to obr od Kogarova potoka – a v jeho hrudním koši to bouřilo, jako když hrom v horách burácí, výstražným: teď je řada na mně. Kanec se zeširoka postavil, a když naježil zrzavou hřívu na statném hřbetě, vypadal ještě větší a mohutnější, s rypákem skloněným k zemi, s čiperně jiskřícíma očkama, s lesklými kly, pod nimiž skřípaly ostré zuby ve zpěněných čelistech.

Malí kančíci v houštině bojácně chrochtali, jako by vše chápali, ale statný kanec tiše vyčkával příhodnou chvíli a jen občas se ozvalo jeho bojovné „čop“ – nebo „klik“.

Pak se oba bojovníci pohnuli a zaujali bojové postavení k výpadu, hlava proti hlavě.

Nikdo nedokáže změřit sílu jejich letících myšlenek. Medvěda snad poháněla touha po pomstě či labužnická vášeň; přitom byl sebevědomý, protože měl za sebou několik drobných vítězství. Kanec přiběhl, když zaslechl volání o pomoc, které zpění krev každému bojovnému štětináči, tak jako poplašný zvon rozruší hasičského koně. Zapomněl na všechno, protože v nebezpečí byl druh stejného plemene. A když zjistil, že o pomoc volá dokonce nejbližší z nejbližších, jeho vlastní potomstvo, které je napadeno odvěkým nepřítelem, přihnal se jako blesk. Všechno nasvědčovalo, že dojde k divokému střetnutí. Síla, mocná síla, touha po mase, vášeň a pochybená odvaha proti menší síle, ale zato obdivuhodné odvaze hnané duchem a silou zkušeného bojovníka. Tak stáli proti sobě medvěd od Kogarova potoka a Divočák z Pruntyho statku.

Obrovský medvěd pomalounku ustupoval stranou a pak náhle oběhl houštinu, snad aby zaútočil na kance z boku nebo napadl mláďata. Ale ať tak či onak, kanec skočil mezi houštinu a obra a sklonil hlavu. Neplýtval silami a neztratil rozvahu, jen tiše stál a vyčkával.

Tu medvěd pomalu ustoupil na opačnou stranu a vyskočil na padlý kmen, zabručel, jako by chtěl zaútočit, a vysunul jednu pracku na bok kmene. Ale zaútočil kanec. Medvěd uskočil. Kanec zaútočil znovu. Medvěd se zhoupl, svezl se s kmene, skrčil se a vyrazil. Hej! Huňáči! Měj se na pozoru! To není onen útlý mladíček, s kterým jsi se kdysi bil. Buch! Buch! Buch! bil medvěd svou mohutnou tlapou, vyrážeje krátké a hluboké steny námahou. Rány dopadaly na široký, štětinatý hřbet statného kance. Zapotácel se, ale nepadl. Vzduchem bleskly bílé kly, a vzápětí se ozval trhavý zvuk. Bojovníci se od sebe odtrhli.

Kanec byl poraněn, ale i medvěd krvácel z mnoha ran. Oba funěli a ztěžka oddychovali, zatímco mláďata v houštině chrochtala strachem i vztekem.

To však byl jen začátek krvavého boje. Teď stáli proti sobě a čekali každý na svou příležitost. Znali své síly a slabiny. Kanec se musel udržet na nohou stůj co stůj, jinak by to byl jeho konec. Medvěd se musel snažit dostat kance do smrtelného objetí svých mohutných tlap, aby ho mohl zadními tlapami rozpárat. A oba už uchvátila vášeň boje.

Medvěd stále kroužil a hledal výhodnější postavení, ale kanec ho hlídal. Znovu se srazili, medvěd dopadl na kance celou svou váhou a byl by ho srazil na zem, ale starý kanec vrazil medvědovi ostré kly do zabláceného břicha takovou silou, že ho odmrštil daleko od sebe. Medvěd dopadl na zem a svíjel se bolestí. Vzápětí však vyskočil, aby se znovu pustil do boje. Usoudil však, že bude bezpečnější na poraženém kmeni, a nemínil jej opustit. Stále jen poskakoval a uhýbal, až Divočáka přešla trpělivost. Chtěl boj rychle skončit, a proto vyrazil k prudkému útoku. Kmen mu však překážel. Vyskočil na něj, ale bojovat tu nemohl. Kmen, který byl medvědovi vydatným pomocníkem, byl štětináči překážkou. Přesto se však srazili. Medvěd se postavil na zadní nohy a pak dopadl plnou váhou svého těla na kance. Opět se ozval trhavý zvuk dlouhých bělostných klů. Medvěd krvácel, ale kanec byl sražen na zem. Boj byl až dosud vyrovnaný, teď se však štěstí přiklonilo na stranu medvědovu… Tu se vrhla do boje s největší tichostí, nepočítáme-li šustot houštiny, Grizela. A její kly pracovaly rychle a nemilosrdně. Medvěd zakolísal a padl. Grizela se mu zahryzla do zadní tlapy a drtila ji. Divočák okamžitě vyprostil svůj hřbet zpod medvěda a vrhl se na něho, rval a trhal. Medvěd klesl, ale přesto se pokouší povstat! Kanci však bojují jako vtělení ďábli. Bílé kly pracují tiše jako ostré nože, ozývají se jen bolestné steny, pak přidušený řev slábne v krvavé pěně, poslední pokus o útěk, a znovu ostrý zvuk klů, další rána, zoufalý výkřik – a medvěd se kácí k zemi a už nevstává. A dva zuřiví démoni se na něj vrhají, dupou, trhají… Medvěd zaryl zoufale drápy do kůry kmene, jako by v něm hledal spásu. Pod mocnými údery bojovných kanců obrovský medvěd od Kogarova potoka vydechl naposled.

Prunty se díval a díval, až se mu okolní svět rozplynul a prostor i čas přestal pro něj existovat. Nevnímal nic kolem sebe a zdálo se mu, jako by ten krutý boj bojoval sám. Viděl vítězství statného kance-bojovníka a bylo mu, jako by vítězství vybojoval sám. Vítěz ho uchvátil a v té chvíli si kance z celého srdce zamiloval. Obdivoval ho tak, jako každý zdravý a statný muž musí milovat statečného a udatného bojovníka. Pozoroval, jak se obrovské zvíře se statečným srdcem pomalu uklidňuje. Viděl podsvinčata, jak se jdou zblízka podívat na nepřítele a jak zděšeně prchají, hnána představou, že jejich odvěký nepřítel dosud žije. S obdivem pozoroval něhu a kamarádství, kterou si příslušníci této rodinky navzájem projevovali, a všechny ty mnohé drobnosti, které svědčily o pevnosti rodinného svazku a rodinné lásky. Zvířecí lásky, jen animální nebo fyzické, chcete-li, ale přece jen lásky trvalé a pevné, lásky bojující. A starý muž pohlédl na věc, kterou svíral v ruce, dlouhou, lesklou a smrtonosnou, připravenou k výstřelu. Zastyděl se. „Vždyť zachránil mé dítě – a já se mu chtěl takto odvděčit.“ A tu si vybavil vzpomínku na den, kdy k němu přiběhla Lizeta, jeho nejdražší poklad, a vzrušeně mu vyprávěla o Divočákově boji s chřestýšem – a znovu pocítil mocnou vlnu vzrušení. Teď její slova ocenil. Ano, měla pravdu. Jsou přece jiné možnosti, jak uchránit úrodu.

Naráz ho omámila radost z vítězství a síly. „K čertu, ale byl to boj! Nejkrásnější souboj, jaký jsem kdy viděl. Jak se statečně bili. Zabít ho? Za nic na světě. Jen ať se toulá lesy a bažinami, až zemře sešlostí věkem.“

Štětináčova družka se zatím obrátila a odváděla svá mláďata do lesa. Kančíci na všechno už zapomněli a opět dováděli a skotačili jako děti. Za nimi se pomalu batolilo zraněné mládě. Nakonec vykročil Divočák s novými jizvami, které mu zůstanou už navždy… Ale zvítězil! Ještě jednou se zastavil, obrátil se a pohlédl zpět na nepřítele – ztichlého smrtí. Pak vykročil.

Vějířovité kapradí se za ním zavřelo. Opona spadla. A supi na obloze kroužili v nekonečných kruzích, neboť pod nimi bylo bitevní pole a bitevní pole znamená hody.

WINNIPEŽSKÝ VLK

O věrnosti

Za oné pověstné sněhové bouře v roce 1882 jsem se setkal s winnipežským vlkem poprvé. Odjel jsem ze St Paulu asi v polovině března přes nekonečné pláně do Winnipegu v přesvědčení, že tam dorazím za čtyřiadvacet hodin, jenže královna zima měla jiný plán a poslala nám do cesty z východní strany prudkou sněhovou vichřici. Oblaka zuřivě chrlila celé hodiny haldy sněhu. Dosud jsem takovou bouři nezažil. Celý svět jako by se ztratil pod sněhem – všude jen sníh, sníh, jiskřivě bílý sníh, ostrý vítr a štípající sníh –, až nakonec droboučká peříčka jiskřivých krystalků obrovskou a funící lokomotivu zastavila.

Silné paže zabořily do něžně zvlněných závějí, které zatarasily cestu, těžké lopaty a za necelou hodinu mohl už vlak pokračovat dál v cestě – jenže o něco dál byl znovu zadržen další závějí. Byla to úmorná práce. Celé dny a noci jsme se prokousávali závějemi, zatímco nám kolem uší hvízdal studený vítr, ženoucí stále nový sníh.

„Do Emmersonu máme ještě dvaadvacet hodin cesty,“ hlásil průvodčí. Celých čtrnáct dní jsme se však prokopávali, než jsme konečně dojeli do Emmersonu, do tichého kraje topolů, jejichž hustá stromořadí sněhové vánice zadrží a nedovolí, aby se vytvářely závěje. Odtud už vlak uháněl jako vítr, dlouhé řady topolů stále houstly a najednou jsme projížděli hlubokými lesy, jen tu a tam přerušenými bílou mýtinou. Když jsme se přiblížili k Sv. Bonifáci – východnímu předměstí Winnipegu –, uvítala nás asi padesát metrů široká mýtina, uprostřed níž jsem spatřil vzrušující obraz, který rozechvěl mou duši.

Jako na dlani uviděl jsem skupinku psů, velkých i malých, černých, bílých i žlutých, pobíhajících a skákajících v divokém zmatku v pravidelném kruhu. Stranou od tohoto chumlu tiše ležel na bílém sněhu malý žlutý pes. Kolem pobíhal a štěkal obrovský černý pes, ale držel se stále v uctivé vzdálenosti. A uprostřed kruhu psů stál původce všeho – velký zuřivý vlk.

Vlk? Vypadal jako lev. Stál tam docela sám, odhodlaně a klidně, s naježeným hřbetem, nohy napjaté jako struny, oči mu blýskaly na všechny strany a byl připraven odrazit každý pokus o útok. Měl ohrnuté pysky, jako by se psům vysmíval, ale byl to jen úšklebek bílých tesáků, jímž projevoval svou bojovnost. Smečka psů zaútočila, snad už podvacáté, vedena nestydatým psiskem, jež vypadalo jako vlk. Ale obrovský šedý vlk bystře uskakoval a jeho strašlivé čelisti neustále cvakaly – jinak osamělý válečník bojoval tiše a jako duch. Z mnoha hrdel zaznělo smrtelné zavytí, ale i ti, kteří byli schopni ještě bojovat, ustoupili a vlk stál zase jako socha, nepřemožen a bez jediného šrámu. Pohrdal všemi svými nepřáteli.

Přál jsem si, aby vlak právě teď vjel znovu do závěje, jako už několikrát, protože mé srdce mě táhlo ven, do bílé pláně k šedému vlkovi. Toužil jsem vystoupit a jít mu na pomoc. Mýtina mizela, štíhlé kmeny topolů zaclonily výhled a my jsme se blížili k cíli naší cesty.

To bylo vše, co jsem viděl, a celý výjev jsem pokládal za bezvýznamný. Než se však týden s týdnem sešel, věděl jsem bezpečně, že jsem měl toho dne štěstí vidět za bílého dne tak výjimečného a nádherného tvora, jenž nebyl nikdo jiný než sám pověstný – winnipežský vlk.

Byl to zvláštní případ – vlk, který dává přednost městu před volnou přírodou, vlk, jenž si nevšímá ovcí a zabíjí psy – vlk, jenž loví sám – vlk samotář.

Vyprávím-li už příběh o vlkodlaku, jak jej někteří nazývali, musím podotknout, že i když byly tyto věci některým lidem dobře známy, je jisté, že převážná většina občanů tohoto města o vlkovi nevěděla vůbec nic. Samolibý kupec z hlavní ulice o vlkovi neslyšel ani slůvko a dověděl se o celém příběhu teprve až den poté, kdy vlka u jatek dopadli a když jeho mrtvolu odvezli do dílny jakéhosi Hinea, jenž vycpával zvířata. Hine měl winnipežského vlka připravit jako výstavní kus pro světovou výstavu v Chicagu. Nakonec vycpaného vlka uložili v přírodopisném kabinetu Mulvyeovy střední školy, a když v roce 1896 budova do základů vyhořela, lehl popelem i winnipežský vlk.

II

Houslista Pavel, hezký míšenec, jemuž se stále lepila smůla na paty a jenž měl raději lov než práci, plížil se jednoho dne v červnu roku 1880 s puškou v ruce po zalesněných březích Rudé řeky, protékající kolem Kildonanu. Tu spatřil šedého vlka, jak vylézá ze své díry v břehu, bez míření vypálil a naštěstí jej zabil. Okamžitě poslal svého psa k díře, aby se ujistil, že tam není další velký vlk, a pak teprve prohledal doupě sám. K velkému údivu a ještě větší radosti objevil v doupěti osm malých vlčat – vždyť vypsaná odměna

za každého zabitého vlka činí deset dolarů. Kolik to bude dohromady? Jistě celé jmění. Uchopil hůl, mocně se rozmáchl – a za pomoci žlutého psiska jedno vlče po druhém pozabíjel, až na to poslední. O posledním mláděti z rodinky totiž koluje pověra: zabiješ-li, potká tě neštěstí. A tak se Pavel vydal k městu se skalpem starého vlka, se sedmi skalpy mláďat a s živým vlčetem.

Hostinský, jenž v krátké době shrábl do kapsy všechny dolary, za které Pavel skalpy vyměnil, získal nakonec i živé vlče, Mládě vyrůstalo sice na řetízku, ale přece mělo velmi brzy pevné čelisti a tesáky, kterým se nemohl postavit žádný pes z celého města. Hostinský nechával vlčí mládě stále na dvorku k obveselení a zábavě svých hostů. Bavili se tím, že na zajatce poštvali nějakého psa. Několikrát byl malý vlk ukousán a uštván téměř k smrti, ale vždycky se brzy zotavil, a tak každý měsíc ubývalo psů, kteří by toužili na vlka zaútočit. Vlče mělo život jaksepatří tvrdý. Přesto však poznalo něhu v hřejivém přátelství, které vzniklo mezi ním a Jimem, synem hospodského.

Jim byl malý rozjívený dareba a měl svou hlavu, ale vlka si oblíbil, protože zadávil psa, který ho pokousal. Od té chvíle se o vlče staral, dával mu žrát a vlk se mu odměňoval tím, že si Jim mohl dovolit i to, co by se jiní nikdy neodvážili vlkovi udělat.

Jimův otec nebyl zrovna vzorný otec. Na jedné straně syna hýčkal, ale jindy ho krutě zbil třeba pro docela nepatrnou maličkost. A Jim brzy poznal, že je bit ne proto, že něco vyvedl, ale proto, že otec není zrovna v dobré náladě. A proto se vždycky před rozzlobeným otcem ukryl a vrátil se, až jeho hněv ochladí. Když se jednoho dne snažil zachránit před otcovým hněvem útěkem, vběhl do vlkovy boudy a tím svého šedého kamaráda docela nešetrně probudil z libé dřímoty. Vlk vystrčil hlavu a vycenil dvě řady bílých ostrých tesáků, jako by otci říkal: „Neodvažuj se na něj ani sáhnout!“

Hostinský Hogan mohl vlče zastřelit a býval by to i ve vzteku učinil, jenže hrozilo nebezpečí, že by mohl stejně dobře postřelit svého syna, a tak je nechal oba v boudě a za půl hodiny se všemu od srdce zasmál. Od této chvíle, kdykoliv se malý Jim octl v nebezpečí nebo když někdo jen prohodil, že zase něco vyvedl, hledal své útočiště za naježeným hřbetem divokého vlčete.

Hogan byl velmi dobrý počtář, a – proto rád najímal laciné výpomocné síly. Tak se stalo, že přijal za výčepního Číňana. Byl to skromný a tichý muž, a proto na něho Pavel z Vrchoviny pouštěl neustále hrůzu. Když jednou zjistil, že Hogan odešel do města a nechal Číňana u pultu samotného, žádal na něm již rozjařený Pavel, aby mu dal kořalku na dluh, ale Tung Ling se držel příkazů svého šéfa a odmítl. Jeho bezelstné vysvětlení „ne dobré nikdy platit“, jež nemohlo nic vyřešit, jen Pavla podráždilo; vrávoravě ustoupil na krok od pultu a chtěl tuto urážku ihned pomstít. Syn nebes – jak tu Číňanovi říkali – by býval dostal co proto, jenže čirou náhodou se tu objevil malý Jim s dlouhým klackem v ruce, a než bys řekl švec, podtrhl obratně houslistovi nohy a Pavel se natáhl na podlahu jak dlouhý tak široký. Potácivě se postavil opět na nohy a drmolil, že mu za to Jim zaplatí životem. Chlapce však stál blízko zadních dveří, vyletěl jako blesk a ukryl se za vlkem v boudě.

Když Pavel viděl, že chlapec má ochránce, uchopil dlouhou hůl a z uctivé vzdálenosti začal vlka dráždit a bít. Šedý vlk sebou zmítal na konci řetězu a mnoho tvrdých ran odrazil tím, že sevřel hůl mezi zuby. Přesto však utržil několik bolestivých zásahů. Tu si Pavel všiml, že Jim, jehož jazyk nikterak nelenil, se snaží chvějícími se prsty uvolnit řetěz a vlka pustit. Konečně se mu to podařilo. Odpoutat řetěz nebylo nic nesnadného, jenže vlk jej neustále napínal a to Jimovi práci znesnadnilo. Při pomyšlení, že je na malém dvorku

vydán na milost a nemilost divokému zvířeti, které sám přivedl k šílené zuřivosti, zachvátila Pavla hrůza.

Z boudy se ozýval sladký Jimův hlas: „Pusť se do něj, vlčku – ustup kousek a dostaneš ho! Teď – no tak, hodný vlček!“ To stačilo. Houslista uprchl a pečlivě za sebou pozavíral všechny dveře.

Po této události přátelství mezi Jimem a jeho miláčkem ještě vzrostlo, a vlk, stále rozvíjející svou přirozenou sílu, připojil k psům, které nenáviděl na život a na smrt, i lidi páchnoucí kořalkou, protože po této trpké zkušenosti i oni pro něho znamenali nebezpečí. Nenávist k lidem a psům spolu s láskou k chlapci – a zdálo se, že do ní zahrnoval všechny děti – rostly zároveň s jeho sílou a stávaly se hlavní zásadou jeho života,

III

V této době – totiž na podzim roku 1881 – se začaly množit mezi rančery na Qu’Appele stížnosti a nářky, že v kraji je stále více vlků, kteří přepadávají a vraždí jejich dobytek. Ukázalo se, že jed a pasti nejsou k ničemu, a když se ve winnipežském klubu objevil jednoho večera vzácný host z Německa a oznámil, že přiváží několik psů, kteří mohou v krátké době zbavit rančery a jejich kraj nebezpečí vlků, naslouchali všichni přítomní s neobvyklým zájmem. Každý dobytkář je vášnivý lovec, a tak myšlenka opatřit si smečku vlčáků, kteří by jim pomohli z těžké situace, byla velmi lákavá.

Němec přivedl rančerům na ukázku dvě velké dogy. Jedna byla úplně bílá a druhá zase modrošedá, s černými skvrnami. Každé z těchto obrovských zvířat vážilo skoro metrák a svalnatá byla jako tygři. Když Němec prohlásil, že tito dva psi se mohou postavit i největšímu vlkovi, dobytkáři ani na chvíli nezapochybovali. Jejich způsob lovu popsal takto: „Vaším jediným úkolem bude ukázat psům stopu, a i když bude den stará, půjdou po ní naprosto jistě a nic na světě je ze stopy nesvede. Vlka najdou, i když bude kličkovat a ukrývat se. Pak na něj zaútočí. Vlk se otočí a bude chtít utéci, ale psi jej chytí za nohu a takhle s ním mrští,“ Němec vyhodil do vzduchu žemli, „než však dopadne na zem, bílá doga se mu zakousne do hlavy, druhá ho chytí za ocas a potáhnou každá na jinou stranu.“

Znělo to docela věrohodně a všichni už hořeli touhou, aby to Němec dokázal. Několik místních usedlíků oznámilo, že psi mají zrovna pěknou příležitost, protože u Assiniboine se toulá šedý vlk, a tak bez odkladu zorganizovali první štvanici. Tři dny však marně pátrali a už se chtěli lovu vzdát, když tu kdosi poznamenal, že v Hoganově hospodě je na řetězu uvázaný vlk, kterého by mohli získat za stejnou cenu, kterou vyplácejí úřady jako odměnu za skalpy, a na něm, i když má vlček něco málo přes jeden rok, by mohly dogy ukázat, co umějí.

Cena vlka okamžitě stoupla, když Hogan poznal důležitost jeho poslání. A pak, celá ta věc se mu příliš nelíbila. Výhrady se vzápětí rozplynuly v mráček, když rančeři přijali jeho požadavek, pokud šlo o cenu. První starostí však bylo odstranit malého Jima, a proto ho poslal s nějakým vzkazem k babičce. Jen Jim zmizel, zahnali vlka do boudy a na otvor přibili dřevěnou desku. Bednu s vlčkem pak naložili na žebřiňák a odvezli do prérie.

Sotva psi vlka ucítili, nemohli je dobytkáři ani udržet, tak byli dychtiví boje. Několik statných mužů drželo psy na řemínkách, zatímco ostatní odvezli žebřiňák asi osm set metrů dál do prérie a tam s velkými nesnázemi vlka vypustili. Zpočátku se tvářil vyděšeně a zachmuřeně. Když však shledal, že je volný a že na něj lidé syčí a křičí, začal se pomalým plíživým krokem vzdalovat k jihu, kde jako by země končila. V tom okamžiku psy pustili a ti za zuřivého štěkotu hned vyrazili za mladým vlkem.

Muži propukli v jásot a rozjeli se za nimi. Od samého počátku bylo jasné, že vlk nemá nejmenší naději. Psi byli o mnoho rychlejší a bílá doga uháněla jako vítr. Němec hořel nadšením, když viděl, jak bílá fenka pádí prérií a každou vteřinu se přibližuje k vlkovi. Mnoho mužů chtělo vsadit na oba psy, ale nikdo sázku nepřijal. A tak: uzavřeli sázky jen mezi psy, který z nich první vlka dopadne. Mladý vlk teď prchal ze všech sil, ale než uběhl patnáct set metrů, byla už bílá fenka za ním a připravovala se k útoku. Němec vykřikl: „Dávejte pozor, jak vlka vyhodí do vzduchu!“

V té chvíli se pronásledovatel i pronásledovaný střetli. Ale vzápětí se od sebe odtrhli a žádný z nich do vzduchu nevyletěl. Bílý pes se převrátil se strašnou ránou na plecích – a nebyl-li mrtev, rozhodně byl z boje vyřazen. O několik vteřin později se s otevřenou tlamou přiřítila šedá doga. I toto střetnutí trvalo jen krátce a bylo stejně záhadné jako první. Soupeři se téměř ani nedotkli, šedý vlk uskočil stranou a na chvíli nebylo vidět jeho hlavu. Pes zavrávoral, otočil se a ukázal zakrvácený bok. Muži jej pobídli a pes zaútočil znovu. Utržil však jen další šrám, který jej donutil, aby se vzdálil.

Tu přibyl na bojiště Němec s dalšími čtyřmi psy. Hned je uvolnili, a muži vyzbrojeni klacky a lasy zaútočili také, aby psům pomohli vlka dopadnout: tu se přihnal na poníku jakýsi malý chlapec. V mžiku seskočil na zem, propletl se kruhem psů, vrhl se na vlka a objal ho kolem krku. „Vlčku, můj miláčku!“ šeptal mu a vlk chlapci olizoval tvář a vrtěl šťastně ocasem. Pak se chlapec obrátil k mužům a se slzami v očích – nebudeme raději opakovat, co jim řekl. Bylo mu teprve devět let, ale mluvil a jednal jako dospělý, i když v sobě nepopřel rozpustilého kluka. Vyrůstal v drsném hospodském prostředí, a jako nadaný žák se velmi brzy přiučil nepěknému způsobu mluvy dospělých hostů. Jednoho po druhém proklel až do pátého kolena a nevynechal ani vlastního otce.

Kdyby na ně vychrlil takovou spoustu urážek a nadávek dospělý chlap, snad by se do něho pustili, ale jelikož před nimi stál malý chlapec, nevěděli lovci, co mají dělat, a tak nakonec provedli to nejlepší, co za dané situace mohli učinit: hlasitě se vysmáli, ne sobě, to by nebylo zrovna nejvhodnější – ale Němci, jehož vychvalované psy mladý vlk přemohl.

Jim strčil špinavou a od slz mokrou ruku do tajuplné klukovské kapsy, chvíli se přehraboval mezi kuličkami, žvýkacími gumami, tabákem, sirkami, prázdnými patronami do pistole a jinými důležitými věcmi, které musí mít každý pořádný kluk stále po ruce, až se mu podařilo vylovit tenký kus provázku, a ten uvázal vlkovi kolem krku. Pak se vzlykotem vyskočil na poníka, vyrazil k domovu a vlka vedl za sebou. Náhle se však otočil a prudce ze sebe vychrlil hrozby a kletby, které patřily vznešenému Němci: „Tohle vám přijde sakramentsky draho, chlape zatracená!“

IV

Sotva přišla zima, Jim onemocněl a musel do postele. Vlk chodil po dvoře a vyl lítostí nad ztrátou svého malého přítele, až nakonec na chlapcovo výslovné přání byl vpuštěn do pokoje, a tam tento obrovský divoký pes – a co jiného jsou vlci – dál věrně hlídal svého milovaného přítele.

Zpočátku se zdálo, že horečka není vysoká, a proto byli všichni zdrceni, když se stav nemocného náhle zhoršil a Jim – tři dny před vánocemi – zemřel. Nikdo netruchlil víc než jeho „vlček“. Velký šedý tvor odpovídal vytím plným smutku, když za zvuků zvonů doprovázel na Štědrý den svého přítele na hřbitov sv. Bonifáce. Brzy se však vrátil na stará známá místa za hospodou, ale když se jej pokusili znovu připoutat k řetězu, přeskočil dřevěný plot a v několika okamžicích jim zmizel z očí.

Ještě téže zimy se nastěhoval do dřevěného srubu na břehu řeky starý lovec kožešin Renaud s krásnou dcerou Ninettou, míšenkou. Nevěděl vůbec nic o Jimovi a nikterak ho neudivilo, když našel na obou březích řeky v úseku mezi Sv. Bonifácem a Fort Garry vlčí stopy. Se zájmem, ale zároveň s pochybami naslouchal zkazkám, které vyprávěli lovci ze společnosti Hudsonova zálivu o jakémsi velikém a šedém vlkovi, jenž prý se usídlil v tomto kraji a za noci se vydává do města. Obzvláště prý si oblíbil les rozprostírající se kolem kostela sv. Bonifáce.

Když se toho roku na Štědrý večer opět rozezvučely zvony, tak jako tenkrát, když zvonily Jimovi, tiché a melancholické vytí nesoucí se z lesa Renauda přesvědčilo, že tyto zkazky jsou pravdivé. Znal vlčí vytí a věděl, co které znamená, zda volání o pomoc, píseň lásky či smutný nářek, a bezpečně také poznal bojovou výzvu vlků. Tohle byl nářek, nářek plný smutku.

Lovec kožešin popošel dál k řece a přesvědčivě zavyl v odpověď. Z dalekého lesa se vynořil temný stín a namířil si to přes zmrzlý sníh k místu, kde Renaud docela tiše seděl na kládě. Přiblížil se k muži, kroužil kolem něho a větřil. Tu v jeho očích zablýsklo, zavrčel jako pes, kterého něco vyrušilo, a zmizel opět v temnu noci.

Tak Renaud poznal, dřív než mnozí obyvatelé města, že v jejich ulicích žije obrovský šedý vlk „třikrát větší než ten, který žil na řetězu za Hoganovou kořálnou“.

Byl postrachem všech psů, zabíjel je na každém kroku, a někteří lidé dokonce tvrdili, ačkoliv se to nikdy nedokázalo, že zabil nejednoho míšence, když se vracel pozdě večer domů.

To byl tedy winnipežský vlk, kterého jsem spatřil onoho zimního dne v zasněžených lesích. Toužil jsem mu pomoci, ale když jsem jej později poznal důkladněji, změnil jsem svůj názor. Nevím, jak boj tehdy skončil, ale vím určitě, že vlka lidé vídali ještě často po tomto souboji, některé psy však už ne.

Tak podivný život nevedl ještě žádný příslušník jeho plemene. Lesy i prérie, to vše se mohlo stát jeho královstvím, on se však

/

/

rozhodl pro život plný nebezpečí, pro život v městě. Každý den naplňoval odvážnými činy, i když často unikl jen o vlásek smrti.

Nenáviděl lidi a opovrhoval psy, a proto si musel každý den svého života vybojovat. Často držel v šachu celé hordy psů, a když jich bylo pár, pobil je do jednoho. Vyhýbal se však každému člověku s puškou, poznal pasti i jed – jak to dokázal, to nevíme, ale vyznal se v tom dokonale, protože každou past či otrávenou návnadu brzy objevil a vyhnul se jí nebo ji pohrdlivě vlčím způsobem zneuctil.

Ve Winnipegu nebylo ulice, kterou by neznal. A nebylo také strážníka, který by za sedavých rozbřesků aspoň jednou nespatřil hbitý stín, jenž kráčel podle libosti, kam se mu právě zachtělo. Ve Winnipegu byste nenašli psa, který by se nepřikrčil strachem k zemi a nenaježil hřbet, když mu vítr přinesl příznačný pach, jenž prozrazoval, že někde nablízku je na číhané starý „vlkodlak“. Winnipežský vlk stál celý svůj život na válečné stezce – celý svět byl jeho nepřítel. Ponurým a krvavě tajemným životem winnipežského vlka se však vlekla čistá stezička dávné lásky – nebezpečný „vlkodlak“ nikdy neublížil dítěti.

V

Ninetta byla krasavice, jaké se rodí jen v pustině. Krásu jí dala do vínku matka Indiánka, oči však měla šedé po otci, jenž pocházel ze severu. Byla chloubou svého pohlaví. Mohla se už několikrát provdat za nejbohatší mladé muže v kraji, ale její srdce patřilo už dlouho rozmařilému Pavlovi z Vrchoviny. Byl to hezký chlapík, dobrý tanečník a ještě lepší houslista, a tak byl „muzikant Pavel“ žádán na každou slavnost. Jenže neodolal svodům a stal se z něho opilec. Renaud se marně snažil zabránit stykům Pavla s Ninettou. Ninetka, která jinak ve všem otce poslechla, se Pavla nechtěla vzdát. A tak ještě týž den, kdy starý Renaud Pavla vyhnal, slíbila Ninetka svému milému, že se s ním sejde v lese hned za řekou. Bylo to snadné, protože teď v zimě mohla jít do kostela přes zmrzlou řeku a přes les, kudy to bylo blíž než po mostě a po silnici. Když kráčela zasněženým lesem na místo dostaveníčka, zpozorovala najednou, že za ní jde velký šedý pes. Tvářil se docela přátelsky a dítě (neboť Ninetta byla vlastně ještě dítě) se nebálo, ale když se přiblížila k místu, kde ji čekal její milý, šedý pes vyrazil kupředu a zlostně vrčel. Jak jej Pavel spatřil, ihned poznal, že je to obrovský vlk, a zbaběle uprchl. Později vysvětloval, že se rozběhl domů pro pušku. Musel však určitě v té chvíli zapomenout, kam si ji schoval, protože v tom spěchu vylezl na strom a hledal ji ve větvích. Ninetta zatím utíkala přes zamrzlou řeku k Pavlovu domovu, aby jeho přátelům oznámila, že je v nebezpečí. Když odvážný hrdina a Ninettin ctitel v koruně stromu nenašel žádnou zbraň, uřízl větev, připevnil na jeden konec nůž a tímto kopím zaútočil. Měl štěstí – uštědřil vlkovi bolestivou ránu do hlavy. Rozzuřené zvíře strašlivě zavrčelo, ustoupilo a zůstalo v bezpečné vzdálenosti, naznačujíc jasně, že je odhodláno čekat, až muž sleze dolů. Hluk, který natropila skupina zachránců, však vlka donutil změnit původní rozhodnutí a rychle zmizet.

Muzikant Pavel snadno Ninettě všechno vysvětlil, rozhodně snadněji než komukoli jinému. Byl stále jejím hrdinou, jenže tatínek ho stále nechtěl přijmout, a tak se rozhodli, že společně uprchnou, jen co se Pavel vrátí z Fort Alexandru, kam měl pro společnost odvézt na saních tažených spřežením tří psů nějaký náklad. Zástupce společnosti byl hrdý na svá zvířata. Byli to tři eskymáčtí psi s hustými huňatými ocasy, silní a velcí jako telata, ale prudcí a bezohlední jako piráti. S nimi měl muzikant Pavel odjet z Fort Garry do Fort Alexandru jako doručitel několika důležitých balíků. Byl zkušený jezdec a psí spřežení ovládal dokonale. A tak se časně zrána radostně vydal po zamrzlé řece na dlouhou cestu, nezapomněl však před odjezdem vypít několik nezbytných skleniček whisky. Předpokládal, že bude na cestě celý týden a že se vrátí zpět s dvaceti dolary v kapse. Tak si opatří prostředky a bude moci uskutečnit svůj plán únosu. Velcí psi táhli saně celkem rychle, ale byli nevrlí, protože Pavel nad nimi stále práskal dlouhým bičem a křičel: „Allez, allez, marchez!“ Když míjeli Renaudův srub, zapráskal Pavel ještě silněji bičem, a když se ve dveřích objevila Ninetta, zamával jí na pozdrav. Saně s rozzuřenými psy a opilým vozkou brzy zmizely v ohybu řeky – a tehdy viděli lidé muzikanta Pavla naposled.

Ještě téhož večera se eskymáčtí psi jeden po druhém vrátili do Fort Garry. Byli potřísněni zmrzlou krví a na mnoha místech těžce zraněni. Všechny přítomné zálesáky udivilo, že psi nemají hlad.

Okamžitě vyslali po stopě rychlé lovce, aby našli balíky. Ležely nepoškozeny na zamrzlé řece. Saně však byly rozbity a roztroušeny po délce patnácti set metrů na řece. Nedaleko balíků ležely cáry šatů, které kdysi patřily muzikantovi.

Případ byl jasný: psi zabili a sežrali svého dočasného pána.

Zástupce společnosti tato příhoda velmi vzrušila. Vždyť mohl přijít o své psy! Nechtělo se mu věřit prapodivné zprávě, a proto ihned vyrazil k místu činu, aby se na vlastní oči přesvědčil a vše sám prozkoumal. Požádal Renauda, aby ho doprovázel. K místu činu jim zbývalo ještě více než čtyři kilometry cesty, když Renaud objevil velkou stopu táhnoucí se od jednoho břehu k druhému hned za stopami, které zanechaly saně. Sledoval ji asi kilometr zpět po východním břehu a zjistil, že ten, kdo stopy zanechal, šel pomalu, když psi kráčeli také pomalu, a když psi utíkali, utíkal i on. Pak se vrátil k zástupci a řekl: „Vobrovský vlčisko – byl přilípnutej celou tu dobu za saněma.“

Teď pokračovali po stopě na západním břehu. Asi tři kilometry za lesem vlk zpomalil běh, kráčel několik metrů ve stopě saní a pak se vrátil zpět do lesa.

„Tadyhle Pavel něco ztratil, je docela možný, že nějakej balík. Vlk jde po čichu – natřel si to za ním – a tak poznal, že je to vopilec Pavel, co ho onehdy praštil do hlavy.“

Ušli další kilometr a stopa se znovu objevila za saněmi. Stopa muže zmizela, zřejmě vyskočil na saně a práskl bičem do psů, aby je popohnal. Zde odřízl a odhodil rance. Proto se obsah rozsypal po zamrzlé řece. Jen pohleďte, jak psi pod bičem svého pána uháněli, tu ztratil muzikant nůž – asi mu upadl do sněhu, když jej chtěl použít k obraně proti vlkovi. A zde – cože! Stopa vlka mizí a saně pokračují! Vlk skočil do saní. Psi zděšeni hrůzou přidali do kroku, ale na saních za nimi došlo zatím k pomstě. Za okamžik bylo po všem. Oba ze saní vypadli. Znovu se objevuje stopa vlka na východním břehu a míří k lesu. Saně sklouzly k západnímu břehu a letěly po ledovém povrchu ještě asi půl kilometru a tam se roztříštily o mohutný kořen stromu.

Sníh také Renaudovi prozradil, jak psi, zamotaní do řemenů, svedli mezi sebou ukrutný boj, jak se jeden po druhém uvolnili a různými směry doběhli podél řeky domů a jak se předtím sešli u těla svého posledního tyrana a na posezení ho sežrali.

Byl to ohavný čin, přesto však zločinem vraždy vinni nebyli! To spáchal jistě vlk, a Renaud, když záchvat hrůzy a strachu pominul, si s úlevou povzdychl a dodal:

„Vlkodlak – tohle je jeho práce. Mý malý děvčátko vlastně zachránil před tím muzikantským zpustlíkem. Na děti byl tenhleten vlk vždycky hodnej.“

VI

A to byl důvod, proč lovci uspořádali velkou štvanici, jejíž datum stanovili na den po Štědrém večeru. Toho dne uplynuly právě dva roky od smrti malého Jima. Vypadalo to, jako by tu měli sjezd všichni psi z kraje. Byli tu tři eskymáčtí psi, kteří sežrali muzikanta – zástupce společnosti to pokládal za významné –, dále bílá a šedomodrá doga a stopaři, i obyčejní domácí psi a všelijací voříšci. Celé dopoledne prohledávali lesy východně od Sv. Bonifáce, ale bez úspěchu. Záhy však obdrželi lovci telefonickou zprávu, že stopa, kterou hledají, byla objevena poblíž lesů západně od města, a tak o necelou hodinu později už rozvášnění lovci a psi sledovali čerstvou stopu winnipežského vlka.

Hnali se stále dál, chumel psů, pestrý průvod lovců na koních a spousta mužů a chlapců běžících po svých, Šedý vlk se psů vůbec nebál, měl však strach z lovců, a hlavně z jejich pušek, které mu byly velmi nebezpečné. Prchal stále dál, k lesům za řekou, ale lovci na koních měli dobrý terén, a tak se krok za krokem blížili. Vlk běžel roklinou podél říčky Colony, aby unikl kulkám, které mu už začínaly svištět nad hlavou. Doběhl až k plotu z ostnatého drátu, protáhl se a tím se načas zbavil lovců na koních. Musel však využívat neustále rokliny, která ho chránila před kulkami. Psi mu už byli v patách. Jistě si přál, aby zůstal se psy sám, a třebaže jich bylo čtyřicet či padesát, byl by si s nimi poradil. Psi ho již obklíčili, ale žádný z nich se neodvážil zaútočit. Tu vyběhl štíhlý ohař, jenž důvěřoval svým rychlým běhům, ale sotva se přiblížil, vlk jej kousl a pes zůstal ležet. Lovci byli donuceni k velké zajížďce, ale záhy se štvanice obrátila směrem k městu, a tak se nerovného souboje mohlo zúčastnit více lovců i psů.

Vlk zamířil k jatkám, s tímto řemeslem měl přece tolik společného. Zde museli lovci zastavit palbu, jednak proto, že v budovách byli lidé, a také proto, že v této chvíli se octla v bitevním poli spousta psů. Psi už opět obklíčili vlka a tak znemožnili další štvanici. Winnipežský vlk hledal místo, kde by si kryl záda pro konečný boj. Tu spatřil dřevěný můstek vedoucí přes malý potůček, skočil na něj, obrátil se a tak celou smečku psů držel v šachu. Vzápětí k můstku pronikli lovci a strhli jej. Vlk vyskočil, věděl už, že musí zemřít, a byl připraven svést urputný boj. Vztyčil se a tu mohli všichni jeho nepřátelé poprvé za bílého dne spatřit pověstného zabíječe psů a slyšet jeho temný hlas, jenž tolikrát zněl hlubokým lesem za Sv. Bonifácem. Konečně spatřili na vlastní oči nádherného winnipežského vlka.

VII

Konečně. Po třech letech zoufalého boje stál před nimi docela sám a čelil čtyřiceti psům i houfu mužů s puškami – a postavil se všem tak srdnatě, jak jsem ho spatřil onoho zimního dne v lese. Rozevřené pysky vyjadřovaly pohrdání a v zelenavě žlutých očích se zračilo odhodlání. Psi zaútočili, nevedli je však tři obrovští eskymáčtí psi, protože už slast boje s tímto statečným vlkem okusili. V jejich čele běžel buldok. Ozval se dupot desítek nohou, smečka přestala štěkat a jen zlověstně vrčela. Vlk blýskl červenošedými čelistmi, uskočil, ale vzápětí už zase pevně stál – šedý, velkolepý starý bandita. Třikrát psi zaútočili a třikrát se ztrátou ustoupili. Nejodvážnější z nich leželi už mrtví kolem vlka. Teď byl na řadě buldok. Psi ztratili odvahu, poznali nebezpečí a drželi se zpátky. Buldok však neprojevil dosud známky slabosti, chvíli vyčkával, pak o několik kroků postoupil – a tím dal puškám lovců tak dlouho očekávanou příležitost. Prásk! prásk! prásk! zaduněly tři pušky – a obávaný „vlkodlak“ klesl do sněhu mrtev.

Winnipežský vlk měl krátký život naplněn bohatými událostmi. Vyhlídku na dlouhý, klidný a spokojený život zaměnil za tři roky každodenních bojů. Vybral si svou stezku – krátkou a nebezpečnou. Vypil svůj pohár jedním douškem a mrštil jím o zem. Své jméno však učinil nesmrtelným.

Kdo může nahlédnout do myšlenek vlka? Kdo nám ukáže zdroj jeho pohnutek? Proč jen byl připoután k místu nekonečné trýzně a utrpení? Jistě to neudělal proto, že neznal jiný kraj, vždyť země nemá hranic a potravy je všude hojnost. Winnipežský vlk byl přece znám až v Selkirku! Nebyla to také touha po pomstě. Žádné zvíře neobětuje svůj život jen proto, aby se pomstilo. To dokáže jen člověk. Zvířata touží po míru.

Zbývá jediné pouto, které jej drželo a které přemůže všechno na světě – láska k rodnému kraji.

VEJ – AČA

O mývalovi od Kilderova potoka

Matka příroda, matka všeho tvorstva a lesů, která přivedla na svět medvěda a pak jej zavrhla, protože byl příliš velký, jelena – bezmocného a ve sněhu zdaleka viditelného, vlka – příliš krutého a příliš se pachtícího za masem, neučila ani jednoho z nich pánem lesa, a zkoušela stále dál, až se zrodil šibal mýval, tulák s černou maskou, milovník noci a hlubokých lesů, jenž dostal do vínku dary lesních vil a stal se neškodným obyvatelem vykotlaných dubů a pánem bažin a močálů vzdálených od lidí, toulavý pěvec písní, jež rudoši tak dobře znají a kterým bílé tváře naslouchají s pověrečnou hrůzou.

Kéž mi pomůže zpěvavý zálesák vyprávět o mývalu-šibalovi, o jeho roztomilosti, statečnosti, radostných dnech ve vykotlaném stromě, který statkář ušetřil, protože už byl příliš prohnilý, a o písních, s nimiž za noci putovával, o tom, proč tak rád zpíval a proč drvoštěpové milují jeho divoký a vřeštivý křik stejně jako onu indiánskou píseň, v jejíchž tónech zvučí dech hořících lesů.

Jestliže mi pomůžeš zachytit všechnu tu krásu, aby okouzlila celý svět tak, jako okouzlila mne, pak drsný drvoštěp nedokončí svou krutou práci, vykotlaný dub bude stát dál a proužkoocasý poustevník neopustí lesy a nikdy neumlkne jeho tajuplná píseň k poctě měsíčních nocí.

Má-li toulavý zpěvák nějaké poslání, lze je těžko vyjádřit obyčejnými slovy. Snad bychom mohli říci: Je symbolem všeho, co přírodu neskonale miluje. A jestliže naši zaslepení a krátkozrací páni radní a měšťanostové prosadí svou, pak bude vykotlaný strom i s mývalem odsouzen k záhubě a to bude znamenat poslední smrtelnou ránu voňavému koutu naší země, kterou mu zasadí dolar a jeho přívrženci.

Doufám, že toho dne se živý nedočkám.

Hledání domova

Březen s hejny vran a dunivým ťukotem datla vloudil se do lesů ze všech stran. Slunce už zapadlo a v rozbřesklém sněhu se odrážel měkký svit hvězd, který bystrému oku nočních slídilů úplně stačil. A dva z nich se právě objevili.

Rychle přeběhli po ležící kládě, pak korunou poraženého stromu a odtud zase přes kmeny a klády, jen aby se vyhnuli sněhu. Byla to veliká zvířata, totiž rozhodně větší než lišky, tlustí tvorové s huňatými ocasy, na nichž bystré oči sovy uvyklé tmě jistě zahlédly temné proužky, znak jejich plemene.

První tvor byl menší a chvílemi projevoval netrpělivost a výbojnost, jako by většího druha pobízel k spěchu, ale přece jej neopouštěl. Ten větší postupoval s rozvážným klidem.

Kdyby je spatřil zpívající zálesák, hned by porozuměl: byl to samec a samička. Podle zákona přírody starost o budoucí potomstvo náleží matce. Sama musí vyhledat pro mláďata pohodlné doupě. A ví přesně, kdy přijde její čas.

Ona vede pátrání. Sameček je s ní jen proto, aby ji bránil, kdyby je napadl nepřítel.

Protáhli se nízkým podrostem a hustými olšinami vroubícími bystřinu a plížili se dále, až došli k širokému pruhu lesa, který nebyl vykácen, protože zdejší půda je chudá a neúrodná. Stromy zde byly staré a letité a mývali samice, jež se měla stát brzy matkou, přelézala čile z jednoho stromu na druhý a hledala – co to jen hledala?

Zálesák dobře ví, že vykotlanou borovici najde jen zřídkakdy, vykotlaný javor už častěji, ale lípa je vykotlaná nejčastěji. Snad by nalezl dutý strom za bílého dne, protože vykotlaný strom má uschlý vršek, ale mýval jej najde i v nejtemnější noci a v největší houštině s naprostou jistotou a pozná, aniž na strom musel vylézt, zda se jeho družce hodí nebo ne. Mývali samice nakonec s jistotou vylezla na starý a uschlý javor stojící v ohybu řeky, tam, kde se do ní vléval potok. Věděla, že našla to, co hledala.

Tak nejraději hnízdí mýval: na vysokém, silném stromě, který trčí uprostřed hluboké a nebezpečné bažiny, poblíž zurčivé bystřiny, půvabné a plné potravy, v pohodlné dutině, suché a vystlané měkkým a prohnilým dřevem, s úzkým vchodem a poblíž silné větve, na níž si mývalové za slunných dnů rádi vyhřívají kožíšky. Tak má vypadat útulný mývali domov a takový matka mývalice našla.

Domov

V dubnu se mláďata narodila. Bylo jich pět, s pruhovanými ocasy a černými maskami na očích, jako měli jejich rodiče. První dětské krůčky už měli mývalíkové za sebou, a teď v červnu za teplých dní vylézali z hnízda a usedali na dlouhou, silnou větev a vyhřívali si kožíšky. Už teď v útlém věku se projevovaly jejich rozdílné povahy. Tři z nich byli plaší a měli také ocásky o jeden proužek krat ší, čtvrtý byl tlusťoučký jako soudek, měl šedivý kožich a doupě opustil poslední; pak tu byl ještě velký, neposedný a stále dovádivý mýval s neobyčejně velkou maskou na očkách, který později dostal přízvisko Vej-ača. V těchto něžných a mazlivých dnech je zákon mývalího života docela prostý: jíst, růst a odpočívat, všechno ostatní je už starost matčina. Ale jakmile dorostou tak, že mohou opustit hnízdo, musí se učit, získávat zkušenosti a poznávat zákony přírody.

Všichni užívali slunného místečka na větvi plnými doušky, šplhali po malých větvích až do koruny stromu, ale dolů se nemohli dostat, protože kůra byla sloupána a kmen byl holý a hladký, takže bylo těžké a nebezpečné po něm šplhat. Kdykoli se některé z mláďat jen naklonilo, už je matka hnala zhurta zpátky rozzlobeným hlasem.

Vej-ača (matka jej volávala stejně jako ostatní mláďata zvláštním zvukem „virr“, ale na Vej-aču s mnohem větším důrazem) se musel již vrátit asi dvakrát nebo třikrát, což jen zvýšilo jeho chuť po zakázaném ovoci – touhu dostat se dolů. A tak využil vhodné chvíle, když matka vlezla do doupěte, sklouzl pod sluncem vyhřátou větev, zachytil se drsné kůry kmene a spustil se až na jeho spodní, kluzkou část. Nemohl však svými tlapkami širokánský kmen obejmout, a tak klouzal stále níž a níž, pokoušel se zachytit kdečeho, pak najednou šššš! a už sebou plácl do studené vody pod stromem.

Matka, vyděšená výkřikem ostatních mláďat, vyběhla rychle z doupěte a spatřila nejstaršího syna, jak se cáká v potoku. Přispěchala mu na pomoc, ale to už ho proud unášel k malé písčině. Tam se s námahou vyškrábal na břeh a pádil k domovskému stromu. Matka se pustila až k okraji hladkého kmene, ale když viděla, že mládě šplhá samo, vrátila se k vyděšeným tvářičkám na slunné větvi.

Vej-ača šplhal statečně výš a výš, až se dostal k spodnímu okraji hladkého kmene bez kůry, a tu byl se svým uměním v koncích. Propadl zoufalství a začal fňukat. Matka chtěla právě vklouznout znovu do doupěte, když ho zaslechla. Seběhla dolů, chytila Vej-aču nemilosrdně za krk, položila si ho mezi přední tlapy a šplhala s ním přes dvě pukliny nad sebou, do nichž zabořila drápy. Pak malého výletníka pevně sevřela a šplhala k slunné větvi, přičemž nezbedu častovala pádnými štulci.

Výchova dětí

Sotva uběhlo čtrnáct dní, usoudila matka, že je čas, aby dětičky vyvedla dolů do velkého světa, a čekala jen, až nastane úplněk. Staří mývalové se pohybují i v nejtemnější noci jako ve dne, ale přece jen potřebují aspoň trochu světla, obzvláště když začínají vyvádět své dětičky.

První šel otec, aby byl připraven, kdyby se někde nablízku objevil nepřítel, a matka zatím odhalovala tajemství hladkého kmene. Jen na jediném místečku bylo možné bezpečně šplhat: tam, kde mohli do puklin zabořit drápky. Matka šla první, aby dětem ukázala, jak na to, a mladí ji následovali.

Všechno bylo nové a zvláštní, všechno museli očichat a ohmatat, kameny, klády, trávu, bláto, ale hlavně – vodu. Průzračná voda, která se nedala ohmatat, byla největší záhadou všem. Jen Vej-ača se vůbec nedivil, vodu už přece poznal, nebo se domníval, že ji už zná.

Mláďata radostně dováděla, honila se po kládách, strkala se navzájem do malých děr, ale matka je sem přivedla z vážnějšího důvodu. Čekala je první lekce, jak lovit a opatřovat si potravu. Matka je učila příkladem.

Viděli jste někdy mývala, jak se krmí? Postaví se na břehu tůně, ponoří do vody obě tlapky a citlivými prstíky, mačká rychle bahno, a tak loví žáby, ryby, raky a kdovíco ještě, zatímco bystrá očka těkají po okolí blízkém i vzdáleném, vlevo vpravo, a hledají další oběť nebo pozorují, zda není nablízku nepřítel. Tak to dělala matka a mláďata přihlížela, věnujíce víc pozornosti úlovkům než tomu, jak se to dělá.

Pak se malí mývalíci shlukli těsně kolem matky, aby líp viděli, totiž posadili se na břehu hned u vody do řady jeden vedle druhého. A najednou bylo všechno tak samozřejmé i přirozené, ponořili tlapy do vody a začali napodobovat matčiny pohyby. Když jim mezi prsty klouzalo bláto, zachvátil je zvláštní pocit, najednou tlapka sevřela kořínek napjatý jako struna, a hned jiný, kulaťoučký a měkký. Co to? Proč se ten kořínek tak kroutí? Ale to už malý mýval pudově cítí, že má v tlapě kořist, první úlovek, a uvědomí si, že právě proto jsou tu. A Vej-ača, jenž poznal tuto rozkoš první, pevně sevřel piskoře, aniž mu to kdo přikázal, strčil ho do tlamy a – zakousl se do bláta a písku. Vzápětí bláto i s piskořem vyplivl. Matka ihned piskoře se stříbřitým bříškem chytila, omyla jej v čisté vodě a podala ho znovu Vej-ačovi, aby si na něm pochutnal. Od té chvíle Vej-ača kořist podle zvyku svého plemene pořádně napřed omyl a očistil a teprve potom se pustil do hostiny. Plachý bratříček s krátkým ocáskem se bál odejít od matky, a tak se naučil velmi málo. Druzí dva se poprali o bezcennou starou kost. Oba ji „našli první“, ale vítěz vyhrál stejně prázdný pytel. Cvalík s šedým kožíškem seděl na kládě u vody a pokoušel se chytit do drápků odraz měsíce lesknoucího se na hladině. Avšak Vej-ača omámen prvním úspěchem pokračoval čile v lovu. Brouzdal se po bahnitém břehu a bystře se rozhlížel kolem, tak jak to viděl u matky, nabíral do tlapek bláto a mačkal jej mezi drápky stejně tak jako jeho máma, pak je očichal, tak jak to viděl u ní, sevřel bezcenný kořínek, o němž se domníval, že se kroutí a zmítá, a pak to zas vše vyplivl a zavrčel, jak to dělal jeho táta. Vej-ača prožíval radostné chvíle, a když najednou poznal, že jeho malé prstíky sevřely hladké a zmítající se tělo žabáka, který se skryl v bahně, zachvěl se radostí, až se mu kožíšek na hřbetě naježil, a vyrazil válečný mývali pokřik, což není nic jiného než zvláštní krátký zvuk, v němž slyšíš zavrčení i zachrochtání. Byl to okamžik dosud nepoznané rozkoše a radosti, ale Vej-ača byl pamětliv prvního ponaučení, a proto žabáka napřed důkladně očistil a omyl v čisté vodě a pak se teprve s chutí pustil do jídla.

Byl to vzrušující okamžik, který sliboval slastný požitek, ale vtom se ozval otec a bylo po všem. Slídil po břehu dole u řeky, zatímco si mláďata hrála s matkou u potoka. Právě dal znamení, které matka dobře znala, hluboké zafunění podobné dlouhému ,,uuf“ a hned za ním zlobné zavrčení. Matka ihned svolala svá mláďata tichým zabručením. Mývalíci neměli ani zdání, co to všechno znamená, ale pud sebezáchovy jim napověděl, že jsou v nebezpečí, a za chviličku už šplhalo malé procesí huňatých klubíček na vysoký javor a přes dvě škvíry rovnou do pohodlného a bezpečného hnízda.

Zdola od řeky se ozval vrčivý řev, jistě se blížilo nějaké strašné zvíře. Matka stála na prahu a naslouchala. Konečně se po kmeni vyškrábal otec, trochu promáčený, protože musel přeplavat řeku, aby nepřítele svedl z cesty, a vrátil se domů oklikou po jakémsi starém plotě, takže po sobě nezanechal nejmenší stopu a štěkot hrozného loveckého psa se ztratil kdesi daleko v lesích.

Té noci Vej-ača poznal a prožil aspoň část z oněch vzrušujících chvil, které naplňují život mývala: noční lov, ostražitost matky, bojovnost otce, příšerného psa a bezpečný návrat domů, zajištěný manévrem otce, jenž zahladil stopu. Ale na to vše již Vej-ača nemyslel. Vzpomínal na rozkoš, kterou pocítil, když stiskl v drápech tlusťoučkého, šťavnatého a zmítajícího se žabáka, a nemohl se už dočkat příští noci, až se vydají zase na nový lov.

Tajemné varování

Říká se, že mnoho zvířat má šestý smysl, něco, co je vždycky upozorní na blízké nebezpečí, něco, co i člověk kdysi měl a říkal tomu předtucha. Tento smysl lze pozorovat zvláště u matek, když mají mláďata. A když se blížila další noc, pocítila matka Vej-ači zvláštní neklid. Něco nebylo v pořádku. Zdržovala odchod k močálu, ležela na „slunné“ větvi a napjatě naslouchala, až se mláďata rozmrzele přihlásila, že mají hlad. Vej-aču přemohla netrpělivost. Otec slezl tedy dolů, ale brzy se vrátil. Dětičky kňučely, matka se však ani nehnula. Jednou nebo dvakrát obrátila pozorně slechy k řece, ale neuviděla ani nezaslechla vůbec nic. Teprve když měsíc zapadl, vyvedla matka svou rodinku do temné noci. Všichni už byli hladoví, a tak se rozběhli neopatrně po okraji bažiny a stříkali a cákali na všechny strany. Za chvíli Vej-ača chytil žábu a malý mývali benjamínek piskoře. Nakonec každý z malých mývalů ulovil jednu žábu a všem se zdálo, že celý svět je jediné radostné loviště bez strachu a starosti.

Tu Vej-ača objevil u nedaleké písčiny jakousi novou a podivnou žábu. Vypadala jako dvě tučné kosti ležící vedle sebe a příjemně voněla. Sáhl po ni, ale v témž okamžiku mu dvě kosti sevřely tlapu a sevřely ji tak silně, že stačil jen vykřiknout: „Mámo! Mámo!“ Matka se přihnala jako bouře, ale to už Vej-ača strachem a bolestí tančil dokolečka jako posedlý. Ale stará mývalice stisk mušle dávno znala. Uchopila tu tvrdou věcičku do zubů, rozdrtila slabší stranu a zbavila syna bolesti. Vej-ača rozdrcené úštěpky lastury pečlivě umyl v řece a pak začal vykusovat opatrně jemné maso z ostrých střepin. Polykal je labužnicky jako zvláštní druh žáby a byl spokojen. Otec vyskočil na shnilý pařez, odfrkl, pak větřil a naslouchal. Matka zkoumala vůně a pachy a očichávala stopy, které objevila na pěšince u řeky. Sama k lovu příliš času neměla. Její šestý smysl ji varoval, a tak dala povel k návratu.

Mladí se vraceli velmi neradi a Vej-ača se skoro bouřil. Byl přesvědčen, že se mu nemůže nic stát, a nechápal, proč by měl jít domů. Ale i ten nejumíněnější se musí podvolit vyšší moci. Matka měla silné tlapy a otec dovedl být také tvrdý. A tak po „schodišti“ na hladkém povrchu stromu šplhalo znovu sedm huňatých klubíček.

Na kopci zaštěkla třikrát za sebou zrzavá liška, nedaleko starého javoru zapípal ze spaní vrabec. Matka zůstala před doupětem a naslouchala. Za chvíli se ozval jiný zvuk, hlubší, vzdálenější a slabší. Byl to docela jiný zvuk a zazníval odkudsi ze severu. Stejně tak šumí tichý vánek, jenže v tomhle zvuku se ozvalo podivné ostré zapraskání, jako by někdo tloukl do dřeva, a jednou nebo dvakrát dokonce bylo slyšet štěkot, určitě štěkot psů.

Hluk se blížil a sílil. Na temné obloze mezi stromy se objevily narudlé hvězdy a za chvíli ze tmy vykročilo několik mužů se psy, hrozivé nebezpečí všech nočních slídilů toulajících se lesem. Čerstvá liščí stopa nedaleko starého javoru upoutala pozornost psů a odvedla je od mývalího doupěte. V té chvíli matka věděla, že této noci zachránila své miláčky před velkým nebezpečím.

Lovci

Následujícího večera se matka mývalice dlouho rozhlížela a větřila na všechny strany a zkoumala každý závan větru. Teprve když se plný měsíc schoval za čtyři stromy rostoucí poblíž jejich domova, vyvedla svou rodinu na noční lov. Všichni byli přesvědčeni, že je samozřejmě povede – jako vždy – na obvyklé místo podél potoka, ale nestalo se tak. Vedla je do nového loviště proti proudu, nikde se nezastavovala, i když procházeli místy, která přímo k lovu sváděla, a kráčela stále kupředu. Po nějaké chvíli dospěli k nízkému břehu a tam v husté ostřici se to žabami jen hemžilo. Bylo to lákavé, ale matka se ani nezastavila a putovala dál. Tu něco zašustilo, jako by se zvedl vítr nebo jako kdyby vodu rozčeřila žába či dokonce ondatra. Náhle se před nimi objevil potok spěchající přes kamenitý jez do nevelké tůně. Zčeřené vlnky jiskřily v měsíčních paprscích a svým hlukem rušily ticho noci. Matka s mláďaty se vrátila kousek níž a pozorně se kolem sebe rozhlížela a naslouchala. Najednou se přikrčila k zemi a naježila hřbet a zavrčela. Táta mýval ihned přiběhl a postavil se vedle ní. Mláďata přešla najednou chuť k dalšímu pochodu. Tam u vody plné kořisti bylo slyšet stříkání jiných lovců lovících žáby. Už si na nich pochutnávali. Byli stejně velcí jako Vej-ača a jeho bratři, a když jeden z nich zvedl ocas, objevilo se na něm sedm známých černých prstýnků, které jsou znakem mývalího národa.

Někdo tu neměl co dělat! Které rodince však toto loviště patřilo? V přírodě je tahle otázka vždycky zapeklitá. Otec mýval se vztyčil na zadních nohách, nabral dech, vystoupil z úkrytu a kráčel po břehu. V druhé rodince nastal hluk a zmatek a tři z jejích mláďat se hned vrhla k mámě. Jejich otec se vztyčil, nadechl se a vykročil statečně proti Vej-ačovu otci. Oba hrozivě zavrčeli, což v jejich řeči znamenalo: „Kliď se odtud, slyšíš, nebo ti dám co proto!“ Když se však ani jeden z nich neměl k odchodu, pokročili bojovně proti sobě. Každý z nich se domníval, že právě on je v právu a ten druhý v neprávu. Každý z nich cítil, že musí bránit svou rodinu a vetřelce zahnat. A tak tu stáli a hleděli si upřeně do očí, zatímco mláďata obou rodin se krčila za svými matkami.

Takový je už zákon přírody a dětí divočiny. Loviště patří tomu, kdo přijde první, jestliže si jeho hranice řádně označil. K tomu účelu ho příroda vybavila zvláštními žlázami. A když si činí na loviště nárok lovci dva, bojují – a loviště připadne silnějšímu. Vej-ačovi rodiče naneštěstí už dlouhý čas nepoznamenali své loviště, takže pach jejich znamení už docela vyvětral. Druhá rodinka přišla sice později, ale nemeškala a výhodné loviště si označila. Nárok obou rodin byl tedy oprávněný, mohl rozhodnout jedině boj.

Mývalové bojují tímto způsobem: přiblíží se co nejtěsněji k nepříteli, vystaví jeho útoku dobře chráněný hřbet nebo šíji, uchopí ho v pase a strhnou ho na sebe, protože mýval, jenž je při zápase vespod, má výhodné postavení a může snadno nepříteli rozpárat břicho drápy na tlapách, které má úplně volné. A když drží nepřítele předními tlapami, má také volné zuby, jimiž může sevřít nepřítelovo hrdlo.

Vej-ačův otec pokročil trochu dopředu a stranou, a mýval od tůně, když zjistil, že jeho sok je stejně veliký jako on sám, ucouvl o krůček zpátky. Neodvažoval se hned zaútočit.

Starý mýval s černou maskou provedl výpad, ale mýval od potoka nelenil a útok mu oplatil. Kroužili kolem sebe, ale nikdo z nich nedobyl ani píď půdy ve svůj prospěch. Další výpad, tu však Vej-ačův otec uklouzl, mýval od potoka toho využil a vzápětí se rozpoutal urputný boj. Ale žádnému z nich se nedařilo. Jejich síly byly vyrovnané. Převalovali se a tahali za mocného povyku svých rodin, až se nakonec skutáleli a žbluňkli do hluboké a studené vody tůně. Nic tak neochladí jako studená voda. Bojovný zápal rázem pohasl, a když se škrábali na břeh, pocítili oba podivnou změnu. Bojovnost je opustila. Oběma bylo najednou docela jedno, jestli někdo jiný loví v jeho lovišti. Vystřízlivěli a uklidnili se.

Tu a tam blýskl sice ještě v jejich tvářích zlostný pohled a ozvalo se tiché zavrčení, ale to už obě rodinky odcházely k rybníčku na lov. Jedna rodinka si to namířila k lesíku a druhá na malou mýtinku u vody.

To byl však jen začátek. Za nějakou dobu se stali dobrými přáteli, vždyť potravy tu bylo pro obě rodiny vrchovatě. Dětičky den co den hodovaly a tloustly, a než se nadály, byly kulaťoučké jako míče a byly rády, že se vůbec vyšplhaly po starém javoru do doupěte.

Umíněnec

Vej-ačovi se nelíbilo mnoho věcí, které dělala matka. Když chtěla jít lovit dolů po proudu, on si umínil, že půjde proti proudu, a stalo se po jeho. Když v čase večeře matka váhala vyrazit na večerní lov, protože zaslechla podezřelé zvuky, byla to pro všechny velká „otrava“. A když ji poděsil pižmový pach na balvanu u břehu, Vej-ača byl klidný. A tak to šlo pořád.

Jedné noci se vydali jako obvykle na lov, aby si opatřili večeři. Matka napřed chvíli větřila a pak rozhodla, že půjdou tentokrát dolů po proudu, ale Vej-ačovi vířily hlavou vzpomínky na bohatou tůň plnou všelijakých malých a chutných zvířátek.

Zůstával stále pozadu, a když matka na něho zavolala, poskočil neochotně o několik kroků kupředu a zůstal zase stát. Tu jeho bystré oko zahlédlo ve vodě blízko břehu jakýsi pohyb. Vyskočil se zavrčením vášnivého lovce a vzápětí držel v zubech obrovského raka. Důkladně ho ve vodě opláchl a pak se pustil do hodovaní, nedbaje volání matky, která vedla ostatní mláďata stále dál. Toto malé vítězství ho naplnilo rozkoší a cítil se tak povznesen a samostatný, že se přes matčino neustálé volání obrátil a vyrazil k tůni, tak jak to měl původně v úmyslu.

Loudal se proti proudu, tu a tam ulovil malou rybku, až se dostal k jezu. Toho večera však tu už byl jiný návštěvník. Indián Pete, lovec kožešin, objevil tůňku a zároveň s ní i stopy mývalů a ondater. V tomto ročním období je kožešina naprosto bezcenná, ale Pete se těmito tvory živil, a tak nastražil v bahně ocelové pasti a nedaleko od břehu zapíchl do dna malý kolík potřený směsí zvířecího tuku a pižma.

Zas je to tu, tentýž pach, jenž ubohou matku tolik vyděsil. Měl bych zjistit, co to je. Sešel tedy opatrně do vody, pozorně místo očichal a pak podle svého zvyku zabořil tlapky do bahna a začal je prohrabávat, opatrně se rozhlížeje na všechny strany, když tu klap! cvak! a Vej-ača byl chycen. Chladná ocel pasti mu sevřela jednu tlapku.

Teprve teď si vzpomněl na matku, dlouze a tiše zakňučel, tak jak na sebe příslušníci jeho plemene volají, ale matka byla daleko. Sám to dobře věděl, a tu si vzpomněl na škebli, jenže marné bylo všechno jeho úsilí strhnout nebo rozkousat tu hroznou tvrdou věc. Přisála se k jeho tlapce. Byl k ní připevněn jakýsi dlouhý kořínek a ten ho držel.

Celou dlouhou noc tam seděl, fňukal, naříkal a snažil se vyprostit. A když se nad obzorem vyhouplo slunce, byl už k smrti unaven. Tu se objevil Indián Pete a byl nesmírně překvapen, že v jeho pasti na ondatry vězí mývali mládě, polomrtvé strachem a zimou a tak vyčerpané, že nemělo ani sílu kousat.

Lovec kožešin malého tvora z pasti vyprostil a živého strčil do pytle, aniž věděl, co si s ním vlastně počne.

Když se vracel domů, zastavil se chviličku v usedlosti u Pigottů a ukázal zajatce dětem.

Malý mývalík byl promrzlý a skleslý, a když se octl v teplém objetí nejstaršího děvčátka, pohodlně se schoulil a tím si naráz získal její srdce. Uprosila otce, aby jí Vej-aču, jak Indián svého zajatce po indiánsku nazval, koupil.

A tak tulák mýval našel docela jiný domov. Děvčátko ho ošetřovalo a pečovalo o něj, takže za několik dní byl zase chlapík. Bratříčky a sestřičky vystřídaly ve hře děti, a přestože k jídlu místo žab dostával všelijaké podivné a dobré věci, kdykoliv se naskytla příležitost, zabořil s rozkoší hnědé tlapky do bahna nebo do vody. Miloval lov. Mléko a chléb však nejedl jako kočka a ostatní domácí tvorové. Ponořil vždycky do misky tlapky, vylovil kousek po kousku chléb a mléko rozbryndal.

Veselý život na farmě

Mezi zvířaty na statku byl jeden tvor, kterého se Vej-ača strašně bál. Byl to Roy, ovčácký pes, domácí pes, hlídací pes a strážce stodoly, prostě všechno dohromady. Když se poprvé setkali, Roy zavrčel a Vej-ača zakňučel. Oba naježili chlupy na hřbetě vzrušením. Oba pudově vycítili, že stojí tváří v tvář odvěkému nepříteli, s nímž žijí na válečné noze. Pigottovy děti měly plné ruce práce, aby udržely mezi nimi mír. A podařilo se jim to. Roy si časem zvykl, mýval si naopak Roye oblíbil, a neuběhly ani dva týdny a Vej-ača se ukládal k spánku na huňatou hruď Royovu, přikryt jeho čtyřmi tlapami, jako by ho Roy držel v přátelském objetí. Když však zesílil, stal se z něho nenapravitelný dareba. Vypadal jako opice a kotě dohromady, byl stále v dobré náladě a vždycky věděl, kde najde nějaké dobroty a pamlsky. Děti pro něj měly po kapsách stále nějaké cukroví, Vej-ača to brzy poznal a využíval toho. Když třeba přišel na návštěvu někdo cizí, opřel se o něho předními tlapkami a hledal po všech kapsách, zda nenajde něco k snědku.

Jednou se tiše vytratil a celé hodiny se neukázal. To bylo podezřelé. Tu paní Pigottová šla pro něco do komory, odshora až dolů naplněné marmeládami a zavařeninami, a tam ji uvítalo spokojené mručení. Vej-ača měl čenich zabořený až po očka do švestkového džemu a prokousával se na dno hliněného hrnce. Co tam asi hledal? Nacpal se až k prasknutí a teď, povzbuzen starými vzpomínkami na život v lese, ponořil své tlapky do švestkové zavařeniny a lovil jednu pecku za druhou. Každou napřed očichal a pak ji odhodil. Za chvíli byla podlaha plná pecek a police pomazaná šťávou a džemem. Mýval byl k nepoznání, jen z jeho tváře vyzařovala bystrá očka. Seskočil z police, s tichým kňučením se přikolébal k paní Pigottové a opřel se o ni předními tlapami, přesvědčen, že jeho paní má neskonalou radost. Ale běda. Dočkal se trpkého zklamání.

Jednoho dne přinesl starý Pigott kvočnu s třinácti vejci. Druhý den ráno nebyl Vej-ača k nalezení. Chodili po dvorku a volali ho, když tu se ozvalo ze slepičí ohrádky tiché zavrčení, kterým vždycky odpovídal na zavolání. Když otevřeli dvířka, viděli, jak se líně převaluje na hřbetě v hnízdě kvočny, nacpaný až k prasknutí. Skořápky z třinácti vajec jasně dokazovaly, jakou hroznou zkázu tu mýval natropil. Kurník hlídal Roy. Ani zloději ani liška nebo mýval žijící volně v přírodě se dovnitř nemohl dostat, když byl Roy na stráži. Jenže teď se jeho pocit odpovědnosti dostal do rozporu s jeho láskou. Byl zmaten, a tak se nevědomky držel slov jednoho velkého muže, který řekl: „Jsi-li na pochybách, chovej se přátelsky.“

Farmář Pigott dlouho mlčel, protože malý rošťák byl miláčkem jeho dětí. Darebáctví dosáhlo vrcholu v den, kdy mýval, který zůstal sám doma, objevil lahvičku s inkoustem. Nejdřív vytáhl zátku, pak inkoust rozlil na zem a začal jej rozmazávat tlapkami. Nakonec svými drápky potiskl všechno, na co přišel. Nejprve otiskl stopu tlapy na stole, načež zjistil, že školní knihy dětí jsou k tomu daleko vhodnější a že otisky tlapek se na nich daleko líp vyjímají. A tak ozdobil knížky uvnitř i na deskách a znovu vymáchal s rozkoší tlapky v rozlitém inkoustu, až byly zase černé. Pak se mu zdálo, že by bylo třeba trochu přiozdobit i tapety na stěnách. Odtud přešel na záclony a šaty děvčat, a jelikož byly otevřeny dveře do ložnice, vyškrábal se Vej-ača až do postele. Rychle přeběhl po bílých povlacích a zanechal za sebou řadu černých otisků. Byl sám doma několik hodin, a tak se stalo, že všechen inkoust vypotřeboval, a když se děvčata vrátila domů ze školy, vypadalo to, jako by v bytě řádila celá tlupa rozpustilých mývalů, zanechávajíc za sebou všude černé otisky drápů. Ubohá paní Pigottová zděšením vykřikla, když spatřila svou překrásnou postel, svou pýchu. Ale mývalík k ní přiběhl jako vždy, opřel se o ni předními tlapkami začerněnými od inkoustu, zakňoural své „errr err“, aby ho vzala do náruče a pohladila, jako by byl ten nejhodnější mývalíček na celém světě.

Ale to už bylo příliš mnoho. Ani děti pro něj tentokrát neměly omluvu, vždyť zničil i jejich šaty. Vej-ača musí stůj co stůj z domu. A tak se stalo, že poslali pro Indiána Peteho. Vej-ača tohoto muže zrovna příliš v lásce neměl, ale neměl na vybranou. Strčili ho do pytle a Pete ho odnesl. Roy byl zmaten, protože lovce neměl rád a jeho psa nenáviděl. Proč dovolili cizinci, aby odnesl člena jejich rodiny, to mu bylo záhadou. Roy tiše zavrčel, očichal lovcovy nohy a pozorně ho sledoval, jak odchází s plným pytlem, ale nezavrtěl přátelsky ohonem.

Starý nepřítel

Už se blížil konec léta a doba lovu stála za dveřmi. Každý lovec musí nového loveckého psa vycvičit a Pete měl možnost vyzkoušet ho na mývalovi. Vej-ača si nezískal Petovu lásku a nic nepřipraví psa pro lov mývalů tak dobře jako lov sám.

Takový tedy měl být Vej-ačův konec. Lovec kožešin ho chtěl využít a obětovat pro výcvik loveckého psa. Když přicházel ke své chatrči, vyběhl mu pes naproti. Velikánský míšenec se rozštěkal ještě víc, když očichal pytel, v němž vězel Vej-ača.

A takhle vypadal výcvik: ve stáji z otesaných kmenů dostal mýval jakousi bednu nebo psí boudu, v níž mohl zachránit alespoň holý život. Pak lovec přivedl na řemínku svého psa a pobízel ho k útoku hlasitým „Chyť ho“. Když pes spatřil tak maličkého nepřítele, připadal si statečný jako lev a hned se vyřítil kupředu; řemínek ho však strhl zpátky. Lovec ještě nechtěl, aby mývala zabil. Pes zaútočil několikrát, ale jeho pán ho vždy zadržel.

Vej-ača byl udiven. Proč byli ti druzí dvounozí tvorové tak laskaví, a tenhle je tak zlý? Proč se Roy k němu choval přátelsky a proč je tato žlutá obluda tak krutá a zuřivá? Pokaždé když obrovský pes zaútočil, cítil Vej-ača, jak se mu v těle pění bojovná krev jeho statečného plemene, zavrčel a vycenil na obludu bílé zuby.

Pes by býval mývala usmrtil v několika vteřinách, kdyby jej lovec nedržel na řetězu. Jen jednou mu dovolil, aby zaútočil zblízka. Zakousl se mývalímu mláděti do šíje a byl by z něho vytřásl život, jenže příroda obdařila mývaly na šíji silnou huňatou kožešinou. Vej-ača téměř vůbec nic necítil, kousl psa zuřivě do nohy, a ten bolestivě zavyl. Vtom však lovec psa odtáhl a odvedl. To byla lekce číslo jedna. Zasela mezi oba tvory svár – nenáviděli se.

Druhý den prodělali oba další lekci a oba se poučili: Vej-ača poznal, že bouda mu poskytuje bezpečný úkryt, psisko zas pocítilo mývalovy ostré zuby.

Třetí den je čekala třetí lekce. Lovec vyčkal, až přijde večer a vzduch se trochu ochladí. Pak strčil mývala do pytle, vzal pušku a vyrazil k nejbližšímu lesu, protože stopování mývala až na strom mělo být vyvrcholením celého výcviku.

Jakmile došli do lesa, uvázal Pete psa ke stromu. Proč?, Jistě ho ani nenapadlo, aby chránil mývala. Chtěl jen, aby mýval získal náskok a ztratil se z dohledu, aby pes mohl jít po stopě. Bude-li nucen kořist hledat, probudí se v něm starý pud stopaře a půjde po stopě, až svou kořist spatří. Pak zaútočí, nebo skrývá-li se oběť v koruně stromu, jak se velmi často stává, bude pobíhat zuřivě kolem kmene, aby lovci naznačil, že mýval je nahoře. Tak se vycvičí pes pro lov mývalů. Takový byl plán lovce kožešin.

Přivázal psa k mladému stromku, pak odnesl mývala daleko z dosahu a vytáhl ho z pytle. Mýval se udiveně, ale statečně rozhlédl kolem sebe, a když uviděl dvounohého nepřítele docela blízko, vycenil zuby a vrhl se na ‚něho. Indián se dal rychle na útěk, ale smál se přitom. Pes vyrazil na mývala, řemen ho však strhl zpět, až bolestně zavyl. Mývalovi nehrozilo žádné nebezpečí a mohl volně utéci. A jak utíkal! Veden pudem sebezáchovy, který je u štvané zvěře tak silný, prchal jako blesk, aby se ztratil z dohledu, kličkoval a pádil stále dál k hustým houštinám – do úkrytu. Běžel, jako dosud nikdy ve svém životě.

Indián se vrátil, aby odvázal psa. Vztekem šílený a rozzuřený pes napínal řemen jako strunu a Indián jej nemohl pořádně chytit, aby mu řemen stáhl přes hlavu. Proklínal psa, řval na něj „zpátky, stůj!“, jen aby mohl uvolnit smyčku. Čím víc však na psa křičel, tím víc sebou pes škubal, vyl a štěkal, takže Indián nemohl řemínek vůbec uchopit. Dvě nebo tři minuty se zoufale snažil řemen uvolnit, nakonec psa chytil, pevně ho sevřel a stáhl mu obojek přes hlavu. Pes se vyřítil k místu, kde naposledy mývala spatřil.

Ale jeho kořist už byla dávno tatam. Ty drahocenné tři minuty rozhodly; pes běhal zmateně sem a tam a lovec ho stále pobízel: „Hledej, hledej, chyť ho!“ Tu zvětřil stopu, zavyl a za mohutného štěkotu se vydal za mývalem. Po chvíli však stopu ztratil, vrátil se tedy, znovu ji našel a spokojeně zavrčel. Tentokrát šel pomalu, protože shledal, že kdyby běžel rychle, opět by ji ztratil. Lovec utíkal za ním a povzbuzoval ho výkřiky. Vše šlo podle plánu. Mýval jistě pádil, co mu nohy stačily, ale pes ho co nevidět najde a pak se mýval – tak to vždycky končí – vyšplhá na nejbližší strom, a jak Pete věděl, bývá to vždycky nějaký štíhlý zdravý strom. Pes štěkotem pod stromem upozorní svého pána, pán přiběhne a mývala sestřelí, a když dopadne na zem, vrhne se na něj pes a dorazí ho. Tak získá zkušenosti pro další štvanice a rozkoš z vítězství v něm probudí touhu po dalším lovu, dokonce větší touhu, než jakou má jeho pán.

Ano, takový byl Petův plán. Už tolikrát se osvědčil, a jistě se osvědčí i tentokrát. Ale chyba lávky! Vej-ača se nevyšplhal na slabý strom. Jen co svým pronásledovatelům zmizel z očí a slyšel, jak se díky nepoddajnému řemínku zuřivý štěkot vzdaluje, vylezl na strom, o němž mu jeho pud napověděl, že na něm bude v bezpečí. Obrovský vykotlaný javor mu byl v dětství rájem, a tak se teď vydrápal na nejvyšší strom v celém lese.

Nepřítel se blížil krok za krokem. Pes byl učenlivý a stopu neopouštěl. Jeho pán ho následoval, až došli k obrovskému javoru. Tu pes jako by vyštěkl: „Tak tady je – už ho máme!“ Vodopád slov, které Indián v tomto okamžiku ze sebe vychrlil, nebudeme opakovat. Měl s sebou sice pušku, ale sekyru si nevzal. Mýval si hověl někde ve vykotlané větvi, neboť ho nikde neviděli, a na takový strom člověk nedokáže vyšplhat. Když nastala noc, odešel Indián se svým psem poražen.

Požehnaný vykotlaný strom

A tak Vej-ača šťastně vyvázl. Štěstí a zkušenosti z dětských dnů vryly do povahy mývala tajemství jeho plemene: tohle je jejich pravý domov – vykotlaný strom. Slabé stromky jsou sice lákavé, ale je to past. Obrovský vykotlaný strom je nedobytná pevnost a místo, které ho v nebezpečí zachrání.

Když nastala temná noc a hluboké ticho, byl už mýval zase svěží a čilý a připraven k další cestě. Tiše vykoukl a dlouhou chvíli napjatě pozoroval okolí, pak sklouzl se stromu a pádil vysokým lesem stále dál a dál. Byl už hladový, ale nezastavil se dřív, až v rozlehlých bažinách u Kilderova potoka, v domově svého dětství, v domově své rodiny.

Když se mýval vrátí domů po několikaměsíčním odloučení mezi své, je považován za cizince. Zapomněli už, jak vypadal, vždyť se změnil, a prázdné místo po něm vyplnil někdo jiný. Jedno však mezi tvory, kteří se řídí čichem, zůstává. Je to jejich pach, a ten byl také Vej-ačovi průkazem, že k nim patří. A tak se pomalu vracel do starého života, ne už jako mládě, ale jako statný příslušník kmene, který pomáhá druhým a sám se od nich učí, až se v něm ozve vnitřní hlas a on se od tlupy odtrhne a najde si družku. Pak opustí své nejbližší a spolu s družkou se vydají hledat, tak jako hledali i jeho rodiče, nějaké tiché místečko, kde stojí obrovské vykotlané stromy – v kraji, jehož krásu znásobila jeho bezcennost. A zde, vedeni ochrannou rukou matky přírody, založí rodinu a učí svá mláďata mnoha novým věcem, kterým se ve svém dětství sami neučili, protože časy se změnily. Rozlehlé a mohutné lesy zmizely a zůstaly jen nepatrné zbytky podél vody, mrtvé pruhy bezcenné země, jak si farmáři myslí. Ty už neposkytují útočiště bývalým králům lesa, ale vykotlané stromy lákají obyvatele s černými maskami na očích. Zmoudřel i Vej-ača – nutnost ho tomu naučila. Ve dne se vůbec neobjevuje, a za noci se potuluje v blízkosti svého doupěte. Plíží se po vrcholcích plotů a tak za sebou smazává stopu. Živí se tím, co mu poskytne břeh potoka, a lidem se zdaleka vyhýbá. Nikdy se jim neukáže, pokud neobjeví jeho stezku. Často se vyhřívá v poledním slunci, které je balzámem na mnohé rány, a v noci pak, když měsíc zachází, vrhne se do vody a prohledává bažinaté břehy. A četné stopy nočního slídila podají příštího dne zprávu o jeho nočním lovu. Vy ho však nespatříte, protože je bystřejší než vy a je stále připraven zmizet v dutinách kmenů, protože na světě je mnoho loveckých psů – ale jen jeden Roy. Nezná vás, ale ví, že svět se jen hemží bílými Indiány.

Jen vy, laskaví a zpívající zálesáci, ho toužíte poznat a spatřit! Vy máte pro šotka vykotlaných stromů pochopení a ctíte ho! Chtěl bych ho jít hledat s vámi!

Hledal jsem ho s opravdovou láskou v nízkých a bažinatých hájích u Kilderova potoka. Často, velmi často jsem pokládal kukuřičné klasy do větví javoru i na jiné oltáře jako svou oběť šotkovi s černými kroužky na ocase. Kukuřice vždy zmizela, a nikdy jsem se nedověděl jak a kam, zato však pokaždé najdu otisky obratných tlapek s drápky, jež se podobají lidským prstům, nacházím ohryzané mušle nebo račí klepeta, a tak vím, že je stále někde nablízku, že se dál vysmívá vyjícím psům a nebojí se ničeho – jen hanebné sekyry, která mu ukradla jeho milovaný strom. Všechno na světě bych dal za to, abych ho mohl poznat zblízka jako svého důvěrného přítele. Ale to je právě to, co nechce on. Mám jediné právo: mohu vidět při procházkách za slunných rán maličké, lidským stopám podobné otisky, jindy zase, když kraj zahalí temná podzimní noc, zaslechnu táhlou píseň „Uil-ilUill-a-lú-, uil-illl-ill-a-lú-, uil-a-l-ú“ – milostnou píseň Vej-ači a jeho družky s kroužkovaným ocasem, kteří se stále toulají, milují a žijí jako proroci dávno zašlé prosté víry.