Alois Musil

Mstitel

I.

ČERNÝ ČIN

„Zastav, Fahade. Černá velbloudice přetrhla oprať.“

„Čeho se naše zvířata lekají? Žádný dravec se neozývá.“

„Vítr vane od západu. Na západ nechtějí. Odtud větří zlé. Kéž nás Alláh od zlého uchrání a také od těch, kdo zlé působí.“

„Naše tábořiště nemůže být daleko, a přece nikde nevidím oheň, kde Fauzán chystá naši večeři.“

„Snad ji uvařil a oheň uhasil.“

„Je to možné, to však bychom měli cítit kouř nebo zápach uhasínajícího uhlí.“

„Zajdi se, Fahade, podívat k našemu tábořišti, abychom nebloudili. Hle, co naše velbloudice dělá! Převrací se. Aby tak rozmáčkla některý měch s vodou!“

„Spoutáme– zvířatům obě přední nohy, ty u nich zůstaneš a já se poohlédnu po Fauzánovi a zavazadlech.“ –Co noha nohu mine postupoval Fahad k západu. Po chvíli ulehl, přiklonil ucho k půdě a poslouchal; nikde šelest, nikde šramot. Sál nozdrami vzduch.

Divná věc, prapodivná věc! Kouř necítím. Aby tak naše zvířata větřila zlé, které Fauzána překvapilo! Nechtěl jsem, aby zůstal u zavazadel sám. Namítal, že má zimnici, že připraví večeři a že si brzo lehne. Nedejž Alláh, aby se má předtucha splnila! Tamhle se něco černá.

Fauzán spal spánkem, z něhož není probuzení. Ležel naznak; pravici měl vtaženu pod pravým bokem, zaťatá pěst levice odpočívala v něčem temném, lesklém; v kaluži sedlé krve.

„Fauzáne, Fauzáne, co jsi nám to udělal?“ zašeptal Fahad. Chopil těžkou motyku ležící vedle Fauzána, zamotal ji do jeho pláště, podložil pod ztuhlé tělo, vzal ho do náručí jako brává matka své dítě a odnášel k Sanamovi. V půli cesty se zastavil, mrtvého uložil a blížil se opatrně k velbloudicím, aby je nepoplašil. Sanam ho zahlédl a přiběhl k němu.

„Našel jsi Fauzána?“

„Našel. Hned ho uvidíš.“

„Ó Alláh, jaké břímě jsi na nás naložil!“ zalkal tiše Sanam.

Napřed pracoval s motykou Fahad, potom Sanam. Jak se dostali přes půl metru hluboko, rozprostřeli plášť a položili na něj jeho majetníka.

„Co to svírá Fauzán v pravici?“

„Provazec s hlavy.“

„Není jeho; je cizí.“

„Je toho, kdo ho poranil na zádech a zabil ranou do srdce. Pomoz mně, abych provazec vyprostil a některý prst nepřelomil.“

Zabalili Fauzána do jeho pláště a vložili do hrobu hlavou k východu.

„Pokoj s tebou. Ty jsi dospěl k cíli, kdežto my se k němu cvalem ženeme. Ty si odpočineš, nám nastává námaha. Nevstoupíme do svých stanů a nedotkneme se svých manželek, pokud neprolijeme krev toho, kdo prolil tvou. Slyšíš, Fauzáne? Po třikrát se zapřísaháme, že neopustíme stopy tvého vraha.“

Mrtvolu obložili vyššími kameny, na ně položili ploché, zasypali štěrkem a navršili několika balvany, aby ji uchránili od hyen.

„Rozejdeme se, Saname. Zůstaneš u našich velbloudic; sám vylezu na výšinu a budu pozorovat. Ale nemyslím si, že by se k nám někdo přiblížil.“

Na výšině Fahad ulehl a bedlivě se rozhlížel na všechny strany. Nikde nezahlédl nic podezřelého. Odnikud k němu nezalehl neobvyklý šustot. Za hodnou chvíli se ozval chraptivý štěkot prvé hyeny. Připojila se k ní druhá, třetí, čtvrtá. Zanaříkala četa šakalů. Z daleka se ozvalo vytí vlka.

Abyste se, vy chraptivé, nedomáhaly hostiny! Za dne se skrýváte v temných doupatech, bojíte se slunečního jasu. Za noci vylézáte a plížíte se k hodům, které vám připravili jiní, vy zbabělé, chraptivé hyeny. Žádná mrtvola není před vámi jistá. Vrhnete se na poraněného tvora, ať je to člověk, zvíře, nebo pták. Kéž vás Alláh do temnoty zapudí! Naříkáte a pláčete, vy šakalové, skrýváte se za hyenami, bojíte se jich a spokojíte se tím, čím vás podarují. Ty, vlku, nemáš kamaráda? Jak tesklivě vyješ! Pěkné místo sis vybral! Vítr ti donesl vůni krve. Opustil jsi své druhy na východě a zastavil ses, když jsi nás ucítil. Sedíš na ocase, vynikáš nad obzor a vyješ zlostí, že se k hostině nedostaneš!

Konečně se ukázalo nad východním obzorem nepatrné světélko – denice. Vystupovala rovnou čárou; až dosáhla výše dvou metrů, osvětlil se pod ní uzounký proužek, rostl do šířky i do výšky, jasněl, růžověl. Hyeny umlkly, vlk zmizel a šakalové se vzdalovali. Končila vláda temnoty a všech těch, kdo z ní mají potěšení.

Fahad sešel k Sanamovi, a jak se dotklo ranní slunce vyprahlé pouště, dali se oba na obchůzku tábořiště.

„Čtyři oči více vidí než dvě. Je nutno, abychom důkladně pátrali po stopách toho nebo těch, kdo Fauzána zahubili. Schválně jsem ho odnesl, abych jejich stopy nepoškodil.“

„Tady jsou stopy.“

„Pravdu máš, Saname. Byli dva. Přicházeli od východu. Vítr odnášel šelest, který snad působili. Fauzán v zimnici, zabavený přípravou večeře, si ničeho nevšímal. Snadno ho překvapili. Tady se jeden před ním opřel o ruce a o kolena. Hle, jak vyskočil. Jistě chtěl stopit dýku pod levou lopatkou Fauzánovou. Fauzán se pohnul, dýka sjela po jeho klíční kosti a způsobila dlouhou ránu. Přepadený se obrátil k útočníkovi a uchopil pravicí jeho provaz, který přidržuje šátek na hlavě. Ale tu mu útočník vrazil dýku do srdce. Kdo to byl? Proč to učinil? Co asi vzal?“

„Hle, Fahade, Fauzánovy zbraně, ručnice, revolver, náboje i dýka jsou tady, jeho i naše tlumoky rovněž.“

„Kde je jeho opasek? Na mrtvole nebyl a byl hodně těžký. Jeho menší sedlový tlumok leží tady. Je jako pírko, a jak byl těžký!“

„Co se to tamhle bělá?“

„To je Fauzánův opasek, rozřezaný a prázdný, a zde jsou dva kožené míšky a taky vykuchané. V těch měl Fauzán asi stříbrné peníze, v opasku uchovával zlaté. Vrah si vzal jen peníze.“

„To nebyl, Saname, obyčejný lupič.“

„Rozumím ti, kamaráde. Naši lidé by v touze po kořisti odnesli vše, kdežto tito darebové měli spadeno pouze na zlato a stříbro. Ostatní věci by je byly prozradily. Zlaté a stříbrné mince jsou podobné jedna druhé, nikdo neví, kdo je před ním měl. Nepoví na něho, že je uloupil a neukáží jeho stopu mstitelům.“

„Budiž Alláh pochválen, že nám ukázal stopu krví potřísněného Podívej se, Saname, na tento plochý kámen. Co na něm vidíš?“

„Otisk levé nohy, namočené v krvi Fauzánově.“

„Není ti nic nápadného?“

„Přisám Alláh, že je. Vždyť on měl pouze čtyři prsty. Malíček schází. Snad mu byl ustřelen nebo uražen kopím. Byl to vrah. Vraťme se na místo, kde byl Fauzán zabit. Prohlédněme si důkladně stopy toho, kdo mu smrtelnou ránu zasadil. Poněkud jsme je poškodili, přece však snad najdeme, co hledáme.“

„Jak vrah napřáhl k smrtelné ráně, opřel se oběma nohama a hle, jeho levé schází malíček. Byl to on. Teď víme, Fauzáne, že tvůj vrah nemá malíček na levé noze. A víme, že je bez provazce na hlavě. Ty dvě známky nám ho ukáží. Kéž bychom našli ještě jiné!“

Pátrali po tábořišti i po okolí, ale nenašli nic význačného.

„Zajdi, Saname, pro velbloudice. Naložíme a dáme se po stopách. Ukáži nám, odkud vrah přijel a kam zamířil.“

Po hodné chvíli dospěli na místo v nížině, na kterém bylo patrno, že na něm dvě velbloudice klečely.

„Tady se vrah se svým kamarádem zastavil. Jeden zůstal u zvířat, ale kam šel druhý? Aha, tamhle na tu výšinu.“

„Zaběhnu na ni.“

„Jeli za námi a my jsme je neviděli. Za hromadou kamení na výšine pozoroval vrah naše tábořiště. Jak jsme odjeli ke studnici, vykonal se svým druhem, co vykonal. Uloupené zlato a stříbro přinesli sem, naložili a ujeli. Hle, jak poháněli svá zvířata! Nevrátili se k západu, spěchali na východ. Jejich stopy to prozrazují.

Jestli jsem to neočekával! Schválně řídili svá zvířata na tuto kamennou plochu, aby své stopy ukryli. Nenajdeme-li je na jejím východním pomezí, stočíme se, ty k jihu, já k severu.“

Na východním pomezí stopy nebyly. Na jihu je Sanam nenašel, zato Fahad na něho kýval pravým rukávem, že stopy má. Jako by střelil, směřovaly pískovou závějí k severu.

„Víš, kam zanedlouho zahnou?“

„K západu, odkud přišli, k Poutnické silnici. Je rozbrázděna kopyty tisíců velbloudů. Tam zmizí nejsnáze stopy jejich zvířat.“

„Dobře soudíš, kamaráde. Tady zabočují k západu.“

„Vrahové věděli, že má Fauzán peníze, mnoho peněz. Odkud se to dověděli? Pokud my jsme s ním jeli, nikdo se k nám nepřidružil, s cizími lidmi jsme netábořili ani za dne neodpočívali. Vrahové ho proto sledovali již dříve. Odkdy a odkud?“

„Fauzán se vracel z Egypta. Nesl výtěžek svého loňského obchodu a peníze na obchod nový. Byl Akejli, kupec velbloudů, z města Anejza v Kasímu. Pracoval pro velké podnikatele, kteří ho zásobovali penězi. Spěchal do Anejzy, aby odevzdal své rodině mzdu a najal pomocníky pro nový obchod. V Egyptě se vrahové přidružili k obchodníkům, kteří doprovázejí poutníky do Mekky. Věděli o něm, že kupuje velbloudy, mohli se snadno dovtípit, že má peníze. Přesvědčit se o tom mohl každý, kdo pozoroval, jak těžký byl jeho malý sedlový tlumok. Mezi obchodníky byli bohatí lidé z Medíny, kteří před poutěmi jezdívají do Egypta pro zboží. Mívají s sebou za sluhy kdovíjakou chamraď. Snad ďábel našeptal některému tomu sluhovi, že by se mohl zmocnit Fauzánových peněz.“

„Správně soudíš, Saname. Fauzán zůstal s obchodníky až do stanice Muazzam. Odtud vzkázal našemu náčelníkovi, aby ho navštívil se dvěma spolehlivými muži, kteří by ho doprovázeli do Anejzy. Náčelník ochotně vyhověl; vážil si ho. Vybral mne a tebe. Já jsem měl chránit Fauzána před svými soukmenovci Anezy, ty pak před svými Atejby. Do rána jsme jeli s Fauzánem Poutnickou cestou, když rosa odešla, dali jsme se k jihovýchodu směrem k Anejze. Ti, kdo chtěli Fauzána oloupit, ho jistě pozorovali. Byli to sluhové kupců egyptských nebo medínských? Snadno bychom se to dověděli, kdybychom je dohonili. Podle řeči Fauzánovy odjeli kupci ze stanice před šesti dny. Nesetkali bychom se s nimi, leda v Medíně. Kde by bylo vrahům do té doby konec!“

„Nemohli Fauzána oloupit naši nájezdníci?“

„Mohli, ale sotva to učinili, Pozorovali nás a věděli, že by byli z kmene vyobcováni, kdyby se provinili takovým způsobem na našem chráněnci. Mimoto by se nebyli spokojili pouze zlatem a stříbrem. Viníci jsou cizinci všemi mastmi mazaní. Dá nám hodně práce najít je a usvědčit. Přísahali jsme Fauzánovi, že smyjeme jeho krev krví vrahovou, a své přísaze dostojíme.“

„Co nyní?“

„Je nutné, abychom na sebe co nejméně upozorňovali a nepoplašili vraha. Fauzánovu černou velbloudici a jeho věci s sebou nevezmeme. Někde na severu odtud pasou moji kamarádi. Některému z nich velbloudici svěříme i s Fauzánovými zavazadly.“

Po poledni zahlédli daleko na severu pasoucí se velbloudy.

„Pojedem skrytými chodníky, aby nás strážcové nezahlédli a pastýři se nepobouřili.“

Jak se přiblížili k ojedinělému stádu na dostřel, vybídl Fahad Sanama, aby se zastavil, on sám že se podívá, který pastýř je nejblíže. Přišel se starším mužem a požádal ho, aby pečoval o Fauzánův majetek.

„Nestarejte se, kamarádi. Opozdím se se svým stádem a za tmy snadno dopravím k táboru zvíře i věci vašeho nešťastného druha. Věci uschovám a o zvířeti ráno rozhlásím, že se asi zaběhlo a k mému stádu přidružilo a že u mne zůstane, až se jeho majitel přihlásí. Co vzkážete svým lidem?“

„Ani slůvko. Vědí, že jsme se vydali na dalekou cestu, proto bude lépe, když je neznepokojíš. Pouze náčelníkovi pošeptej, co se stalo. Zná velbloudici Fauzánovu a vyzvídal by, kdybys nemluvil sám.“

Fahad se Sanamem zamířili k jihozápadu k Poutnické cestě. Správně usoudili, že se viníci sotva dali na sever, odkud přišli a kde by svým návratem podnítili zvědavost.

„Spěchají k jihu.“

„Vyhnou-li se stanici Hedžr, dají se na východ, nebo na západ?“

„Na východ sotva; je tam málo úkrytů, kdežto na západě jsou přečetné domy Tamúdských, pro skrýše jakoby stvořené. Mimoto tam tábořili naši Anezové. Najdou zbytky paliva a v četných stopách se ztratí stopy jejich.“

Den cesty před Hedžrem se naši mstitelé ubírali po západním okrají Poutnické cesty a bedlivě pátrali po čerstvých stopách. Zahlédli jich několik, jenže všechny byly starší. Teprve v poledne upoutaly jejich pozornost stopy dvou velbloudů, o kterých soudili, že na ně rosa padla teprv jednou. Dospěli do písečné úžlabiny, ve které našli ohýnek.

„Opatrně, kamaráde. Tady se poohlédneme po stopě nohy bez malíčku.“ Našli ji kus od ohně u suchého keříku, z něhož neznámý muž lámal palivo a přitom se levou nohou silněji opřel. Měla pouze čtyři prsty.

„Zde byl ten, koho hledáme.“

Kvečeru se dalo do deště a Fahad se svým druhem se ukryli v prostranném náhrobku, jakých bylo kolem mnoho. Vybudovali je Natabejci.

Z natabejských náhrobků se dal Fahad se Sanamem rovnou k oáze Ela. Po stopách nepátrali; byly zničeny deštěm, který trval bezmála do rána. Zastavili se u severního rohu palmových zahrad. Sanam měl hlídat velbloudice, kdežto Fahad se dal pěšky do osady. U prvého krámku zahlédl vyvěšené provazce na hlavu. Přistoupil ke dveřím a pozdravil ramenatého obchodníka s urputným výrazem tváře. Ten sotva odvětil. „Potřeboval bych provazce na hlavu.“

„Pro sebe ho nepotřebuješ. Jsi-li sluhou potřebného, vyber si,“

Fahad prohlížel, zkoušel, vybíral a čekal, že mu obchodník zavdá příležitost k hovoru. Nedočkal se, a tak se ptal: „Máš hojný odbyt?“

„Hojný nehojný.“

„Jsi skoupý na slovo.“

„Nedodáváš kupci odvahy.“

„Ty se zdáš být skoupý na peníze. Vybíráš a vybrat nemůžeš.“

„Nedodám mu, co nemá.“

„Zůstávej s pokojem!“

„Ty mi můj pokoj nevezmeš.“

Fahad opustil krámek nespokojen. Dával si vinu, že špatně vyzvídal. Ještě ve dvou jiných krámcích prodávali provazce; jejich majitelé byli hovornější. Od obou uslyšel, že v posledních dnech neprodali ani jediný. Majitel prvého krámku mu vrtal mozkem.

Proč se na mne tak díval? Proč mne tak odbýval?

Koupil něco k jídlu a vracel se k Sanamovi. V uličce mezi palmovými zahradami ho pozdravil stařec. Fahad pozdrav opětoval a stařec se k němu přidružil.

„Jistě jsi něco ztratil!“

„A kdybych něco ztratil, mohl bys mne uvést na stopu ztraceného?“

„S pomocí Alláhovou mohl.“

„Co myslíš, že jsem ztratil?“

„Stopu muže, který ztratil provazec s hlavy.“

„Div divoucí, starče! Co víš o ztraceném provazci?“

„Co jsem se dověděl z tvého hovoru s majitelem druhého krámku a co jsem sám včera před polednem vypátral.“

„Budiž Alláh pochválen, že tě ke mně přivedl. Hledám prolitou krev svého chráněnce. Jeho vraha neznám. Vím, že mu schází malíček na levé noze a že nechal svůj provazec s hlavy ve ztuhlé pravici mého chráněnce.“

„Schází-li muži, kterého mám na mysli, malíček na levé noze, nevím. Že neměl provazec a že jej v prvém krámku koupil, to však vím.

Včera jsem okopával zeleninu. Na severozápadě jsem zahlédl dva jezdce. Sjížděli se sopečné stráně k našim zahradám. Z té strany k nám přijde málokdo, leda když tam táboří naši sousedé Beli. Ti jsou dnes daleko. Kdo jsou ti jezdci? Jejich kroj mně povídal, že to nejsou kočovníci, ale usedlíci, a to z nějakého města. Lidé v Medíně nosívají šátky, jaké měli oni. K naší osadě se nedali, zamířili do široké doliny, která se táhne mezi příkrými skálami k východu. Soudil jsem, že je již neuvidím, i dal jsem se znova do práce. Po nějaké době mne vyrušil skřípot kaménků, K mé zahradě se blížil jeden z cizinců. Přes zídku jsem viděl pouze jeho hlavu. Pestrý šátek, kterým ji měl zastřenu, měl ovázán provázkem, jakým se spoutávají přední nohy velbloudů. Kde jsi ztratil svůj provazec? Proč jsi opustil svého druha?

Zvědavost mi nedala, i zamířil jsem do skalní doliny, odkud přišel. Na jihu ji uzavírá vysoká skála, plná domků, ve kterých pochovávali své mrtvé lidi z kmene Dajdán.“

„Našel jsi, starce, druha muže bez provazce?“

„Našel. Skrýval se za hájkem samarových stromů a hlídal dvě popásající se velbloudice. Tvářil jsem se, jako bych sbíral palivo a přiblížil jsem se k němu. Byl mladý, plašil se mu jazyk, rád si popovídal. Dověděl jsem se, že pochází z Medíny a slouží se svým druhem u nějakého bohatého obchodníka. Za návratu z Egypta se se svým pánem nepohodli a opustili ho. Nyní že by rádi navštívili svého kamaráda, který dozírá na palmový háj v oáze Chajbar, majetek nějakého urozeného muže nebo, jak povídal, šerifa z Medíny. Dotazoval se mne na cestu do Chajbaru. Pověděl jsem mu, kolik jsem uznal za dobré a odešel po svém. Když jsem zmizel z jeho dohledu, vystoupil jsem na stráň a ukryl se v jednom dajdánském domku, odkud jsem pozoroval, co si pocestní počnou. Čekal jsem dlouho. Teprve v půli odpoledne jsem zahlédl neznámého muže. Vracel se z naší osady. Měl nový provazec a vedl hnědou velbloudici s nákladem. Víš, kdo vedl druhou, podobnou? Majitel prvého krámku, v němž jsi vybíral provazec. Podivil jsem se tomu. Usadil se u nás teprve přednedávnem, nikomu pořádně nepověděl, odkud je, stýká se s podezřelými lidmi a nyní vedl těmto neznámým dvě velbloudice, které dostal výměnou za své zboží.

Po chvíli ke mně dolehl zvuk padajících kamenů. Muž s novým provazcem lezl na stráň, na které jsem se ukrýval. To se asi o mně dověděl od svého mladšího druha a šel se poohlédnout, kde jsem zmizel. Zastavil se kousek ode mne, ale nenašel mě. Zahleděl se do slunce a několikrát zakýchal. Přitom jsem spatřil, že mu schází levý horní řezák. Takoví lidé přinášejí neštěstí, proto jsem ihned převalil kámen a prosil Alláha, aby mne od zlého uchránil. Neznámý slezl ke svému tábořišti a se svým druhem se oblékal do šatů, jaké nosí kočovníci Beli, kteří táboří mezi naší osadou a mořem. Dostali je od obchodníka s provazci spolu s obnošenými tlumoky a staršími sedly. Šaty vložili do tlumoků, naložili na svá zvířata a dali se k východu, Obchodník zůstal na tábořišti. Hnala se bouře. Chtěl jsem jí uniknout, odebral jsem se oklikou domů a vyslal svého synka, aby nenápadně vyzvěděl, kdy se obchodník vrátil. Dorazil k svému najatému domku teprve v noci, úplně promoklý. Zavazadla cizinců uschoval u sebe a jejich velbloudy poslal k svým ostatním.

To je vše, co vím. Vyber si, co potřebuješ. Tady je moje zahrada. Zůstanu v ní a ty se dívej napravo i nalevo, obzvláště však dozadu, zda tě nepozoruje nějaký člověk. Je-li mé podezření pravdivé, je obchodník s provazci ve spolku s lidmi, které hledáš. Ty jsi svými otázkami zanítil nepokoj v jeho srdci, bude tě pozorovat buď sám, nebo za tebou vyšle někoho jiného.“

Fahad poděkoval starci a spěchal za Sanamem, Rozhlížel se a zahlédl po chvíli člověka s motykou na ramenou. Zpočátku myslil, že jde po práci do některé zahrady, jenže on postával, jako by na někoho čekal.

Dobře, že mne stařec upozornil! Je to zvěd. Prohlédne si nás i naše zvířata, není pochyby, že obchodník, který ho poslal, poplaší vraha.

„Jakápak je zde pastva?“ ptal se Fahad Sanama, když k němu dorazil.

„Žádná.“

„To pospíšíme za svými kamarády. Čekají na nás v kotlině plné čerstvé trávy. Naše velbloudičky se tam nasytí a my pojíme.“

Zamířili k jihu Poutnickou cestou, vinoucí se mezi palmovými háji a dajdánskými skalními hrobkami. Jak vyjeli ze zahrad, vykládal Fahad potichu Sanamovi, co se dověděl. „Kam se dal vrah, Fahade?“

„Jistě na východ. Snad mluvil splašený jazyk jeho druha pravdu, že míří do oázy Chajbar.“

„Co tě vede k tomuto úsudku?“

„Výměna oděvu a velbloudů. Cestou k jihu by vrah byl se svým kamarádem potkával známé. Jeho nové šaty a cizí zvíře by byly budily zvědavost. Nejsnáze by oba muži, které hledáme, byli unikli k jihu jako sluhové velkého obchodníka. Poslal je po nějaké práci, opozdili se a nyní ho hledí dohonit. Nebylo třeba, ba ani radno, aby měnili šaty a zvířata.“

„Nemohli snad na západ do území Beli a jím až k moři?“

„Jejich zvířata mají vpálen znak Beli. Upoutali by pozornost a kdekdo by se ptal, kdo jsou a co tam hledají. Zbývá pouze východ a v něm trčí jako cíl oáza Chajbar.“

„Proč právě Chajbar?“

„Chajbarští se živí hlavně datlemi. Letos se jich mnoho urodilo, jsou laciné, poutníci je mají rádi; což nemůže vrah se svým druhem vykládat, že je potulný obchodník z oázy Ela poslal pro datle?“

„Jsou oděni jako Beli, jedou na zvířatech, která mají vpálen znak téhož kmene, a přece nářečím Beli nemluví. Nebude jim to nebezpečné?“

„Nenapadne je, aby se vydávali za příslušníky kmene Beli. Jsou sluhy potulného obchodníka, který se dočasně usadil v oáze Ela a ta sousedí s územím Beli, Jako sluhové mohou být kdovíodkud. Oblékají si šaty, které od svého hospodáře dostali, a jedou na zvířatech, která jim dal, do oázy, do které je poslal.“

„Snad máš pravdu. Odbočíme tudy k Chajbaru. Znáš cestu?“

„Jak bych ji neznal. Velká osada Chajbar byla jindy celá naše. Dosud v ní máme palmové háje. Jak datle dozrávají, táboříme v jejím okolí a odvážíme si úrodu.“

„Jaká je cesta?“

„Dobrá, jen co se dostaneme z těchto prokletých kopců.“

„Sám poznáš, proč. Abys vylézal z hory na Horu, slézal do hlubokých žlebů, proplétal se skalními trhlinami sotva tři kroky širokými a tak vysokými, že ani nebeskou oblohu nespatříš. Nevidíš před sebe, nevidíš za sebe. Kdyby chlapec seděl nad trhlinou, tak tě může utlouci shozenými kameny, smrt na tebe číhá a nemůžeš se jí vyhnout, nemůžeš se jí do očí podívat. Kéž se Alláh smiluje a nás i naše zvířata odtud ve zdraví vyvede!“

Před polednem následujícího dne slézali ze širokého sedla. Sanam se svezl se zvířete, pokynul Fahadovi, aby učinil totéž, a oba rychle sváděli své velbloudice dolů. Na nevelké rovince je přiměli, aby poklekly a spoutali jim levou přední nohu. Opatrně vylezli opět na místo, ze kterého sestoupili.

„Dívej se Fahade, vpravo od kamene trčícího před námi, Co vidíš?“

„Tmavohnědý hřbet a na něm bílý bod. Přisám Alláh, bod se hýbe a nyní zmizel! To byl šátek a v něm byla hlava. Zůstaň u zvířat a sám se podívám po majiteli hlavy,“

„Běž, Fahade, běž! Lépe se vyznáš v těchto skálách, které se hodí pro kozorožce, ale nikoli pro nás.“

Jako hbitý kozorožec spěchal Fahad ze skály na skálu a přeskakoval hluboké trhliny, až se dostal ke hřbetu, na kterém zmizel bílý bod. Obešel ono místo a svezl se po zádech do hluboké trhliny, v níž tiše ležel. Po hodné chvíli zaslechl šramot. Osm černých koz s dlouhou, jakoby hedvábnou srstí přicházelo z pravé strany. Za nimi vychrtlý muž v šatech sešitých z gazelích kůží. Jak Fahada spatřil, vztáhl prosebně obě ruce.

„Neboj se, hladový synku pouště!“

Byl to příslušník kmene Sluba. Ti jsou roztroušeni po celé poušti a mají ochránce v každé větší čeledi. Válku nevedou, velbloudy nechovají, živí se leda chovem koz a tím, co si v táborech a oázách vyžebrají.

„Neublížíš chudáčkovi, kterého Alláh pronásleduje?“

„Neublížím, podáš-li mně, co potřebuji.“

„Co bys rád?“

„Zprávu o tom, co se v tvém okolí včera a dnes přihodilo,“

„Budiž Alláh pochválen, že nejsi jako ti, kdo mne včera touto chvílí překvapili!“

„Kolik jich bylo?“

„Dva. Šat měli jako příslušníci kmene Beli a jeli na žlutých velbloudech, kteří nesli vpálený znak téhož kmene. Mladší beze všeho vykládal, že jedou pro datle do Chajbaru, a dotazoval se na cestu a na vodu. Vypodobnil jsem jim cestu, jak nejlépe jsem mohl, upozornil je i na studnice, které známe pouze my, a čekal jsem odměnu nebo aspoň vděk; nic mně nedali a zle se mi odsloužili. Bez pozdravu odjeli a za chvilku jsem zaslechl pokřik své nejmladší dcerušky. Pásla mých devět koziček. Spěchal jsem jí na pomoc, co mi nohy stačily. Spatřil jsem smutný obraz. Ten mladší cizinec podřezával mou nejmladší a nejtučnější kozinku a starší bil velbloudí hůlečkou mé dítě. Prosil jsem, a když prosby nepomáhaly, hrozil jsem trestem Alláhovým.

‚Nač obtěžuješ Alláha?‘ zachechtal se starší. ‚Pojď sem a odneseš si trest, že se budeš pod ním svíjet. Ať nekřičí toto vyžle.‘

Co jsem měl, ubožák, počít? Vzal jsem naříkající dcerušku za ruku a odehnal zbylých osm koziček. Tady je vidíš. Jenže ztracená kozinka mi nedala. Těšil jsem se, že aspoň její vnitřnosti a kůže budou mé. Dceruška prosila, abych ji neopouštěl, podařilo se mi však ji upokojit a spěchal jsem, co jsem mohl, za zloději. Sloup kouře mi ukázal, že se zastavili na loňském tábořišti, kde bylo hojně paliva, a že si tam pekou maso zvířete, které jsem opatroval. Dlouho a dlouho jsem pozoroval kouř. Když ustal, plížil jsem se k ohništi. Bylo opuštěno. Nic jsem nenašel. Zloději si upekli i vnitřnosti a kůži odnesli.“

„Nemohl bys mi ukázat ohniště, o kterém se zmiňuješ?“

„Což vás zajímají tito zloději?“

„Koho vás? Vždyť jsem přece sám.“

„Nemluv, kočovníku. Viděl jsem tebe i tvého druha, jak jste projížděli skalním sedlem.“

„Ležel jsi za hnědou skálou, nad kterou tvá hlava trochu vyčnívala.“

„Vím, že jste mne zahlédli; proto ses spustil ze sedla a tvůj druh na tebe čeká.“

„Rozumíš mně a já rozumím tobě.“

„Odpověz na mou otázku: Zajímají vás moji zloději?“

„Jistěže zajímají. Neptal bych se na jejich ohniště.“

„Divná věc. Před dobrou hodinou projel kus k jihu odtud osamělý jezdec, který se o ně rovněž zajímal.“

„Mluvil jsi s ním?“

„Ptal se mne, zda jsem nepotkal dva členy kmene Beli nebo o nich neslyšel. Místo odpovědi jsem se zeptal:

‚Myslíš dva muže na žlutých velbloudech kmene Beli, které potulný obchodník z oázy Ela poslal pro datle do Chajbaru?‘

‚Právě ty hledám.‘

Vnitřní hlas mi šeptal: Tento jezdec je rovněž z nich. Nic dobrého z něho nekouká. Hleď se ho zbavit! I odpověděl jsem:

‚Nedávno tady byli. Dohoníš je, pospíšíš-li, co můžeš.‘

‚Kterým směrem se dali?‘

‚Tamhletu homoli nechali vpravo.‘

Jezdec zmizel v nejbližším žlebu. Kdepak by byl poděkoval mně, hladovému chudáčku pouště! Nemáš nic k snědku, ne pro mne, ale pro mou dcerušku?“

„V našem tlumoku je něco k snědku nejen pro ni, i pro tebe. Dostaneš odměnu na ohništi, na kterém zloději pekli tvou kozinku.“

„Budiž Alláh pochválen, že je mezi lidmi více dobrých než zlých.“

„Pověz mi, nic tě nenapadlo, když jsi mluvil s těmi zloději?“

„Nic zvláštního – a přece něco. Staršímu, který bil mou dcerušku, schází levý horní řezák. Hned, jak jsem to zpozoroval, jsem si pomyslil, že mi přináší zlé, a přinesl je nejen mně, nýbrž i mému dítěti. Rád bys za svým kamarádem? Ukáži ti cestu schůdnější, než po které ses vezl.“

Fahad a Sanam bedlivě prohlíželi ohniště a jeho nejbližší okolí. Nikde nenašli nic význačnějšího; okolí bylo skalnaté a Slubi rozšlapal stopy na několika místech, pokrytých pískem. Sanamovu pozornost upoutalo na skalní ploše několik pískových zrnek, které byly nedávno nohou rozdrceny. Prohlížel je, zahlédl kousek za nimi jiná podobná a dospěl ke kotlince, vyhlazené mělkou vrstvou hnědého písku.

„Byl zde ten, koho hledáme.“

„Odkud to víš?“

„Sam mně to pověděl. Zašel za potřebou tamhle do té kotlinky a zůstavil nám svou stopu. Je neporušena, poněvadž vítr do kotlinky nemůže, pískem nehýbá a od včerejška se nad tímto krajem nesnesla ani bouře písková, ani dešťová.“

Sanam měl pravdu. V hebounkém písku byla vytištěna levá noha bez malíčku.

„Budiž Alláh pochválen, že nás dovedl na stopu,“ zvolali Fahad a Sanam jedním hlasem. Slubi se na ně zvědavě díval. „To pomstíš i mne a mou dcerušku.“

„Vykonáme, co nám Alláh uložil. Nechceš-li náš úkol ztížit, mlč Ani slova o nás!“

„Proč bych popuzoval Alláha? Včera mne potrestal jistě za vinu, které jsem se třeba nevědomky dopustil. „Nyní vím, že bych zhřešil, kdybych o vás promluvil, proto budu mlčet. Nezapomněli jste na něco k snědku?“

„Rozdělíme se s tebou o to, co máme.“ Dali mu, kolik mohli.

„Obchodník z oázy je ve spolku s vrahy a lupiči, které hledáme. Vypravil za nimi posla, aby je varoval.“

„Neuvaruje je před Alláhem a my jsme vykonavateli Jeho trestu.“

„Nestřetneme se s poslem?“

„Možná, avšak sotva. Spěchal, kdežto my pojedeme zvolna. Přímo tady před námi je prostranná kotlina, ve které jistě najdeme vydatnou pastvu. Naše velbloudice se napasou, my si odpočineme, před západem slunce se prodereme poslední trhlinou a za jasné noci budeme ujíždět volnou rovinou k temným lávovým kopcům na obzoru Za noci nás posel nepozná, i kdybychom se potkali, a zítra ráno najdeme skryté cesty, kterými se propleteme až k Chajbaru.“

„Pravdu jsi měl, Fahade. Tady se naše velbloudičky do vůle napasou,“ pochvaloval Sanam, když sjeli do kotliny, ze které vedla jediná trhlina rovnou k východu.

„Kde si zanítíme ohýnek?“

„Tady v jeskyni. Jeho kouř se rozleze po stropě a skalní stěně, neprozradí nás a velbloudice budeme mít před sebou.“

Právě dojídali, když z úzké skalní trhliny vkročila do kotliny velbloudice, za ní druhá, třetí, čtvrtá, všechny bez sedel.

„Kdo to sem žene?“ ptal se Fahad. „Vždyť touto dobou tu nikdo netáboří.“

„Podívám se na znak.“ Sahám se blížil opatrně k první velbloudici, která se dychtivě popásala.

„Div divoucí! To je náš znak. Vždyť ta třetí velbloudice je nejlepší jízdní zvíře našeho náčelníka.“

„Lehni, Saname, lehni!“ vzkřikl Fahad. Vtom zahoukla rána, za ní druhá. Sanama nezasáhla. Pouze jedno z cizích zvířat škrábla druhá koule. V ústí skalní trhliny stanul jezdec na velbloudu. Z jeho revolveru se kouřilo.

„Pro zbraně, Saname, a za ním!“ Než doběhli do jeskyně a chopili se ručnic, jezdec zmizel.

„Pronásledovat ho nebudeme. Nevíme, kolik má kamarádů. Snadno by na nás mohli políčit a vzít nám nejen naše zvířata, nýbrž i to, co je nám nejmilejší, náš život. Zůstaň tady. Sám vylezu na skálu a budu na stráži, aby na nás nemetali kamení. Zespodu je jediný přístup možný: trhlinou, ve které jezdec zmizel. Namiř na ni svou

ručnici. Před večerem se odtud nějak vypleteme a učiníme, co nám Alláh vnukne.“

Fahad odešel a Sanam s ručnicí na klíně uvažoval, jak jen se sem dostaly velbloudice jeho náčelníka. Byly bez sedel, nejeli tudíž na nich bojovníci jeho kmene, kteří podnikli nájezd. Byly pouze čtyři. S tak malou kořistí by se nebyli vrátili cizí nájezdníci. Dvě až čtyři zvířata nejraději odvádějí mladíci, kteří se vypravují po dvou na lov do cizího území. Vyjedou na jednom nebo na dvou zvířatech, a když vypátrají pastviny nebo tábořiště cizí čeledi, zůstane jeden u velbloudů, na kterých přijeli, kdežto druhý se plíží ke stádům, aby přelstil strážce, odpoutal několik zvířat, přihnal je ke svému kamarádu a ujel s nimi, než se na krádež přišlo. Podle všeho dostali se takoví dva lovci k táboru jeho náčelníka a odvedli zvířata, která se nyní před Sanamem popásala.

Nepokusí se, aby nám je vyrvali? Za dne sotva; za noci možná. Bylo by jim hanba, kdyby se vrátili s prázdnýma rukama.

Fahad přinesl před večerem zprávu, že prolezl celé okolí a nikde že nenašel nic podezřelého. Ovšem podotkl, že je možné, ba pravdě velice podobné, že některý z lovců leží někde na širokém hřbetu a že ho pozoroval.

„Bude hledět vypátrat, zda se dáme na západ nebo na východ. Ty, Saname, poženeš zvířata trhlinou k východu. Já vystoupím na její jižní stráň a budu se plížit po skálách; výstřelem tě upozorním, kdybych uviděl něco podezřelého.“

„Budiž Alláh pochválen, že nás vyprostil z tohoto pekla!“ zvolal Sanam, když se bez nehody octli na západním pomezí rozsáhlého, poněkud zvlněného kraje. Slunce již zmizelo a měsíc zářil na západní obloze.

Po několika hodinách dospěli na plochou výšinu, za ní projeli širokou dolinou, ze které vystoupili na výšinu podobnou prvé. Kousek za ní šeptal Fahad Sanamovi:

„Tady na mne počkáš. Sám vylezu na druhou vyšinu, lehnu si a budu pozorovat první. Jsou-li lovci velbloudů tvého náčelníka za námi, tak je zahlédnu.“

Dlouho čekal Sanam, než se jeho kamarád vrátil.

„Jsou za námi, ale mají pouze jediného velblouda, nejsou tudíž leda dva. Osamělý jezdec se nikdy nevydá na lov.“

„Není to posel obchodníka z Ely?“

„Sotva. A kdyby byl, snadno se ho zbavíme. Přelstíme ho, jako se vynasnažíme, abychom přelstili lovce.“

„Jaký máš plán?“

„Znám před námi tábořiště pro nás jako stvořené. Je to dolinka, trčí v ní několik balvanů a kousek od nich vyrostl hájek talbových stromů. Své velbloudice spoutáme mezi balvany. K poslednímu si lehneš na severu ty, na jihu já.“

„My že si lehneme? Myslil jsem, že jeden z nás počká na ty, kdo nás pronásledují.“

„Máš pravdu, ale já rovněž. Za severní a jižní balvan položíme pět šest větších kamenů. Prvý kámen na severu zamotáš do svého šátku na hlavu, ostatní pak opatrně přikryješ svým pláštěm. Já učiním totéž s jižními kameny.“

„Rozumím, kamaráde, již ti rozumím. Šátky a pláště upoutají naše pronásledovatele. Dají se oklamat, že spíme, a my na ně vyzrajeme. Jaký úkol přidělíš mně?“

„Který si vybereš.“

„Počkal bych si na velblouda. Odejdu od našeho tábořiště a budu pátrat, kdeže se zastaví ti, kdo za námi jedou. Přesvědčím-li se, že je to obchodníkův posel, přiběhnu k tobě, vrhneme se na něho a umlčíme ho. Jsou-li to lovci, které jsme připravili o kořist, jistě se zastaví, jakmile nás před sebou nezahlédnou; vždyť nás měsíc ozařuje od západu, mohou nás pozorovat lépe než my je. Jak jim zmizíme, budou se domnívat, že jsme se utábořili. Před východem slunce to činí každý jezdec; chlad bývá nejvyšší a dřímoty nejhlubší. Spoutají svého velblouda, jeden u něho zůstane a druhý se bude plížit k nám. O strážce velblouda se já postarám, ty pak zařídíš, co za nejlepší uznáš, s tím, kdo se pokusí vyrvat nám, co jsme vyrvali jemu.“

„Ale nezabiješ ho.“

„Proč bych to dělal. Rána rukovětí mé dýky do jeho spánku postačí. Než se vzpamatuje, bude svázán, a jak ucítí ostří mé dýky na svých prsou, ani nehlesne.“

„Podobně bych rád zatočil se strážcem velblouda. Snad se natáhne a usne.“

Denice nebyla na loket od východního obzoru, když Fahad šeptal spoutanému lovci:

„Ani slova, nechceš-li ztratit to, co je ti nejmilejší.“

Po chvíli se na západě ukázala temná skvrna. Vyklubal se z ní velbloud a dva pěšáci. Jeden byl Sanam a druhý neznámý lovec. Sanam vedl velblouda levicí za oprať, kdežto v pravici držel dýku a popoháněl lovce, který měl ruce na zádech svázány.

„Posaďte se, mladíci,“ vyzval Fahad lovce.

„Co s námi zamýšlíte?“

„Propustíme vás.“

„To nečiňte. Zasluhujeme smrt. Vyjeli jsme na lov. Vraceli jsme se s kořistí, vy jste nám ji vzali a nás ulovili. Naše tváře jsou počerněny, naše čest je zničena.“

„Cesty Alláhovy jsou nevyzpytatelné. Jednomu bere, druhému dává. Vám vzal kořist, ale ponechal vám život. My vás o něj nepřipravíme.“

„Neštěstí se na nás přilíplo a nezbavíme se ho po celý život, proto jej zhasněte.“

„Nezhasneme, co Alláh rozsvítil. Zítra vám dopřeje, co vám dnes odpírá. Proč byste naříkali?“

„Nikdo nás nezbaví černé hanby, která pokryla naše tváře.“

„Hanba je ztratit odvahu v neštěstí. Jste junáci, život máte před sebou. Proč byste nepřekonali dnešní nezdar a nepodnikli zítra s větší rozvahou, nač jste se chystali včera?“

„Naše ženy a dívky si nás budou dobírat. Shoříme studem.“

„Kdo jim poví o vašem nezdaru?“

„My sami, jestli se vrátíme bez svých zbraní a snad i bez svých šatů.“

„Vrátíte se ve svých šatech, se svými zbraněmi, na své velbloudici.“

„Div divoucí! Že byste nám vše ponechali?“

„Nevezmeme ani zbla z toho, co je vaše.“

„Kdy nás propustíte?“

„Hned. Vy nám slíbíte, že se nezmíníte o nás a my nehlesneme o vás. Vždyť se neznáme.“

„Šlechetní jste a synové šlechetných rodičů.“

„My jsme z kmene Htejm,“ zahovořil starší lovec. „Naši sousedé námi opovrhují, avšak my známe to, čemu se říká vděčnost. Dovede-li vás Alláh do území našeho kmene a dolehne-li na vás utrpení, požádejte hlasitě o ochranu Matana, sypa Darbova. Přisahám Alláh, že vám přikvapí na pomoc v čele svého příbuzenstva.“

Lovci zmizeli.

„Hodní mladíci. Kéž jim Alláh dopomůže ke kořisti, aby se nevrátili ke svým s holýma rukama. Jak vřele s nimi cítím.“

„Alláh je otec synů Adamových. Jednou dává, podruhé bere. Není pochyby, že jim zítra dá, co jsme jim dne po jeho vůli vzali.“

„Na cestu, Saname, na cestu! Jen abychom se nepotkali s lupiči, kteří by se zhlédli v našem stádečku a vrhli se na nás!“

Černá lávová stěna se ponenáhlu blížila. Před večerem vybídl Fahad svého druha:

.“Zastavme se tady na úpatí lávy a přenocujme. Naše zvířata se napasou, mezi lávou najdeme skrytý nocleh vyspíme se a ráno na cestu. Za noci to nepůjde. Naše zvířata by si polámala nohy a my snad krky.“

Ráno, jak vyjeli na lávovou stěnu, zahlédli na východě temnou skvrnu, druhou, třetí. Bylo jich šest. „Jezdci na velbloudech,“ poznamenal Sanam. „Kdo jsou? Před voj velké nájezdní čety, nebo bojovníci, co pronásledují lupiče? Jsou to přátelé, či nepřátelé?“

„Zastavili se, Fahade. Zpozorovali nás.“

„Jak by ne! Mladé slunce nás ozařuje, vidí nás lépe, než my je. Skrývají se a některý z nich bude pátrat, zda je nás více. Přesvědčí-li se, že jsme jen dva, vrhnou se na nás. Naše ukořistěné velbloudice je přilákají.“

„Kam půjdeme my?“

„Svedeme svá zvířata do rokle vpravo. Její dno je zarostlé bujnou trávou, zvířata nebudou zahálet a nám bude možno se bránit. Skrýší je zde plno.“

Dlouho se nikde nic nepohnulo. Konečně upozornil skřípot kamení Fahada, že se někdo blíží od východu. Nad samým okrajem srázné stěny se ukázala hlava. Naklonila se nad rokli a zmizela.

„Zvěd. Zpozoroval naše zvířata a přivede své druhy,“ zašeptal Fahad. Nemýlil se. Za chvíli nový skřípot, silnější a silnější. U samé skrýše Sanamovy se nahnul prvý bojovník a namířil ručnici do rokle. Vlevo od něho druhý, třetí, šestý.

Všichni opustili svá zvířata, nenechali u nich strážce. Což abych toho využil a jejich velbloudice zajal. Na Sanama se nedostanou leda zpředu. Ručnici má dobrou, nábojů dost, ubrání se jím. Zachrání naše velbloudice, aby je útočníci neodvedli. Jen aby mne nezpozorovali, než se odtud dostanu! toužil Fahad. Pojednou ho zarazil Sanamův výkřik:

„Náčelníku, náčelníku, šejchu! Tvůj bratranec Sanam tě pozdravuje!“

Fahad se obrátil k Sanamovi a viděl, jak odložil svou ručnici, utíká k prvnímu cizinci, náčelníku, objímá ho, líbá a všechny ostatní rovněž.

„Div divoucí, kde ses tu vzal, Saname?“ ptal se náčelník.

„Tesknice mne sem přivedly. Zatoužil jsem po svém příbuzenstvu.“

„Což se ti nelíbí u Anezů? Utiskuje tě tvůj soused a ochránce?“

„Kdo by mne utiskoval! Modré z nebe by mi snesl. Letos v území Anezů vydatně napršelo, mé velbloudice tuční, nic mi neschází, ale zatoužil jsem po příbuzenstvu, tak jsem se vydal k vám.“

„Budiž Alláh pochválen, že jsme se sešli ve zdraví. Pronásleduji lovce, kteří mi odvedli mé čtyři nejlepší velbloudice. Nic podobného se mi nestalo, co jsem na světě. Pastýř spal mezi nimi; nic neviděl, nic neslyšel, strážcové byli tři, seděli a chodili na různých stranách našeho ležení. Buď usnuli, nebo ohluchli. Teprv při východu slunce přiběhl pastýř a celý zděšený breptal, že scházejí moje nejlepší zvířata. Vhoupl jsem se svými kamarády do sedel a hledal stopy ukradených zvířat. Vedly k jihu a byly pěkně vyznačeny; kus cesty k jihu od našeho tábora se spojily se stopami jinými, o málo staršími, a zmizely. Motal? jsme se na jihu bezmála půl dne. Konečně nám nějaký osamělý chodec povídal, že zahlédl na severozápadě od nás pět velbloudů a dva jezdce. To mohli být ti, které jsme hledali, a opravdu byli, jenže jsme se o celý den opozdili a víš, že kdo prchá, je volnější než ten, kdo ho pronásleduje. Prchající se. bere cestou, kterou za nejlepší uzná, pronásledovatel aby měl oči na stopkách; kde je půda kamenitá, aby užíval svého důmyslu a nedal se ošálit. Lovci utíkali s mými zvířaty na západ. Ty přicházíš odtud. Nezahlédl jsi stádo pěti nebo šesti zvířat?“

„Potěš se, náčelníku, radostnou zprávou. Tvé velbloudice jsem viděl.“

„Kde jsi je viděl?“

„Dole v této rokli; jsou pod tebou, na dně tohoto žlíbku.“

„Budiž Alláh pochválen!“ zvolal náčelník a seskakoval z balvanu na balvan nedbaje, že ostré lávové úlomky mu rozdírají nohy. Hladil a pleskal jedno zvíře po druhém.

„Chudinky moje! Trápil jsem se pro vás a vy jste se jistě trápily pro mne. Napasete se, odpočinete si, potěšíte se se svými družkami, jen když vás zase již mám. Kde máš, Saname, kamaráda? Tady vidím jeho zvíře.“

„Tamhle přichází.“

„Vám oběma, mladí mužové, jsem povinen díky.“

„Nikoli nám, nýbrž Alláhovi.“

„Kdo byli ti lovci?“

„Neznáš je a tvé velbloudice ti o nich nepovědí.“

„Jak jste jim kořist vyrvali?“

„Alláh nám tvé velbloudice přivedl a my jsme si je vzali.“

„Rozumím ti, Saname. Nebudu pátrat po tom, co je skryto; ale musím dodat, že ti lovci byli chlapíci. Provedli skutek, na který mohou být hrdi. Dokázali, že jsou rozvážnější než kdokoli z mého tábora. Tady vidím, že vám svou kořist lacino nevydali. Jedna má velbloudice je raněna. Nic si z toho nedělej, to tě jen koule škrábla. Brzo se rána zahojí a budeš veselá, jako jsi bývala.“

Po obědě jel náčelník s Fahadem a Sanamem vzadu a poslouchal, co mu povídali o účelu své cesty. Ani jednou je nepřerušil, na nic se jich neptal. Po hodné chvíli se tázal:

„Míníte jet do Chajbaru?“

„Vede nás tam vrahova stopa.“

„Neradil bych vám, abyste po ní šli až do oázy. Touto dobou tam přijde málo lidí. Každého si všimnou. Vzbudíte zvědavost. Našel-li tam vrah skutečně útulek, bude nyní již varován poslem obchodníka z oázy Ela. Zařídí, co bude v jeho moci, aby si od vás pomohl nebo vás odstranil. Víte, že velikou většinu obyvatelů Chajbaru tvoří černoši. Jsou to potomci otroků, které tam jejich páni usadili, aby pečovali o zahrady. Je mezi nimi divná cháska, která se snadno zhlédne v zlatu, ba i stříbru a nelekne se žádného zločinu. Vrah má stříbro i zlato. Dopustil-li se pro peníze vraždy, odváží se tím nebo oním způsobem i na vás.“

„Co nám radíš, náčelníku?“

„Jeďte s mou družinou rovnou do našeho tábora tři dny cesty východně od Chajbaru a čekejte tam na mne. Sám se vydám se svým černochem na zvědy do oázy. Mám nějakou práci u stařešiny severní osady, sestoupím u něho, otevru oči i uši a zařídím, co mi Alláh vnukne.“

Po východu slunce sjížděl náčelník se svým sluhou do velké oázy Chajbar. Náčelník se zastavil před domem stařešiny severní osady. Popil trochu kávy a vydal se se svým hostitelem do zahrad. Na pokraji západní osady zahlédli čtyři muže, chystající se k odjezdu. Jeden z nich se zadíval upřeně na náčelníka. Náčelníkovi projela hlavou myšlenka, že je to snad jeden z mužů, po kterých Fahad a Sanam pátrají. Všiml si ho trochu bedlivěji, a jak pootevřel ústa, zahlédl, že mu schází levý horní řezák. Mimoděk sklopil zrak na jeho bosé nohy. Levá byla bez malíčku. Pohřížil se do hovoru se stařešinou a minul muže, ale k nim se neobrátil. Až když byli v zahradě, ptal se svého průvodce:

„Kdo jsou ti jezdci, okolo kterých jsme šli?“

„Ten černý se jmenuje Ahmed. Je správcem zahrad šerifa Aliho z Medíny. Dva z těch ostatních k němu přijeli předevčírem nakoupit datle pro nějakého obchodníka z Ely. Třetí se přihnal včera večer se vzkazem, aby pro datle zajeli do Medíny, že jsou tam lacinější. Vypravili se a nyní odjíždějí.“

„Cože je Ahmed doprovází?“

„Jeho pán, šerif Ali, hodlá pěstovat nějaké nové dva druhy datlí. Poutníci mu je přivezli až odněkud z daleka a Ahmed jede pro sazenice. Avšak kdovíco je pravda. V Ahmedovi se nikdo nevyzná.“

Po obědě se náčelník loučil:

„Vyřídil jsem svou věc, cesta je daleká, pastvy málo, proto dovol, hostiteli, abych se vydal se svým člověkem k nám.“

„Pohostinství trvá tři dny a třetinu. Což se ti u nás nelíbí? Něčím jsme tě urazili?“

„Choval ses ke mně jako k rodnému bratru, avšak uznáš sám, že nemám důvod, abych ztrácel čas.“

Fahad a Sanam netrpělivě očekávali náčelníka a hltali každé slovo jeho zprávy.

„Věříš, náčelníku, že se dali skutečně do Medíny?“

„Jsem o tom bezmála přesvědčen. Pochybuji, že by cestou svůj cíl změnili. Vrah je poplašený. Poplašil ho posel z Ely. Strach ho přiměl, že se aspoň zčásti vyznal Ahmedovi. Všichni tři se vynasnaží, aby zachránili své krky a uloupené peníze. Hledají útulek. Rozhodli se pro Medínu a po mém soudu právem.“

„Proč tak usuzuješ?“

„Co bys dělal, Fahade, ty, kdybys byl vrahem?“

„Kéž mne Alláh uchrání od takové kletby!“

„Vím, že by ses nedopustil skutku tak černého.“

„Rozbřeskuje se mi, náčelníku! Vrah a jeho dva druhové, neboť nyní abych počítal i s Ahmedem, se bojí mstitelů. Vědí, že jsou jim na stopě. Ani tábor, ani oáza je nezachrání. Žádný náčelník, žádný poctivec, ba žádný muž jim neposkytuje svou záštitu, byl by ze svého kmene vyobcován. Musí od sebe odvrátit jakoukoli pozornost, aby zmizeli v davu. Nejsnáze se jim to podaří v Medíně. Ahmed je tam známý a jeho dva druhové, jak se zdá, rovněž. Vrátí se k obchodníkovi, u kterého sloužili, nějakým způsobem se vymluví, proč ho opustili, odprosí ho a nastoupí u něho znova. Zapadnou a zaniknou mezi tisíci medínských obyvatelů a desetitisíci poutníků, kteří tudy právě procházejí.“

„Budiž pochválen Alláh, že dal tvému otci syna s hlavou otevřenou, jakou máš, Fahade!“

„Co učiní s uloupenými penězi?“ ptal se Sanam.

„Někde je schovají. Pokud se na věc dívám, myslím, že se Ahmed přičiní, aby dostal stříbro a zlato pod svůj dozor.“

„Zůstanou v Medíně trvale?“

„Kde by zůstali, Saname! V Medíně je kdekdo zná, jejich sousedé a známí vědí o každé částce jejich majetku. Bylo by jim nápadné, kdyby pojednou vydávali více, než přijímají. Vzniklo by podezření a podezření vede k soudu a trestu. Budou v Medíně nějakou dobu, snad půl roku, snad déle, a potom pod nějakou záminkou opustí svou službu.“

„Kam se asi vystěhují?“

„V Arábii nezůstanou. Nejbližší cesta z Medíny do ciziny vede do přístavu Janbo a odtud po lodi do Egypta. V Egyptě nebo někde v severní Africe si něco zakoupí a začnou nový život.“

„To by unikli pomstě.“

„Lidské snad, Alláhově nikoli.“

„Ani naší pomstě neuniknou, Saname. Přísahali jsme Fauzánovi, že nevstoupíme do svých stanů a nedotkneme se svých manželek, pokud si nevyžádáme krve ze srdce vrahova.“

„Pravdu máš, Fahade. Přísahali jsme to a své přísaze dostojíme. Žádný pardál nelpí urputněji na krvavých stopách poraněného zvířete, které pronásleduje, než my na stopě vrahově.“

Sotva se rozednilo, přispěchal náčelník k Fahadovi a šeptal:

„Alláh vám poslal družinu, se kterou pojedete do Medíny. Vyjdi za mnou za stan. Sanam čeká. Povím vám, co byste mohli zařídit.

Před chvílí dorazil do našeho tábora od východu obchodník s máslem. Doprovází dvaašedesát oslů. Každý nese dva měchy rozpuštěného másla. Máslo dodá velkému podnikateli v Medíně. Zmizíte v jeho družině, nikdo si vás v Medíně nevšimne a Alláh vás jistě dovede na vrahovu stopu. Obydlí šerifa Aliho, pána Ahmedova, snadno vypátráte, a budete-li bedlivě pozorovat Ahmeda, zahlédnete i vraha.“

„Co bude s našimi velbloudicemi, náčelníku?“

„Ponecháte je u mne. Buďte bez starosti. Neukřivdím jim a vrátím je buď vám, nebo tomu, koho pošlete. Rovněž bych vám radil, abyste nebrali ručnice a sedlové tlumoky. I své šaty zaměňte. Čím ubožeji budete vypadat, tím snáze vás každý odkopne. Ostatně víte, že člověka nedělají šaty, nýbrž jeho srdce. Kolik máte peněz? Vystačí vám?“

„Mnoho jsme si nevzali, ale málo jsme dosud vydali. Za práci se nestydíme a v Medíně si jistě něco vyděláme. S obchodníkem s máslem nepůjdeme zadarmo.“

„Zajisté že nikoli. Vaši mzdu sám vyjednám.“

„Jak ti vrátíme osly?“

„Pošlete je s mými lidmi. Kdybyste je však potřebovali, ponechte si je. Neukřivdíte mně, právě jako já neukřivdím vám.“

Napozítří putovali Fahad a Sanam v obnošených šatech za oslíky. Krátkými hůlečkami je občas podrbávali.

.Pěkně to postupujeme,“ šeptal Sanam Fahadovi. „Včera jezdci na velbloudech, dnes poháněči oslů.“

„Jen když se přiblížíme k vrahovi a vykonáme povinnost. Nesmíme se štítit žádné práce.“

„Mne neznají a o tobě vědí, že blahobytem neoplýváš. Jako oni nevidí ponížení ve své nynější službě, tak se na nás budou dívat jako na skromné a pracovité muže.“

Na pomezí kmene Htejm se obchodník zastavil a poslal jednoho ze svých k náčelníkovi nejbližšího tábora s prosbou, aby mu dovolil průchod. Posel se vrátil se zprávou, že průchod bude volný, avšak pouze za sto stříbrných penízů.

„Tolik dát nemohu. Oznam náčelníkovi, že dostane třicet, jak je obyčejem.“

Zanedlouho se trousili ze všech stran bojovníci Htejmů. Někteří měli pušky, jiní kopí. Obklíčili obchodníkovu družinu na dostřel a usedli nebo ulehli.

Po chvíli přišel k obchodníkovi náčelník se čtyřmi bojovníky. Všichni měli vojenské karabiny.

„Co je to za pořádek, náčelníku?“ obořil se obchodník. „Víš, že můj pán ujednal s vaším velkým náčelníkem průchodné třiceti stříbrných penízů. Ty najednou požaduješ sto. Hrozí ti trest mého pána a velkého náčelníka.“

„Neukvapuj se, obchodníku. Pozdravili jsme tě, ty jsi náš pozdrav neopětoval. Slušný člověk tak nejedná. Rozvaha tě opustila, a poteče-li krev, nebude to mou vinou.“

„Nemysli si, že jsem sketa. V břichu tohoto revolveru je osm ran.“

„Jenže ani ty, ani kdo z tvé družiny toto místo neopustíte. Mne a mé kamarády moji lidé pochovají; vás ohlodají supi a hyeny.“

„Dosti hrozeb. Jsme přece lidé. Proč bychom se nedomluvili?“

„Jaká domluva, když požaduješ sto penízů, a tolik nemám? Ani kdybych je měl, nevyplatil bych je.“

„Máš, nemáš, to je tvá věc. Velký náčelník vzkázal: Nepropusťte obchodníka s máslem, nevyplatí-li sto stříbrných penízů.“

„Co je to za rozum, když bylo ujednáno třicet?“

„Neskákej mi do řeči! Vzpomeň si na loňský a předloňský rok. Vyplatil jsi po třiceti penízech?“

„Neměl jsem tolik s sebou. Můj pán se zaručil, že dluh vyrovná.“

„Víš, že to neučinil, dokonce se našemu poslu vysmál.“

„Sto penízů nemám. Dám vám, kolik mám a ostatek doplatí můj pán.“

„Pokud nesložíš sto penízů, neopustíš toto místo.“

„Vzkáži svému pánu a on mne zásobí.“

„Jednej, jak za dobré uznáš, avšak slyš rozkaz velkého náčelníka: Nesloží-li obchodník sto penízů, nepusťte jeho, jeho lidi a jeho zvířata ani k vodě, ani k pastvě, ani k otopu a nic jim neprodávejte a nedávejte.“

„Zahyneme hladem a žízní. Přisám Alláh, že si spíše svou pravici useknu, než bych ti dal jediný peníz nad ujednanou sumu.“

Náčelník odešel a obchodník skřípěl zuby. Druhého dne někteří slabší osli hekali žízní. Jejich majitelé doráželi na obchodníka, aby si všiml trpících zvířat.

„Ať trpí! I já trpím. Domluvte se se svými krajany.“

Majitelé oslů vypravili dva zástupce k náčelníkovi.

„Rád bych vám pomohl, z té duše rád, ale uznáte, že nemohu. Právo na peníze za průchod máme. Nevymohu-li je, popudím proti sobě velkého náčelníka a obchodník a jeho medínský pán se mně vysmějí.“

„Víme, že jsi v právu, avšak je nám líto našich zvířat.“

„Proste Alláha, snad se vás ujme.“

K večeru dva nejslabší osli dodělávali. Jejich majitelé naříkali. Tu se jich zželelo Fahadovi, a tak volal co nejvíc nahlas:

„Matane, synu Darbův! Matane, synu Darbův, utištěný volá k tobě o pomoc. Matane, synu Darbův, přispěj utištěnému.“

Třikrát obešel svou družinu a devětkrát volal Matana.

„Co je ti do Matana?“ ptal se ho z daleka náčelník. „Ani nevím, kde táboří. Sotva ti na pomoc přispěchá.“

Časně ráno se dal Fahad na novou obchůzku a hlasem ještě silnějším žádal Matana o pomoc. V pravé poledne se ukázala na severu četa jezdců na velbloudech. Předhonil ji bojovník s vlajícími copy a rukávy a volal z daleka:

„Zde je Matan, syn Darbův. Kdo se dožaduje mé pomoci?“

„Ten, koho jsi vyzval, aby tě o pomoc žádal, až se octne v bídě,“ odpověděl Fahad.

„Poznávám tě po hlase. Pravdu máš, vyzval jsem tě a tvou výzvu vyslyším.“

Obrátil se ke své družině:

„Vy, kdo se vzájemně chráníte! Zde je váš bratr Matan, syn Darbův, a zde je jeho chráněnec.“

Družina odpověděla: „Přisám Alláh, že se ujmeme tvého chráněnce, Matane. Kdo ho utiskuje?“

„Nikdo ho neutiskuje, přisám Alláh, nikdo,“ ozval se náčelník. „Vítám tě, Matane, vítám vás, družino. Pohovoříme si o věci.“

„Moji příbuzní, tady vidíte mého chráněnce a jeho družinu. Obstupte je a skolte každého, kdo by se bez mého rozkazu k nim přiblížil. Ty, můj chráněnce, půjdeš se mnou.“

Seskočil ze sedla a šel s náčelníkem z okruhu bojovníků. Fahad za ním. Co by kamenem dohodil se zastavili a náčelník vysvětlil spor. Nejstarší z příbuzenstva Matanova chvíli uvažoval a pravil:

„Jsi v právu, náčelníku, avšak naší povinností je, ujmout se chráněnce Matanova. Trpí on, trpí jeho zvíře a to připustit nemůžeme. Zavolej sem obchodníka.“

Obchodník přisedl a soptil vztekem.

„Mlč. Nejsi nerozvážný chlapec, jsi dospělý muž,“ napomínal ho stařec. „Přivedl jsi tyto lidi do pasti. Trpí žízní a jejich zvířata zahynou, nedostanou-li se ještě dnes k vodě.“

„Nejsem vinen, že můj pán nedostál své povinnosti a loňský a předloňský dluh nezaplatil.“

„Náš velký náčelník drží tebe. Na tvého pána v Medíně se nedostane. Pro koho kupuješ máslo?“

„Pro svého pána.“

„Za čí peníze?“

„Za jeho.“

„Dobře. Náčelník si vezme zástavou tolik měchů másla, kolika peněz je třeba. Kolik peněz máš?“

„Asi čtyřicet pět. Nejméně deset potřebuji na další cestu.“

„Rozumím ti. Náčelník dostane od tebe třicet pět stříbrných a za pětašedesát si vezme do zástavy máslo. Ty odjedeš, podáš zprávu pánovi, pán ti dá peníze a pošleš je sem. Dokdy myslíš, že zde budou?“

„Nejpozději do desíti dnů.“

„Budiž. Do desíti dnů budeme zadarmo živit majitele oslů, kteří nesou zastavené máslo.“

„Kdo ručí za zastavené máslo?“

„Matan, syn Darbův, obchodníku.“

Náčelník se ozval: „A kdo ručí mně, že dostanu šedesát pět penízů?“

„Matan, syn Darbův.“

„Smlouva je dojednána. Můžeš, obchodníku, se svou družinou odjet.“

Fahad a Matan se k sobě nehlásili.

„Pospěšte si, ať jste zde do desíti dnů.“

„Nestrachuj se, náčelníku. Tak dlouho nenecháme své kamarády v nejistotě.“

Cestou se ptal obchodník Fahada:

„Kde ses setkal s Mátaném?“

„Inu, Alláh svedl naše cesty, prokázali jsme si vzájemně dobré a vyrovnali jsme se.“

Několik Htejmů střežilo obchodníkovu družinu bez mála až na dohled od Medíny. Jak se ukázalo toto hrazené město v široké dolině, směřující od severu k jihu, pokynul obchodník svým lidem, aby se utábořili. Svému černému sluhovi velel:

„Spěchej, seč tvůj osel stačí, abys dojel do města, než budou brány zavřeny. Tento list odevzdej našemu pánu a hleď, abys tady byl s odpovědí, než odjedeme. My s náklady bychom za dne do města nedorazili. V jeho okolí není ani travičky, tady se naše zvířata napasou.“

Ještě rosa ani neobešla a černý posel se vrátil s listem a míškem peněz.

„Pojďte sem,“ zval obchodník zástupce majitelů oslů, kteří zůstali u Htejmů. „Otevřte dlaně. Napočítám vám šedesát pět stříbrných penízů. Vrátíte se s nimi a s mým sluhou k náčelníkovi, odevzdáte mu je a pospíšíte se zastaveným máslem do Medíny.“

„Přisám Alláh, že poctivě vykonáme, co nám ukládáš. Čím rychleji sem přijedeme, tím rychleji se vrátíme k svému příbuzenstvu.“

Sedli na své osly a zamířili rychlým krokem na severovýchod, kdežto obchodník s ostatními lidmi sestupoval na jihozápad k Medíně.

II

ZA VRAHEM DO MEDÍNY

Obchodníkova družina objížděla palmové osady a zahrady, které se táhnou daleko k severu od města. Před jednou uviděli starce s bílým vousem a mladíka asi patnáctiletého. Oba seděli na statných bílých oslech, kteří z bujnosti pohrabávali předníma nohama. Zvíře mladšího se dalo stěží udržet. Vzpínalo krk, ohánělo jím vpravo vlevo a chvilkami mu hrály všechny nohy. Mladík s potěšením pozoroval zvědavé pohledy zvědavé družiny a pokyvoval hlavou k projevům obdivu.

Obchodník uctivě pozdravil. Stařec poděkoval a ptal se:

„Kdo z vás, chasníci, by měl chuť pečovat o naše osly a koně? Potřebuji dva muže. Kdo by chtěl jíst náš chléb? ať se přihlásí u našeho vrátného. Kdo mne nezná nebo neví, kde bydlím, ať se zeptá na dům šerifa Hasana, syna Aunova. Každé dítě mu jej ukáže. Jen si pamatujte, že nehledám muže s dřevěným srdcem, nýbrž s živým, který by cítil s němou tváří.“

Když přešli, slyšel Fahad, jak obchodník šerifa Hasana chválí, Sanam ho poslouchal a pošeptal:

„To by bylo něco pro nás.“

„Jen mlč, kamaráde.“

Máslo zavezli do skladiště obchodníkova pána, jenž jim vyplatil ujednanou mzdu. Všichni pobroukávali nespokojeně, že jim nic nepřidal; vždyť přídavek mzda oslazuje.

„Zdržíte se dlouho, družino?“ ptal se Fahad.

„Co bychom zde dělali? Hned odjedeme. Pastva tu není, pokušení mnoho; utratili bychom to, co jsme vydělali, za darebnosti.“

Vraceli se severní bránou. Když obešli severovýchodní roh zahrad, odevzdal Fahad své zvíře a Sanamovo nějakému kamarádovi s prosbou:

„Odveď je v pořádku náčelníkovi a pověz mu, že se ohlížíme po výdělku.“

Nedali se do severní brány, nýbrž obešli zahrady na východě a zašli hodně k jihu od města. Tam uslyšeli zvuk bubnu a zpěv velkého procesí. Na vyšňořených velbloudicích jeli poutníci do města, aby uctili hrob proroka Muhammada. Doprovázelo je mnoho zvědavců a povalečů. Fahad a Sanam se vmísili mezi ně a dostali se jižní bránou až k mešitě, ve které je hrob Muhammadův a jeho tří nástupců. Nevešli do ní, nýbrž se uchýlili poněkud vpravo a ptali se nějakého prodavače chleba:

„Nepověděl bys nám, kde je dům šerifa Hasana, syna Aunova?“

„Proč bych se nezavděčil. Dejte se touto ulicí, na jejím konci zabočte napravo a zastavte se před vraty, na kterých se leskne těžké žluté klepátko.“

Vrata byla zavřena. Sanam nazdvihl těžké mosazné klepátko, podobné kladívku, třikrát je spustil a třikrát zaduněla ulička hlubokým zvukem. Zarachotil klíč, vrata se pootevřela a vyhlédl z nich mladší silný černoch. „Co byste rádi?“

„Chceme mluvit s šerifem Hasanem.“

„O jaké věci?“

„O koních a oslech.“

„Nejste přece obchodníci s těmito zvířaty?“

„Nejsme, rádi bychom však se stali jejich ošetřovateli.“

„Dva už zde byli po poledni. Oba odešli s prázdnou. Nerad bych obtěžoval svého pána podruhé.“

„Ponechej naši věc Alláhovi a svému pánu a oznam mu, že jsme zde. O jiné tě nežádáme.“

„Přijme-li vás můj hospodář a pán, jistě se skamarádíme. Pojďte za mnou do nádvoří.“

Temnou klikatou chodbou je vrátný zavedl do prostranného nádvoří, proměněného v zahradu. Ústily do něho četné dveře a mnohá zastřená okna. Šerif Hasan seděl pod rozložitým citroníkem, na kterém jasným zlatem zářily zralé plody, zelenaly se uzrávající a mezi nimi se bělaly četné květy, vydechující příjemnou vůni.

„Pokoj Alláhův s tebou, šerife. Kéž spočine požehnání Alláhovo na tvém příbuzném, našem pánu Muhammadovi.“

„Kéž na něm spočine a též na vyznavačích jeho náboženství! Co vás ke mně přivedlo?“

„Ty sám, mocný šerife.“

„Pouze Alláh je mocný. Nejste vy z družiny, která dnes do našeho města dovezla rozpuštěné máslo?“

„Nemýlíš se, šerife.“

„Umíte zacházet s osly a koňmi?“

„Vyrostli jsme s nimi a nejednoho jsme odchovali.“

„Kdo mně o vás může podat zprávu?“

„Náčelník z Atejbů se za nás ochotně zaručí.“

„Znám ho podle jména. Je to šlechetný syn šlechetných rodičů. Přijmu vás na čtrnáct dní na zkoušku a potom se domluvíme. Jak vám říkají?“

„Mně Fahad a tady kamarádovi Sanam.“

„Bylo by mi milé, kdybyste se sami o svou službu rozdělili.“

„Dovolíš-li, šerife, budu ošetřovat tvé osly,“ hlásil se Sanam.

„Dobře, velmi dobře, Saname. Máme jich šest, ale budeš s nimi mít plné ruce práce. Obzvláště na jednoho tě upozorňuji. Můj vnouček Aun mu říká Oheň, Nár. Těší se, jak na něm bude jezdit, jenže mám strach, aby ho neshodil, proto ho hleď vycvičit. A tobě, Fahade, svěřím naše čtyři koně. Nerad o nich mluvím. Proč, dovíš se snad později.“

Zatleskal a z jedněch dveří vyšel mladík, kterého spatřili vedle něho před zahradou.

„Toto je Aun. Hle, Aune, tady Sanam bude pečovat o naše osly a jeho kamarád o koně. Nezavedl bys je do zahrady a neukázal jim naše zvířata?“

„S radostí, dědečku, s velkou radostí. Jen dovol, abych dal Fahadovi a Sanamovi nové šaty.“

„Ani jsem si nevšiml, jak jsou oblečeni. Vystroj je podle svého. Se vším souhlasím.“

„Zajdeme na tržiště. Vyberete si, pomohu vám vybrat.“

Koupil jim jednoduché hotové šaty z pevné látky.

„Dovol mi, Aune, prosbu,“ ozval se Sanam. „Rádi bychom se někde umyli.“

„Zapomněl jsem na to! Hned vás dovedu do lázní. Jsou nyní přeplněné, ale nějaké místečko se pro vás přece najde.“

A pak se opravdu vykoupali a oblékli do nových šatů. Nemohli se na sebe ani vynadívat.

„Teď jste zcela jiní chlapíci, než když jste se hlásili o službu,“ zubil se na ně vrátný.

„Pěkně vám šaty sluší, chasníci,“ pochvaloval šerif Hasan. „Jen si na nich nezakládejte. Alláh se nedívá na šaty, nýbrž na srdce.“

„Naše srdce se nezmění.“

„Věřím vám, chasníci, rád vám věřím. Nyní jděte s Aunem do stáje.“

Před kavárničkou u severní brány sedělo několik hostů. Jeden z nich, starší černoch, vstal a Auna uctivě zdravil. Přitom zvědavě měřil Fahada a Sanama. Oba je napadlo: Není to Ahmed z Chajbaru? Strach však neměli. Neviděl je a ani sám posel, který si je přece u dajdánských domků prohlížel, by je nebyl poznal. Převlečení je úplně změnilo. Vykračovali si hrdě vedle mladého Auna a ten se po nich s potěšením díval.

Potom je sám uvedl do jejich zaměstnání. „Tady máš, Saname, své osly. Díváš se po mně; jsi rád, že jsem přišel, viď, Náre? Hleďte, nesálá z něho oheň? Oči má jako žhavé jiskry, nozdry jako řeřavé uhlí a jak funí! Uvidíš, jak tě ovládnu. Za měsíc budu slavit své šestnácté narozeniny a toho dne se na tobě projedu. Pečuj, Saname, o všechny, avšak o tohoto nejvíce a nedopusť, aby uhasl oheň, který v něm hoří. Čím bujnější, tím větší moje radost. Jen ho nebij. Nemohl bych sednout na zvíře, které se mně poddá ze strachu před holí.“

„Nikdy jsem neuhodil ani zvíře své, ani cizí. Kdo takto jedná, je sketa, a sketou nebudu.“

„Pěkně mluvíš, Saname. Dědeček se potěší, až mu tvá slova zopakuji. Ty, Fahade, se budeš starat o čtyři koně. Je to dědictví po mém otci. Měl je ze všeho majetku nejraději a oni, vlastně tato běloučká klisna, byli příčinou jeho smrti.“ Zamlčel se, zadíval se na ušlechtilá zvířata a po chvilce pokračoval:

„Ze široka z daleka se sešli lidé k dostihům. Hnedka s naším příbuzným byla před otcovou běloučkou, avšak vzdálenosti ubývalo, běloučká se s hnědkou vyrovnávala. Vidím příbuzného, jak ji tepe patama, jak zdvíhá svou ruku a zasazuje jí ránu za ranou bičíkem. Napjala poslední síly, předhonila naši běloučkou, avšak dech jí docházel; nebyla s to, aby vytrvala, a ať ji příbuzný kopal a bil jak chtěl, naše běloučká ji předběhla o dvě hlavy a zvítězila.

‚Nevím, nevím, nezískal-li tvůj otec svým vítězstvím zuřivého nepřítele,“ upozorňoval mne dědeček. ‚Náš příbuzný je hrdý, svou porážku považuje za pohanu a nedej Alláh, aby se pomstil.“

Nechápal jsem dědečkova slova. Radoval jsem se. Jak krátký byl náš jásot! Na projížďce jsme potkali poraženého příbuzného. Tatíček ho pozval, aby se podíval na tuto ryzku, kterou právě koupil. Ze stáje jsme vyšli do zahrady a tamhle pod těmi palmami se to stalo. Můj příbuzný vyslovil podezření, že snad někdo jeho štolbu podplatil, aby hnědce před dostihy něčeho namíchal.

‚Snad nemyslíš mne? Takovou pohanu nesnesu,‘ odpověděl otec.

‚Ode dne porážky nemohu spát, ‚ řekl nato příbuzný a hned tasil dýku, můj otec rovněž. Matka, která byla nablízku, se mezi ně vrhla; rána určená otci ji skolila a druhou ranou klesl otec sám.

Nemyslete o mně, že jsem mluvka. Chtěl jsem vám povědět jen málo o tom, co mě postihlo, ale vzpomínka na to, co jsem přednedávnem prožil, je ještě čerstvá a mně nezbylo, než abych tento obraz popisoval.“

„Co se stalo s tvým příbuzným?“ ptal se Fahad.

„Za zmatku uprchl přes zídku, získal mocné ochránce a dnes dlí jako chráněnec velkého šerifa v Tájifu. Čeká na mstitele. Tím jsem já, Aun.“

Zašel do zahrady a vrátiv se po nějaké době, upozorňoval Fahada: „Projížděj tyto koně denně. Od otcovy smrti nikdo z nás na nich nejezdí. Dědeček je chtěl prodat nebo někomu darovat, avšak já jsem ho prosil, aby mne nezbavoval toho, co bylo mému otci nejmilejší. Nesednu na koně bez jeho souhlasu.

Pověděl jsem vám dost, snad více, než bylo třeba, avšak dříve nebo později byste se byli vše dověděli. Správce zahrady vám pomůže, kdybyste si nevěděli rady.“

„Hned se dáme do práce,“ vybízeli druh druha: „Dnes stáj, zítra zvířata.“

Slunce dávno zapadlo, avšak zářil měsíc a Fahad se Sanamem čistili stáj a ohlávky. Před půlnocí byli jakž takž hotovi a než se ukázala denice, opět pracovali.

„Jste vy nějací dříči. Myslíte, že ztučníte ze dřiny nebo že vás šerif zahrne zlatem?“ dobírali si je pomocníci, mířící ke studnám pro vodu na zalévání.

Nedali na takové řeči. Sotva se trochu oteplilo, drhli osly a koně. Mýdlo našli, vody měli dost, námahy se neštítili.

Šerif Hasan se podivil a jeho vnuk Aun neméně, když uviděli lesknoucí se srst, hřívu a ocas oslů, které jim Sanam před dům dovedl. Sanam jel na Náru a Aun se na něho nemohl vynadívat.

„Nikdy se mi, dědečku, nezdál být takový jako dnes. Hleď, jak mu nohy hrají. Je si vědom své krásy a statnosti. Což, Náre, těšíš se na mne? Nepohazuj hlavou, jako bys o mne nestál.“

„Nevím, nevím, zda se v Nárovi nemýlíš; nějak mu nedůvěřuji.“

„Marné strachy. Sanam ho cvičí a v den svých šestnáctých narozenin ukáži jemu i tobě, kdo je silnější.“

„Jsi plný sebevědomí. Je to dobrá vlastnost, neboť vede k odvaze, avšak pouze tehdy, je-li ve spolku s rozvahou. Sebevědomí samo plodí ukvapenost a ukvapený nikdy nedospěje k cíli.“

„Sám říkáváš, že se člověk učí zkušeností. Dopřej mi příležitosti, abych se učil.“

Před vchodem do zahrady čekal Fahad.

„Dobře že jsi zde, Fahade,“ pochvaloval šerif. „Žádný osel se nesníží, aby s jezdcem vkročil do zahradních dveří. Musíme sestoupit, a ty přivedeš naše zvířata za námi. Zítra po odpolední modlitbě je přivedeš opět před náš dům. Fahad na nás počká na koni před zahradou. Projedeme se trochu po okolí. Na projížďku nezapomínejte.“

„Bez pohybu by zvířata zakrněla i při nejlepším obroku.“

„Souhlasím úplně. Dá Alláh, že se ve vás nezklamu a ubezpečuji vás, že vy se nezklamete v šerifu Hasanovi, synu Aunovu.“

Nazítří ráno dostal správce návštěvu.

„Odkud se bereš, Ahmede? Což jsi opustil svou službu u šerifa Aliho?“

„Neopustil, proč bych ji opouštěl? Pouze jsem změnil místo. Z jeho chajbarského sadu jsem se vrátil do jeho zdejší zahrady.“

„Odkdy jsi v Medíně?“

„Teprv vlastně od včerejška. Můj pán chtěl se mnou promluvit o dvou nových druzích datlových palem, které mu přivezl nějaký poutníky z daleka od jihu. Při řeči jsem ho požádal, zda by mně nedal službu tady.

„Nasytil ses již vyhnanství v Chajbaru?“

„Ba, žil jsem tam jako ve vyhnanství.“

„Tři léta jsi mi tam sloužil, a ačkoli jsem ti ledacos vytkl, přece jen jsi ve službě vyhověl, nevím, proč bys tu nezůstal. Do Chajbaru pošlu mladšího příručího. Ať se vycvičí a zjedná si nějakou zásluhu.“

„Kolikpak sazenic těch nových druhů máte?“

„Dva druhy po dvou sazenicích. Dvě jsme zasadili zde a dvě vzal můj nástupce do Chajbaru. Viděl jsem Auna a šerifa s nějakými mladými sluhy. Co jsou to za lidi?“

„Příslušníci kmene Atejbe.“

„Víš to jistě?“

„Náčelník z kmene Atejbe za ně ručí. Neodvolali by se na něho, kdyby z jeho kmene nepocházeli.“

„Jakýmpak nářečím mluví?“

„Pojď sem, Saname. Pozdrav tady mého kamaráda Áhmeda. Pobyl delší dobu v Chajbaru. Snad ses tam s ním setkal.“

„Málokdy jsem do Chajbaru přišel. Náčelník mne tam neposlal a majetek tam nemám.“

„Jak se jmenuje tvůj náčelník?“

„Znáš jeho jméno, netřeba, abych ti je opakoval.“

„Prodáváš svá slova na vážky.“

„Nárovi povolila podkova na levé přední noze, musím s ním ke kováři.“

„Nechci tě zdržovat. Jdi po své práci.“

„Co říkáš, Ahmede, mluví nářečím Atejbů?“ zeptal se pak správce Ahmeda.

„Přisám Alláh, že mluví. A co ten jeho kamarád?“

„Ten mluví bezmála jako on, jenže je ještě skoupější na slovo než tento Sanam.“

„Nemohl bys mi dát několik sazenic těch rajských jablek, které jsem obdivoval?“

„Jsou ještě slabounké. Za deset až patnáct dní ti je pošlu.“

Brzy nato oznamoval Sanam Fahadovi: „Správce Ahmed, známý a snad i společník vraha, kterého hledáme, byl návštěvou u našeho správce.“

„Potichu, jen potichu, aby nás nikdo neslyšel.“

„Důkladně si mne prohlížel, avšak zdá se, že na mně nenašel nic podezřelého.“ Po čtrnácti dnech si šerif zavolal Fahada a Sanama: „Ujednali jsme, že u mne budete sloužit čtrnáct dní na zkoušku. Dnešním dnem zkouška skončila a vy jste obstáli. Dostanete byt, stravu, veškeré šatstvo a dva stříbrné peníze měsíčně. Přijímáte?“

„Jak bychom nepřijali, šerife, když nám dáváš dvakrát tolik, kolik platí jiní.“

„Ještě přidám, zůstanete-li, jací jste.“

Za nějaký den odevzdal správce Sanamovi balíček rajských sazenic, aby se zastavil před zahradou šerifa Aliho a dal je správci Ahmedovi.

„Kde leží zahrada šerifa Aliho?“ ptal se Sanam, ačkoli to dobře věděl, neboť si ji několikrát s Fahadem obhlížel.

„Při západní straně města. Poznáš ji podle dveří. Pro jistotu se můžeš zeptat. Jazyk budeš mít s sebou.“

Před Aliho zahradou podal Sanam oprať svého osla Fahadovi, jenž toho dne projížděl Bělku a vstoupil tichounce do zahrady. Nadál se, že tam uvidí někoho z těch, koho hledali. Našel Ahmeda s několika pomocníky mezi palmami. Podal mu sazenice, odpověděl na jeho otázky a na chvíli se s ním rozhovořil. Pomocníci se zúčastnili hovoru. Ani jedinému nechyběl levý řezák a malíček u levé nohy.

Asi tedy pouze posel obchodníka z Ely se vrátil. Vrah a jeho druhové ho k tomu měli. Byl by poznal, že vezou peníze a tomu chtěli zabránit. Ale až do Medíny asi nedorazil. To by byl zmizel i Ahmed, jenž o zločinu ví a těší se na svůj podíl z lupu.

„Kde jsou? U Ahmeda přece ne.“

„Ahmed není blázen, aby je u sebe ponechal. Soudím-li správně, střeží kořist. Tu má u sebe. Na lupičích a vrazích mu nezáleží, těch by se nejraději zbavil. Jistě je vypravil buď k jejich bývalému pánu, nebo jim našel práci někde jinde. Vrahové se štítí světla, proto se ukazují na veřejných místech co nejméně. Co je přitahuje, je jejich lup. Chodí-li někam na návštěvu, chodí k Ahmedovi, mají strach, aby s lupem neuprchl. Zločinec nedůvěřuje zločinci. My zachováme trpělivost. Místo máme dobré a jistě se najde příležitost, která nám otevře oči.“

Blížily se Aunovy šestnácté narozeniny. Sanam provádíval Nára nejen po zahradě, nýbrž i po okolí.

„Nevím, nevím, jak se shodnou,“ stěžoval si Fahadovi. „Nár je velice vznětlivý a lekavý. Aun příliš důvěřuje své síle a obratnosti, ale kdyby měl ruku skutečně silnou! Moje je třicetiletá a stěží Nára udrží; cožpak jeho šestnáctiletá.“

„Ani slova šerifovi. Postrašili bychom ho a připravili Auna o projížďku, na kterou se tak těší. Snad všechno dobře dopadne.“

Nár byl klidný jako beránek, když se Aun na něm usazoval. Tančil, hlavou ponatřásal a pozdvihoval dlouhý ohon. Aun byl v desátém nebi. Soudil, že se kdekdo na něho dívá. Byl vzpřímen a oprať taktak že nepustil z levé ruky. Nár neměl udidlo, nýbrž pouhou ohlávku, k níž byla oprať připevněna teninkým řetízkem. Šerif a Sanam jeli pozadu a jeden druhému pokyvoval, jak to pěkně Aunovi sluší.

Přijížděli k zahradě, před níž je Fahad očekával a držel Bělku za uzdu. Nevěděl, zda se nezastaví a nevkročí do zahrady, proto vyčkával šerifových rozkazů. Pojednou se kmitl před ním malý černý chlapec. Hrál si s prakem. Aby teď tak Nára poplašil, napadlo Fahadovi.

„Uteč odtud, chlapče, a hraj si tam dole.“ Chlapec se zarazil, ale přece jen zasáhla křemelka z jeho praku Nára do levého spánku. Osel se zarazil, jako by ucítil kouli. Náhle se vzepjal na zadní nohy, přesunul své těžiště na přední, zamrskal zadníma a opět se vzpřímil, potom předníma nohama zahrabal ve vzduchu. Aunova pravá noha vyklouzla ze třmenu, dostal převahu vlevo a spadl na levou ruku, než stačil ze třmenu vyprostit levou nohu. Nár učinil několik skoků, když jej chytil Fahad oběma rukama za oprať. Stáhl jej k zemi, utrhl oprať od ohlávky, Nár se postavil na zadní nohy, hrábl předními ostrými kopyty do jeho prsou a sedřel mu kůži od klíční kosti skoro až na konec žeber. Nedbaje bolesti, vsunul Fahad palec a ukazováček pravé ruky do nozder splašeného zvířete, stiskl je vší silou a pomáhaje si levou rukou, stáhl hlavu až k zemi, takže Nár klekl na pravé koleno. Sanam vyprostil levou nohu Aunovu ze třmenu a odnášel ho v náručí, kdežto šerif uvolnil Fahadovy ruce z tlamy Nárovy. Osel se dal na zběsilý útěk.

Fahadovi jako by vířila hlavou jedna ohnivá koule za druhou. Jiskry mu skákaly před očima. Z daleka k němu stále zazníval hrom. Pojednou se mu vynořila vrahova představa. Zápasil s ním, když bránil Fauzána. Podléhal, vítězil. Někdo mu pomohl. Vrah utíkal, on za ním. Sklouzl po příkré stráni a valil se střemhlav dolů. Jak ho to bolelo! Úpěnlivě naříkal. Ruka lehčí než prachové peří se dotkla jeho čela. Pootevřel oči a uviděl nad sebou usmívající se tvář hubeného stařičkého černocha.

„Budiž Alláh pochválen. Osmý den na to čekáme, až se probereš. Připravil jsem ti pokrm, který ti jistě zachutná.“ Krmil ho jako matka dítě. „Dost, pro dnešek dost. Teď pěkně spi.“

Zahleděl se mu upřímně do očí, pohladil ho a Fahad usínal. Slunko zářilo, když se probudil. Rozhlédl se kolem sebe, viděl, že leží ve vyzdobené světnici a před ním že sedí šerif a Aun. Nějaká hebounká ruka ho opět hladila. Byl to týž černoch, který ho včera krmil.

Co je s Aunem? Levou ruku má nataženu, jako by byla dřevěná, a hlavu má zavázánu. Chtěl se zeptat, avšak jazyk ho neposlouchal.

„Chlapík jsi, Fahade, ba věru, že jsi chlapík. Přemohl jsi nebezpečí smrti. Nyní jen hodně jez, dobře spi a zakrátko se budeš projíždět na našich koních, jako jsi činil před narozeninami mého Auna. Podívej se, jak se pochroumal. Spadl na levou ruku, zlomil si ji sice, ale zmírnil tím náraz na hlavu. Tu si jen trochu odřel, když ho Nár táhl.“

„Nebýt Fahada, dědečku, neměl bys dnes vnuka.“

„Pravdu máš. Splašený Nár by tě byl pošlapal a uvláčel, nebo by sis byl rozrazil hlavu o kámen. Budiž Alláh pochválen za rozvahu a sílu, kterou Fahada obdařil.

Jenže ty, Fahade, jsi utrpěl bolestnější rány než můj vnuk. Po sedm dní jsi se potácel na můstku vedoucím ze života na smrt. Tvá prsa nejsou ještě v pořádku.“

Za chvíli se ozvaly přede dveřmi cizí kroky. Byl to Sanam. Skokem se octl u svého zraněného druha, klekl na kolena, objímal mu nohy, smál se i plakal:

„Všecko bude dobré, všecko bude dobré, jen když mne neopustíš, pokud nevykonáme, co vykonat máme.“

Tu se Sanam zarazil, avšak přítomní dělali, jako by nebyli nic zaslechli.

Fahad se pozvolna zotavoval. Šerif a Aun zdvojnásobili svou péči o něho a Sanam přicházíval, aby si s ním popovídal.

„Nic, a přece něco. Správce Ahmed poslal svého pomocníka s nějakou věcí k nám. Náš správce nebyl doma. Pomocník čekal a přihlížel, jak jsem čistil koně. Vyptával jsem se ho a dozvěděl jsem se, že Ahmed je přísný, zahrada se uzavírá časně a otvírá, teprve až se slunce ukáže. Nedovoluje svým lidem, aby se toulali. Sám se nerad stýká s lidmi. Zacházívá na návštěvu pouze k své staré tetě, která žije vedle zahrady v malé chatě. Její muž byl voják, padl v nějaké potyčce a Ahmedův pán jí poskytuje chleba z milosti.

Vrtalo mi mozkem, proč se Ahmed stýká pouze s tou svou tetou. Včera při projížďce jsem proto bedlivě prohlížel zeď. Vystupuje poněkud při severním okraji a tvoří kout, do něhož lze nahlédnout pouze od jihozápadu. Mou pozornost upoutal kus vepřovice, která tam ležela. Odkud se v koutě vzala? Odloupla se od vrcholu zdi. Při ní se leskl hluboký zářez, takový bývá u studnic, ze kterých se často čerpá. Napadlo mne: Tudy sjíždívá provaz a bývá hodně zatížen, když se tak hluboko zařezal. Za dne po něm jistě nikdo nevylézá. Ale co se tu děje v noci?“

„Věc je zajímavá, Saname. Snad opět přijdeme na stopu. Jen počkej, za několik dní se k tobě vrátím a šerif nám umožní, abychom v noci onen kout pozorovali.“

Se šerifem Hasanem se Fahad velmi sbližoval. Jak se zdálo, jejich náklonnost byla vzájemná. I šerif rád s Fahadem hovoříval. Po Sanamově odchodu se ho ptal:

„Nechtěl bys promluvit o tom, čím se soužíš?“

Fahad se na něho zahleděl.

„Nediv se mé otázce. Za horečky a ve spánku jsi vyslovil nejedno jméno, které utkvělo v mé paměti. Sanam při prvé návštěvě učinil narážku, která mou domněnku potvrdila. Ulev si a potom si ulevím já.“

Fahad vyložil, co jej a jeho druha do Medíny přivedlo. Šerif pozorně naslouchal.

„Hleďte splnit, co vám Alláh uložil. Mně uložil povinnost podobnou. Vrah mého syna a matky mého vnuka dlí v útulku v Tájifu. Sám velký šerif ho chrání. Vzkázal mně, abych vrahovi odpustil. Já jsem mohl na to říci jen to, že jsem měl syna jediného a vrah mne o něho připravil. Konám, co by byl jistě vykonal můj předek.

Vláda mne ponoukala, abych podal žalobu, že zatkne vraha a potrestá ho.

Jsem Arabž Fahade. Arab jsem byl dřív, než Alláh poslal na tento svět svého apoštola Muhammada. Každá kapka mé arabské krve volá: Oko za oko, zub za zub, krev za krev. Můj vnuk soudí jako jeho děd. Své miláčky jsme pohřbili úplně v soukromí; odmítli jsme každou cizí účast. Vždyť se naše příbuzenstvo rozštěpilo a většina chránila vraha. Nad otevřeným hrobem se mne ptal Aun, kdo je pomstí, řekl jsem mu: Já jsem mstitel. Aun řekl totéž. Dosud jsme se tedy nedomluvili. Nemohu dovolit, aby odešel za vrahem, pokud nezesílí a svou odvahu nepodepře rozvahou. Vrah má ochránce velmi mocné. Co bych si počal, kdyby mně i můj vnouček zahynul? Vidíš, Fahade, i my jsme na cestě, po které se ubíráš i ty se svým kamarádem.“ Hodnou chvíli mlčeli; konečně se ptal Fahad: „Co radíš, šerife?“

„Abyste klidně pátrali. Jsem přesvědčen, že vrah je ve městě a že se s ním Ahmed stýká. Pátrejte; budu vám pomáhat, neboť jsem s Ahmedovým pánem dobře znám, buďte opatrní, aby ptáčci neulítli.“

Zakrátko provázel šerif s Aunem Fahada do zahrady, při odchodu poznamenal:

„Abych nezapomněl, Saname. Dnes večer budeme mít hosty. Byl bych rád, kdybys vypomohl. Fahad za noci dohlédne a ráno se vrátíš.“

„Po tvém rozkazu, šerife,“ odvětil Sanam a hned odešel. Mezi zahradami zmizel a plížil se opatrně ke zdi zahrady šerifa Aliho. Kus od ní se kupilo několik balvanů, které se zřítily z rozpadajícího se pahorku. Zalezl mezi ně a čekal. Slunce zapadlo, mladý měsíc zmizel, hvězdy jasně zářily a nikde se nehnulo nic podezřelého. Čekal zbytečně.

Po několika dnech měl večer opět zdánlivou práci šerifa. Bylo zamračeno, jediná hvězdička nezasvitla. Zaslechl šustot, skřípot. Dvě postavy se blížily k rohu, zahnuly do kouta. Jedna z nich potichu zahoukala jako sova, těch bylo v okolí mnoho. Zahoukala podruhé, pojetí. Něco sjelo po zdi. Provaz, soudil Sanam. Oba muži se po něm vyšplhali; provaz zmizel. Po půlnoci se neznámí vrátili stejnou cestou. Sanam šel zpovzdáli za nimi, směřovali k jihu; zastavili se u poslední zahrady, kde zmizeli, jako by se byli propadli. Po čtyřech se Sanam připlazil na místo, kde se mu neznámí ztratili. Našel tam kanál, jímž vytékala ze zahrady voda do napajedla pro velbloudy.

„Našel jsem, Fahade, stopu.“

„Budiž Alláh pochválen! Jen kdyby byla pravá.“

Radili se se šerifem.

„Opatrně, ať tě, Saname, nikdo nezpozoruje.“

„Za jasných nocí se Ahmed a vrah nescházejí. Temno je chrání a uchrání i mne.“

„V temnotě bývají ti, kdo se dopouštějí černých skutků,“ poznamenal šerif.

„Naší povinností je, abychom vypátrali toho, kdo se dopustil skutku nejčernějšího.“

K večeru se obloha opět zatáhla těžkými mraky.

Sanam se vydal na zvědy a přinesl tutéž zprávu. Neznámí zmizeli v kanálu.

„Čí je to zahrada?“ ptal se šerifa.

„Pokud mohu z tvého popisu soudit, je to ona, o kterou byl nedávno můj rozmařilý soused připraven od nějakého lichvářského obchodníka. V městě má krámek, avšak bydlí s celou rodinou v zahradě. S kým se stýká, kdo u něho slouží, to nevím, přeptám se na to.“

Sanamovi nedalo, aby nevyslídil něco podrobnějšího. Příležitost se mu naskytla téhož dne.

„Nemohl bys, Saname, za projížďky něco vyřídit Ahmedovi,“ ptal se ho šerifův správce.

„Proč bych nemohl? Šerif a Aun ani nezpozorují, když odskočím a Fahad mé zvíře podrží.“

„Ahmed odešel,“ pravil Sanamovi jeho známý pomocník.

„Čekat na něho nebudu. Zastavím se zde zítra,“ odvětil Sanam a pomalu odcházel a všímal si přitom okolí. Pomocník zmizel za několika oranžovými keři a nikdo jiný nablízku nebyl. Sanam zaskočil k Fahadovi a zašeptal:

„Noc bude temná. Zůstanu zde.“

Jako liška se Sanam prosmýkl dveřmi a zmizel za keři. Jak se setmělo, proplížil se až na zadní konec zahrady a ulehl v suchém příkopu nedaleko tetiny chaty. Dlouho se nikde nic nehnulo. Konečně uslyšel známé houknutí sovy; druhé, třetí. Teta vyšla a přehodila provaz uvázaný na vysokém betlovém stromu přes zeď. Jeden muž se po něm vysoukal a za ním druhý. Zachytili se větví stromu, slezli po kmeni, ohnuli se a zmizeli ve dveřích chýše. Černoška odešla a po chvíli se vrátila s Ahmedem; dveře přivřela a usedla před ně. V chatě nebylo okno, Sanam se nemohl k ní přiblížit, nic neslyšel a neviděl, poněvadž ani světélko nerozžali. Byla již půlnoc, když neznámí vyšli a Ahmed jim zašeptal:

„Tož až v den nového měsíce.“

„Teprv za čtrnáct dní se, Ahmede, uvidíme?“ ptal se jeden z neznámých.

„Slyšel jsi. Čím řidší budou vaše návštěvy, tím jistější budeme.“

Mužové se vrátili, jak přišli, Ahmed odešel, jeho teta zmizela a Sanam se opatrně plížil ke dveřím. Ležel, ani nedutal, když ráno pomocník dveře otvíral; sotva poodstoupil, proklouzl jimi a volně si oddechl teprve tehdy, až minul sousední zahradu.

„Do velikého nebezpečí se vydáváš, Saname,“ zahovořil šerif.

„K čemu radíš, šerife?“ ptal se Fahad.

„K opatrnosti a trpělivosti. Noc nového měsíce rozhodně, ovšem zaslechne-li Sanam něco důležitého.“

„Zaslechnu, šerife. Alláh dá, že zaslechnu. Vedle chýše je kůlnička na zahradnické náčiní. Od vlastní chýše je jistě oddělena pouze tenkou zdí z bláta. Natáhnu se za nářadí, vyhloubím v hlíně malý otvor a budu poslouchat.“

Před večerem nového měsíce odskočil Sanam s lichým vzkazem svého správce k Ahmedovi. Ahmed ho vyslechl, dal mu odpověď a když ho Ahmed zavolal, obrátil se k vratům. Když viděl, že je sám, skočil za betlové keře a zůstal v nich, až se úplně setmělo. Potom spěchal opatrně k chýši a ulehl do zavodňovacího příkopu. Teprv až návštěvníci přišli a teta zaběhla pro Ahmeda, vsunul se jako had do kůlničky a vtáhl se za nářadí k samé zdi.

Po hmatu poznal, že je z bláta. Připravil si dýku a vrtal potichounku otvor. Otevřel jej, jak vstoupil do chýše Ahmed, a naslouchal. Mluvili šeptem. Sem tam nějaké slovo dolehlo k jeho sluchu.

„Do Egypta… lepší život… vyčkej příležitosti… náš majetek… v kůlničce dobře uschován.“

„My dva napřed s penězi.“

„Všichni najednou…,“ namítal Ahmed. „Nejlépe s budoucími poutníky…“

„Je nám velmi teskno. Zítra bychom přišli.“

„Co vás sem pořád pudí?“

„Náš majetek.“

„Budiž, přijďte zítra.“

Sanam bezděky vdechoval a do nosu sál prach; dráždil ho i kýchl. Ačkoli si zakryl nos i ústa cípy šátku na hlavu a přitiskl obličej k zemi, přece zvuk dolehl k mluvčím.

„Co to bylo? Neslyšel jsi?“

„Ani se nehýbejte. Obejdu chýši, podívám se do kůlničky,“povídal Ahmed. Po chvilce se vrátil, odcházel a návštěvníci s ním. Zmizeli, jak přišli. Ahmed pošeptal něco tetě. Dvakrát vkročila po jeho odchodu do kůlničky, hmatala rukou kolem dokola, avšak pro nářadí se její prsty nedotkly Sanama. Teprve až uslyšel její chrápání, odvážil se z kůlničky a čekal, kdy budou dveře otevřeny.

Ještě rosa ani neobešla a již byl s Fahadem u šerifa. Šerif chvilku uvažoval.

„Víme, kde jsou peníze. Mohli bychom se jich zmocnit, Ahmedovi se nic nestane a vrazi uprchnou.“

„Nemohla by nám, šerife, pomoci vláda?“

„Co chceš s vládou?“

„Pošle četníky nebo vojáky, vykopou peníze a zabaví je.“

„To by vláda jistě učinila. Co myslíš, že podnikne potom?“

„Obklopí vojskem nebo četníky krajní zahradu na jihu a bude pátrat po muži, kterému schází levý horní řezák a malíček u levé nohy.“

„Víš, že tento muž v krajní zahradě jižní skutečně bývá? Nemůže pracovat v některé sousední? A kdyby tam i býval a vláda ho skutečně zatkla nebo kdyby se jí podařilo vypátrat i jeho druha a spoutat oba, prospěje to vaší věci?“

„Dosvědčíme, že zavraždili našeho chráněnce Fauzána a uloupili jeho peníze.“

„Dokážete, že jsou peníze zabavené u Ahmeda skutečně Fauzánovy? Vždyť jsou peníze jako peníze. Nebude to jejich povinností. Výmluvu vždycky najdou za peníze si najmou obhájce. Znáte náš zákon. Nikdo nemůže být odsouzen z vraždy, nedokáží-li jeho vinu aspoň dva očití svědkové. Kde je máte? Viděli jste vraha, jak topil svou dýku ve Fauzánovi?“

„Neviděli, avšak svou stopu zanechal v jeho krvi.“

„Kolik je tady lidí, kterým schází levý malíček. Stopa oznámená nic, když jste nezastihli toho, kdo ji zanechal, při činu. Jsem přesvědčen, že máte pravdu, že muž, kterého pronásledujete, je vrah, avšak před soudem to nedokážete a žádný soudce nález trestu smrti nepronese. Vaší povinností je, abyste smyli krev Fauzánovu krví vrahovou. Jděte cestou, kterou se ubírali naši předkové a nedbejte vlády. Dnes, Saname, na zvědy nechoď. Není toho třeba. Zajdu k Ahmedovu pánu a zítra zabavíme uloupené peníze.“ Nazítří ráno navštívil Sanam svého známého pomocníka. „Nebyl náš správce Ahmed včera u vás?“ ptal se pomocník Sanama.

„Přede dvěma nedělemi byl u nás naposledy. Včera jsem Ahmeda ani okem nespatřil.“

„Divná věc, prapodivná věc. Od včerejšího rána hledáme Ahmeda. Pán o něm nic neví a ani my se nemůžeme ničeho dopátrat. Poslední zprávu máme od majitele kavárničky na cestě do Janboa; prý se mu zdá, že ho zahlédl s několika kupci, ale jistě že to neví. Dnes ráno, sotva jsem dveře otevřel, vběhli do zahrady dva neznámí mužovo. Starší se ptá bez pozdravu po Ahmedovi, kdy bude asi doma, kdy odjel, kam odjel; tvrdil, že je jeho příbuzný, a když chtěli mít jistotu, zavedli jsme je k Ahmedově tetě.

Po hodné chvíli vyšli, vlastně vyběhli a uháněli ze zahrady, jako by pod nimi upalovalo. Co odešli, není mně volno. Není divu, tomu co mluvil, scházel levý horní řezák a takový člověk přináší leda neštěstí. Převrátil jsem sice kámen, avšak nevím, zda jsem se neopozdil.“

Levý horní řezák mu scházel, uvažoval Sanam. Nebyl to vrah se svým soudruhem? Přišel včera asi na návštěvu, teta nespustila provaz, vrah dostal strach, aby ho Ahmed nepřelstil, proto takový spěch hned časně ráno. Ptáček uletěl i s lupem. Dareba podvedl dareby. Honem k Fahaovi a šerifovi!

„Snad jsou peníze v kůlničce ještě zakopány,“ mínil Ahad.

„Přesvědčím se hned. Zajdu tam s Alim,“ rozhodl šerif.

V pravém zadním koutě kůlničky byla půda rozkopána, Ali zavolal tetu. Byla nějaká skleslá a šat na prsou měla krvácený. „Co se ti stalo?“

„Klopýtla jsem, narazila na nějaký stonek a zarazila sem si jej mezi žebra. Způsobila jsem si bolestivou ránu.“

„Včera jste tady kopali. Proč?“

„Dikobraz si zde vyhloubil hnízdo, tak Ahmed povídá, by nám rozrýpal celou zeď, a proto ho zahubíme.“

„Kam jste ho zahodili?“

„Nevím, urozený pane náš. Ahmed sám ho odnesl.“

Šerif Hasan nakoukl do světničky a podíval se na maličký otvor, který vedl do kůlničky. Hned se mu rozbřesklo. Kýchnutí Sanamovo postrašilo Ahmeda. Ráno přišel znova na prohlídku. Nalezl čerstvý otvor, pod ním hromádku prachu a v suché půdě kůlničky snad i stopy, přesvědčil se, že je v noci někdo poslouchal. Ani neuvažoval, kdo by to byl, vykopal peníze, ukryl je v opasku a v sedlovém tlumoku a hleděl uniknout. Kupci, vracející se do Janboa, se mu znamenitě hodili. Najde-li v Janbou loď, sedne na ni a zmizí bůhvíkam. Bylo nutno, aby Fahad a Sanam spěchali za ním. Jistě je předešel vrah se svým druhem. Šerif naprosto nepochyboval, že se vrah dověděl, kam Ahmed zamířil. Řekl to své důvěrnici, staré tetě. Nechtěla prozradit pravdu, avšak vrah jí nasadil dýku na prsa, tlačil ji hlouběji a hlouběji a ona, aby unikla smrti, pověděla, kam se její synovec dal. Proto je ztrápená a proto má šat na prsou zakrvavený.

„Nyní domů, honem domů. Chystejte se k odjezdu!“ vybízel šerif Fahada a Sanama.

„Na čem?“

Vtom vstoupil do nádvoří starý černoch, šerifův důvěrník, a oznamoval: „Lidé, kteří pasou tvé ovce a kozy, právě přivezli vlnu a kozí srst.“

„Na kolika zvířatech?“

„Na šesti velbloudech.“

„Budiž Alláh pochválen! Vyber tři nejstatnější, vezmi naše tlumoky a připrav se s mými přáteli na cestu. Dáte se do Janboa a odtud dál, jak se ještě uvidí. Všude na pobřeží tě znají, budeš svým druhům ochráncem a rádcem.“

„Tvou vůli, šerife, jsem plnil odmalička. Budu ji plnit až do dne, kdy z tohoto světa odejdu.“

„Mzdu vám vyplatím a ještě přidám. Vojenské ručnice a náboje vám vydá můj sluha. Nebudeme se loučit. Jistotně se sejdeme, pravda, Aune?“

„Zajisté. Na cestě, na kterou se chystám, mne Fahad doprovodí.“

„Je-li to vůle Alláhova, doprovodím tě, Aune.“

III

K RUDÉMU MOŘI

Slunce se sklánělo za temné vrchy uzavírající Medínu na západě, když Fahad a Sanam vyjížděli s šerifovým černým rádcem ze západních zahrad.

„Pojedeme celou noc. Cestu známe a máme naspěch. Tímto časem odjíždí z Janboa loď, jenže nevím, který den. Někdy si přispíší, někdy se opozdí. Když nenajde náklad, odpluje hned.“

Před východem slunce radil rádce: „Budeme potřebovat svoje síly a síly svých zvířat i zítra a pozítří. Odpočineme si za chladu i my i zvířata.“

Jak slunce vyšlo, byli opět v sedle a zanedlouho se na chvilku zastavili před maličkým zájezdním hostincem. Majitel je vítal a zval, aby u něho pobyli.

„Jen číšku kávy vypijeme. Máme naspěch.“

„Divná věc. Všichni máte naspěch. Předevčírem tudy jela družina obchodníků na mezcích a ani se u mne nezastavila. Včera tu nebyl nikdo. Dnes jsem pohostil číškou kávy dva muže na najatých oslech a jejich majitele. Z čeho mám živit sebe a svou rodinu, když mně nedopřeješ výdělku ani ty, rádce urozeného šerifa Hasana.“

„Jindy, jindy, kamaráde, ti výdělku dopřejeme. Dnes bychom rádi, ale přece jen nemůžeme.“

Sotva byli z doslechu hostinského, poznamenal Sanam:

„Hlavu dám za to, že je to vrah a jeho druh. Bojí se, že jim Ahmed ujede s penězi.“

A po chvíli upozorňoval rádce: „Nejsou to před námi tamhle na stráni lidé, za kterými jedete?“

„Přisám Alláh, ty máš oči jako sup. Jsou to oni. Zastavili se. Pozorují nás. Popohánějí svá zvířata. Hledí ujet. Víte co, kamarádi, rozdělíme se. Já vpravo, ty, Saname, vlevo a ty, rádce, zůstaneš vzadu. Zaskočíme je a neuniknou nám.“

Pronásledovaní vystoupili na stráň a záměr pronásledovatelů pochopili, znovu pobídli svá zvířata k cvalu. Vzdálenost se krátila. Poznali, že na oslech neuniknou. Seskočili a dva prchali, jeden vlevo, druhý vpravo, kdežto třetí zůstal na cestě, poháněje volné osly.

„Darebáci,“ zlobil se Fahad. „Na velbloudech do těchto rozrytých skal nemůžeme.“ Pokynuv Sanamovi vrátil se k rádci.

„Slezme, Fahade, rovněž, a pěšky za nimi.“

„Neukvapujte se. Víte, že spěchají do Janboa. Nechytnete-li je cestou, neujdou vám tam,“ ale to už Fahad utíkal vpravo, Sanam vlevo. Fahad se vrátil po poledni.

„Našel jsem stopu, ale ztratila se mi na hladkých skálách, a ať jsem hledal jak hledal, neukázala se mi. Kde je Sanam?“

„Dlouho se nevrací, jistě přinese nějakou zprávu.“

„Kéž by zastihl vraha!“

Odpoledne se přihnal Sanam celý upachtěný: „Ten mi dal! Avšak Alláh pomůže, že z pasti, do které sám vlezl, neunikne. Byl jsem mu v patách, mohl jsem ho zastřelit, chystal jsem však na něho dýku. Když jsem již již myslil, že je můj, vyšplhal se na skalní stěnu a skákal po ní jako kozorožec k trhlině dvacet loktů vysoko. V ní se skryl. Když mne nepustíš k sobě, nepustím tě ven, povídal jsem si. Čekal jsem. Po hodné chvíli povystrčil vrah hlavu. Má koule pleskla nad ni. Věděl, kde ležím, ale nemohl po mně střelit, já jsem ho měl na mušce. Bylo nutno, abych vám podal zprávu, proto jsem podepřel svou ručnici, jako bych na něho mířil, svým šátkem na hlavu jsem omotal kámen a tato maškara mu jistě dosud nahání strach. Se mnou,

Fahade, se mnou. Ty budeš na něho mířit, zatímco já se vypravím pro jeho krev.“

„Nevím, nevím, zda se dal vrah skutečně napálit,“ pochyboval rádce – a právem. Když pod rozsedlinu přišli, byla ručnice tatam a šátek prostřelen.

„Dareba! Měl více odvahy, než já rozmyslu. Střelil po mně, viděl, že se nehýbu, slezl a s mou ručnicí unikl. Dostal jsem za vyučenou. Škoda ručnice!“

„V Janbou si koupíme jinou. Nyní k rádci a na cestu.“

Dychtivě pátrali po moři, nestojí-li před přístavem nějaká loď nebo zda tam nepřijíždí. Nikde neuviděli ani kouř, ani plachty.

„Kéž Alláh nedopustí, aby nám vrahové unikli!“

V Janbou sestoupili v zájezdním hostinci u přístavu.

„Kam bys rád, rádce šerifa Hasana?“ dotazoval se hostinský, když pojedli.

„Tam, kam mne můj pán poslal. Kdy odjede loď?“

„Za tři neděle, možná za čtyři. Víš, že touto dobou veškeren obchod odpočívá, poutníci nejezdí, co by zde lodi dělaly?“

„Kdy odjela poslední?“

„Měla odjet dnes ráno, avšak vytáhla kotvy již před čtyřmi dny.“

„Proč tak spěšně?“

„Plula od jihu. Nikde mnoho zásob nenašla, pospíšila si a odtud se vypravila k severu. Máte dobrá zvířata. Napnou-li sílu, dostihnete ji snad v některém severním přístavu.“

„Je tři dni před námi. Sotva bychom ji dohonili.“

„Víš, rádce, že se vyhýbá pobřežním útesům a odbočuje na širé moře; tam vytrvá, hrozí-li bouře; nemá čas přesně stanovený. K přístavům se pustí pouze za dne, je-li moře klidné. Máte-li naspěch, dejte se k severu a snad vám Alláh otevře cestu na loď.“

„Jsou zde nějací cestující?“

„Pokud vím, není tu nikdo. Předevčírem se u mne ubytoval nějaký cizinec. Přijel z Medíny s několika zdejšími obchodníky. Říkali mu Ahmed a povídali, že ho jeho pán, šerif Ali, vypravil do Egypta. Zlobil se, ba zuřil, že mu loď ujela. Včera večer se před mým hostincem zastavili tři lidé na oslech. Dva byli pocestní, třetí majitel oslů. Je tady ještě. Hledá nějakou společnost do Medíny, aby si něco vydělal.“

„Kam chtějí, koho přivezl?“

„Věru, že nevím. Ptali se po Ahmedovi, a když jsem jé k němu uvedl, zavřeli se s ním, dlouho rokovali a dnes časně ráno ujeli k severu.“

„Sami, nebo s Ahmedem?“

„Společně. Ahmed koupil tři nejlepší mezky, kteří zde byli. Mnoho nesmlouval. Když jsem mu povídal že je přeplatil, vymlouval se, že jeho poslání kvapí a jeho pán, že škodu ani nepocítí. Myslil, že přece jen loď dohoní a do Egypta dojede.“

„Poraď, hostinský, kde bychom koupili dobrou vojenskou ručnici.“

„Sám vám ji prodám.“ Přinesl Sanamovu karabinu. „Od koho ji máš?“

„Nač bych zapíral? Dnes ráno jsem ji koupil od jednoho mužů, kteří s Ahmedem tak rychle odjeli. Vezmi si ji, rádče šerifa Hasana, prodám ji bez výdělku.“

„Nenadál jsem se, karabinko moje, že se s tebou tak rychle shledám. Podruhé tě neopustím,“ šeptal Sanam. „Chasníci, doveďte naše zvířata.“

„Kam tak rychle?“

„Teď se podle tvé rady pustíme k severu. Snad se loď přece jen někde pozdrží a my vykonáme, co vykonat máme.“

Za noci nejeli. Cesta byla špatná a obávali se, aby Ahmeda a jeho druhy neminuli. Před večerem následujícího dne upozornil rádce na široké údolí, vystupující na východě, tamže je pastvy hojně. „Naše zvířata se nasytí, my si odpočineme.“

„Nemohli bychom se vykoupat?“ ptal se Fahad. „Proč byste nemohli? Pobudu u velbloudic a vy jděte o moře; ale pozor na žraloky!“

„Neumíme plavat. Zůstaneme, kde nám nebezpečí nehrozí.“

„Mají to lidé pohodlí na tomto mořském pobřeží, Fahade. Kdy my se dostaneme ke koupeli, a oni se mohou koupat každý den.“ Slyšel jsi rádce, že i jim hrozí nebezpečí. Proč jen se na nás ty ryby tak hrnou? Pleskají se kolem nás. Hle, až na souši některá vyskakuje. Vidíš tamhle ten pruh pěnící se vody? Co ji to čeří? Je to žralok! Uchraň nás Alláh od zlého!“

Skokem byli z vody a pozorovali žraloka, jak se míhá vpravo, vlevo a dokola kousek od pevniny.

„Věru, že bych neměl chuť koupat se podruhé. Ten dravec by zatočil s desíti našimi pardály.“

Krátce po poledni zabočili z cesty do kotliny uzavřené příkrými stěnami.

„Jeden z nás si lehne tamhle za tu skálu a bude dbát, aby se do kotliny nedostal nikdo cizí.“

„Půjdu na stráž, rádce,“ hlásil se Fahad.

„Běž, my přichystáme snídani.“

Sotva Fahad ulehl za balvan, uslyšel křupot. Několik zvířat se přibližuje od severu. Velbloudi to nejsou; snad mezci nebo osli. Koně v této výhni nejsou. Nemýlil se. Pod ním se ukázalo pět mužů na oslech. Kdo jsou? Klidní pocestní, nebo zloději? Aby varoval své druhy, zvolal silným hlasem:

„Slyšte, jezdcové na oslech! Bojíte-li se Alláha, pojďte k nám. Posloucháte-li ďábla, pryč odtud.“

„Budiž Alláh pochválen,“ odvětil prvý z cizinců. „Svedl nás se svými ctiteli.“

„Pokoj Alláhův s vámi!“

„Jeho pokoj a požehnání kéž spočine na tobě a na tvé družině!“

Rádce a Sanam vystoupili z kotliny. Jak je vůdce příchozích spatřil, zvolal radostně:

„I vždyť je to rádce šerifa Hasana. To jsme se octli, kamarádi, mezi dobrými lidmi. Pomohou nám v naší bídě.“

„Kde se tu bereš, náčelníku? Co mluvíš o bídě?“

„Alláh mne sem dovedl. Pronásleduji zločince.“

„Čeho se dopustili?“

„Činu nejčernějšího. Mou dvanáctiletou dcerušku uloupili.“

„Kam se s ní poděli?“

„Na moře. Vystoupíš-li tamhle na tu skálu a zadíváš se k severu, uvidíš bílou plachtu jejich lodi.“

„Kdy ti ji vzali?“

„Včera před polednem. Dcerka si hrála s kamarádkami u moře. Brodily se ve vodě. Krátce předtím přistála u našeho břehu neznámá plachetnice. Dva ze tří mužů, kteří na ní byli, vyskočili, chopili se dítěte, zanesli je na loď, odrazili od břehu, a jak byli z dostřelu, vrhli kotvu a čekali až vítr zesílí. Touto dobou nebývá dopoledne skoro žádný vítr; teprv po poledni zesiluje vítr severní. Ten chtěli do svých placet zachytit. Nemohli jsme k nim. Stříleli jsme na ně. Smáli se nám. Nářek mé dcerky k nám doléhal. Jak se plachta nadmula severním větrem, unikla loď k jihu.

‚Za nimi, za nimi,‘ volal jsem jako smyslů zbavený.

Chtěl jsem za nimi, ale na čem? Naši velbloudi jsou vysoko v horách, koně nemáme. Jen těchto pět oslů jsem našel v našem maličkém táboře. Uhnali jsme je, abychom lupiče stihli na jejich večerním tábořišti. Marná námaha. Cesta nevede po samém pobřeží; mnohdy obchází výspy vysoko a daleko od moře. Abychom lupiče neminuli, nejeli jsme v noci, ale utábořili jsme se, jak slunce zapadlo. Teprv dnes ráno jsme si prohlédli místo, na kterém oni přenocovali. Dcerka tam nechala pro mne útržek ze svých šatů. Pomozte mi! Vaši velbloudi jsou silní; dohoní, ba předhoní loď. Vždyť musí chtěj nechtěj s večerem na břeh, aby se neroztříštila o úskalí.“

„Nezabočí k africkému břehu?“

„Jistě ne. Lupiči vědí, že tam jsou bystřejší hlídky než na našem, to pobřeží střeží anglické lodi a těm se otrokáři vyhýbají.“

„Rádi bychom ti pomohli, ale…“

„Žádné ale. Zapřísahám vás! Lupiče snadno přelstíte a dcerku mi vysvobodíte. Cíl, který vám ukazuji, se líbí Alláhovi. Odmění vás, zamíříte-li k němu.“

„Nevím, nevím, náčelníku; vždyť nám Alláh náš cíl ukázal a my k němu spěcháme po stopě černého činu.“

„Nepronásledujete tři muže na mezcích, se kterými jsme se setkali?“

„Kdy jste je viděli?“

„Dnes, než jsme opustili své tábořiště. Skryli jsme svá zvířata a sebe v nějakém úžlabí. Ráno, právě když jsme se chystali k odjezdu, zaslechli jsme hluk a brzo potom jak se hádali o peníze. Když nás zpozorovali, zastavili se a přichystali ručnice k ráně. Řekl jsem si: Nechci nic, co je jejich a oni jistě nechtějí nic mého. Prosil jsem je o pomoc, o to, aby nám půjčili své mezky. Rád bych vyprostil dcerušku, kterou mi včera ukradli. A oni na to:

‚Vás je pět, my jsme tři. Kdovíco zamýšlíte. Zůstaňte, kde jste, a my pojedeme svou cestou.‘

Popohnali svá zvířata a zmizeli do ranního šera.“

„Hle, náčelníku, vyhovím ti, vyhovíš-li ty nám. Zůstaňte v patách těm darebům, abyste nám mohli podat zprávu, kde se s nimi setkáme. Vy k severu, my k jihu! My budeme ujíždět co nejrychleji. Je nutno, abychom si hodně najeli. Loď hnaná severním větrem urazí dalekou cestu. Teprv až se slunce bude sklánět k západu, zmírní rychlost a zabočí k břehu, aby si vyhlédli vhodný nocleh. Noční době nevěří, poněvadž často vítr vzroste v bouři.“

V půli odpoledne upozorňoval rádce: „Dohánějí nás, ale zanedlouho stáhnou plachtu a zabočí.“

Brzo se ukázalo, že se nemýlil. Plachta se blížila k pobřeží, rychlost ustávala.

„Nyní obyčejným krokem, abychom nevzbudili podezření lodníků. Utáboříme se buď před nimi, nebo za nimi, podle toho, jakou rychlost zachovají.“

Po chvíli prohodil rádce: „Hlavu za to dám, nesměřují-li k tomuto poloostrovu. Složte naše zavazadla, zaveďte velbloudice na pastvu a rozdělejte oheň. Vystoupím na tuto výšinku a podívám se po námořnících.“

Žlutý sluneční kotouč se právě dotkl afrického horstva, když se rádce vrátil se zprávou:

„Svinuli plachtu a chystají si večeři. Nyní by se mohl jeden z vás na ně podívat. Zašel bych k nim sám, ale jsem všude známý a nerad bych na sebe upozornil.“

„Podivám se na naše sousedy,“ nabízel se Fahad.

Lodice byla povytažena na jižní stranu nízkého poloostrova, podobného hrušce. To jistě, aby ji chránili od silnějších nárazů severních vln, soudil Fahad. Oheň plápolal na úzkém krku spojujícím poloostrov s pevninou. Dva mužové seděli při ohništi, třetí s černým vousem stál u lodice. Měli červené čepice, krátké nazelenalé kazajky a široké modré kalhoty pod kolena. Byli bosi. Děvče nikde nebylo. Leží asi svázané v lodici. Těš se, dítě. Brzo uvidíš tatínka i maminku.

„Pokoj Alláhův s vámi, družino,“ pozdravil Fahad. Odpověď nedostal. Vousáč k němu pospíšil a ostře se ptal:

„Co zde hledáš?“

„Tvé dobré, sousede.“

„Co jsme za sousedy? Jsi z těch tří jezdců na velbloudech?“

„Pravdu máš, sousede.“

„Kde jste se utábořili?“

„Nedaleko odtud k jihu.“

„Proč jsi sem přišel?“

„Kamarádi mne poslali: Podívej se, co je to za lidi. Přišel jsem vás navštívit; pozdravil jsem a vy jste můj pozdrav neopětovali.“

„Nepozdravujeme, koho neznáme. Táhni svou cestou.“

„Přisám Alláh, nic jsem vám nevzal, ani váš pozdrav si neodnesu.“

„Jak to vypadá u našich sousedů?“ ptal se rádce, když se Fahad vrátil.

„Jak jsi pravil, utábořili se u onoho nízkého vejčitého poloostrůvku. Lodici mají při jižní straně, ohniště na samém krku.“

„Dobře vybrali a práci nám znesnadnili, poněvadž k nim můžeme pouze při ohništi a tam jistě ulehnou.“

Rádce a jeho druhové večeřeli, když zaslechli skřípot kaménků. Vousáč se k nim blížil.

„Vyslali jste svého kamaráda na zvědy. Opětuji vaši výzvu. Jak vy nám, tak my vám.“

„Nepozdravils, ale my tě zveme k večeři.“

„Nestojíme o vás ani o vaši večeři. Přišel jsem vám oznámit: Zahlédneme-li někoho z vás na dostřel od svého tábořiště, pozdravíme ho koulí. Takovým pozdravem se jistě spokojíte.“

„Nedůvěřují nám. Budou na stráži. Počkáme s návštěvou až po půlnoci. Vezmeme si dýky a revolvery a půjdeme tak, aby ani jediný kamínek nezaskřípěl. U moře je každý zvuk zřetelnější než v poušti.“

Když se přiblížili k tábořišti, viděli, že dva leží u ohně a třetí hlídá kořist.

„Je nutno, abych ho od dítěte vzdálil. Snadno by je mohl zabít. Vy dva, kamarádi, si vezměte na starost ty spící námořníky a já bdícího vousáče.“

„Budiž po tvém, Fahade.“

„S čím na ně, rádce?“

„Kámen stačí! Každý pleskneme svého po spánku a přejde mu paměť na hodnou chvíli.“

„Buď opatrný, Fahade.“

„Nemějte starost.“ Fahad vzal oblázek, spustil jej na klidnou hladinu – a ten zvuk upoutal vousáčovu pozornost. Vzpřímil se. Druhý kamének pleskl do moře. Vousáč zamířil na severní stranu. Třetí kamének. Skokem spěchal námořník k východu, odkud plesknutí zaznělo. Revolver se zaleskl v jeho pravici. Fahad vyskočil jako dravec, vousáčův revolver zahřměl, leč koule nezasáhla Fahada, a ten skokem dohonil odpůrce. Vousáč prchal k lodici. Aby tak střelil po dcerušce! napadlo Fahada; než domyslil, rozlehla se nová rána, avšak koule se zaryla před lodicí.

Špatně jsi mířil. Nadběhnu ti. Vousáč se obrátil po svém pronásledovateli; vtom zašlehl oheň z revolveru Fahadova, námořník zaúpěl, upustil revolver a jak se shýbl, aby ho zdvihl levicí, vrazil do něho Fahad, že se převrátil naznak. Rádce a Sanam se ho chopili, Fahad doběhl k lodici, vzal dcerušku do náručí a utíkal s ní k východu.

„Raduj se, dítě. Tvého tatínka jsem viděl včera před polednem. Pozdravuje tě a těší se na tebe.“

„Jistě mluvíš pravdu; vždyť nejsi z těch, kdo mne tatíčkovi a matičce ukradli. Kdy mne k nim zavedeš?“

„Nezavedu, ale zavezu na velbloudech.“

„Kde je máš?“

„Hned je uvidíš.“

Dívka radosti a vysílením jako by omdlévala. Zaměstnám ji, pomyslil si Fahad. „Umíš sedlat velbloudy?“

„Jak bych neuměla, sama pomáhám tatíčkovi, když je sedlá.“

„Tady jsou naši velbloudi. Přitáhnu jejich sedla, ty odpoutej jejich přední nohy a nos mně zavazadla. Vidíš, jak nám práce ubíhá. Již jsme hotovi. V sedle se nebojíš?“

„Ani v sedle, ani za sedlem. Za sedlem sedávám raději, obzvláště jedu-li s tatínkem. Držím se ho a pěkně si vykládáme.“

„Dobře, sedneš si za mne a budeme si povídat.“

Po Fahadově odchodu rádce se Sanamem prohlédli majetek darebáků.

Peníze, ručnice, revolvery, dýky a náboje jim vezmeme. Budou odměnou náčelníkovi a celé jeho rodině za utrpení, jaké jim způsobili tito lotři únosem jejich dítěte. Vousáč sténá. Fahad mu roztříštil pravici v zápěstí. Dobře mu tak. Byl to jistě on, kdo spískal lotrovinu s dceruškou. Jeho druhové se ještě neprobírají z mrákot. Přetvařují se. Slíbím každému pořádný kopanec, hned se proberou. Slyšeli jste, lotři? Vzhůru a hajdy na lodici! Odrazte od břehu a na moře! Jak se náš kamarád sem vrátí s velbloudy, pozdravíme vás svými zbraněmi. Za darebáctví, které jste provedli, byste zasloužili smrt. My vás soudit nebudeme. Trestu stejně neujdete. Pryč odtud!“

Vousáč ležel a sténal, jeho druhové však usilovné pracovali, aby lodici dostali od břehu.

Rádce a Sanam se pak vydali za Fahadem a dítětem.

„Jsi hodná, že snášíš utrpení bez nářků.“

„Proč bych naříkala, když jste mne osvobodili od zlého.“

Jeli až do východu slunce.

„Dopřejeme chvilku pastvy svým zvířatům a sami posnídáme.“

„Nasbírám vám palivo, zanítím oheň a uchystáme snídani. Jen vyndejte zásoby.“

„Hle, hospodyňka!“

„Jak bych nebyla? Vždyť maminka postonává a tatínek říká, že mu nikdo tak chutně neuvaří jako já.“

Následujícího rána zahlédli před sebou dva jezdce na oslech.

„Není to náčelník s nějakým svým druhem?“ ptal se rádce.

„Že by to byl tatínek? Půjč mi, Fahade, svůj šátek s hlavy. Zatočím jím, aby tatínek věděl, že se vracím.“

„Nač bys to dělala ty? Jsem delší, omotám šátek okolo hlavně své ručnice a tatínek jej spíše uvidí.“

Náčelník postřehl toto radostné znamení a opětoval je. Popohnal svého osla, po chvíli se z něho svezl a uháněl, co mu nohy stačily. Než se Fahad nadál, byla dceruška dole a pelášila k tatínkovi. Objali se, líbali a náčelník objímal zachránce své dcerky jednoho po druhém a děkoval jim za dobro, které mu prokázali.

„Čím se vám odměním? Jakou odplatu vám dám?“ opakoval neustále.

„Odměnu i odplatu ponechej Alláhovi.“

„Spěchal jsem k vám se zprávou o těch, které pronásledujete. Ubylo jich. Jeden odešel.“

„Kdy a kde?“

„Ukáži vám tratoliště krve.“

„Mrtvolu jsi nenašel?“

„Moře pochovalo zavražděného.“

„Do moře vhodili svého druha?“

„Vhodili, avšak jeho mezka si vzali. Nese asi obrok, proto se ho nemohli vzdát. Ručnici a revolver usmrceného rozbili a naházeli do moře, aby na sebe neupozornili.“

„Jsou opatrní. Který to asi odešel?“

„Bezpochyby Ahmed, rádce. Dostal odplatu za pomoc, kterou vrahovi a jeho druhu poskytl.“

„Kde jsou ostatní dva?“

„Dva moji lidé spěchají po jejich stopách a přinesou zprávu do mého palmového háje na pobřeží. Mohli bychom zabočit k severovýchodu.“

„Proč tímto směrem?“

„Moji lidé se tam od palmového háje odstěhovali. Rozkázal jsem, aby zřídili nový tábor tamhle vlevo od homole.“

„Zajeli bychom, si a naše kořist by nám uniklá. Seďme k severu k tvému palmovému háji. Snad tam na nás čeká nějaká zpráva.“

Zprávu tam nenašli, proto neměli stání; aspoň pojedli datlí, které jim dcerka přinesla.

„Rozluč se, děťátko, se svými spasiteli! Pojedeš tady s mým kamarádem k matičce do tábora.“

„Proč bys ji opouštěl, náčelníku?“

„Vy jste pomohli mně, pomohu vám.“

„Z té duše ti děkujeme za tvou dobrou vůli a ochotu, avšak nepotřebujeme ji. Věc, kterou bychom rádi vyřídili, je naše, nikoli tvá. Nač by ses do ní míchal?“

Náčelník jim nabízel další doprovod, rád by dokázal svou vděčnost.

„Dokážeš nám ji snad brzo nebo jindy jiným způsobem. Doprovoď svou dcerku domů a vzpomínej na nás ‚v dobrém.“

Děvče děkovalo všem, obzvláště Fahadovi. Nemohlo se od něho odloučit.

„Přijeď, Fuhejdku, přijeď k nám. Navštiv nás brzo,“

„Přijedu, přisám Alláh, že přijedu. Pozdravuj ode mne maminku a sestru.“

„Obě pozdravují tebe, Fahade.“

Náčelník s dceruškou a se svým. druhem se dal k svému táboru, kdežto Fahad, Sanam a rádce ujížděli k severu.

„Všechno se mi zdá, že se náš úkol blíží ke konci. Kdo to tamhle před námi jede? Sedí na oslu. Není to jeden ze slídičů, které náčelník za vrahem vyslal?“

„Máte pravdu, kamarádi,“ ozval se rádce. „Poznávám ho po nažloutlém šátku na hlavě. Již na nás kývá. Co nám přinášíš?“

„Hledám svého náčelníka. Rád bych mu podal zprávu o těch, po nichž jsem slídil.“

„Zpráva byla pro nás, víš to dobře. Náčelník odjel s dcerkou.“

„Zachránili jste ji? Ó budiž Alláh pochválen! Kdekdo z naší čeledi, ba z celého kmene bude hlásat vaše dobré jméno. Kde je náčelník se svou dcerkou?“

„Spěchá k vašemu táboru vlevo od homole, která se leskne vpravo od východu.“

„Vidím ji; dobře ji znám. Snadno ležení najdu.“

„Slož zprávu, která tě tíží, a uháněj ke svým.“

„Podle náčelníkova rozkazu bych se měl vrátit za svým kamarádem.“

„Není toho třeba. My se vrátíme místo tebe. Mluv.“

„Dva mužové se třemi mezky zabočili z pobřeží do širokého údolí, prvního před vámi a ujížděli k východu, k horám. Můj kamarád zůstal na jejich stopách a mne poslal k náčelníkovi.“

„Děkujeme za tvou zprávu. Stačí nám.“

„Nepotřebujete mne?“

„Splnil jsi svou povinnost. Spěchej ke svým.“

„Jakýpak je asi záměr lotrů, kteří jsou před námi?, Proč opustili pobřeží?“ uvažoval rádce.

„Snad zpozorovali slídiče a chtějí se přesvědčit, mají-li spadeno na ně nebo na někoho jiného. Není pochyby, že se někde v údolí zastaví a po slídících se poohlédnou,“ odpověděl Fahad.

„Co by dělali v horách? Spásu mohou hledat pouze na africkém břehu Rudého moře. U nás v Arábii jim hrozí smrt. To vědí, proto hledí své slídiče přelstít.“

Hodný kus od údolí, do kterého vrah se svým druhem zabočil, potkali druhého slídiče.

Od něho se dověděli:

„Ti dva se dali údolím jenom naoko. Sledoval jsem jejich stopy, když tu najednou zahvízdne nad mou hlavou koule, zarachotí rána a zazní vyhrožování. Skryli své mezky ve výmolu, vylezli na břeh, skryti za kamením mne pozorovali a na výstrahu po mně zase vypálili. Co mi zbylo? Leda abych se obrátil a spěchal z údolí. Pronásledovaní za mnou. Až když jsem jim zmizel z dohledu na jihu, dali se na sever. Přesvědčil jsem se o tom z vysoké výspy.“

„Splnil jsi, dobrý muži, svůj úkol, vrať se ke svým. Táboříte pod homolí, která ukazuje ještě trochu k jihovýchodu.“

„Vrazi jsou varováni. Vědí, že je pronásledujeme my, avšak nenadáli se, že by je pronásledovali také tito lidé na oslech. Není pochyby, že vylezou na každý vysoký kopec a budou pátrat po jezdci na oslu a po nás na velbloudech.“

Před polednem následujícího dne dospěli na jižní konec dlouhé pobřežní roviny, otvírající se poloobloukem k moři.

„Vidíte tmavý výběžek, který tuto rovinu na severu uzavírá? Na něm je navršena hromada kamení. Slídič skrytý za ní vidí aspoň na půl dne cesty. Jeden nebo druhý tam dnes usedne, aby pátral po těch, kdo je pronásledují. Hlavu vsadím, že nás uvidí, kdežto my ho nespaříme.

Nedaleko za výběžkem na nás čeká nejnebezpečnější usek naší cesty. Kdo jede na velbloudu, na koni, na mezku, ba i na oslu, je nucen vstoupit na úzkou stezku. Někdy se skutálí balvan, a běda tomu, kterého zastihne. Jindy valí balvany nepřátelé. Hrstka lidí zdolá četu desetkrát silnější. Svalenými balvany uzavřou vchod a východ ze stezky a snadno dokončí záhubu těch, na koho čekali.“

„Soudíš, že vrahové použijí této léčky?“

„Byli by blázni blázniví, kdyby to neučinili. Přejedou stezce, skryjí někde své mezky a vydají se na nás. Nad samým svahem trčí tvrdá skála jako vojenská červená epice. Na ni nanesli lidé hromadu kamení. Kdo se na skálu vyšplhá a lehne si za hromadu, má výhled k jihu i k severu. Jak objedeme výběžek, který máme před sebou, naši pronásledovaní nás zahlédnou. Můžeme je však přelstít. Svah, po jehož západním úpatí stezka vede, zatáčí na jihu ostře k západu a zakrývá výhled od hromady kamení, o které mluvím. Odtud až do polovice stezky nás neuvidí, leda kdo sedí nad jejím jižním koncem.“

„To se nám znamenitě hodí,“ zaplesal Sanam.

„Co máš, Saname, na mysli?“

„Vrahové nás zahlédnou všechny tři. Jak nás zakryje zatáčka svahu, Fahad a já slezeme a vypravíme se za těmi, které hledáme. Kéž Alláh dopřeje, abychom konečně svůj úkol vykonali.“

„Zabočíte k východu. Půjdete hodně daleko, a pak přelezete hřbet za hřbetem k severu. Až budete severovýchodně od hromady, stočte se k jihozápadu ke skaliskům, které tam tvoří řetěz sahající až ke skále, podobné vojenské čepici. Ostatní vám vnukne Alláh.“

„Varoval jsi nás, rádce, a kdo je varován, má vítězství zpola zajištěno.“

„Kdy dojedeme ke stezce?“

„Krátce před večerem. Naši pronásledovaní budou právně soudit, že se vynasnažíme, abychom se po ní došili, než se setmí. Za ranního šera se nikomu na ni nechce, poněvadž není nikam vidět.“

„Něco se na hromadě kamení mihlo,“ poznamenal Sanam, když se blížili k výběžku stezky. „Zahlédl jsem také něco, Saname. Jistě to byl jeden vrahů. Vědí o nás a čekají na nás.“

„Nyní tedy za nimi.“

„Vezmeme si pouze dýky. Dýka je pro mstitele jako stvořena. Vrah nemůže říci, že ho mstitel zasáhl náhodou kulí, z daleka vyslanou.“

„Buďte opatrní, aby vrah nevzal život váš.“

„Nestarej se, rádce. My jsme lovci, svou kořist známe a Alláh nás vede.“

„Za hromadou nesedí nikdo,“ šeptal Sanam, když se plížili po svahu. „Jsou již na svých místech, jeden vlevo, druhý vpravo. Kterého si vezmeš?“

„Vyber si, Saname.“

„Lezu po levé straně, vezmu si levého.“

„Budiž, mně zůstane pravý. K tvému je blíže než k mému, proto se neukvapuj a bodni dýkou, teprve až se zaleskne v mé pravici.“

„Kde sedí? Nevidíš je?“

„Jen tiše a opatrně. Tvůj je tamhle a můj se pohnul někde vpravo. Nyní se rozejdeme. Kéž by nás Alláh svedl ve zdraví!“

Žádný had se neplíží opatrněji za svou kořistí, než se blížili mstitelé k vrahům. Sanam dospěl k svému dříve než Fahad. Divou touhou, aby vykonal svou povinnost, zapomněl na obezřelost, vyšvihl se a zvolal:

„Slyšíš, Fauzáne, slyšíš? Beru tvou krev ze srdce tvého vraha.“ Překvapený vrah se poobrátil a než sáhl po své zbrani, zmizela dýka Sanamova v jeho srdci. „Fauzán je v tvém břichu,“ bylo poslední, co slyšel.

Sanamův výkřik vyrušil pravého vraha, ten se vymrštil a zahlédl Fahada. Stiskl kohoutek svého revolveru a Fahad ucítil palčivou bolest pod levou paží. Nedbaje jí, stopil svou dýku ve vrahově srdci se slovy: „Můj chráněnec Fauzán je v tvém břichu,“ dříve než vyšla druhá rána. Vytrhl zbraň z pravice klesajícího muže, rozřízl mu koutky, odťal obě uši, vložil mu je do úst a klesl na něho. Krev mstitelova splývala s krví vrahovou.

Fahad se probral z mrákot, když mu Sanam obvazoval ránu.

„Nic to nebude, Fuhejdku. Nic si z toho nedělej. Trošku krve ztratíš, avšak brzo vyvázneš.“

„Vykonali jsme svůj úkol?“

„Vykonali, Fahade, věru že vykonali; Alláh budiž pochválen!“

„Budiž Alláh pochválen.“ zašeptal Fahad a znovu omdlel. Sanam snesl svého raněného druha k rádci, čekajícímu na severním konci stezky.

„Slyšel jsem ránu. Žádný z vás neměl střelnou zbraň. Koho zasáhla?“

„Tady kamaráda, právě pod paží. Nemohu a nemohu zastavit krev.“

„Odnes ho ještě dále. Nezbývá, než abychom se tady někde utábořili. Fahad si odpočine a za nočního ticha uslyšíme mezky. Dále nepojedeme. Tato zátočinka se nám prozatím hodí. Polož Fahada a prohlédneme jeho rány. Poležíš si, Fahade, vyvázneš-li té, která o tebe usiluje. Vykonali jste svou povinnost?“

„Vykonali, rádce. Ten, kdo tady Fahada poranil a koho on svou dýkou skolil, nemá levý horní řezák a nemá malíček na levé noze. Není pochyby, že ten, v jehož srdci jsem já svou dýku utopil, je jeho pomocník, druhý vrah.“

„Budiž Alláh pochválen, že zbavil tento svět dvou lotrů! Peníze neměli?“

„Ne. Odložili své opasky, aby se zbytečně nezatěžovali.“

„Nebyl to řehot mezka?“

„Věru že byl. Druhý mezek mu odpovídá. Tento žlíbek nás k nim dovede.“

„Vezmi Fahada a sám povedu velbloudice. Pěkné místo si vrazi vybrali. Hodí se i nám. Fahadovi prostřu a prohlédneme zavazadla těch, které jste poslali z tohoto světa.“

„Peníze tu nejsou.“

„Jistě je skryli, než se na nás vydali. Zrána je najdeme, Saname.“

„Fahad sebou zmítá. Co si počneme?“

„Zmocňuje se ho horečka. Nezbude, než abychom ho co nejrychleji dopravili k náčelníkovi. Jak prozřetelný je Alláh! Poskytl nám příležitost, abychom se náčelníkovi zavděčili. Pustili jsme svůj chléb po vodě a Fahadovi bude k dobrému.“

„Slyšíš, rádce, hyeny?“

„Pochutnávají si na hodech, které jste jim připravili.“ Jak se rozednilo, pátral rádce se Sanamem po okolí tábořiště. „Nejsou to tady stopy?“

„Jsou, Saname. Kam vedou?“

Vedly ke skalní štěrbině vyložené drobnými kaménky.

„Tady odtud brali štěrk. Jistě jím chtěli zakrýt peníze. Neměl-li jsem pravdu: dva opasky a dva měšce. Rozdělili se o majetek zlým činem nabytý.“

„Nyní na cestu. Mezky a všechno, co je na nich, vezmeme s sebou. Vždyť to bylo zakoupeno z majetku Fauzánova. Zbraní a nábojů se netkneme; ty byly vrahů. Ať si je vezme, kdo je najde, dříve než je rez zničí.

Fahada spustíme do dlouhého tlumoku, který připevníme k sedlu.

Nesmíme zapomenout, Saname, že má za sebou těžkou nemoc, ze které se dosud úplně nezotavil.“

Cestou několikrát myslili, že Fahad již již vydechne naposled, avšak dopravili ho přece živého k náčelníkovi. Vítal je srdečně a dceruška jásala:

„Maminko, donesli Fahada. Ať ho položí do našeho oddělení. My o něho budeme pečovat, jako jsme pečovaly o tatínka, když se vrátil z nájezdu poraněn.“

„Uložíme tvého zachránce na nejměkčí podušku a nehneme se z místa, pokud nevyvážné z nebezpečí.“

Nazítří pootevřel Fahad oči, zahlédl plačící a smějící se dcerušku a pousmál se na ni.

„Matičko, matičko, Fahad se na mne dívá. On se směje.“

Sanam a rádce přiběhli k lůžku těžce zraněného kamaráda

„Podejte zprávu. Odjeďte,“ bylo vše, co ze sebe vypravil. Opět se třásl horečkou. Ráno horečka ustala, Fahad nabyl vědomí a opět vyzýval své kamarády, aby odjeli a podali zprávu Fauzánovým příbuzným.

„Jak bychom tě mohli opustit? S tebou jsme přijeli, s tebou se vrátíme.“

Třetího dne se sám náčelník přimlouval, aby nemocnému vyhověli.

„Je vznětlivý, nesnese vaše zdráhání. Potřebuje klid a nabude ho teprve tehdy, až splníte jeho přání.“

„Kam se dáme?“

„Radil bych vám, abyste pospíšili do Uedžhu. Je to nejbližší přístav. V tyto dny se tam zastaví loď z Egypta. Přijíždívají s ní obchodníci s velbloudy, jako byl Fauzán. Je možné, že tam najdete některého jeho známého nebo příbuzného a vykonáte snáze svůj úkol. Nebudou-li tam, pospíšíte do Hedžru nebo do Muazzamu a Alláh vám otevře bránu k cíli.“

„Zdá se, že Fahadova nemoc bude dlouhá. Mnoho na něho vydáš, dovol, abych ti něco ponechal z peněz, které jsem od svého pána přivezl.“

„Černý prapor bych zasloužil, kdybych potřísnil svou čest a vzal peníze za pohostinství. Cizího poutníka bych ošetřoval, jak teprv Fahada, zachránce svého dítěte!“

„Svěřím ti nějaké peníze pro Fahada.“

„Promluv s ním, až nabude vědomí. Bez jeho souhlasu nic nepřijmu.“

„Peníze pro mne, rádce? Jaké peníze? Zač? Od šerifa Hasana jsem dostal svou mzdu s velkým přídavkem. Nic jiného mně nenáleží, proto nic jiného nepřijmu.“

„Nevíš, co na tebe čeká. Je vždy dobře mít několik stříbrných v zásobě.“

„V zásobě mám své ruce a svůj rozum. Práce se neštítím a výdělek si najdu. Pojď sem, hostiteli,“ zašeptal náčelníkovi, „Nic pro mne neber, nic pro mne neschovávej, leda peníze, které jsou v mém opasku. Ty jsem si poctivě vydělal. Kdy odjedete, Saname? Odjeďte! Zapřísahám tebe i rádce, abyste odjeli a dovršili naši věc.“

„Kdy se s tebou setkám, kamaráde?“

„Až tě Alláh přivede na mou cestu, Saname. Pozdravuj, rádce, šerifa a Auna. Řekni, že na ně nezapomenu.“

„Ani oni nezapomenou na tebe a neklame-li mne všechno, sami pro tebe vzkáži.“

Fahad dlouho stonal. Když vyvázl z nejhoršího, domáhal se práce. Dcerka ho prosila, aby odpočíval, její matka mu každou věc brala z rukou, náčelník ho zrazoval, leč Fahad si nedal říci.

„Dost jsem se vás natrápil a navyjídal. Dovolte, abych si aspoň kousek toho jídla zasloužil.“

Jednou se vydal bez vědomí svých hostitelů pro vodu. Promokl, nachladil se a upadl do nové nemoci. Přes rok pobyl u náčelníka, než úplně zesílil.

„Dlouho jsem vás, hostitelé, obtěžoval. Zajedu s vašimi lidmi do Uedžhu a snad tam najdu nějaký výdělek.“

„Neodcházej, Fahade. Tak jsme si na tebe zvykli! Smutno nám bude bez tebe,“ prosily dcerka i její matka.

„Zůstaň u nás, kamaráde. Přijmeme tě do svého příbuzenstva, staneš se jedním z nás; vždyť tě máme jako rodného bratra,“ ujišťoval náčelník. „Nemohu, přisám Alláh, že nemohu. Mám tušení, že nás očekává ještě jiný důležitý úkol. Jak jej splním, navštívím vás a potom zařídíme, co nám Alláh vnukne.“

„Jednej tedy podle svého. Chceš-li do přístavu Uedžh, pojď s námi. Víš, že se tam chystáme s rozpuštěným masem, sušenými syrečky a vonnou pryskyřicí. Na té máš největší podíl. Hlavně ty jsi navrtával stromy, sbíral vyteklou pryskyřici, jak ztuhla. Jen abychom na kupce dlouho nečekali a prodali své věci dobře.“ Bez nehody dospěli do Uedžhu.

„Přišli jsme v pravou chvíli,“ radoval se náčelník, když se vrátil ke svým lidem z obhlídky přístavu. „Nějaký obchodník se chystá k odjezdu, rád by dokončil nákup. Sám i nabídl cenu, jakou jsem neočekával, tak jsme se domluvili rychle. Vše, co jsme sem přivezli, je prodáno. Dovezeme své zboží do přístavu a naložíme na plachetnici, kterou si obchodník pronajal.“

Obchodník, starší muž s prokvétající bradou a upřímným výrazem tváře, vybízel náčelníkovy lidi.

„Jen opatrně, kamarádi, jen opatrně. Přesvědčte se, že z žádného měchu nekape rozpuštěné máslo, že nikde není prodřen a že je pevně zavázán. Zkontrolujte rovněž provázky u mechů se suchými syrečky“

Šeptem dodával: „Naši námořníci jsou lidé chtiví. Láká je, co není jejich. Nejednu večeři a snídani by si připravili mých zásob. Je jich pět a ti něco spotřebují. Hle, jak pěkná je tahle klovatina a pryskyřice. Nenadál jsem se, náčelníku, že jí tvoji lidé věnují takovou péči. Žádná špína, málo kůry a suchých úlomků. Budou z nich hotovit jen arabskou gumu, ale i vonné kadidlo, jaké poutníci Mekky rádi berou s sebou pro své známé. Za kolik že jsme se domluvili? Přidám k tomu ještě dva měďáky.“

„Měl bys také něco přidat tady mému kamarádu Fahavi, To on sbíral, čistil a ukládal klovatinu i pryskyřici.“

„Fahad se jmenuješ? Pěkné je to jméno. Připomíná pardála, nu a pardál, třeba je to dravec, není potměšilý jako chraptivá hyena Chvílí tě pozoruji. Vidím, že pracuješ nejen rukama, nýbrž i hlavou, Pěknou mzdu bych platil sluhovi, který by se mi zamlouval jako ty, Nevstoupil bys ke mně?“

„Je-li to vůle Alláhova, proč bych nevstoupil? Ohlížím po výdělku, práce se neštítím, jazyk mám pouze jeden svou tvář jsem si nikdy nepočernil.“

„To myslíš, že mluvíš pravdu a že ses nedopustil ničeho nečestného?“

„Tak to myslí a mluví pravdu,“ dosvědčil náčelník. „Nikomu jsem neubral, mnohým přidal. Tak jsi můj?“

„Zajisté, ty jsi můj hospodář.“

Po odchodu náčelníka a jeho družiny šeptal obchodník hadovi: „Mám dva lidi; tamhle je vidíš. Jsou pracovití, ale chytrosti příliš nepobrali. Musím dozírat na ně i na můj majetek. Potřebuji společníka, nebo lépe, zástupce, chceš se dělit se mnou o dozor?“

„Bude to má povinnost a své povinnosti dostojím.“

„Majitele lodi vidíš tamhle. Má ještě čtyři plavce. Nevím, co je to za lidi. Majitel složil zboží v přístavu k severu odtud, vracel se prázdný a byl rád, že jsem mu poskytl výdělek. Naložím jeho loď a dopravím zboží do Džiddy, kde za ně nakoupím nebo vyměním kávu, čaj, koření i různé látky od kupců z Jávy nebo Indie, kteří doprovázejí poutníky. Pamatuj si počet měchů, budeme týž počet požadovat v Džiddě.“

„Cestou se nám přece nic neztratí.“

„Mýlíš se, Fahade. Námořníci rádi strčí ruku do měchu. Za večera a ráno, až budeme na pobřeží, zamotají měch do pokrývky, zmizí s ním na břehu a někde jej ukryjí – a ještě jiné a jiné cesty znají, které vedou k nezaslouženému zisku Musíme mít oči otevřené nejen v noci, nýbrž i ve dne, avšak hlavně ráno a večer. I uši budeme potřebovat. Tu a tam zaslechneš slůvko, dvě a domyslíš se, co ti hrozí.“

„Co by nám mohlo hrozit, leda bouře nebo útesy?“

„Lidé bývají mnohdy zhoubnější než bouře a útesy. Odkud pocházíš, Fahade?“

„Z pouště východně od Poutnické cesty.“

„To chápu, že neznáš pasti, jaké umějí líčit námořníci. Jakoby náhodou pustí navečer loď na mělčinu a strhnou nářek, že ji ztratí, nebude-li náklad složen, loď pozdvižena a vtažena do hlubší vody.“

„Sami přece takové nebezpečí nezaviní.“

„Někdy, avšak velmi zřídka se to přihodí náhodou, obyčejně se o to přičiní zlí lidé. Mají vyhlédnuta určitá místa a na nich je čekají jejich společníci. Vrhnou se jakoby útokem na loď, která uvázla na mělčině, přemohou její ochránce a odnesou náklad. Nedejž Alláh, abych takovou škodu utrpěl!“

„Dobře že mne na to upozorňuješ. Kdo zná propast, snadno se jí vyhne“

Hned prvního večera se naskytla Fahadovi příležitost, aby chránil hospodářův majetek. Seděl na lodi, když se jeden námořník na ni vrátil pro pokrývky. Odnášel je svinuté. Fahadovi se zdálo, že se přitom hodně namáhá.

„Podám ti je, kamaráde, abys z lodi nespadl.“

„Nač by ses obtěžoval. Položím je na okraj, skočím a vezmu si je.“

„Rád bych vykonal dobrý skutek, pomohu ti. Máte to nějaké těžké pokrývky! Z čehopak jsou sešity? Hle, hle, měch rozpuštěného másla je v nich.“

„To jsem se nějak přehmátl“

„Přehmátneš-li se ještě jednou, ucítíš mou pěst v týle.“ Po půlnoci se blížil k lodi kapitán a šeptem se dotazoval:

„Spíš, Fahade, spíš?“ Fahad se nehýbal.

Kapitán se vplížil na loď, sešel do kajuty, postál při nákladu a vracel se s těžkým balíkem, jejž uložil na okraji. Seskočil a chystal se jej odnést. Vtom byl Fahad u něho.

„Pomohu ti, kapitáne, jako jsem pomohl tvému plavci.

Těžký to máš balík, velice těžký, chudáku. I ty ses přehmátl a odnášíš měch vonné pryskyřice. Co bys s ní dělal na souši? Nech ji tady.“

Kapitán beze slova zmizel a od té noci byl pokoj.

Plavba byla velice klidná. Vítr, třeba slabý, trval po celý den. Navečer se loď dostala pohodlně k pobřeží a ráno na širé moře. Po dva dny nezahlédli v okolí lodi žraloky.

„Jistě odtáhli někam jinam. Kéž nás Alláh od nich varuje!“ hovořili plavci.

Obzvláště za poledne bylo veliké horko; vždyť Rudé moře je známou výhní.

„Co říkáte, kamarádi, nevykoupali bychom se? Osvěžíme se a zbavíme se ospalosti.“

„Nezapomínejte na žraloky!“

„Nepřipomínej zlého. Dva dny po nich marně pátráme. Za několik minut se vykoupu a Alláh mne uchrání,“ řekl plavec.

Svlékl krátkou kazajku a široké kalhoty, skočil do moře a dvakrát obeplaval loď.

„Je to pochoutka; voda je chladná a jak jemně šimrá! Svlékněte se a za mnou!“

Jeho odhodlanost rostla, vzdálil se a plaval od lodi. Sotva dospěl na třicet kroků, zčeřila se okolo něho voda jakoby vírem zachvácena, zpěnila se, vykřikl, zmizel pod hladinu a již se neukázal. Pouze krvavá skvrna se točila na místě, kde před chvilenkou vyčnívala jeho hlava, Kus odtud se ukázala ostrá hřbetní ploutev, za ní druhá. Žárliví žraloci pátrali po kořisti, kterou jejich druh urval.

„Kéž se Alláh nad ním slituje! Kéž potěší ty, kdo na něho čekají!“ zašeptal obchodník.

„Jak se to stalo, že zmizel?“ ptal se Fahad.

„Několikrát se potopil, upozornil na sebe žraloka v hloubi. Ten ho chopil za nohu, vtáhl k sobě a celého pozřel.“

Od té chvíle doprovázeli loď žraloci, někdy jen dva, jindy pět nebo sedm.

„Nenapadnou nás?“ ptal se Fahad.

„Živých se bojí.“

Na lodi nikdy nevařili, poněvadž za denního vedra nejedli, na jídlo ani chuť neměli. Na souši si přichystali večeři a snídani. Bylo chladno, nasytili se na celý den.

„Co je to za divný kouř východně od nás?“

„Zve do přístavu Rábeg. Zpozorovali naše plachty, mají asi zásoby, proto nás vybízejí, abychom k nim zabočili.“

„Z čeho vzniká temný kouř, kterým nás zvou? Vystoupí, chvilku trvá a zmizí.“

„Mají na břehu velbloudince. Kápnou na ně naftu a zapálí. Vzplane, temný kouř vystoupí a ustane, jakmile nafta dohoří. Upraví druhou hromádečku a opakují totéž, až jim dá kapitán znamení, přistane-li nebo ne, Chce-li přistát, spustí na chvilenku všechny plachty, jinak pouze jednu. Vidíš, jak sjela a již opět vyjíždí.“

Následujícího jitra sotva odrazili od souše, přistoupil obchodník k Fahadovi a potichu pravil:

„Nevím, nevím, co na nás kapitán chystá. Ještě za tmy jsem odešel za přirozenou potřebou a zaslechl jsem, jak si šeptal s kormidelníkem, že dnes večer bude někdo čekat na známém místě. Snad abychom zdvojnásobili svou pozornost. Mají nějaké společníky, kteří na ně budou čekat nedaleko místa, na kterém máme dnes nocovat, jestli vítr nezesílí. Kdyby zesílil, snadno by toto místo minuli. Kéž bychom se dověděli více!“

„Kapitán nejraději posedává na přídi lodi. Občas k němu zajde kormidelník. Co myslíš, nemohl bych. se někam schovat a jejich hovor vyslechnout?“

„Nevzbudíš-li jejich podezření, tak to udělej.“

Fahad opravoval plachtu zakrývající náklad. Když viděl, že ho nikdo nepozoruje, vlezl pod ni a přitiskl se k měchům, takže po něm nezbylo ani památky. Po chvíli přišel kapitán, usedl kousek od něho a pokuřoval z vodní dýmky. Kormidelník se k němu přidružil. Hovořil o různých věcech. Teprv na konci prohodil kapitán:

„Vítr je nám velice příznivý. Jen aby na nás naši lidé čekali! Náš podíl bude pěkný. Způsob, jak vjedeme, znáš.“

„Jak bych neznal.“

„Jen opatrně! Loď je moje. Nerad bych ji poškodil!“

„Ty u plachet, já u kormidla.“

Když Fahad obchodníkovi pověděl, co zaslechl, ten odvětil: „Jsme čtyři proti čtyřem. Není pochyby, že ostatní dva plavci vědí o záměru, avšak i my o něm víme a to je pro nás výhoda.“

„Jak zabráníme, abychom nevjeli na mělčinu a nestali se kořistí?“

„Musíme zmenšit rychlost a směr lodi, ovšem v poslední chvíli.“

„Jak to provedeme?“

„Sám s jedním sluhou se zastavím u kapitána, ten řídí plachty. Ty s druhým sluhou se dáš do nějaké práce kousek od kormidelníka. Jak se přiblížíme ke břehu, co by kamenem dohodil, spustím plachty, kdežto ty odrazíš na moře. Kapitán se zalekne, aby se jeho loď neroztříštila o nějaký útes, upraví plachty, dá rozkaz kormidelníku a přistane teprve hodný kus od mělčiny.“

„Nevrhnou se na nás?“

„Pokud znám takové dareby, nedají ničím najevo, že vědí, že jsme je prohlédli, budou nám dokonce děkovat, že jsme napravili, co oni zanedbali.“

Krátce před západem slunce se loď blížila k zátoce, uzavřené na jižní straně dosti vysokou výspou. Pobřeží kolem zátoky bylo ploché, jak se zdálo, písčité, a vnikalo hluboko do moře a tvořilo mělčinu. Na výspě vystupoval sloupek kouře. Někdo čekal.

„Jistě kapitánovi společníci!“ poznamenal Fahad.

„Nyní na svá místa!“ vybídl obchodník a přistoupil ke kapitánovi, kdežto Fahad se zastavil u kormidelníka. Loď byla namířena doprostřed zátoky, tedy na mělčinu, Právě se blížila ke dvěma útesům vystupujícím k jihu, když se obchodník chopil provazu, držícího hlavní plachtu a spustil ji. Vtom stočil Fahad kormidlo, takže se loď značnou rychlostí ve své setrvačnosti octla vpravo od útesu.

„Loď se roztříští! Odraz od pevniny ještě více!“ zvolal kapitán na kormidelníka, kdežto sám upravil plachty. Loď zamířila k jihozápadu, obeplula výspu a zastavila se v hluboké zátoce od severu i od jihu úplně chráněné.

„Velikou službu jsi nám prokázal, obchodníku, se svým sluhou. Na jedné straně nám hrozila mělčina, na druhé straně útes, Nevím, jak se stalo, že jsem toto nebezpečí sám nezpozoroval,“ vymlouval se kapitán.

IV

NA POUŤ DO MEKKY

Do Džeddy se dostali šťastně a přistáli u nízkého náspu, navršeného u celnice. Fahad odpočítával jednotlivé měchy nosičům, kteří je dodávali do celnice, kde je obchodník přejímal. Celníci byli neobyčejně svědomití. Požadovali, aby otvíral každý měch. Obchodník je umlčel, každému vtiskl stříbrný peníz. Prodal své zásoby s velkým ziskem do Mekky, kde je potřebovali pro hrnoucí se poutníky.

„Zůstaň u mne, Fahade. Ještě ti přidám,“ vybízel, když mu platil mzdu.

„Rád bych, hospodáři, avšak rád bych taky navštívil kaabu a vykonal pouť, jak mně ukládá má náboženská povinnost.“

„Ještě jsi neputoval do Mekky?“

„Ne.“

„Tu tě nemohu zdržovat, poněvadž bych se sám provinil proti příkazu našeho pána Muhammada.“

Mzdu zašil Fahad do kousku kůže a uschoval v záhybu své kazajky, aby ji uchránil pro svou rodinu.

„Rád bych na pouť; na ni je třeba peněz. Nemám je. Je mou povinností, abych se ohlédl po nějakém výdělku.

„Hostiteli,“ ptal se majitele kavárničky, ve které se ubytoval, „nevíš o nějaké práci?“

„Chceš pracovat zadarmo, nebo za peníze?“

„Co je to za řeč?“

„Jsi cizinec, proto jí nerozumíš. U nás dostane cizinec, který je ochoten dřít se zadarmo, práci ihned, požádá-li však mzdu, bývá od každé práce odehnán.“

„Jste vy divní lidé!“

„Jak nás Alláh Stvořil. Každé rodině z Mekky přinášejí poutníci nějaký výdělek, a nepřeje ho žádnému cizinci.“

„Jsem rodák z Arábie, Mekka leží v Arábii, nejsem cizinec, jsem tady doma.“

„Snad někde v poušti, ale ne v Mekce.“

„Náš pán Muhammad poručil, aby každý muslim aspoň jednou v životě putoval do Mekky. Chci splnit svou náboženskou povinnost. Nemám peníze, hledám výdělek. Nějaký bohatší poutník mně ho jistě dopřeje.“

„Jen se o to pokus! Uvidíš, jak tě budou všude odstrkovat, ba odhánět.“

„Věru, hostiteli, že ti nerozumím.“

„Muslimové bydlí po celém světě. Každá země, ve které jsou doma, je rozdělena na kraje a každý kraj živí určitou rodinu z Mekky. Stařešina této rodiny je průvodce poutníků. Jen on a nikdo jiný nemá právo pečovat o poutníky z kraje jemu určeného. Toto právo je dědičné. Nemá-li syny, stává se jeho nejstarší dcera průvodkyní, po ní její syn nebo, nemá-li žádného, opět její dcera. Jen když rodina vymře, dědí právo průvodu nejbližší příbuzný. Průvodce je odpovědný za poutníky svého kraje po celou dobu jejich pobytu ve svatém městě. Za to vymáhá, od nich stanovené poplatky a zásobuje je vším potřebným. Má mzdu, a pěknou mzdu.“

„Není přece možné, aby se jeden člověk staral o mnoho a mnoho poutníků z kraje jemu přiděleného. Zhroutil by se pod takovou tíhou,“

„Máš pravdu, kdyby svou tíhu nenakládal na jiné. Průvodce si bere pomocníky. Pomocník se stará o svou skupinu a hledí, aby na ní i sám co nejvíce vydělal. Nyní chápeš, jak těžko je cizinci dostat práci za mzdu.“

„Divní lidé jsou ochránci našich posvátných měst! Kterépak poutníky čekáte nyní!“

„Zítra nebo pozítří má přijet velký parník s tisíci poutníků z Jávy. Jsou to nejštědřejší a také nejzámožnější, obzvláště ti, co pocházejí z Batávie.“

„Co je to Batávie?“

„Je to prý veliké město, ve kterém sídlí vláda celé Jávy.“

„Kdo je dědičným průvodcem kraje Batávie?“

„Abu Ali.“

„Snad bych se mohl u něho hlásit.“

„Není zde. Čeká na poutníky v Mekce. Tady jsou pouze jeho pomocníci, nájemci a sotva kdo z nich tě přijme; vždy mají dav svých lidí, kteří se vrhnou na poutníky z Batávie jako hladoví vlci, však to uvidíš.“

„Kdy přebírá pomocník poutníky, hned na lodi, nebo teprve na celnici?“

„Až vystoupí z celnice. Výdělek spojený s dopravou lodi do celnice si vyhradili zdejší veslaři.“

„Nepřipustili by mne k nějakému penízu?“

„Pokus se o to.“

Nazítří poutnický parník z Jávy nepřijel. Teprve ráno následujícího dne se ukázal na jihu chuchvalec kouře. Rostl a krátce před polednem se zastavila obrovská loď daleko od Džiddy. Toto město nemá přístav, proto se žádný velký parník neodváží k pobřeží, nýbrž kotví v bezpečí daleko od útesů a skalisk. Z přístavu k němu odjíždějí pevné lodice, hnané těžkými dlouhými vesly. Fahad přistoupil k jedné, která se právě chystala, že odpluje pro poutníky a prosil jejich majitele:

„Dáš mi polovičku stržené mzdy?“

„Čtvrtinu ti dám.“

„Buď polovičku a pojedeš, nebo zůstaneš, kde jsi.“

„Třetinu ti dám.“

„Nezlob! Odrazte, bratři!“

„Vezmi si polovičku, když nemáš se mnou soustrast.“

Fahad se vyhoupl do lodi a jeli k parníku. Mimo něho bylo na lodici ještě osm nosičů zavazadel. Majitel s jedenácti silnými muži vesloval. Zanotoval popěvek a veslaři jej opakovali. Vlny se vzdouvaly a loď nadnášely. Mnohdy se octla na vysokém, širokém hřbetu, najednou sjela do hluboké kotliny a již se Fahadovi zdálo, že je vlny zatopí. Při přechodu z vlny na vlnu zesílil popěvek. Veslaři se vší mocí opřeli o těžká dlouhá vesla, jen aby loď uchránili od záhuby. Největší nebezpečí jim hrozilo, jak se blížili k parníku Hlasitěji a hlasitěji notoval majitel, důrazněji a důrazněji mu ostatní odpovídali, vesla se prohýbala, lodice skřípěla a nosiči se modlili.

„Budiž Alláh pochválen!“ ozvalo se radostně z hrdel všech, když veslaři stočili lodici na stranu chráněnou od větru a zastavili se u dlouhých dřevěných schůdků, podobných žebříku.

„Vy se chopte žebříku a přidržujte loď, aby se nevzdálila. Ostatní dávejte pozor, aby některý poutník nespadl do vody a vy, nosiči, chytejte zavazadla.“

Lodníci na parníku oddělili skupinu poutníků, o jaké se domnívali, že bude mít místo na lodi, a shazovali zavazadla nosičům, kteří je obratně chytali a ukládali. Poutníci sestupovali po schůdkách. Jeden klopýtl, letěl dolů a strhával jiné.

„Chytejte je, veslaři!“ vybízel majitel lodi slovem i příkladem. Dva veslaři, přidržující schůdky, se rovněž chopili poutníků, vlna nadzdvihla lodici a kousek ji poodnesla. Šest poutníků spadlo do vody. Veslaři pro ně skočili, pět jich vytáhli, šestý zmizel. Po chvilce zahlédl Fahad jeho šat. Skočiv za ním, vzal ho za šaty a udržoval nad vodou, až mu veslaři pomohli na lodici. Poutník nebyl bez sebe, byl pouze leknutím zaražen. Objal Fahada křečovitě, zaťal prsty do jeho lopatek a lámanou arabštinou volal:

„Zachránil jsi život mně a mé rodině otce.“

Fahad svlékl rychle svůj šat, košili a šátek s hlavy, vyždímal je a znova oblékl.

„Svleč se rovněž! Vyždímám tvůj oděv!“ vybízel zachráněného poutníka.

„Převléknu se do suchého obleku. Vyjmi jej ze zavazadla.“ Fahad to udělal a pomohl mu převléci se.

„Divné jsou cesty Alláhovy. Stal jsem se sluhou cizího poutníka, dříve než mne o to požádal, ba než jsem se sám nadál,“ šeptal si Fahad, když se blížili k pevnině.

„Jaké je tvé jméno v dobrém?“ ptal se poutník.

„Fahad mně říkají. Jaképak jméno uštědřil Alláh tobě, poutníku?“

„Abdalkáder. Jsem obchodník z Batávie na Jávě. Můj dědeček se tam přistěhoval z jižní Arábie a dobře se mu dařilo.“

„Budiž Alláh pochválen, že prokazuje dobré všem, kdo si je zaslouží. Máš děti?“

„Zajisté. Tři syny.“

„Bídu nemáš?“

„Mám, kolik potřebuji pro sebe a pro své. Bez tvé pomoci bych nebyl vstoupil na půdu, po které kráčel náš prorok, kéž na něm spočine milost Alláhova! Zůstaň u mne, Fahade. Zachránil jsi mi život, rozumíme si a snáze vykonáme pouť, na niž jsme se oba vydali. Najíš se se mnou a vyspíš se vedle mne.“

Celníkovi otevřel Fahad zavazadla a přihlížel, aby si z nich nic nepřivlastnil. Dlouho okukoval pestrý hedvábný šátek.

„Je jich tady několik. Bez tohoto se tvůj hospodář obejde. Nechám si jej na památku.“

„Nikde nestojí, že si celníci smějí vybírat věci na památku. Řekni, jaký poplatek je předepsán zákonem. Šátek polož, kde byl.“

„Je vidět, že jsi nevzdělanec a nemáš pochopení pro umělecké památky.“

„Mám však pochopení pro to, co je mé a co tvé.“

„Táhni odtud!“

Před celnicí byla velká tlačenice. Čekali tam pomocníci dědičných průvodců a jejich příživníci. Nějaký obstarožný muž se přitočil k Abdalkáderovi a křičel na něho:

„Jsi z Batávie, pravda? Tvým průvodcem je Abu Ali, pamatuj si, Abu Ali. Já, jeho pomocník, se ujmu tvé skupiny.“

Všech poutníků z kraje Batávie bylo sto dvacet osm a pomocník z nich utvořil pět skupin. Odpočítal poutníky své skupiny a Fahada odháněl:

„Ty sem nepatříš. Nepleť se mezi mé lidi!“

„Jsem sluha a toto je můj hospodář.“

„Jakýpak sluha? Mým právem a povinností je opatřovat sluhy poutníkům mé skupiny. Potřebuješ sluhu?“ ptal se Abdalkádera.

„Nepotřebuji. Již mám svého, tady Fahada.“

„To je proti právu.“

„Proč by bylo? Fahad je muslim jako já, zachránil mi život a zůstane u mne, pokud mi nepomůže na parník, na kterém odjedu do své vlasti.“

Pomocník pohlédl na Fahada, a když viděl, že nic nepořídí, nestaral se o něho.

Nosiči se chopili zavazadel s takovou dychtivostí, že mnohé otevřeli a nejednu věc vytrousili. Ta se ovšem ztratila. Fahad nesl věci svého hospodáře a razil mu cestu.

Majitel noclehu ho vybízel, aby vstoupil do světničky už přeplněné.

„Místa je zde pro čtyři a tlačí se jich tu devět, sem nepůjdeme.“ V ostatních byla nouze o místa ještě větší. Nakonec noclehář vztekle otevřel světničku prázdnou. Poutníci vybíhali z obsazených a nahrnuli se do ní. Otevřel druhou, třetí. Teprve ve čtvrté zůstalo místo pro Fahada a jeho poutníka Jeho krajané Fahadovi děkovali, že jim dopomohl k nějakému pohodlí, avšak majitel domu zle hartušil:

„Co si myslíš, ty nevěřící kočovníku? Čtyři pokojíky, které jsem tvou vinou ztratil, jsem mohl pronajmout jiným. Proč se pleteš do řemesla, kterému nerozumíš? Čekám na poutníky celý rok. Za těch několik dní jejich pobytu abych vydělal na živobytí své rodiny až do nové pouti. A kdybych si aspoň směl celý výdělek ponechat! Odvádím z něho díl pomocníku Abu Aliho, městské radě a velkému šerifovi.“

Fahad si ho nevšímal, neboť pečoval o svého hospodáře.

„Vyspi se, hospodáři. Probereš se z leknutí i z únavy. Sám zajdu pro vodu a pro potravu.“

Na vodu koupil Fahad koženou nádobku, podobnou láhvi s úzkým hrdlem. Dalo se z ní pohodlně pít a bylo možno ji háčkem zavěsit na sedlo. Dobré vody je v Džiddě málo. Všechna chutná hodně slaně. Fahad se setkal s kočovníkem, který právě přivezl dva náklady pramenité vody z hor, i koupil od něho, kolik potřeboval.

Pak zašel do hostinské ulice, najedl se a vyhledával nějakou pochoutku pro svého hospodáře. Hostinský mu půjčil dvě misky bez jakékoli zálohy. Spokojeně se vracel s potravou i nápojem na nocleh. Nechtěli ho pustit. U brány se zařídil nějaký hostinský a vedle něho seděl prodavač vody.

„Jak se opovažuješ zásobovat potravou a vodou nocležníky z tohoto domu? Na to máme právo my. My jsme dodavateli Abu Aliho a nikdo nás nesmí v našem obchodu zkracovat. Táhni odtud!“

Hostinský přiskočil a chtěl vytrhnout Fahadovi misku z pravé ruky. Se zlou se potázal, Fahad ho kopl, že by byl málem převrátil svůj krámek. Slabší prodavač vody se zarazil a spokojil se slovní přestřelkou.

Abdalkáder spal.

„Jídlo by vychladlo. Vzbudím ho,“ usoudil Fahad.

„Budiž Alláh pochválen! Takový pokrm jsem neměl, co jsem odjel z domu. Na lodi nás živili potravou, jakou bych ani svému dobytku nepředložil.“

Nutil Fahada, aby si vzal s ním. „Již jsem se nasytil.“

„Kde jsi vzal peníze?“

„Ze své mzdy jsem zaplatil nádobku na vodu jídlo.“

„Ode mne jsi mzdu dosud nedostal.“

„Vysloužil jsem si jinou, než jsem k tobě vstoupil.“

„Nech si svou mzdu. Tady vezmi, zaplať si, kolik jsi vydal a ostatní ponechej u sebe, abys měl na naše potřeby.“ Dal mu čtyři zlaté peníze. Fahad jakživ podobných neviděl.

„Buď opatrný a nedej se ošidit při měnění.“

„Nenarodil se ještě směnárník, který by ošidil syna mého otce. Proč mi dáváš, Abdalkádere, tolik peněz? Nevydám ani polovičku. Vezmi si dva a vlož je do svého měšce.“

Poutník se zasmál, zakýval prstem a ukazoval na špinavou košili, kazajku a ostatní části Fahadova oděvu: „Kup si nové šaty.“

„Nové nepotřebuji. Tyhle vydrží ještě aspoň rok.“

„Já jsem tvůj hospodář, ty jsi můj sluha. Poroučím ti, abys, pokud budeš u mne, nosil šaty, jaké já chci. Až mne opustíš, obleč se, jak chceš,“ pravil Abdalkáder s vážnou tváří.

„Podřizuji se tvému rozkazu a koupím, co poroučíš, ačkoli je škoda vyhozených peněz.“

„Nezapomeň na cestu do Mekky a kup, co bychom mohli potřebovat na ní a ve svatém městě.“

„Každá tvá potřeba má místo v mé hlavě a před mým okem. Ceny jsou všude stejné, obchodníky najdeme podél cesty i v Mekce, proč bychom se zatěžovali věcmi, které můžeme koupit kdekoli a kdykoli?“

„Učiň, jak za dobré uznáš. Starej se o mne, jako by ses staral sám o sebe a šetř mých peněz, jako by byly tvé. Čím méně utratíme, tím větší bude tvá mzda.“

„To bych, pane můj, mohl pro sebe uspořit peníze za šaty, které mi chceš koupit.“

„Šaty si kup, neboť chci, abys chodil čistě a pěkně oblečen. Jejich cenu ti přidám, přesvědčím-li se o tvé svědomitosti a poctivosti.“

Fahad v duchu jásal: Vždyť se mu naskytla příležitost, aby se pěkně ošatil.

Neošidím svého hospodáře. Bavlněný šátek na hlavu a obyčejný plášť, jaké šijí tady, to mně stačí. Napřed proměním peníze. Do směnárny nepůjdu; tam jsou zloději. Majitel tohoto velikého obchodu se na mne nějak zadíval. Z jeho oka zírá poctivost a spravedlnost. Požádám ho, aby mi peníze proměnil.

Kupec upřel svůj zrak na Fahada, svraštil čelo a vážným hlasem promluvil:

„Proč kradeš, mladíku? Tyto čtyři zlaté peníze jsi vzal nějakému poutníku z Jávy. Ihned pošlu svého sluhu, aby se přeptal, komu se ztratily. Odevzdám mu je. Tebe bych měl udat. Neučiním to. Odejdi v pokoji, avšak pamatuj si, že Alláh soudí přísněji než vláda a že tě potrestá, pakli svého hříchu nebudeš litovat a nepolepšíš se.“

„Kéž ti Alláh dopřeje večera v dobrém, pane můj. Nikdy jsem nekradl, leda na nájezdech, a to přece není krádež. Řekl jsi pravdu. Tyto čtyři zlaté peníze byly poutníka, který přijel z Jávy, a jsou jeho dosud. Je to můj hospodář Abdalkáder, jenž je ve skupině Abu Aliho. Já jsem jeho sluha Dal mi je, abych je proměnil a koupil si nový oděv a ostatek uschoval na společnou útratu. K tobě jsem přišel peníze proměnit. Mám v tebe více důvěry než ve směnárníky. Věříš-li mým slovům, dej mi za tyto peníze, kolik sluší. Nevěříš-li mi, pošli se mnou svého člověka.“

Kupec se pousmál, vytáhl měšec a počítal stříbrné a měděné peníze. Přepočítávaje je, shledal Fahad, že se o dva měděné peníze předal.

„Našel jsem na této hromádce o dva měděné více. Nechci ti škodit, proto ti je vracím.“

„Jen si je vezmi, mladíku. Tvůj hospodář věděl, jaká byla cena jeho peněz, když odjížděl ze svého domova, já pak vím, jaká je jejich cena dnes. Nechci, aby tyto dva měděné peníze zatěžovaly mé svědomí.“

V obchodě s hotovými šaty Fahad dlouho vybíral a ještě déle smlouval. Nejvíce práce mu dal plášť. Když jej usmlouval, svlékl v koutě krámu své staré šaty a nastrojil se do koupených. Staré smotal, zavázal do šátku a nesl pod paží. Abdalkáder ho uvítal pozdravem:

„Kéž ti Alláh požehná tvé nové šaty!“

„Kéž Alláh odmění tebe, hospodáři můj, za tvou štědrost. Přepočítej peníze, zda jsem nebyl ošizen.“

Abdalkáder počítal a počítal. Zjistil, že přinesl o dva měděné peníze více, než očekával.

„Dnes je cena tvých zlatých peněz o ty dva měděné vyšší, než byla, když jsi odjížděl z Batávie.“

„Budiž Alláh pochválen, že mi dovedl sluhu poctivého.“

„Poctivosti jsem se učil už od mládí.“

Nazítří ohlašoval pomocník: „K lékařské prohlídce!“

Lékař seděl za stolem, četl noviny a o poutníky se nestaral. Z jeho pokoje vedly úzké dveře do dlouhé chodby, kterou se vcházelo do místnosti, ze které unikal nesnesitelný zápach. U okénka seděl úředník a od každého vymáhal čtvrt stříbrného peníze za lékařskou prohlídku a čtvrt za lékařské očištěni. Pak vydával poutníkům stvrzenky, že byli od lékaře očištění.

Fahad se bál každého silnějšího zápachu. Jeho pán rovněž.

„Nebylo by možné vyhnout se očištění?“

„Snad je to možné. Zeptej se, Fahade, tady toho úředníka.“ Právě stál u okénka. Nahnuv se, podával Fahad úředníkovi stříbrný peníz a šeptal: „Můj hospodář a já jsme čisti. Nepotřebujeme nového očištění. Nemohli bychom projít, aniž by na nás támhleti mužové stříkali?“

„Není to sice dovoleno, ale s vámi dvěma, kteří máte oblečeny čisté nové šaty, učiním výjimku, jenže přidáš půl stříbrného,“ Dal mu kolik požadoval, a dostal stvrzenku. Úředník zavolal na stříkajícího muže:

„Odpočiňte si, než tito dva okolo vás přeběhnou.“

Pomocník vybízel svou skupinu, aby s ním navštívila posvátná místa Džiddy a vykonala na nich pobožnost. Abdalkáder se omluvil. Ještě se z leknutí neprobral a soudil, že bude rozumnější, když si odpočine a posvátná místa navštíví až při návratu.

Nazítří odpoledne měli poutníci odjet do Mekky. Pomocník je vedl za město, kde čekali velbloudáři se svými zvířaty. Jeden popadl Abdalkádera za rukáv a táhl ho k svému vychrtlému zvířeti.

„Kde jsou tvá zavazadla? Na zavazadla se ptám.“ Abdalkáder ukázal na Fahada, i přiskočil velbloudář a chtěl mu je vytrhnout. Levicí ho Fahad odrazil.

„Jedno zavazadlo přivaž na pravou stranu sedla, druhé na levou.“

„Na čem pojede můj hospodář a na čem já, jeho sluha?“

„Tvůj hospodář v sedle, ty za sedlem,“ odvětil velbloudář, když pochopil, že je Fahad skutečně sluhou poutníkovým.

„To si myslíš, že tento ubožák, který sotva nese své vlastní kosti, neklesne pod zavazadly, mým hospodářem a mnou?“

„Je to silné zvíře. Nosil dvakrát tolik, co jiná zvířata.“

„Kolikpak dostaneš, když tvůj velbloudek tolik nosívá?“

„Dostanu od vás mzdu tří velbloudů, jednoho nákladního a dvou jízdních.“

„To se, bratříčku, mýlíš. Naložíš-li nás všechny na toto zvířátko, spokojíš se s platem za jediné zvíře, a to nikoli jízdní, nýbrž nákladní.“

„Jak se opovažuješ takto mluvit? Věc mám vyjednánu pomocníkem. Nestrkej svůj jazyk do kotlíku, ve kterém se pro tebe nevaří.“

„Fahade, Fahade!“

Fahad se ohlédl. Volá a svým rukávem na mne kývá velbloudář, stojící na levém konci zvířat. Kdo že je to? Ale vždyť je to Sejál, který sloužil u našeho náčelníka za pastýře velbloudů.

„Alláh sám tě sem poslal, Sejále. Co tu děláš?“

„Živím se dovozem zboží z Mekky do Džiddy a do Tájifu, když se naskytne příležitost, i do Medíny. Abu Ali si mne najal, abych vozil jeho poutníky.“

„Kolik máš zvířat?“

„Tady těchto osm velbloudů je mým majetkem. Velbloudice pasou moje děti u našeho tábora. Pojď sem, Rátáme, a pozdrav svého strýčka Fahada.“

Ratam se Fahadovi líbil. Byl to zdatný synek, asi sedmnáctiletý. Bylo vidět, že se nelekne ani práce, ani nepřítele.

„Mám, Ratame, hospodáře a dávám se s ním pod tvou ochranu.“

„Potěšil jsi mne a spíše si useknu svou pravici, než dovolím, aby tebe nebo tvého hospodáře někdo pokořil.“

Abdalkáder se teskně díval po Fahadovi.

„Tuhle Ratam, synek mého kamaráda, je mým a tvým hostitelem. Běž s ním a já za vámi přinesu zavazadla.“

Majitel velblouda, na kterém byla zavazadla upevněna, vyjednával s jinými poutníky. Vida Fahada, že je bere, přiskočil a zle se kohoutil, když se dozvěděl, že si našli jiné zvíře.

Od Sejála najali dva velbloudy. Na jednoho si sedl Abdalkáder, druhý nesl Fahada a zavazadla. Sejál byl spokojen, že dostane za dvě zvířata, kolik by byl požadoval za tři. Abdalkáder nebyl v sedle jistý – vždyť na velbloudu jel poprvé, proto Ratam vedl jeho zvíře, kdežto Fahad se přidružil k Sejálovi.

Rychlým krokem se ubírali k východu až do půlnoci. Potom si chvilku odpočali, něco pojedli a již je zase nutil pomocník na cestu. Teprv ve vesničce Hadda se na půl dne zastavili.

„Blížíte se, poutníci, k posvátnému okresu,“ oznamoval pomocník, „je nutno, abyste se náležitě připravili. Dejte se oholit, ostříhat vlasy i nehty a umýt.“

Fahad se horšil, že holiči požadují velké peníze, a měl chuť se zasmát, když slyšel pomocníka, jak mluví o čistotě mravní i tělesné, avšak Abdalkáder se díval na věc vážně a pokynul, aby vykonal vše, co je rozkázáno.

„Co si myslíš, kočovníku, kde bychom nabrali vody pro tolik poutníků, kdybychom vás měli umývat každého zvlášť v čisté vodě?“ odrážel umývač Fahadovu uštěpačnou poznámku.

Při odjezdu z Daddy se Fahad chopil oprati Abdalkáderova velblouda a Ratam kráčel vedle něho. Vyprávěl, jak potkal Hasnu.

„Nájezd se mi nedařil, pronásledovatelé mi byli v patách. Prchal jsem. Před večerem zaslechnu pronikavý pláč. Proč tu naříká děvče? Jen vzlyká, již nemá síly. Snad jej potkala nějaká nehoda. Snad si vyvrtla nohu, nebo si ji dokonce zlomila. Abych se po ní podíval.

Opustiv svou skrýši, plížil jsem se k místu, odkud ke mně úpěnlivý nářek doléhal. Na osamělé homoli stála dívka, obzírala kraj na všechny strany a plakala.

‚Pokoj Alláhův s tebou, sestřičko! Co se ti stalo? Nemohl bych ti pomoci? ‚

‚Pokoj Alláhův s tebou, mladíku! Nezahlédl jsi někde bílého osla?‘

Jako by mne byl někdo bodl dýkou! Proto pláčeš, chudinko. To jsi jistě na chvíli zastoupila pastýře, poodešla jsi a za tvé nepřítomností jsem provedl svůj lov.

‚Jakýpak to byl osel?‘ ptal jsem se dívky. Sběhla ke mně a podrobně popisovala ztracené zvíře.

‚Je tvoje, dceruško?‘

‚Ach, ne. Je mého hospodáře.‘

‚Sloužíš?‘

‚Potřebuji chleba. Matička odešla, tatíčka mně zabili, strýčky a bratrance nemám, co mně zbylo? Leda jít do služby.‘

‚Jsi pastýřkou?‘

‚Ne. Můj hospodář má pastýře, avšak vydal se s ním na nájezd a mně uložil, abych za jeho nepřítomnosti hlídala osly jako oko v hlavě. Jsou to zvířata příbuzného velkého šerifa, Můj hospodář je pouze opatruje. Nenajdou-li naši lidé osla, nevím, co mi hospodář udělá.‘

Znovu se dala do pláče.

Věř mi, Fahade, že se mi jí zželelo. Zapomněl jsem na svou tvář i na výsměch svých kamarádů: Toho osla jsem si vypůjčil já – ale jak ho vrátit?

‚Pojď, sestřičko, podíváme se po stopách. Čtyři oči více vidí než dvě. Kdepak jsi pásla?‘

‚Tímto zářezem jsem hnala zvířata do kotliny. Jinudy není cesta. Tudy jsem po ztrátě bílého osla zahnala ty ostatní na jiné pastviště.‘

‚Hle, tudy šel osel. Pojďme za ním.‘ Před roklí, ve které jsem měl svou kořist ukrytou, jsem se zastavil, jako bych stopy svědomitě zkoumal.

‚Nějaké zvíře vběhlo do této rokle, jiné pak zabočilo napravo. Prohlédni rokli, sám se podivám vpravo. ‚

‚Tady je můj ztracený osel. Někdo ho spoutal a přivázal. Ujmi se mne a uchraň mne a mé zvíře od toho člověka. ‚

Doprovodil jsem ji až na dohled tábora a chystal se k odchodu.

‚Kamarád na mne čeká. Dohoním ho.‘

Pohlédl jsem do jejích hlubokých černých očí a pousmál se. Ona můj úsměv opětovala. Něco se ve mně zachvělo.

‚Jak ti říkají? ‚

‚Hasna.‘

.Pěkné jméno ti vybrali, je v něm celá tvoje krása.‘

‚Myslíš? Jak ty se jmenuješ?‘

‚Ratam.‘

‚Opravdu jsi štíhlý jako proutek ratamu. Kéž nás brzo navštívíš, Ratame! ‚

O nový úlovek jsem se již nepokusil a dal se ke svým s holýma rukama. Krátce po svém návratu jsem s tatíčkem odjel pro poutníky do Džiddy.

Divnými cestami jde život, Fahade. Jen kdyby mne zase brzo svedl s Hasnou. Cizí chléb je tvrdý a ona ho musí jíst.“

Kus cesty za Haddou velel pomocník, aby se poutníci zastavili.

„Svlékněte starého člověka a oblecte nového. Umiňte si, že se po dobu pouti zdržíte všeho nečistého; že se nedopustíte lži nebo křivé přísahy; že nesáhnete po zbrani; že nepůjdete na hon, na lov; že ukryjete všechny zlaté a stříbrné ozdoby.

Umiňte si, že budete stále myslit na účel svého pobytu v této posvátné zemi a že budete svědomitě plnit poutní povinnosti.

Nyní svlečte svůj obyčejný oděv a zahalte se posvátným ihrámem.“

Ihrám jsou dva kusy bílého plátna. Jedním si poutník ovine kyčle, druhým prsa. V tomto oděvu, holohlavý a bosý, má vstoupit do posvátného okresu a vykonat první návštěvu Kaaby.

Před Mekkou čekal na poutníky z Jávy dědičný průvodce Abu Ali.

„Je to velký pán,“ poznamenal Fahad. „Milostivě nám kyne. Ani s jedním se nepozdraví, a přece na něho všichni platíme.“

Pomocník pokynul nosičům, aby doručili zavazadla poutníků do domů, které jim určil za obydlí.

„Jak to chodí, Sejále, v těchto domech?“

„Jako v noclehárně v Džiddě. Pomocník vysává domácí pány a oni vymačkávají poutníky.“

„Neznáš nějaký soukromý byt? Mám strach o svého hospodáře. Potřebuje klid a v přeplněném domě by jej marně hledal.“

„Jak bych neznal. Zaběhni, Ratame, ke kupci, pro kterého často pracujeme. Má pěknou světničku a rád ji pronajme tady Fahadovi a jeho hospodáři. Podívej se do jejich světnice a ulož v ní zavazadla. Dlouho tam nemeškej. Naše přátele najdeš u brány Safa. Přijdeš-li ty dříve, počkej na ně.“

Pomocník vybízel poutníky, aby obnovili dobrý úmysl a navštívili s ním poprvé Kaabu. Sklopivše oči, aby nebyli ničím vyrušováni, ubírali se za ním k prostrannému nádvoří, v němž Kaaba stojí. Vkročili do něho bránou Pokoje a šli rovnou k místu zasvěcenému památce Abrahámově.

Pomodlili se k jeho poctě a následovali pomocníka ke Kaabě. Seřadil je, aby viděli černý kámen zazděný skoro dva lokte vysoko.

„Dívejte se na kámen od Alláha poslaný. Jděte za mnou tak, aby vám zůstal vlevo a opakujte modlitby, které vám budu předříkávat.“ Šli za ním, hleděli upřeně na kámen a odříkávali modlitby. Fahad mlčel dojetím, že poprvé stojí před Kaabou, o níž tolik slyšel. Kolem hlučelo na tisíce poutníků. Nikdo neslyšel vlastního hlasu.

Sedmkrát vedl pomocník skupinu Fahadovu kolem Kaaby a při každé obchůzce vybízel, aby každý poutník kámen políbil. Tlačili se, naráželi jeden na druhého a mnozí upadli, aniž by se jim bylo poštěstilo kámen políbit; vždyť není snadné vyskočit a políbit nevelký kámen zasazený tak vysoko od země. Fahad chtěl svého hospodáře vysadit, ale ten to nedovolil.

Z nádvoří Kaaby vyšli bránou Safa. Tam uchopil Ratam Fahada za ruku a ukazoval na dva osly a vybízel své chráněnce, aby si na ně sedli a vykonali rychlý pochod mezi podloubím Safa a podloubím Merua. Obě leží k jihu od Kaaby. Pomocník se škaredil na Ratama, že přivedl osly, když on přece objednal oslaře pro všechny poutníky své skupiny, avšak Ratam nedbal a Fahad se svým hospodářem také ne.

„Držte se pevně! Ať vás nikdo neshodí, to byste z této tlačenice zdrávi nevyvázli!“ napomínal Ratam a klestil jim cestu ranami holí

„Čtyřikrát proběhnete, poutníci, od podloubí Safa k podloubí Merua a třikrát odtud zpět. V polovici cesty pobídnete své osly k běhu. Kývejte se, jako byste je poděšeni poháněli W největší rychlosti, a přitom opakujte, co budu předříkávat.“

Běh mezi Safou a Meruou nebyl lehký. Cesta je úzká, plná krámků a protíná silnici, po které se ubírají velké karavany. Nebýt Ratama, byl by Abdalkáder několikrát spadl. Při druhém běhu taktak že ho Fahad zachytil, když do něho vrazil nákladní velbloud. Od té chvíle nesedl na své zvíře, nýbrž vedl hospodářova osla. O svého osla se nestaral a Ratam rovněž ne.

„Neztratí se, strýčku Fahade. Jeho majitel jej chytne a pronajme jinému poutníku.“

Všichni nekonají běh mezi Safou a Meruou v sedle. Chudobní chodí pěšky.

„Chudáci, chudáci,“ litoval je Fahad, když viděl, jak nejeden upadl a jiní po něm šlapali.

Ukončili svou povinnost mezi Safou a Meruou a odešli s Ratamem do svého bytu, kde odložili ihrám a oblékli si obyčejné šaty a poněkud se občerstvili.

Přede dveřmi domu na ně čekal pomocník a obořil se na Fahada. Cože je to za pořádek, že se ubytoval se svým hospodářem jinde, než určil on.

„Jsme na místě posvátném a konáme svou povinnost,“ zval se Abdalkáder. „Nechci rušit zdejší zvyk Najal-li Abu Ali pro nás byt, zaplatím mu jej a poprosím ho, aby nám dovolil zůstat, kde jsme.“

„Zaplatíš hned?“

„Proč bych nezaplatil? Ještě přidám, jen abych měl pokoj.“

Pomocník byl s tímto rozřešením spokojen a odešel. Vrátili se do nádvoří Kaaby k soukromé pobožnosti, lidu ovšem mnoho nebylo, nádvoří se hemžilo množstvím poutníků. Po pobožnosti jim domácí vysvětloval, jak to vypadá v okolí. Vyložil, že nádvoří Kaaby se rozkládá bezmála uprostřed Mekky. Jižně od Kaaby, a sice naproti straně, ve které je černý kámen zasazen, zeje ve vnitřní části otvor studnice Zem-zem. Je čtyřiačtyřicet loktů hluboká a její voda prý uzdravuje různé nemoci.

Den po dni poutníků přibývalo. V Mekce nebylo možno se protlačit a Fahadův hospodář byl šťasten, že bydlí v soukromém bytě. Měli klid, mohli se pomodlit a Fahad si mohl s domácím popovídat. Zalíbil se kupci a kupec jemu. Sedmého dne poutního měsíce vyzval pomocník svou skupinu:

„Chystejte se na pouť na posvátný Arafát, na místo, kde se otvírá brána do ráje a do údolí Mina, kde vykonáme svou oběť. Tam i zpět půjdeme v ihrámu, zahaleni dvěma kusy bílého plátna. Neberte s sebou šaty. Jídlo si koupíte všude. Není třeba, abyste se o ně starali již zde. Těm, kdo se bojí úpalu, opatřím stan.“

Čekal na ně Sejál s velbloudy a bílým kulatým stanem z lehké bavlněné látky, v němž chtěli přenocovat. Bylo v něm místa pro tři, tedy i pro Ratama, který je neopouštěl.

„Kdepak se náš pomocník opozdil?“ dotazovali se členové Abdalkáderovy skupiny. „Ostatní již jdou a my pořád ještě stojíme.“

Nepřehledné zástupy jely okolo. Nebyli to pouze poutníci nýbrž i majitelé stanů, hostinští, prodavači vody a pochodní.

„Tamhle přichází pomocník,“ upozornil Ratam a skupina se hnula, když se slunce již hodně sklonilo nad hory, vystupující na západe. Dlouho neputovali. Jak zazářila večernice, pokynul pomocník, aby se zastavili a uložili. Ratam pomohl postavit stan a donesl potravu i vodu. Za noci nikdo ani oka nezamhouřil. Poutníci se modlili a zpívali, velbloudi bručeli a nesčíslné ovce pobekávaly. Hnali je podnikatelé, kteří ovce skoupili z široka daleka, aby je v den oběti poutníkům prodali.

Sotva se rozbřesklo, volal pomocník:

„Vzhůru, vzhůru, poutníci Nejvýš milostivého. Navštívíme údolí Arafát a uctíme památku Abraháma a jeho syna Ismaela. kteří v něm přebývali.“

Dorazili tam po východu slunce. Postavili stan kus od nevelké, avšak výstavné svatyně Abrahámovy. Přímo u ni, byl přichystán nádherný stan pro velkého šerifa a další stany pro vůdce poutníků z Egypta a Sýrie. Ti přišli ve slavnostních průvodech s hudbou.

Na pahorek Arafát vystoupil šerif s bílou bradou, předříkával modlitby a dával dlouhou bílou hedvábnou rouškou znamení kdy je měli odříkávat poutníci. Abdalkáder se naučil všem modlitbám nazpaměť a plnil svou povinnost svědomitě. Fahad mlčel, neboť vítr šel z opačné strany a odnášel šerifova slova. Po skončení modlitby vojsko vystřelilo, hudba zahrála a nastala pobožnost soukromá,

„Doprovoď mne, Fahade, na pahorek Arafát,“ žádal poutník „Ratam může střežit stan.“

Nebylo to snadné; valily se tam tisíce poutníků Konečně se jim jen podařilo vystoupit na hřbet. Abdalkáder se obrátil směrem ke Kaabě a vyvolával jméno každého člena svého příbuzenstva, svých přátel a těch, kdo ho požádali, aby si na ně vzpomněl.

Odpoledne si poutník a Fahad prohlíželi okolí a zašli k slabému pramenu, vyvěrajícímu nedaleko. Kdysi byla pod ním budována ozdobná nádržka, nikdo se však o ní nestaral, byla pobořena a zpola zasypána. Voda z pramene odtékala krátkým potůčkem, jenž mizel ve štěrku. Potůček byl plný poutníků. Velký šerif k němu postavil stráže, aby zabránily přístupu, ale kdepak čtyři strážníci ubrání stům, ba tisícům poutníků. Hrnuli se k potůčku, odmotávali bílé plátno, jímž byli zahaleni, vyplachovali si vodou ústa, umývali si jednotlivé části těla a potom si do vody klekli nebo lehli a hltavě ji pili. Mnozí z nich nemohli nazítří z místa. Vydechli v údolí Arafát.

„Sbalte své stany! Jak se setmí, pomodlíme se u dvou sloupů, označujících Rajskou bránu. Kdo může, ať sedne na velblouda a drží hořící pochodeň.“

Ratam koupil dvě pochodně, jednu pro Abdalkádera, druhou pro Fahada. Drželi je v levici a pravicí řídili svá zvířata. Ta se bála ohně a plašila se, kdykoli je některý neopatrný poutník při tlačenici trochu popálil. Abdalkáder nedovolil, aby se tlačili mezi sloupy:

„Objedeme a přimějeme své velbloudy, aby poklekli na posvátném místě a tam se pomodlíme.“

„Nasbírejte si kamínky!“ vybízel pomocník. „Ty, které najdete na tomto místě zastíněném rajskými sloupy, zapuzují ďábla, proto jimi budete kamenovat Čertovu skálu.“

Nevyspalí a hodně unavení přibyli ráno do Miny. Je to veliké kamenité údolí, uzavřené skalnatými horami. V jednom záhybu se skrývá nevelká vesnička a několik posvátných míst.

Poutníci se rozešli k obchodníkům s ovcemi a kupovali je, mnohý až dvacet; jednu, kterou koupil za své peníze, obětuje za své hříchy, ostatní, které koupil za peníze svých příbuzných, přátel a známých, obětuje jejich jménem za jejich hříchy.

„Je to pravda, pane můj, že oběť, přinesená náměstkem, zprošťuje věřícího povinnosti vykonat pouť?“

„To není pravda, Fahade. Jen ten splní poutní povinnost, kdo do Mekky vypraví na své útraty jiného, protože je nemocný nebo má jiný vážný důvod.“

„Proč jsi tedy koupil šest ovcí, když potřebuješ jenom jednu?“

„Jednu dám Alláhovi za své hříchy. Tři jiné jsem koupil rovněž za své peníze a obětuji je Alláhovi za hříchy svých tří synů. Na dvě ostatní mi dali peníze dva přátelé a přinesu je Alláhovi s prosbou, aby jim jejich hříchy odpustil a udělil své požehnání.“

Fahad si koupil jednu ovci za peníze, které si zašil do kousku kůže v Džiddě, ještě než nastoupil nynější službu.

Abdalkáderovi se dělalo špatně z toho, co viděl a slyšel v údolí Mina. Ovce bečely, ječely a chrochtaly, obětující řvali, aby anděl, který zapisuje dobré skutky, zaslechl jejich jména a těch. za které obětovali. Krev stříkala, tuhla a páchla. Horké slunce zahřívalo mrtvá zvířata a krajem se šířil nesnesitelný zápach.

„Což zůstanou obětované ovce bez užitku, pane můj?“

„Užitek přinesou tím, že byl jejich život zničen náhradou za život obětníků.“

„Nemohli by si je obětující nebo chudáci vyprosit?“

„Mezi poutníky nejsou chudáci.“

„Jak by nebyli! Dobrá většina jsou ubožáci, kteří mnohdy po léta neokusí maso.“

„V údolí Mina přestává být člověk chudákem a stává se dárcem. Dárce nemůže žebrat o věc darovanou. Koho si při té oběti připomínáme?“

„Abraháma, jenž byl připraven přinést svého syna Alláhovi jako oběť.“

„Měl v úmyslu si obětovaného vyžebrat?“

„Jistě neměl, když se rozhodl, že se ho vzdá pro Alláha.“

„Proto ani žádný poutník, třebas byl největší chudák, nemá právo vyžádat si od Alláha obětované zvíře.“

Některé ovce si vzali okolní kočovníci, některé pastýři; kteří je podnikatelům dohnali, ale to byla jen nepatrná částka. Všechny ostatní zůstaly na místě a bylo jich mnoho a mnoho tisíc.

Pro egyptské a syrské poutníky kopali vojáci a z donucení i někteří poutníci příkopy. Podle rozkazu vlády měl každý poutník přivést svou oběť na pokraj příkopu tak, aby krev do něho stékala a on mohl do něho obětované zvíře hned shodit. Sotva byl příkop plný, zahazovali jej vojáci a poutníci, aby se z něho nešířil nebezpečný zápach.

Velký šerif rozkázal všem průvodcům a jejich pomocníkům, aby jejich poutníci kopali příkopy, ale jeho rozkazu nikdo nedbal. Obětovali, kde chtěli, a nestarali se ani o krev, ani o zvířata. Po vykonané oběti volal pomocník:

„Budeme kamenovat druhou Čertovu skálu, proto zůstaňte v údolí Mina až do rána.“

„Odjeďme, Fahade,“ vybízel Abdalkáder. „Nemohu snést ten zápach. Jednu Čertovu skálu jsme kamenovali dnes ráno a třetí budeme kamenovat ještě cestou do Mekky Dvoje kamenování snad stačí.“

Pomocník zaslechl tato slova a připomínal Abdalkáderovi povinnost, aby splnil každé poutní přikázání.

„Sám jsi, pomocníku, pravil, že obětí je hlavní poutní povinnost splněna, že je pouze potřeba vykonat ještě obchůzku kolem Kaaby a pak že je dovoleno obléci se do obyčejných šatů a buď jet na pouť do Medíny, nebo se vrátit domů. Není mně dobře. Přemáhal jsem se, jen abych dostál poutní povinnosti. Rád bych ve zdraví obešel Kaabu a potom se děj vůle Alláhova.“

„Je-li ti špatně, užij léku, který jsem vzal s sebou. Hned ti jej přinesu.“

„Neobtěžuj se! Co potřebuji, mám s sebou. Veď nás, Ratame, k prvé Čertově skále. Za ranního šera jsme ji neviděli. Snad jsme ji ani dobře nekamenovali. Učiníme to nyní, jak se sluší a patří.“

Čertova skála je skoro bílá Každý poutník ji má navštívit třikrát a pokaždé na ni hodit sedm kamínků ze vzdálenosti sedmi kroků a odříkávat určité modlitby. Byla s tím potíž. Poutníci se tlačili, velbloudi do sebe vráželi a nejednoho chodce poranili.

Nejhorší to bylo u třetí skály. Kupci si u ní postavili různé krámky, takže se k ní skoro nebylo možno dostat, a přece chtěl kdejaký poutník na ni vhodit předepsaný počet kamínků.

Před večerem šel Abdalkáder s Fahadem ke Kaabě. Přidružili se k jinému pomocníkovi, poněvadž se obávali, že by mohli něco opominout. Políbili černý kámen a oboje dveře Kaaby a odcházeli z nádvoří pozpátku a dívali se na posvátný domeček.

V bytě odložili ihrám, jímž byli omotáni, a oblékli se do svých šatů. Pouť byla vykonána.

„Budiž Alláh pochválen!“ zvolal Abdalkáder. Byl hodně unaven a dva dny pak ležel, než se poněkud zotavil.

„Přichystej se, Fahade, půjdeme nakoupit něco na památku. Podej mi zavazadlo.“ Sáhl do něho rukou a hledal a hledal. „Vyndej všechny věci. Snad najdeš, po čem marně pátrám.“ Fahad vyndal a vysypal, co bylo v tlumoku a jeho pán nenalezl, čeho potřeboval.

„Těžká rána mne stihla. Na památky nemám; čím zaplatím zdejší byt? Dobře jsem učinil, že jsem koupil zpáteční lístek na loď.“

„Co se ti ztratilo, pane můj?“

„Měšec se zlatými penězi. Nemám, leda co jsem odevzdal tobě.“

„Neplýtval jsem, ale to, co mi zbývá, sotva stačí na zaplacení bytu. Jsi jist, že jsi měšec někam neschoval nebo jej nezaložil?“

„Vsunul jsem jej na dno tlumoku a tlumok pevně zatáhl.“

„Alláh dopouští, ale neopouští. Zůstaň zde, pane můj. Pátrání ponechej mně.“ Vkročiv do kupcova krámku, u kterého bývali, ptal se potichu:

„Navštívil tě někdo v tvém bytě po našem odjezdu do údolí Arafát a Mina?“

„Nikdo, Fahade. Proč se ptáš?“

„Mám pro to příčinu velmi důležitou. Dobře se rozpomeň!“

„Kdo se mnou jedná, přicházívá sem do mého krámku, kde bývám od rána do večera. Do bytu nevkročí mimo mou manželku po měsíce nikdo.“

„Náš byt jsi zavřel hned po našem odjezdu?“

„Zajisté, avšak téhož dne jsem jej na chvíli otevřel.“

„Komu?“

„Vašemu pomocníkovi. Krátce po vašem odchodu sem přiběhl udýchán a pravil, že se mému nájemníkovi udělalo špatně a abychom mu otevřeli byt, že vezme lék, který nutně potřebuje.“

„Ty jsi mu otevřel a pustil do našeho bytu?“

„Vím, že Abdalkáder churaví, pomocníka znám, proč jsem neměl byt otevřít?“

„Šel jsi s ním?“

„Zajisté. Otevřel, zůstal jsem u dveří a on vešel dovnitř sám. Po chvilce se vrátil a ukázal mi nějakou lahvičku: Pro ni že přišel, že se hned Abdalkáderovi uleví a vykoná povinnost, která ho sem přivedla až z daleké Batávie.“

„Lahvičku ti ukázal?“

„Zajisté.“

„Divná věc! Co jsme nyní spolu hovořili, ulož, hostiteli náš, hluboko ve svém srdci. Nikomu ani muk!“

„Mlčet budu. Nemohu proti sobě popudit pomocníka, za kterým stojí dědičný průvodčí Abu Ali s celým svým příbuzenstvem.“

Fahad přemýšlel a přemýšlel:

Na pomocníka jsme dlouho čekali, proto se tedy opozdil! Lahvičku s lékem jsme neměli. Všechny léky Abdalkáderovy jsou v krabičkách. Pomocník tu lahvičku přinesl s sebou. Přichystal se na tuto návštěvu a svůj záměr dobře provedl. Chceš-li dostat peníze hospodářovy zpět, je nutno, abys postupoval velice opatrně.

Před večerem zašel Fahad do kupcova krámku podruhé.

„Neznáš pomocníkova písaře?“

„Jak bych ho neznal! Je to syn mé sestry.“

„Stýkáš se s ním?“

„Jednou, dvakrát za týden spolu večeříváme.“

„Nemohl bys svůj krámek dnes večer zavřít o chvíli dřív a se mnou navštívit pomocníkovu úřadovnu? Byl bych ti vděčný, kdybys jeho písaře pozval dnes k večeři.“

„S radostí vyhovím tvému přání.“

Písař vyhlížel ze dveří a z daleka pozdravoval kupce. „Přicházíš jako na zavolanou. Toužím po společnosti. Povečeříme spolu. Můj pán není v dobré náladě a poručil mi, abych k němu nikoho nepouštěl, že má důležitou práci. Přivřu dveře a půjdeme.“

Fahad chvíli obcházel a upřeně pozoroval dveře úřadovny. Aby tak unikl! Vklouzl do úřadovny, dveře zevnitř zamkl a zaklepal na pomocníka.

„Rozkázal jsem ti, abys mne nevyrušoval. Kdy budeš dbát na mé pokyny?“

„Jakmile vrátíš, co jsi vzal.“

„To nejsi ty, písaři? Kdo je to? Co tu chceš, vetřelče? To jsi ty, Fahade? Málo ses mne natrápil? Až sem za mnou lezeš!“

„Neunáhli se, pomocníku. Jsem o hlavu vyšší a jednou tak silný.“

„Po dýce saháš?“

„Jak jsi byl neopatrný, že jsi svou položil na stůl. Již je moje. Hledáš revolver? Budiž Alláh pochválen, že jsi jej nevzal sem do svého pokoje. Neboj se. Ani já nemám revolver. Dýka mi stačí. Posaď se, pěkně si spolu pohovoříme. Rád bys ke dveřím? Vnější jsem zamkl a tyto zamknu rovněž. Okno máš zamřížované, tím se nedostaneš. Nyní jsme volní.“

„Co chceš ode mne?“

„Víš to dobře. Přicházím pro měšec se zlatými penězi, který jsi vzal mému pánu Abdalkáderovi.“

„Lžeš, bídný pse. Mne, šerifa a pomocníka šerifova, se opovažuješ vinit z krádeže?“

„Nerozčiluj se! Vrať, co jsi ukradl.“

„Dám tě zatknout jako podvodníka. Nemůžeš mi nic dokázat!“

„Navštívil jsi náš byt po našem odchodu?“

„Navštívil. Tvůj domácí mně jej otevřel.“

„Cos tam dělal?“

„Šel jsem tam Abdalkáderovi pro lék a sám jsem mu jej před svědky nabízel.“

„Je to pravda, nabízel jsi jej, avšak z jeho tlumoku a z jeho bytu jsi žádný lék nevzal.“

„Ukázal jsem jej tvému domácímu.“

„Ukázal jsi mu lahvičku s lékem. My jsme žádnou lahvičku neměli.“

„Žádný soudce ti neuvěří. Každý dá za pravdu mně, že jsem ze soucitu s Abdalkáderem zaběhl do jeho bytu pro lék, na jaký byl zvyklý, že jsem jej opatroval a jemu po oběti v údolí Mina nabízel, když si sám stěžoval, že se mu udělalo špatně.“

„Lahvičku s lékem jsi přinesl s sebou, avšak z bytu Abdaikáderova jsi odnesl měšec se zlatými penězi.“

„Lžeš, v hrdlo lžeš, to nedokážeš, nemáš svědky. Víš přece, že soudce uzná vinu pouze tenkrát, je-li dosvědčena aspoň dvěma očitými svědky. Jeden nestačí.“

„Vím to, avšak znám soudce, který svědky nepotřebuje. Je to Alláh. Po Jeho vůli jsem k tobě přišel jako tvůj soudce a Abdalkáderův mstitel.“

„Co zamýšlíš?“

„Vzít ti život, nevrátíš-li ukradené peníze.“

„Mně, šerifu a chráněnci šerifů, v mém pokoji vzít život? Ztratíš svůj, avšak teprv po velkém utrpení.“

„Kdo mne usvědčí, že jsem to byl já, kdo tě zabil? Tvou vlastní dýku utopím v tvém srdci, tvou tuhnoucí pravici sevru okolo její rukověti. Až tě zde zítra najde tvůj písař, bude se domnívat, že jsi zhynul vlastní rukou.“

„To přece neuděláš!“

„Přisám Alláh, že to udělám.“

Vtom se vzchopil pomocník a skokem, jakého se Fahad nenadál, se na něho vrhl, hledě mu vyrvat dýku. Fahad byl rychlejší, dýka se zableskla a z dlaně natažené pomocníkovy pravice vytryskla krev. Zaúpěl a znovu usedl.

„Toto je první předzvěst toho, co tě čeká, nevrátíš-li zlato po dobrém.“

„Nevrátím, přisám Alláh, že nevrátím, poněvadž je vrátit nemohu; nic jsem neukradl.“

„Zostřím tvou paměť,“ odvětil Fahad a stisknuv pomocníkovo hrdlo, zamířil ostřím dýky k jeho srdci. „Pohneš-li levicí, probodnu ji jako pravici. Měj rozum! Nechci tvou zkázu. Ďábel ti našeptal, že má můj pán zlato. Zachtělo se ti ho. Zapomněl jsi na svůj vznešený původ, na posvátnou dobu poutní a zašel jsi pro ně. Nikdo o tom neví. Ani můj pán, ani já nehlesneme. Vrať, co není tvé. Nevrátíš-Ji, budeš litovat, až s poslední kapkou tvé krve odlétne tvá černá duše.“

„Moji lidé mne budou hledat. Zachrání mne.“

„Nezachrání. Písař odešel, brána tvé úřadovny je zavřena, tvoji lidé se budou domnívat, že jsi někde na návštěvě, a nenapadne je, aby se sem dobývali. Až tvá mrtvola ztuhne, prohlédnu kdejakou zásuvku, kdejaký koutek, zlato najdu, odemknu, zamknu a zmizím.“

„Nic jsem nevzal, nic nevrátím.“

„Pomohu ti.“

„Nepřitlačuj tu dýku. Vrátím prokleté zlato.“

„Budiž Alláh pochválen, že ti konečně vnukl tuto spásnou myšlenku! Kde je měšec se zlatem?“

„Tamhle v koutě pod kobercem. Přinesu jej.“

„Netřeba, aby ses namáhal. Seď, kde sedíš. Vstaneš-li a chopíš-li se něčeho, přisám Alláh, že protnu tvou levou dlaň.“

Pomocník zůstal sedět a Fahad, odhodiv koberec, našel míšek svého pána. Otevřel jej a přepočítal zlaté peníze. Nescházel ani jeden.

„Věc je vyřízena. Že jsi ty peníze ukradl, neví nikdo, jen já. Nikomu se o tom nezmíním. Od tebe žádám slib, že nic nepodnikneš proti mně nebo mému pánu, pokud budeme ve vašem území Slibuješ to?“

„Slibuji, že se vám nebudu mstít, pokud neodjedete.“

Nikým nepozorován opustil Fahad pomocníkovu úřadovnu a vrátil se k Abdalkáderovi. Již spal. Fahad vložil měšec s penězi do tlumoku a rovněž ulehl.

„Co chceš, pane, koupit na památku?“ zeptal se Fahad ráno.

„Zač bych kupoval?“

„Za své peníze Tady je měšec se všemi penězi, které v něm byly, když jsi jej do tlumoku vkládal.“

„Budiž Alláh pochválen, že mne z bídy vysvobodil! Kdes ho našel?“

„Budiž Alláh pochválen, že mi jej ukázal.“

„Rozumím, Fahade, a nebudu vyzvídat. Napřed se projdeme městem, podíváme se a co se nám zalíbí, koupíme.“

V ulicích se tísnily davy poutníků a ti všichni chtěli přinést něco na památku.

Velká většina nabízených věcí byla vyrobena v cizině. Nejenže si obchodníci dávají posílat z celého světa zboží, o kterém se domnívají, že by se poutníkům líbilo, ale i poutníci sami přinášejí výrobky své vlasti a hledí je v Mekce prodat– Věci tam nakoupené připomínají posvátné město každému, komu jsou darovány. Ti, kdo je prodávají, tvrdí, že se jimi dotkly Kaaby. Svědomitý poutník tomu nevěří, vezme každou koupenou věc do nádvoří Kaaby a dotkne se jí zdi posvátného domku sám.

Větší obchody patří muslimům z Indie a Jávy. Abdalkáder mezi nimi našel nejen krajany, nýbrž i dva známé. Narodili se a vyrostlí na Jávě, jejich rodiče tam měli obchod a je poslali do Mekky, aby otevřeli pobočky. Dobře se jim vedlo, ale spokojeni nebyli.

Domorodí prodavači mají své krámky při bránách vedoucích do nádvoří Kaaby. Volají poutníky, tahají je za šaty a nutí slovy a posunky, aby si něco vybrali. Zpozorují-li zájem, hostí zákazníka kávou a čajem, jen aby ho ke koupi přiměli. Ceny žádají veliké.

„To nekoupím.“ vzpíral se Abdalkáder, když uslyšel cenu pěkného košíku z palmového listí. „Stříbrný by nebyl dražší u nás v Batávii.“

„Nehněvej se, pane můj, na tyto lidi. Jistě se domluvíme a koupíš si. co se ti zalíbí.“ Fahad nabídl desetinu požadované ceny a za pětinu košík koupil. Abdalkáder byl spokojen a prodavač rovněž.

„Tyto tretky si ponechám až nakonec, napřed to, co je nejdůležitější, ihrám.“

„Kolik bys jich rád?“

„Pět, tedy deset kusů bílého plátna, jaké jsme nosili na pouti: tři pro mé syny a dva pro mé přátele, pro ty, za které jsem obětoval ovci.“

„Proč kupuješ ihrám pro své syny? Jsou přece mladší než ty. Snad se sami vydají na pouť.“

„Kéž jim Alláh prodlouží život! Povolá-li je přede mnou, zahalím je do ihrámu. Vydechnu-li před nimi, jeden z nich – můj nejstarší syn – mně prokáže tuto službu a připraví mne v ihrámu, který jsem zde nosil, na cestu do ráje.“

Ihrámy navlhčili vodou ze studnice Zem-zem a pak je rozprostřeli po nádvoří. Usušené složili a dotkli se jimi Kaaby. Fahad zabalil každý ihrám zvlášť, přepásal bílou stužkou a Abdalkáder napsal, čí je.

„Co by sis rád koupil, Fahade?“ Vyber si, co chceš.“

„Má rodina a mé příbuzenstvo žijí pod stany. Měníme-li tábořiště, převážíme všechno na velbloudech. Drobné věci se snadno ztratí nebo porouchají. Nač bych je kupoval a opatroval, když nevím, jak by to s nimi dopadlo?“

„Máš pravdu; místo památek dovez domů peníze a za ně koupíš rodině, co uznáš za vhodné.“

„Kéž tě, Abdalkádere, Alláh odmění, že pamatuješ na mé příbuzenstvo!“

Mnozí Abdalkáderovi krajané, jakož i jiní poutníci chtěli uctít Muhammadův hrob v Medíně. Abdalkáder by byl velice rád s nimi, obával se však o své zdraví.

Každý den aspoň jednou zašel s Fahadem ke Kaabě. Odříkával nahlas předepsané modlitby, Fahad poslouchal a přizvukoval mu. Mnohým se naučil od něho. Po patnácti dnech naložili své věci na tři velbloudice, které Ratam vedl, a dali se na zpáteční cestu do Džiddy. Fahad odnášel zavazadla na loď a Ratam mu pomáhal. Mzdu dostali oba od Abdalkádera skvělou. Se slzami v očích se s nimi rozloučil a oni ho ujišťovali, že nikdy nezapomenou na štědrost, jakou jim projevil.

Po odjezdu parníku, který Abdalkádera odvezl, objal Ratam Fahada, líbal ho a říkal:

„Přilnul jsem k tobě, strýčku, jako k otci. Kéž tě Alláh k nám ještě přivede!“

„Přivede, synku. Myslím, že uvidím nejen tebe, ale i Hasnu.“

„Nezapomněl jsi na ni?“

„Nezapomenu ani na tebe, ani na ni. Vrať se k otci i k matce ve zdraví a vyřiď jim, že se na ně těší jejich bratr Fahad.“

„Vyřídím strýčku. Kéž bys k nám brzo zavítal!“

V

RODIČE POMSTĚNI

Ratam se dal se svými velbloudy na východ, kdežto Fahad se ohlížel po nějakém výdělku. Všechny své peníze zašil do opasku a nosil na holém těle. Nové šaty svlékl, svázal do uzlíku a nahradil je starými, roztrhanými. Hned jinak vypadal. Jako vyhladovělý kočovník nabízel své služby obchodníkům, kteří nakládali nebo skládali své zboží, a čekal na loď. Žádný obchodník tou dobou neměl práci na severu. Již již ztrácel naději, že vykoná zpáteční cestu po moři, když zaslechl, že vláda chystá loď, která by zásobila pobřežní posádky. Přidružil se k vojákům, pomáhal jim nakládat mouku, rýži, kávu, cukr a náboje, žertoval s nimi, oblíbili si ho a sami žádali kapitána, aby ho s sebou vzal.

„Uleví nám při skládání zásob a na jeho stravu se složíme.“

„Mně může také pomáhat, proto ho svezu zadarmo, ale zahálet nesmí. Darmožrouta na lodi nestrpím.“

Fahada honil do práce kdekdo, přece však si jen pochvaloval, že se zadarmo sveze, nají a napije. V přístavu Muéleh se mu zdálo, že by mohl domů.

„Odtud je do našeho území cesta pohodlná. Nadřel jsem se dost, ať protáhnou své svaly, kdo dosud odpočívali. Jen obezřele, abych nevzbudil podezření, že mě práce omrzela. Donutili by mne k pobytu a kdovíkam až by mne zavezli.“

Jak odnášel dovezené zboží do pobřežní pevnůstky, poodešel za nějakou záminkou, ukryl se v palmoví a z něho se dostal do skal, kde si volně oddechl. Potom se vracel zpátky k zahradám, a náhle zaslechl, jak na něho někdo volá:

„Pokoj Alláhův s tebou, Fahade. Věru, Jeho prozřetelnost tě sem dovedla.“

„Kdo mne pozdravuješ?“ ptal se. „Hlas je mi povědomý, proto pozdrav opětuji.“

Dvířka se otevřela a před Fahadem stál známý obchodník, který skupoval v jeho území vlnu a srst kozí a velbloudí.

„Budiž Alláh pochválen, že jsme se sešli. Mám ti vyřídit důležitý vzkaz.“

„Jaký?“

„Náčelník, u kterého jsi stonal, tě nutně potřebuje.“

„Nic více?“

„Nic jsem nepřidal a nic neubral.“

„Kdy jsi s ním mluvil?“

„Před několika dny, když jsem sháněl zboží v jeho území.“

„Abych se k němu hned vydal a přece jsem zamýšlel navštívit své a odevzdat jim mzdu, aby měli na živobytí.“

„Snadná pomoc! Spěchám do vašeho území. Svěříš-li mi peníze i pozdravy, přisám Alláh, že je odevzdám poctivě, komu náleží.“

„Znám tě léta. Jsi poctivec duší i tělem. Tady máš moje úspory“

„Vložím je do svého opasku a na měděný peníz je vyplatím. Co ještě pošleš?“

„Tento ranec s lepšími šaty a nějakými maličkostmi, i těžký náklad pozdravů.“

„Dobře máš. Pospíšíš-li, dohoníš před večerem čeleď, u které jsem nocoval. Nechoď cestou pobřežní, nýbrž tou, která vede při úpatí pohoří.“

Fahad zamířil k jihovýchodu, a když dorazil na cestu vedoucí po horském úpatí, spěchal po ní k jihu. Pozdě odpoledne zahlédl stěhující se čeleď. Přidal se k nákladním velbloudům, pozdravil a nabízel svou pomoc. Na tábořišti rozvinul stanovou střechu hospodáře, jehož náklad doprovázel, natáhl provazy, upevnil k nim kolíky, zatloukl je, podstrkal stanové tyče a vnášel pod stan zásoby. „Pojď k večeři!“ zval hospodář. „Poctivě sis ji zasloužil.“ Zrána opustil Fahad stan a dlouhým, rychlým krokem spěl k jihu.

Abych urazil kus cesty za ranního chladu. V poledne bude palčivé vedro, to si trochu odpočinu.

Po odpočinku kráčel statně, ohlížeje se, zda neuvidí někde nějaké pasoucí se stádo, aby dostal večeři a nocleh. Daleko západně od cesty zahlédl černé kozy.

Ještě se pasou, nemají asi do tábora daleko. Zamířím k nim a budu pod stanem se západem slunce. Cože to leží pod tou skalní stěnou? Dětský pláštík plný lanýžů. Kdo to tu svou kořist nechal? Podívám se po jeho stopách. Tudy lezl tamhle na sráz. Co tam dělal?

Vzepřel se o obě ruce a vytáhl se ke srázu. Byla v něm trhlina, do níž stékala dešťová voda.

Chudáčku, politoval Fahad. Chtěl ses napít, opíral ses rukama i nohama o okraje trhliny, sklouzl jsi – a nyní ležíš obličejem dolů a nemůžeš ani sem, ani tam. Jen kdybys byl ještě živ!

Vytáhl chlapce a opatrně se spouštěl po skalní stěně dolů.

Poraněn nejsi, zlomeného nic nemáš, dýchat jsi mohl a upadl jsi do mrákot jistě strachem a únavou. Umělé dýchání neuškodí.

Po chvíli chlapeček zhluboka oddechl a otevřel oči.

„Mami. Tati.“

„Hned u nich budeš, synáčku! Jak se chvěješ zimou! To všechno ze strachu.“

Zamotal synka asi devítiletého do svého pláště, vzal na levici, do pravice uzlík lanýžů a spěchal, co mu nohy stačily, směrem, kde se kozy pásly. Nějaký pastýř ho zahlédl a poznav, co nese, zvolal zvučným hlasem:

„Chlapeček je na světě! Nějaký cizinec ho nese.“ Druhové opakovali radostnou zprávu a za chvilku se hnalo několik mužů Fahadovi vstříc. Jeden je předběhl a vzav synáčka do náručí, tiskl ho k sobě a svými polibky zahříval:

„Chlapče můj! Kde ses toulal? Od poledne tě hledáme. Již jsme se třásli strachem, že se ti něco přihodilo, a tady tě držím celého a i zdravého. Nic tě nebolí, synáčku?“

„Nic, tati, jen spát se mi chce.“

„Máti tě uloží a zítra budeš čiperný jako zajíček. Kdes ho našel, dobrý muži?“ – Fahad stručně vypověděl, jak zahlédl uzlík lanýžů a pátral po majiteli.

„Dítě, dítě! Vypravil se s ostatními na lanýže. Opustil je, hledal sám, nasbíral, kolik mohl unést a pak se chtěl napít z přirozené cisterny, kterou se mnou dvakrát navštívil. Budiž Alláh pochválen, že v ní nezahynul!“

Celé příbuzenstvo zachráněného chlapečka vítalo Fada jako svého.

„Tvůj příchod nám přinesl požehnání. Zůstaneš u nás, neboť čím déle tady budeš, tím déle bude milost Alláhova patrna.“

„Rád bych, věru rád bych, hostitelé moji, u vás zůstal měsíc, ba i rok, avšak vůle Alláhova mne pudí k jihu.“

„Kam k jihu, smíš-li nám odpovědět?“

„Do okolí přístavu Uedžh.“

„Divné jsou cesty Alláhovy,“ poznamenal chlapečkův otec.

„Vypravuji se tam zítra. Mám důležité řízení s velkým náčelníkem kmene Beli. Nemůžeš-li, zachránce mého synka, zůstat jako host v mém stanu, budeš mým hostem na mém velbloudu po celou cestu odtud až do Uedžhu a dále, kam si budeš přát.“

„Přijímám tvou nabídku, urychlí to mou cestu.“

Kus od přístavu Uedžh se Fahad loučil se svým hostitelem.

„Nepropustím tě. Udej mi svůj směr a doprovodím tě.“

„Věru, že neznám směr. Je třeba, abych se doptal, kde táboří ten, ke komu spěchám. Zbytečně bych tě zdržoval. Tvoji lidé tě potřebují.“

„Rozloučíme se, avšak na sebe nezapomeneme.“

Fahad se dal k jihovýchodu a opatrně vyzvídal. Teprv čtvrtého dne se blížil k náčelníkovu táboru. Byl zřízen v kotlině jemu povědomé. Prohlížeje si místa, která navštívil, ba na kterých i mnohdy seděl, uviděl děvče sbírající palivo. Zahleděl se na ně a poznal, že je to náčelníkova dcera.

Vzdáliv se opatrně, aby ho nezpozorovala, sbíral chvatně palivo a až ho měl velkou náruč, zanesl je na dívčinu hromádku. To stačí, více neuneseš. Nyní se potěším pohledem, jak budeš překvapena, až se ke své hromádce vrátíš.

Zalezl za několik keřů a díval se k hromadě. Dívka by málem upustila otýpečku, kterou přinášela,

„Je to moje hromádka, nebo není? Vždyť byla taková maličká a vyrostla, že ji sotva unesu. Kdo mi to pomohl?“

„Bratr tvého otce.“

„Po hlase tě poznávám, Fuhejdku. Odkud ses tady vzal?“ Přivinula se k němu jako k milovanému otci nebo strýčkovi.

Fahad svázal palivo do otepi a nakládal si ji na hlavu.

„Toho bohdá nebude, abys ty, náš milý host, nesl nůši paliva za mne. Tatínek i maminka by mne vyhubovali a kamarádky by se mi smály.“

„Nikdo ti nevyhubuje, nikdo se ti nebude smát. Zanesu nůši až k táboru a potom si ji naložíš. Všichni se podiví, jak jsi pilná a silná.“

Vzal nůši na hlavu, děvče za ruku a šel k táboru. Naslouchal přitom veselému štěbetání své družky. Radoval se náčelník, smála se jeho manželka a přívětivými pohledy zvali všichni členové tábora milého hosta.

„Přišel jsi mezi své Tvé příbuzenstvo by. tě nepři vítalo upřímněji, nežli tě vítáme my.“

„Pravdu máte, kamarádi. Jsem u vás jako mezi svými. Získali jste mne svou dobrotou.“

„Zasloužil sis jí, Fahade; vždyť jsi každému z nás pomohl, pro každého jsi měl upřímné slovo nebo aspoň přátelský úsměv.“

Po večeři se ptal náčelník: „Kdo ti vyřídil můj vzkaz?“

„Obchodník. Žádal jsi ještě jiné, aby se pomne ohledli?“

„Ještě dva jiné, neboť myslím, že věc spěchá.“

„Potřebuješ mne ty sám, nebo někdo jiný?“

„Já sám ne. Rádce, jenž tě ke mně se Sanamem dovezl, mně pošeptal na Poutnické cestě, kde jsem měl nějakou práci:

‚Vyřiď Fahadovi: Přátelé tě potřebují. Opatrně!‘

„Nic jiného nevíš?“

„Rádce mně nic nepověděl a já nemám ve zvyku vyzvídat“

„Věc, jak se zdá, pospíchá. Musím si pospíšit a jednat opatrně,“

„Dovezu tě, jak daleko chceš.“

„Není třeba a shledáme se snad dříve, než se naděješ.“

Fahad uvažoval: Rádce vyřizoval vzkaz. Šerif Hasan, syn Aunův a jeho vnuk jsou moji přátelé v Medíně. Proč mě potřebují? To se jistě Aun chystá na vraha svého otce. Už mu bude osmnáct let. Cítí se mužem, považuje za svou povinnost, aby si vzal krev toho, kdo zahubil jeho rodiče. Šerif několikrát naznačil, že mne budou potřebovat. Abych Auna doprovázel? To učiním rád. Nemám ničím budit podezření šerifova okolí. Nemám se k němu hlásit jako jeho bývalý sluha. Budu opatrný, jen abych v ničem nechybil.

Na Poutnické cestě dohonil Fahad větší obchodní karavanu, která se právě utábořila. Přisedl k ohni, u něhož majitel karavany zle peskoval kuchaře:

„Jak to stavíš kameny? Už podruhé jsi kotel převalil a všechno vylil. Proč ses, nemehlo, hlásil za kuchaře, když neumíš ani kotel pevně na tři kameny posadit? Škoda, přeškoda že náš kuchař předevčírem onemocněl. Byl jsem nucen najmout tebe. Hned bych tě vyhnal, kdybych našel lepšího. Což ty, cizinče, nevyznáš se ve vaření?“ oslovil Fahada.

„Trochu.“

„Trochu je něco a ostatní se přiučíš. Ujmi se naší večeře, abychom se aspoň dnes dosyta najedli. Ty se kliď! Tady máš mzdu za včerejšek a dnešek, navečeříš se a zítra ať tě nevidím.“

„Najal jsi mne odtud až do Medíny.“

„Máš pravdu, avšak s podmínkou, že do tří dnů prokážeš, že umíš vařit. Kdekdo z mých lidí dosvědčí, že neumíš nic, proto buď rád, že ke mzdě nedostaneš přídavek holí.“

Co ještě ze mne bude? myslil si Fahad. Nyní jsem se stal kuchařem. Jen když mám práci. Kuchařství mně dopomůže k jízdnímu zvířeti, k potravě i k nějakému výdělku. Třebas malý, bude přece jen lepší než žádný.

„Nenadál jsem se, kuchaři, že umíš tak chutně a čistě vařit. Neukřivdíš-li nám, věru že já neukřivdím tobě.“

Po večeři vyškrábal a vymyl Fahad všecko nádobí a uložil je do zavazadel. Ještě než slunce vyšlo, nakládali, Fahad pomáhal. Jeden velbloud se vzpínal. Klečel klidně, jak však jen na něj naložili nákladní sedlo a chtěli se přitáhnout, bil hlavou napravo nalevo, kousal, bručel, řval, jako když ho na nože bere. Čtyři mužové ho nemohli udržet.

„Co je ti, velbloude? Předevčírem jsi byl úplně klidný, včera ti již nějací brouci lezli do hlavy a dnes jako by dvanáct čertů tebou šilo,“ promlouval pán karavany.

„Dovol, pane, abych prohlédl sedlo tohoto zvířete a ohmatal jeho hrb“

„To, kuchaři, rozumíš i velbloudům?“

„Vyrostl jsem mezi nimi. Odstupte, mužové!“

Fahad levicí chlácholil rozdurděné zvíře, pravicí hladil hrb a okolí, až konečně přišel k uzoučkému místu, při jehož doteku velbloud pohazoval hlavou.

„Bolí tě to, velbloudku můj, pravda že tě to bolí? Dělá se ti tu puchýř. To sedlo tě dře. Hned ti ulevím „ Převrátil sedlo, vyhledal škodlivé místo, vyrovnal je a opatrně vkládal na hrb Zvíře dvakrát třikrát frklo, avšak zachovalo klid, i když podpěnky přitáhl a zaklesl.

„Budiž Alláh pochválen, že mně poslal kuchaře, který umí hojit velbloudy a spravovat sedla, Šest zvířat bych byl zachránil, kdybych tě byl měl hned v Damašku. Jak ti říkají?“

„Fahad, obchodníku.“

„Čtvrt stříbrného peníze ti dám denně, budeš-li čistě a chutně vařit a udržovat hrby a– sedla mých velbloudů v pořádku.“

„Stačí-li na tuto práci moje dvě oči a dvě ruce, rád ji vykonám a.mzdu si zasloužím.“

„Proč si zahaluješ šátkem na hlavu obličej až po oči?“

„Je to můj zvyk,“ odvětil Fahad a povytáhl šátek zpod brady až na nos.

Obchodník, do jehož služeb Fahad vstoupil, byl z Damašku. Vezl odtud různé zboží do Medíny, kde chtěl naložit, co se mu hodilo, a náklad pak doplňovat v území kmenů tábořících při Poutnické cestě.

V Medíně se ubytoval ve velkém zájezdním hostinci při západních zahradách. Sotva složil zboží, pokynul Fahadovi, jehož si oblíbil, a šeptal:

„Vezmi tento balík – je velice cenný – a zanes jej šerifu Hasanovi, synu Aunovu, Někdo ti poví, kde je jeho dům. Z ruky jej nedávej. Sám za dodání odpovíš.“

„Přinesu odpověď?“

„Dostaneš-li ji, přines.“

Fahad si upravil šátek na tváři tak, že nebylo mimo očí nic vidět, vzal balík pod paží, zakryl pláštěm a stoupal do města. Aby se neřeklo, ptal se dvakrát třikrát po domu šerifově, až zaklepal na jeho vrata. Otevřel mu povědomý černoch.

„Je šerif doma?“

„Zapomněl jsi na pozdrav. Kde by byl touto chvílí? Kdo tě k němu poslal?“

„Balík.“

„Ptám se tě, kdo tě poslal. Odpověz! Vezmu balík od tebe.“

„Sám.“

„Mně nedůvěřuješ? Můj otec zastával službu vrátného, já jsem nastoupil po něm. Kolik věcí jsem již přijal a ty bys mi balík nevydal?“

„Sám.“

„Drahá musí být tvá slova, že je tak odvažuješ. Když sám, tak sám. Pojď za mnou!“

Zavedl Fahada k šerifovu pokoji a otevřev dveře, volal: „Nějaký neznámý cizinec ti, šerife, nese balík a říká, že ti jej odevzdá sám.“

„Ať vstoupí!“ Fahad vstoupil a dveře za sebou zavřel. „Pokoj Alláhův s tebou, šerife!“

„Čí je to hlas? Budiž Alláh pochválen, že tě ke mně dovedl, Fahade! Od koho neseš balík?“

„Od svého pána, obchodníka.“

„Div divoucí! Prapodivné jsou cesty Alláhovy! Setkal ses s tím, s kým bych rád vypravil do Sýrie nebo do Egypta svého vnuka a tebe. Hned zajdu pro Auna.“

„Dychtil jsem, Fahade, po tobě,“ vítal ho Aun. Vyrostl, zesílil, zmužněl.

„Je z tebe muž,“ poznamenal Fahad. Aun se spokojeně zasmál.

„Vidíš, dědečku, Fahad povídá, že jsem již mužem, je proto mou povinností, abych vykonal, co vykonat mám.“

„Sedni si, Fahade; projednáme věc, kvůli které jsem tě sháněl. Můj vnuk dovršil již osmnáctý rok a pravil mně: ‚Nad otevřeným hrobem rodičů jsme ujednali, že ty nebo já. Má je povinnost. Rodiče jsou mně bližší, než tobě, dědečku Vyspěl jsem v muže, proto já.

Přivolil jsem, nešlo to jinak, avšak s podmínkou, že ho ty, Fahade, doprovodíš. Předvídám, co nastane v den vnoučkových devatenáctých narozenin, vzkázal jsem pro tebe zavčas. Nyní jsi zde. Doprovodíš ho ochotně? Nerad bych, abys to učinil z donucení nebo pro peníze.“

„Přisám Alláh, že půjdu s Aunem jako se svým mladším bratrem. Jediný měděný peníz za svůj doprovod nevezmu. Cesta, na kterou se dá Aun se mnou, je Alláhov, vždyť Alláh vštípil do naší krve myšlenku: Oko za oko, zub za zub, krev za krev.“

„Budiž Alláh pochválen za slova, která jsi, Fahade, pronesl. Jsem přesvědčen, že vycházejí z tvého srdce, zmínil ses o cestě, na kterou se můj vnouček vydá. Přemýšlel jsem o ní a vyložím, k čemu jsem dospěl. Všichni příbuzní vrahovi se odtud vystěhovali. Usídlili jednak v Mekce, jednak v Tájifu. Velký šerif mi ještě kolikrát vzkázal, ale nepochodil. Vydal rozkaz, aby každý, kdo zahlédne v Tájifu nebo v okolí mne nebo ho vnuka, podal zprávu nejbližšímu strážci bezpečnosti, a ten nás má uvěznit; ve vězení zůstaneme, pokud se nesmíříme s vrahem. Naše uvěznění má být odstrašujícím příkladem všem členům rodiny apoštola Muhaada, aby se spokojili výkupným a nepožadovali krev za krev. Nepochybuji ani dost málo, že velký šerif tuto hrozbu splní. Vidíš, co hrozí Aunovi, a pochopíš, že jde do téhož nebezpečí, proto důkladně rozvaž, než vykročíš.“

„Má rozvaha je ukončena. Vaši přátelé jsou mými přáteli, vaši nepřátelé jsou mými nepřáteli. To říkávali moji předkové a totéž říkám já.“

„Nic jiného jsem od tebe neočekával Fahade. Jsi muž a mluvíš a jednáš jako muž.

Ví se, že míním poslat svého vnuka na zkoušku do Damašku a do Egypta. Kde se mu zalíbí, tam pobude. Odtud ho vypravím s obchodníkem, se kterým jsi, Fahnde, přijel. Snad to bude dobře, když se mu ani slovem nezmíníš, že znáš mne nebo Auna.“

„Dotud jsem se nezmínil a neprozradím se ani slovem, ani pohledem.“

„Navrhuji, aby ses někde v Sýrii nebo v Egyptě k Aunovi přidružil Přestrojíte se za Egypťany, zajedete do Suezu a odtud parníkem do Džiddy, kde vystoupíte jako zástupci nějakého velkého egyptského obchodníka, kteří se jdou poohlédnout po Mekce, zda by tam nemohli založit pobočku. Cestou z Džiddy se přestrojíte do šatů kočovníků, zmizíte a dostanete se do okolí Tájifu, kde vám Alláh cestu ukáže. Co soudíš o mém návrhu?“

„Jeho začátek je dobrý. Vyprav Auna s mým obchodníkem do Sýrie. Ostatek se mi nelíbí,“

„Proč?“

„Dvakrát abychom se přestrojovali, jednou v Egyptě, podruhé mezi Džiddou a Mekkou. Na parníku budou jistě ještě jiní cestující do Džiddy. Oni i lidé v Džiddě snadno poznají, že nejsme Egypťané. Naše nářečí nás prozradí. Zmizíme-li mezi Džiddou a Mekkou, vzbudíme podezřeni. Touto dobou přichází do Mekky velmi málo cizinců. Zpráva, že se vypravili dva Egypťané, aby tam založili pobočku velkého obchodního domu, se jistě dostane do města, lidé jsou zvědaví, kdy egyptští obchodníci přijdou. Zvědavost vede k pátrání a to by nás prozradilo.“

„Správně soudíš, Fahade. Také mne to napadlo, proto mám ještě druhý návrh. Cestou z Medíny do Sýrie se někde zastavíte, budete předstírat, že jste onemocněli, zabočíte k Atejbům, přidruží se k vám Sanam a půjdete, až se dostanete na východ od Tájifu, kde Atejbové rovněž tábořívají.“

„Myslíš, abychom se vydávali za příslušníky kmene Atejbe?“

„Zajisté.“

„Naše nářečí nás prozradí. Sám z něho neumím, leda kolik jsem pochytil od Sanama, a jak ty, Aune?“

„Nikdy jsem nemluvil nářečím Atejbů, zato však znám nářečí Anezů.“

„Kterých Anezů?“

„Kteří tábořívají v okolí Hedžru.“

„Od koho ses mu naučil?“

„Od své chůvy. Vychovala mne a pěstovala až do mého čtrnáctého roku.“

„To nám ukazuje cestičku k cíli. Znáš mé nářečí, můžeš být tedy, Aune, mým příbuzným. Odjedeš s mým obchodníkem do Sýrie. Zavazadla si neber žádná. Zbytečně by ses zatěžoval.“

„Toužil jsem, abys mne doprovázel, a věda, že to učiníš, požádal jsem našeho rádce, aby mi koupil právě takový oděv, jaký tys nosíval. U nějakého vetešníka našel, co hledal. Obnošenou košili, šátek na hlavu, provazec, opasek a plášť mám svázány v uzlíku a mohu se do nich obléci kdykoli.“

„Dobře, velmi dobře jsi to zařídil, Aune. Porozumíme si a shodneme se. Neber s sebou nic než ten uzlík, nějaké peníze, obyčejnou dýku, revolver, vojenskou karabinu a asi sto nábojů. Pojedeš na obchodníkově velbloudu. Sám ti ukáži, jak máš zvíře osedlat a sem tam si tě všimnu. Nějaký den cesty od oázy Ela onemocníš.“

„Kéž Alláh odvrátí zlé znamení!“

„Neboj se, šerife. Alláh nepotrestá Auna, bude-li předstírat nemoc, aby se dostal na vykázanou cestu. Únava, jakou pocítíš, když nejsi zvyklý jezdit na velbloudu, ti usnadní předstírání nemoci. Požádám obchodníka, aby mne u tebe ponechal, a on to udělá v domněnce, že ho někde dohoníme; vždyť se u některého kmene na delší dobu zastaví. My pospíšíme k mému známému náčelníkovi, u kterého jsem stonal, a odtud se budeme proplétat k Mekce.“

„Nebude to těžké, ba nebezpečné?“

„Věru že nebude, šerife. Nedaleko Mekky táboří můj dobrý známý Sejál. Po pět let sloužil za pastýře u našeho náčelníka. Setkal jsem se s ním na pouti a spřátelil se s jeho synem Ratamem, jenž je o málo starší než Aun. V nich budeme mít oporu. Nejdůležitější jsme projednali. Mohu se vrátit. Abych nešel s prázdnou, dej mi, Aune, uzlík se svými obnošenými šaty. Přidám je ke svým a ty nevzbudíš podezření.“

„Správně jednáš, Fahade. Neuvidím tě, leda zpovzdáli, až budu vyprovázet se svými příbuznými a známými Auna. Svěřuji ho do tvých rukou a požádám ho z tvé ruky v den nejposlednější.“

„Přijímám, šerife, tvého vnuka Auna. Účty ti složím v den pohledního soudu.“

„Kéž tě Alláh doprovází, Fahade!“

„Kéž ti Alláh zachová zdraví a spokojenost, šerife!“

Nazítří ráno oznamoval obchodník Fahadovi:

„Zprošťuji tě vaření. Již včera večer se u mne hlásil kuchař, který u mne sloužil několik let. Tvého času a tvé síly by bylo škoda. Věnuj je úplně mým velbloudům a nákladním a jízdním sedlům. Nějaký kočovník přijde dnes pro velbloudy. Doprovodíš ho a budeš na ně dohlížet na pastvě, léčit jejich hrby a opravovat sedla. Co bude nutno vyměnit, vyměň. Tady máš peníze. Před odjezdem mi vrátíš, kolik ti podle účtu zbude.“

Fahad byl rád, že se dostal z městského ovzduší; vždyť by ho byl mohl přece jen někdo poznat, což by nebylo bývalo na prospěch šarífovu záměru. Po delší době vzkázal obchodník:

„Přižeňte velbloudy se sedly. Zítra odjedeme.“ Prohlédl zvířata a sedla, poklepal Fahadovi na rameno a ponechal mu zbytek peněz.

„Zasloužil sis tu odměnu. Přidám ti, neubereš-li péče mým zvířatům.“ Potom pošeptal: „Šerif Hasan, syn Aunův, ke kterému jsem tě poslal, vypraví svého vnuka Auna na zkušenou do Sýrie. Pojedete se mnou na tomto popelavém velbloudu. Není zvyklý takové jízdě, proto si ho všímej; však mi rozumíš.“

„Rozumím, hospodáři.“

Ráno přišel Aun se svým dědečkem a celým zástupem příbuzných a známých. Dlouhé loučení přerušil obchodník rozkazem, aby se dali na pochod. Již po dvou dnech se jevily u Auna následky nezvyklé jízdy. Jeho síly ochabovaly, únava rostla. Neměl chuť k jídlu, všechno ho bolelo a za noci se zachvíval zimou a horkem.

„Nevím, nevím, jak daleko Aun dojede,“ šeptal obchodník Fahadovi.

Napozítří se Aun nemohl udržet v sedle.

„Co s tebou, synku? Do Sýrie nedojedeš a s kým se vrátíš?“

„Nevrátím se, jen bych si rád odpočinul. Dohoním tě.“

„To je rozumná myšlenka. V území nejbližšího kmene pobudu týden, snad dva, lehko mne dohoníš, jak se vrátí tvé síly, jen kde tě ponechám a s kým?“

„Tamhle se černají stany. Přijmou mne v některém v pohostinství. Poležím si a vydám se za tebou.“

„A kdybys nemohl za mnou?“

„Vrátím se k dědečkovi.“

„Víš co, Aune, svěřím tě Fahadovi. Je rozvážný, svědomitý a zařídí, co uzná za nejlepší. Pojď sem, Fahade! Doprovodíš Auna do toho tábora a zůstaneš u něho.“

„Po tvém rozkazu, hospodáři. Co s velbloudy?“

„Necháte si je. Budete je potřebovat buď na cestu za mnou, nebo do Medíny.“

„Kdo o ně bude pečovat? Sám bych zůstal u Auna a na cizí zvíře nikdo hole nešetří.“

„Máš pravdu. Vypravím s vámi sluhu. Vrátí se ke mně se zvířaty a Aun si snadno najme jiná, až je bude potřebovat!“

Kousek před táborem Fahad zastavil své zvíře, přiměl Aunovu velbloudici, aby poklekla, složil veškeren jeho i svůj majetek a vybídl průvodce, aby se vrátil s velbloudy k obchodníkovi.

„Čeká na tebe a zbytečně se zdržuje. Voda a pastva jsou nedaleko. My odtud snadno dojdeme do tábora.“

Aun vtiskl průvodci odměnu a on rád a s díky odjel. „Pamatuj si: Od této chvíle se jmenuješ Auad.“

„Proč?“

„Aun je jméno nezvyklé u nás Anezů, a ty jsi přece u nás. Jsi můj bratranec a jedeš se mnou na návštěvu k Sejálovi, který u nás pět let sloužil.“

„Rozumím. Budu se řídit každým tvým pokynem.“

„Všichni se řídíme vůlí Alláhovou. Tamhle za těmi skalisky se převlékneš do obnošených šatů, jaké mám já. Tvůj nynější oděv zabalíme a ponecháme u známého náčelníka.“

Hospodář krajního stanu vyběhl vstříc neznámým pocestným a zval, ba prosil je, aby ho poctili jako hosté. Aun poléhal celý den a dobře se vyspal, nazítří se vrátila chuť k jídlu a napozítří naléhal na Fahada, aby se vydali k náčelníkovi. Hospodář je za malou odměnu dovezl do nejbližšího tábora a odtud se pozvolna dostali k vytouženému hostiteli.

„Nenadál jsem se, Fahade, že se tak brzo splní slova, se kterými ses se mnou loučil. Vítám i hosta, kterého mi přivádíš.“

„Je to můj bratráneček Auad. Jede se mnou na návštěvu k našemu známému Sejálovi, který sloužil po několik let za pastýře u našeho náčelníka a nyní táboří u Mekky. Živí se dovozem různého zboží z Mekky do Džiddy a do „Tájifu. Pobudeme u něho nějakou dobu a něco si přivyděláme.“

„Požehnaný je člověk, který nejí cizí chleba zadarmo. Odpočiňte si u mne a vězte, že čím déle budete pod mým stanem, tím větší radost. způsobíte mně, mé dcerušce a její matce.“

„A my, tvoje příbuzenstvo, nejsme nic? My nemáme právo na Fahada a na jeho bratrance? Jsou-li tvými hosty, budou hosty nás všech,“ ozval se bělovlasý stařec.

„Kéž tě Alláh odmění za slova, která naplnila radostí srdce mé a mého bratrance!“ poznamenal Fahad. „Můj bratranec poněkud zeslábl,“ oznamoval po odchodu cizích návštěvníků Fahad náčelníkovi. „Jakmile úplně zesílí, vydáme se na cestu. Tento uzlík u tebe ponecháme. Nevrátíme-li se do léta, bude tvým.“

„Nepřijmu nic z ruky toho, kdo zachránil mé dítě.“

„Budiž, nevrátíme-li se do léta, dej ten uzlík své dcerušce a její bude, co za něj utržíš.“

Aun sílil. Po několika dnech se chystal k odjezdu.

„Ne k odjezdu, Auade, nýbrž k odchodu se chystej. Půjdeme od tábora k táboru a prací svých rukou si budeme dobývat chleba. Budeme pomáhat při nakládání a skládání, budeme dozírat na stěhování, aby některý náklad nespadl, budeme budovat stan a smotávat jej, zajíždět pro vodu, přinášet palivo a sloužit každému, kdo nás o službu požádá. Bude to pro tebe dobrá škola. Zesílíš a zvykneš tomu, čeho bude od tebe můj kamarád Sejál požadovat.“

„Čím budu u něho?“

„Podle mého pastýřem a jako pastýř musíš umět vše, co jsem napočítal. Jinak bys snadno vzbudil podezření v okolí Tájifu, a to by mohlo být tobě i mně smrtelně nebezpečné. Víš, čím velký šerif hrozí. Ty by ses zatknout nedal, já bych ti v obraně pomáhal a zahynuli bychom dříve my než vrah.“

„Kéž nás Alláh uchrání od tohoto zlého! Budu sloužit, kde se mi služba naskytne. Ani nemuknu, třeba by mne celé tělo bolelo.“

Když Fahad dorazil se svým bratrancem k Sejálovi, nebyl by nikdo v ošumělém upracovaném Auadovi hledal vystrojeného a pohodlného vnuka šerifa Hasana.

„Budiž Alláh pochválen, že tě k nám, Fahade, dovedl. Věru, žes nás překvapil, avšak velmi radostně.“

„Toto je můj bratráneček Auad. U nás letos pořádně nenapršelo, je nouze o potravu i o šatstvo, i řekli jsme si: Vypravíme se k Sejálovi. Zmínil se, že přikoupí velbloudy a rozšíří svou živnost. Snad nám poskytne výdělek.“

„Poskytnu, věru že poskytnu. Mám šest nových nákladních zvířat. Včera jsem je dovedl. Ratam bude dopravovat zboží mezi Mekkou a Tájifem, já pak mezi Mekkou a Džiddou. Čtyři ruce se nám znamenitě hodí. Kdo z vás půjde se mnou, kdo s mým synkem?“

„Můj bratranec není zvyklý dopravě zboží na velbloudech, zastane však výborně pastýře. Jaký je tvůj pastýř velbloudů?“

„Silný a přičinlivý chlapík. Nabízel se mi za pomocníka, že si sem tam něco přivydělá spropitným. Slíbil jsem, že ho vezmu, jen co se poohlédnu po jeho nástupci. Spokojíš-li se, Auade, pastýřskou službou, budeš mi vítán. Dostaneš živobytí, oděv a z desíti velbloudů jednoroční mládě za dvanáct měsíců. Přijímáš?“

„Proč bych nepřijal?“

„Jistě přidáš mému bratránečkovi, bude-li ti stádo poctivě opatrovat.“

„Znáš mne, Fahade, a víš, že nikomu neuberu Dobře si práci rozdělíme. Auad u stáda, pastýř se mnou a ty, kamaráde, s Ratamem. Shodneme se.“

„Vůli máme dobrou a dobrá vůle je základem každé shody,“ odvětil Fahad.

Nazítří se Ratam s Fahadem chystal do Tájifu. Naložili zboží na pět zvířat a volným krokem postupovali k svému cíli U brány Tájifu je strážce zastavil s dotazem:

„Kdo je tvůj nový pomocník, Ratame? Nikdy jsem ho neviděl.“

„Je to kamarád mého otce.“

„Odkud ho zná?“

„Sloužil pět let za pastýře u jeho náčelníka a měl dost času, aby ho poznal.“

„Tvůj otec je poctivec, přece však bych jen rád, kdyby se za tvého pomocníka zaručil některý měšťan; víš, že náš pán emír vydal rozkaz, abychom střehli každého cizince a nepouštěli do Tájifu, koho neznáme.“

„Snadná pomoc. Kupec, u kterého bydlil s poutníkem; Abdalkáderem z Batávie, se jistě zaručí.“

„Zapíši si jméno ručitele Fahadova, přeptám se a při budoucí návštěvě ho buď pustím, nebo vyženu. Pro tentokrát můžete oba do města, neboť nemám důvodu, abych nedůvěřoval tobě, Ratame, znám tě jako člověka pravdomluvného“

„Nic si z toho, Fahade, nedělej,“ šeptal Ratam, když se poněkud vzdálili od brány. „Tento strážce je dobrák. Nemá proti mně nic za lubem. Jedná pouze podle rozkazu a nepochybuji, že přinese od kupce svědectví nejlepší.“

„Jaký úkol mne čeká?“

„Rozvezeme zboží po kupcích. Synek jednoho z nich tě po mém odchodu zavede k jiným, se kterými rovněž pracuji. Pozeptáš se, zda chce někdo poslat něco do Mekky nebo zda odtamtud něco nepotřebuje. Zboží sneseš sám nebo s.pomocí, kterou si opatříš, k obchodníkovi. Jeho synek tě bude doprovázet a pošleš ho pro mne, až bude náklad pohromadě.“

„Kde tě najde?“

„Zná to místo. Tady ve městě a nejbližším okolí pastva není. Proto s velbloudy odjedu kus od města a zůstanu u nich na pastvě, až pro mne chlapec přijde.“

„Hasnu neuvidíš?“

„Ještě si pamatuješ její jméno?“

„Tys je zapomněl?“

„Kde bych zapomněl, když zapustilo kořeny do největší hloubky mého srdce. Poskytne-li mi Alláh příležitost, uvidím ji a promluvím si s ní.“

„Kéž by ti ji Alláh poskytl!“

Fahad konal, co mu Ratam uložil, a po straně hleděl vyzvědět, kdeže bydlí vrah, kterého s Aunem hledal, snadno se to dozvěděl. I domy jeho příbuzných mu synek kázal.

Kdybych se tak mohl seznámit s některým jeho služebníkem, přál si Fahad. Až po dvou dnech konal všechny obchůzky sám. Procházel nenápadně ulicí, ve které vrah bydlil, uviděl z vrat vycházet muže o něco mladšího, než byl sám. Sledoval ho zpovzdáli do Řeznické ulice, kde sluha koupil půl tučného skopce.

„Pomažeš si svůj pěkný oděv, přehodíš-li si maso přes rameno,“ varoval ho řezník.

„Kterým směrem se ubíráš, kamaráde?“ ptal se Fahad.

„Touto ulici přímo a potom nalevo.“

„To je můj směr. Pomohu ti nést.“

„Kéž tě Alláh odmění! U koho sloužíš?“

„Zde ve městě u nikoho. Pomáhám Ratamovi.“

„Synku Sejálovu? Hodny člověk. Znám se s jeho otcem. Tady jsem u našeho domu. Nechodíš nikdy do kavárničky před bránou do Mekky?“

„Někdy.“

„Setkáme-li se, vypijeme spolu číšku kávy.“

„Na shledanou!“

Nazítří zahlédl Fahad sluhu, jak vezl na oslu měch dřevěného uhlí. Nějaký klučina švihl osla, osel poskočil, měch spadl, nárazem se roztrhl a uhlí se rozsypalo.

„Počkej, darebo, jen až tě dopadnu; kštice ti nezbude. Zas mně pomáháš?“ podivil se, když viděl, jak Fahad pečlivě sbírá rozsypané uhlí. „Dvě číšky kávy si zasloužíš, jen co se sejdeme,“ ubezpečoval ho, když mu Fahad pomáhal měch naložit.

Fahad se schválně kavárničce vyhýbal, aby nevzbudil sluhovo podezření.

Kupcův synek zajel na oslu pro Ratama, naložil zboží a dali se domů.

„Jsi jaksi zasmušilý, Ratame.“

„Jak bych nebyl! Těšil jsem se na Hasnu a neviděl jsem ji.“

„Minuli jste se?“

„Odstěhovala se s hospodářem na východní stranu, ale přece jsme se měli setkat na západě.“

„Proč jsi se za ní nevypravil?“

„Pozdě jsem se dozvěděl, kde asi táboří. Až podruhé, dá-li Alláh.“

„Zajisté, že dá, Ratame.“

Sotva vjeli podruhé do Tájifu, pozdravil strážce Fahada, poklepal mu na rameno a ubezpečoval ho:

„Můžeš volně do města i z města. Kupec o tobě podal nejlepší svědectví. Jsem rád, že jsem se setkal se synem šlechetných rodičů.“

„Ledakoho by si přece můj otec za kamaráda a pomocníka nezvolil.“

„Pravdu máš, Ratame. Řiď se příkladem svého otce!“

„Kam povedeš velbloudy na pastvu?“

„Na východ. Místo určím kupcovu synku. Najde mne, jak ho pošleš.“

„Kéž by ses setkal s Hasnou!“

„Srdce mi povídá, že se s ní tentokrát neminu.“

K večeru zašel Fahad do kavárničky. Sluha v ní již seděl.

„Pojď, kamaráde, popijeme kávu a popovídáme si. Je mi smutno.“

„Po kom se ti stýská?“

„Po mých lidech v Medíně.“

„To nejsi odtud?“

„Kde bych byl odtud! Kolébali mne v Chajbaru. Znáš tu oázu?“

„Jak bych ji neznal! Vždyť tam máme své palmy.“

„Nejsi ty z Anezů?“

„Tak říkají mému kmeni.“

„Podle nářečí jsem tě poznal.“

„To jsi snad někdy zavítal do našeho území?“

„Několikrát jsem navštívil některého vašeho náčelníka, dokud jsem býval v Medíně. Tam jsem měl časy!“

„Proč jsi tam nezůstal?“

„Poněvadž Alláh nechtěl. Leč, nač bych si ztrpčoval to chvíli? Je mně beztoho smutno.“

„Dovol, kamaráde, abych se vzdálil. Má povinnost mne volá.“

„Nebudu tě zdržovat. Vím, co je povinnost. Až se zde sejdeme, popovídáme si o Chajbaru a o těch pěkných končinách mezi vaším územím a Medínou.“

„Co je ti, příteli?“ ptal se Fahad Ratama, když byli zase na zpáteční cestě. „Jsi nějak zadumán. Viděl jsi tu svou?“

„Budiž Alláh pochválen, viděl jsem ji a mluvil jsem s ní.“

„To by ses měl radovat.“

„Těžko se radovat, když vím, že trpí od krutého hospodáře. Chudinka malá! Nemá ani rodiče, ani bratra, ani bratrance, a nechce a nechce dovolit, abych se jí ujmul.“

„Nač si stěžovala?“

„Skoro na nic, jen tak prohodila, že se bojí, co budoucnost přinese.“

„Bláhová! Co by jí přinesla, když je její duše v tobě a tvá v ní? Proč se tak náhle stěhovala ze západu na východ?“

„Černoch jejího hospodáře prý někde na východě vyslídil stádo kozorožců.

„To se potěší náš lovec, až mu je nadeženeme, ihned se budeme stěhovat a postavíme svůj stan nedaleko hory, kde kozorožci jsou. Vyzkoumáme, kde za dne odpočívali a kudy za noci na pastvu scházejí, vzkážeme našemu lovci a dobrá odměna nemine ani mne, ani vás, černoši‘ prohlásil hospodář Hasnin a hned se stěhovali.“

„Kdo je to ten lovec?“

„Nějaký pán z Tájifu, kterého Hasnin pán přiváží na oslu pozdě večer a přede dnem opět odváží.“

„Hasna od něho nikdy nedostala spropitné?“

„Nezmínila se o tom, ba podle jedné narážky se zdá, že si takové spropitné ani nepřeje.‘

Na nové obchodní cestě z Mekky do Tájifu dohonil Ratama a Fahada jezdec na silném bílém oslu, doprovázený černým sluhou. Ratam pozdravil, jezdec poděkoval a zahleděl se na Fahada,

„Nesloužil jsi u Abdalkádera, poutníka z Batávie?“

„Sloužil, pomocníku Abu Aliho. Poznáváš mne?“

„Právě tak jako ty mne. Na shledanou!“

„Je-li to vůle Alláhova, jistě se nemineme.“

„Co mínil pomocník, že s tebou tak úsečně mluvil?“

„Nediv se. Je pán a já jsem sluha.“

V bráně nebyl strážce sám. Čtyři ozbrojení mužové stáli vedle něho.

„Toto je Fahad, kterého máte zatknout, a toto je Ratam, kterého máte střežit. Počkej, Ratame, zde se svými velbloudy. Pomohu ti složit jejich náklad, odpočinou si a od jedeš po práci, jak se tvůj kamarád vrátí. Fahade, doprovázej tyto dva muže. Nerad bych. aby tě k tomu donutili. Půjdeš k soudci.“

Před soudní síní stálo a sedělo mnoho lidí.

„To se načekám,“ řekl si Fahad, mýlil se však. Jeho starší průvodce se protlačil k soudci, něco mu pošeptal a soudce prohlásil:

„Na rozkaz našeho pána emíra mám ihned projednat věc muže, kterého tito ozbrojenci právě přivedli. Pojď sem! Zodpovíš se z činu, z kterého jsi obžalován.“

Fahad přistoupil až k soudci a nahnuv se k němu pošeptal:

„Znáš věc. Víš, že jde o příbuzného apoštola božího, Muhammada, kéž na něm spočine požehnání Alláhovo! Jistě chceš šerify chránit od pohoršení, které by vzniklo, kdyby se věc projednávala veřejně. Pošli mne k velkému šerifovi; ať on o mne rozhodne.“

„Mluvíš rozumně, synku. Dnes je den, kdy náš pán emír přijímá každého prosebníka. Proč by nepřijal tebe?“

„Rád bych, aby se mnou pohovořil soukromně.“

„Vzkáži mu a jistě vyhoví; vždyť jde o jeho příbuzného.“

Povolal k sobě staršího strážce, udělil mu rozkaz a Fahad odcházel s doprovodem do letního paláce velkého šerifa. Po chvilce ho strážce zavedl do menšího pokoje, ve kterém velký šerif seděl sám. Fahad pozdravil, velký šerif pozdrav opětoval a přísně spustil:

„Je to pravda, darebo, že jsi zmrzačil pravou ruku mého příbuzného?“

„Nejsem darebák. Za svůj čin odpovím. Je pravda, že jsem zmrzačil pravici tvého příbuzného.“

„Úmyslně?“

„Vědomě a úmyslně, ba učinil jsem ještě více, obvinil jsem ho z krádeže.“

„Mého příbuzného že jsi obvinil z krádeže?“

„Zajisté. Což ti to nepověděl?“

„Chtěl tě ušetřit.“

„Ne, styděl se.“

„Nedokážeš-li, co povídáš, doživotní nucená práce tě nemine.“

„Mine, pane náš. Syn mého otce má jediný jazyk. Co tvrdí, dokáže. Chceš slyšet o darebáctví, jakého se tvůj příbuzný dopustil?“

Velký šerif se na něho zadíval a po chvilce odpověděl: „Nechci.“ Zatleskal a vstoupivšímu sluhovi rozkázal: „Přiveď pomocníka.“ Pomocník Abu Aliho vstoupil.

Obvinil jsi tohoto mladíka, že schválně zmrzačil tvou ruku. Obviněný to připouští, leč tvrdí, že tě obvinil ještě z něčeho jiného. Je to pravda?“

„Není, pane náš, věru že není.“

„Slyšíš ho, mladíku?“

„Slyším. Požádej ho, aby přísahal při Muhammadovi, že se nedopustil toho, z čeho jsem ho obvinil.“ Znova se zadíval velký šerif do Fahadových očí, které a něho byly klidně upřeny.

„Není třeba, aby přísahal. Každá přísaha znečišťuje. Nepotřebuji jí. Věřím ti, mladíku. Ty, hanbo všech potomků apoštola božího, Muhammada, pošli do Mekky pro svého nejstaršího vnuka. Zůstane u mne jako rukojmí, že se ničeho nedopustíš proti tomuto mladíkovi a jeho zaměstnavateli. Ať už tě nevidím „ Zatleskal. „Tento pomocník zůstane v mém domě jako nucený host. Rozumíš?“

„Rozumím, pane náš,“ odvětil sluha a odešel s pomocníkem.

„Chceš mi prokázat dobro?“

„Mluv! Tvé slovo je mi rozkazem.“

„Nezmiňuj se o tom, čeho se můj příbuzný dopustil.“

„Nikdo nic neví a byl bych mlčel jako hrob, kdyby tě nebyl proti mně popudil.“

„Odejdi v pokoji!“

„Požehnání Alláhovo ať spočine na našem emírovi!“

„Neříkal jsem ti, Ratame, že Fahad vyhraje? Tamhle jde a jak si vykračuje!“

„Z čeho tě obvinil?“

„Lépe o tom nemluvit. Kdo se nezmýlí!“ odvětil Fahad a jeho kamarád se neptal „Kéž by ses potěšil s Hasnou!“

„Alláh dá, že nám bude veseleji! Pospěš se zbožím, abychom odjeli co nejdříve. Víš, že. obchodník v Mekce čeká.“

„Vím a pospíším. Znáš mne, Ratame.“ Kvečeru odběhl Fahad do kavárničky a bez vyzvání si sedl vedle sluhy.

„Jaképak máš zprávy z domova?“

„Žádné.“

„To je ti jako mně. Kdybych se aspoň odtud mohl dostat!“

„To se ti služba nelíbí?“

„Nelíbí, kamaráde. Pořád se mi zdá, že hrozí mému pánu nebezpečí; jak by nehrozilo, když se dopustil, čeho se dopustil. Co to bylo dřív za člověka! Projíždíval jsem se s ním na koních, celé týdny jsme dleli na honech, a dnes aby se skrýval ve zdech tohoto města; leda za noci „ že si nazapřenou vyjede na lov.“

„To mu otvírají bránu?“

„Dostal by od našeho pána emíra, kdyby si dal bránu otevřít. Pokradmu nazapřenou se dá spustit z hradby, pobaví se lovem a ráno ho zase vytáhneme. Vidíš, jaký jsem brepta. Jen dva sluhové toto tajemství známe, a tobě jsem o něm pověděl. Neprozradíš mne? Můj pán by mne vyhnal, a přece bych rád jeho službu opustil v dobrém. Odejdu odtud příští měsíc. Nemám tu stání.“

„Neprozradím cizí tajemství. Co jsem od tebe slyšel, zapadlo v studni bezedné.“

Za noci nemohl Fahad usnout. Srovnával slova sluhova s tím, co slyšela Hasna a pověděla Ratamovi; dospíval k závěru, že vrah a tajemný lovec, návštěvník jejího hospodáře, je tatáž osoba. „Kéž by to Alláh dal! Brzo bychom dospěli k cíli.“

„Nevím, nepošlu-li otce k hospodáři Hasninu,“ oznamoval Ratam Fahadovi. „Chtěl jsem se svatbou počkat, až budu mít na vlastní stan, avšak zkrátím Hasnino utrpení a pobudeme ve stanu otcově.“

„Jaké nové utrpení přibylo Hasně?“

„Nechtěla říci, avšak po líci jí kanuly slzy, když jsme se loučili. Až složíme zboží v Mekce, navštívím otce.“

Ratam promluvil se svým otcem, jenž byl náhodou ve stanu. Otec se poradil s matkou a následujícího dne dal rozkaz, aby se stěhovali k východu od Tájifu.

„Přiblížíme se k táboru hospodáře Hasnina a po vůli Alláhově zařídíme vše. Vy dva zajedete po své práci a ty, Auade, poženeš zítra stádo. Najdeš známé pastýře a přidružíš se k nim.“

„Rozumného tatíčka mně dal Alláh, Fahade.“

„Važ si ho a řiď se jeho příkladem!“

„Nenadálé potíže mi nastaly,“ oznamoval Ratam Fahadovi před odjezdem do Mekky. „Zdejší kupec tvrdí, že se zbožím, které jsme posledně dovezli do Tájifu, není všechno v pořádku. Musím věc sám vyšetřit, proto poženeš na pastvu ty. Najdeš Auada a potěšíš se s ním.“

„Nemohl bych potěšit Hasnu?“

„Chci tě o to požádat. Povíš jí, co tatíček zamýšlí a ona se jistě zaraduje.“

Fahad poznal z různých Ratamových údajů přesnou polohu tábora hospodáře Hasnina, proto tam zamířil s velbloudy. Popásaje, vylézal na vyšší kopce a obhlížel okolí a pátral po Hasně. Zatím ji neviděl, ale byl přesvědčen, že se sama prozradí, až zahlédne Ratamovy velbloudy. Nemýlil se. Pojednou vyběhla zpoza rozložité skály dívka jako laňka a hladila jedno zvíře za druhým.

„Pokoj Alláhův s tebou, Hasno,“ zašeptal Fahad, skrývaje se v hustém křoví.

„Pokoj Alláhův s tebou. Nejsi ty Fahad, Ratamův kamarád?“

„Jak bych nebyl! Pěkné pozdravení jsem ti od něho přinesl a mimoto důležitý vzkaz.“

„Jaký?“

„Jeho otec navštíví ve šťastný den nového měsíce, tedy, tvého hospodáře a požádá ho o tebe.“

„Kéž by to nečinil! Můj hospodář ho jistě odmítne, a přece na mne nemá právo. Jsem svobodná dcera svobodného kmene.“

„Proč by ho odmítl?“

„Má se mnou zcela jiné záměry. Včera večer přišel pozdě domů. Již jsme spali. Má hospodyně se ho šeptem ptala:

‚Je vše hotovo?‘

‚Vše. Budku na čekanou jsem dnes zařídil. Zvečera zajedu pro lovce, usadí se v ní, pohneme zvěří, úlovek bude jistě jeho a nás řádně odmění.‘

‚Co s Hasnou?‘

‚Pozítří ráno ji pošleš s čerstvým máslem k našemu lovci do Tájifu.‘

‚Ubohá! ‚

‚Proč ubohá? On si ji vezme za manželku a nám vyplatí její věno.‘

Tak se tedy věci mají. Již skoro dva měsíce vím, co hospodář se mnou zamýšlí. Několikrát jsem si chtěla postěžovat Ratamovi, leč bojím se, aby netekla krev.“

„Dobře jsi měla, žes mlčela. Nezmiňuj se o lovci! Dnes v noci si sbal své věci a časně ráno spěchej do Mekky.“

„Ke komu?“

„K našemu kupci, doptáš se. Pozdravuj ho ode mne, že jsem u něho bydlil s poutníkem z Batávie, a popros ho, aby tě u sebe ponechal, až si pro tebe přijde Ratamův otec Sejál. Rozumíš mi?“

„Rozumím a vykonám, cos mně poradil.“

„Kdepak chystají ten lov na kozorožce?“

„Nedaleko. Vidíš onen táhlý hřbet s černým kuželem asi uprostřed?“

„Zajisté.“

„Budka je při samém úpatí u pěšinky, po které zvěř schází na pastvu.

Kéž se shledáme v dobrém, Fahade!“ Fahad popoháněl velbloudy směrem k Aunovi a zabočil i k lovecké budce. Velbloudi se popásali. On si ji jakoby maně prohlížel. Pro Auna je tu místa dost. Skrčí se buď mezi balvany, nebo zaleze mezi stěnu balvanu a větve nasekané z keřů. Lovec ho nezahlédne; stejně bude dnes temná noc, uvažoval Fahad.

Cestou ke stádům zastřelil tučnou gazelu.

Znamenitě se mi hodíš, pochvaloval si, když vytrhoval vnitřnosti a zvěřinu ukládal.

Aun seděl s nějakým kamarádem kousek od stád. Radostně vítal Fahada.

„Potřeboval bych tě, bratranče. Slunce se schyluje k samému západu a kus od nás se pase větší stádo gazel. Nadeženeš mi je a snad se vrátím s úlovkem.“

„Kéž by to Alláh dal! Kolik měsíců jsem neměl maso v ústech,“ stěžoval si kamarád pastýř, „Dohlédnu na vaše zvířata a vy mne za to odměníte zvěřinou.“

„Již nyní tě zvu, kamaráde.“

„Nevíš, Auade, zda něco přinesete.“

Fahad vedl svého druha rovnou ke gazele: „Zde máš úlovek.“

„Co zamýšlíš?“

„Tady schováme ručnice a vydáme se na kořist, kterou hledáme.“

„Rozumím ti, bratře. Kéž ji najdeme!“ Opatrně se proplétali mezi skalisky k budce, k níž dospěli, když slunce zapadlo.

„Skrčíš se, aby tě vrah nespatřil.“

„Nestarej se. Vykonám svůj úkol. Kde zůstaneš ty?“

„Skryji se nedaleko, abych ti pospíšil na pomoc, kdyby toho bylo třeba.“

„Alláh dá, že vykonám svou povinnost sám.“

Aun se vsunul jako had mezi ratolestmi za balvan a napjatě poslouchal. Konečně, tatínku a maminko, vykonám svou povinnost. Potěšíte se ze mne. Čas ubíhal velice pomalu. Aby tak nepřišel! Přece přichází.

Před budkou se zastavili dva mužové.

„Zalez do budky, tiše seď a my pohneme zvěří. Jak se octne na chodníčku, kterým se ubírá na pastvu, zapísknu.“

„Není třeba. Kozorožec by mohl něco zvětřit a poplašil by stádo. Měl bych pak po kořisti.“

Vrah si sedl, ručnici položil na klín a opřev hlavu o levici, dumal. O čem? O mladé matce a mladém otci, zborcených krví? Tu se za ním něco hnulo. Ozval se hlas:

„Můj otec a má matka jsou v mém hříchu!“ Než se vzpamatoval, vězela Aunova dýka až po rukojeť v jeho srdci. Uřezané ušní boltce vsunul do rozříznutých úst. „Aby věděli, že zde byl mstitel. Otče, matko, váš syn Aun vykonal povinnost.“

Sotva vystoupil z budky, přiběhl Fahad; spěchali ke gazele, vzali ji i ručnici a rychlým krokem směřovali k pastýři, který hlídal stáda.

„Kolik jste jich dostali?“ ptal se, jak se k němu přiblížili na doslech.

„Pouze jednu.“

„I ta je dobrá. Pozvete mne?“

„Již jsem tě pozval,“ ujišťoval Aun. „Sám se vzdávám svého dílu ve tvůj prospěch. Nepoženeš s námi k napajedlu a odtud do tábora, Fahade?“

„Ne. Po východu slunce se vydám do Tájifu, kde Ratam čeká.“

Před městskou bránou viděl hospodáře Hasnina. Vezl se dvěma černochy na silném oslu mrtvolu svého lovce. Lidé se sbíhali. Kdo zahlédl rozříznutá ústa, šeptal: „Mstitel! Mstitel ho přece zasáhl.“

Po návratu do Mekky koupil Fahad pěkný hedvábný šátek a podával jej Ratamovi s prosbou:

„Zaskoč ke kupci, u kterého jsem bydlil s Abdalkáderem, pozdrav ho a odevzdej mu tento šátek.“

„Co máš za lubem? Takový drahý hedvábný šátek se nehodí pro starého kupce, nýbrž pro nějakou mladou krásku. Proč plýtváš svou mzdou?“

„Příčinu ti povím později. Jen běž!“

„Hasna ti vzkazuje pozdrav a srdečné díky. Velice jsi ji potěšil svým dárkem,“ řekl později Ratam Fahadovi.

„Vždyť jsi jej měl odevzdat kupci.“

„Kupce jsem zastihl v krámku. Zasmál se tvému vzkazu a řekl, že ví, čí je šátek. Hospodyně že ho doručí a já abych k ní zašel do bytu. Tam jsem se shledal s Hasnou. Dobře, velmi dobře jsi jí, bratříčku, poradil. Než se vydáme na novou obchodní cestu, zajedeme k tatíčkovi, aby k hospodáři zbytečně nechodil.“

„Kdy odjedeme?“ ptal se Aun šeptem Fahada.

„Za měsíc, za šest neděl, až se zvědavost poněkud uklidní. Kdybychom svou službu hned nyní opustili, mohlo by padnout podezření na Sejála a Ratama a jim přece nechceme škodit.“

„Máš pravdu, bratříčku, jsi rozvážnější.“

„Poněvadž jsem starší a zkušenější.“

„Kterou cestou se dáme?“

„Na východ k Atejbům, jejich územím na sever, naším územím na Poutnickou cestu a po ní do Sýrie a do Egypta. Tvůj dědeček tě vypravil na zkušenou a zkušená ti neuškodí.“

ISLÁMSKÁ VĚROUKA

V DESETI ODSTAVCÍCH

1. Úvod

Arabský poloostrov byl na počátku 7. století našeho letopočtu jedním z nejzapadlejších koutů světa, ležel stranou tehdejších kulturních a civilizačních center lidstva, a historik by řekl, že chudá pouštní země, obydlená kočovnými beduíny a hašteřivými pohanskými kmeny, organizovanými po staletí podle pokrevních příbuzenských svazků, nemá jakoukoli šanci sehrát v budoucnosti významnější dějinnou úlohu. Pak přišel rok 610 n, l., možná rok 611. „Neznámého a zcela negramotného muže rodným jménem Abú Kássima navštívil anděl Gabriel, týž, který plnil úlohu nebeského posla v židovském a křesťanském náboženství, a vnukl mu svaté poslání představit Arabům jediného všemohoucího a vševědoucího Boha Alláha, kterýžto Alláh vyvolil prý pro všechen lid jediné pravé náboženství – islám.

Abú Kássim poslechl velitelský hlas a vydal se po karavanních cestách zvěstovat bližním, co se dozvěděl. Sveřepě se začal prohlašovat za Posla božího a sveřepě byl odmítán. Všichni, kdo se samozvaným prorokem přišli tehdy do styku, označili jej za podvodníka, čaroděje, lháře, lumpa nebo šílence a utekli před jeho řečnickými výlevy pod ochranu svých pohanských bůžků. Nehodlali brát blázna vážně.

Jediný, kdo blázna bral vážně, byl blázen sám,.

Za první tři roky prorockého působení nalezl Abú Kássim v celé Arábii toliko dvacet spřízněných duší, ochotných mu naslouchat. Bylo to málo, byl to naprostý neúspěch úkolu, jímž byl Abú Kássim pověřen, a každý jiný, totiž normální Posel boží by uznal, že v zemi zamořené více než 360 modlami se myšlenka o jediném Alláhovi zřejmě neprosadí. Neboť co zmůže jediný Bůh proti 360 bohům?

Zmohl všechno. Prorok, fanaticky oddaný svému zjevení, se nakonec stal tím, za koho se vydával – skutečným Poslem božím. Po více než deseti letech boje prolomil Abú Kássim hráze posměchu a nevíry, a když se 16. června roku 622 rozhodl odejít se svými souvěrci z nepřátelského města Mekky 140 kilometrů na sever, do zpola arabské a zpola židovské Medíny (Madinat an Nabíji), když se rozhodl vzít na sebe kromě prorocké role i úlohu politického a vojenského vůdce nového hnutí, počaly se náhle jeho myšlenky šířit zemi rychlostí orkánu. Pravda, Bůh, o jehož existenci je člověk přesvědčován mečem, je mnohem konkrétnější než ten, o němž se dozvídá z plamenných projevů potulného řečníka.

Negramotný a včera posmívaný Abú Kássim se rázem změnil v Mohameda {arabsky Muhammad, tak je jména užito také v Musilově románu, který jste právě dočetli), tj. velebného nebo uctívaného. Nemocný šílenec, kterého slitovní mínili léčit a méně slitovní zabít, vstoupil do historie jako jedna z největších, byť nejkurióznějších postav.

Abú Kássim, napříště Muhammad (budeme ovšem nadále používat v češtině obvyklejšího přepisu Mohamed), vyrostl v zakladatele posledního ze světových náboženství (světová náboženství: křesťanství, buddhismus, islám). Dal Arabům svatou knihu, evropskému myšlení tak nepřístupný korán, a co především – dal jim jednotu a na řadu staletí nesmírnou moc. Během několika mála desetiletí se nedávno ještě slabé a rozdrobené arabské kmeny sjednotily pod myšlenkou svaté války proti nevěřícím, pod ideou boje za Alláha (tzv. džihád). Změnily se v divokou sílu, která se dala na pochod, aby téměř ze dne na den rozvrátila tisíciletou perskou říši, připravila říši byzantskou o její bohaté východní provincie Egypt, Palestinu a Sýrii, přehnala se jako bouře celou Severní Afrikou, dostala se do Španělska i do jižní Francie. Zdálo by se, že hordy primitivů, zfanatizovaných myšlenkami Prorokovými, nedokáží natrvalo zmoci starobylé a vyspělé společenské systémy v řadě zemí, do nichž vnikly. Zdálo by se, že jejich překvapivě rychlý úspěch má jen dočasný charakter, že je výbuchem ztřeštěné sopky, která přestane chrlit lávu stejně náhle, jako začala. Ale nebylo tomu ták. Prakticky všude, kde Alláh byl přijat, už zůstal natrvalo. Snad proto, že islám je jediné náboženství, které nemá odpadlíků, nedovoluje pochybovat, neumožňuje jinou víru než naprosto trvalou a nezranitelnou, anebo vůbec žádnou.

Faktem zůstává, že celá Evropa se zděsila kacířské zkomoleniny křesťanství a židovství, a jakmile pochopila sílu islámu, postavila se ň pod heslem dobytí křesťanské Svaté země a Kristova hrobu v Jeruzalémě z rukou ,,machometánů“ a „musulmanů“ na dlouhodobý, vytrvalý, ač nepříliš úspěšný odpor. Křižácké války v podstatě nebyly ničím jiným než bojem proti útočnému hnutí stoupenců Mohamedových. A přece učení Prorokovo nezlomily. Naopak, ve 14. století počali nejtvrdšími metodami šířit islám noví jeho stoupenci, osmanští Turci. Pod zeleným praporem islámu obsadili Balkánský poloostrov, dostali se až do Uherska a v bitvě u Moháče roku 1526 si otevřeli cestu i na území ležící v hranicích dnešního Československa, do jižních oblastí Slovenska, které obsadili na několik desetiletí. Pravda, jsme jednou ze zemí, která – ač svého časů ovlivněna učením Posla božího – nikdy nepřijala jeho zvláštní a pro nás komické představy o běhu světa; dodnes není znám ani jeden český nebo slovenský muslim, třebaže za první republiky došlo k neúspěšnému pokusu o ustavení muslimské sekty v Čechách. Nicméně i pro současnost nadále platí, že kam islám vkročil, tam natrvalo zapustil kořeny. I když byli stoupenci Alláhovi nakonec vojensky poraženi, neutrpěli porážku duchovní. Dodnes mají na 350 miliónů přívrženců v celém světě – více než desetina lidstva věří v Alláha a vyznává Proroka Mohameda. Islám je rozšířen v Africe, Asii i Evropě, zejména v oblastech při Středozemním moři. Muslimové žijí v Albánii, Jugoslávii i Bulharsku. Mají početné stoupence v Americe, především mezi černochy. V arabských zemích s výjimkou Libanonu je islám státním náboženstvím, stejně jako v Íránu, Pákistánu, Afghánistánu a Indonésii. V Turecku byl státním náboženstvím až do roku 1928, do okamžiku, než slavný Ataturk uskutečnil odluku církve od státu. Silné muslimské sekty žijí i v buddhistické Indii a právě tak v současné maoistické Číně.

Ano, kolem 350 miliónů lidí se hlásí k Alláhovi. Desetina všeho lidstva této planety nežije ve dvacátém, ale čtrnáctém století, neboť uznává, že počátkem novodobého letopočtu je 16. červen roku 622, den, kdy islám odchodem Mohamedovým z Mekky do Medíny započal svou pout světem.

Na počátku toho všeho byl neznámý a negramotný pastevec Abú Kássim. Posel boží – Mohamed.

2. Mohamed

Pro přísného historika by byl životopis Mohamedův velmi stručný. Jen několika základním faktům lze přikládat naprostou důvěryhodnost, vše ostatní asi z 300 000 historek ze života Mohamedova, tzv. hadís, sbíraných a ověřovaných islámskými dějepisci s nadlidskou pílí a pečlivostí, jsou než tu víc tu méně věrojatné legendy. ‚Není možno, a není především třeba oddělovat však zrno od plev. Prorokova životní pout sehrála svou fantastickou roli právě tím, že se přetavila v orientální pohádku, v poetickou směs výmyslu a pravdy, kde rozlišovat.znamená kacířsky bořit, brát pravdě, co její jest – nadsázku. Nečiňme tak, přijměme stručné curriculum vitae Proroka božího, jako bychom byli pravověrní muslimové.

Nikdo nikdy nezjistil přesné datum Mohamedova narození, ale podle jedné z hadís se Posel boží narodil v pondělí, dvanáctého dne měsíce rabí al-avval v Roku slona. Tedy: muslimského 12. března 572, ač častěji se uvádí, že spatřil světlo světa už o dva roky dříve. Jeho otcem byl Abdalláh, člen bohatého rodu Korejšovců z Mekky (přirozeně se bohatý původ Mohamedův v islámu nikde nepřipomíná), držitelů klíčů od modloslužebné svatyně Kaaby, v níž byl od nepaměti přechováván černý „kámen z nebes“. Matkou Mohameda byla žena jménem Amina. Protože prý otec Abdalláh zemřel dříve, než se dítě narodilo (je i druhá verze: zemřel, když bylo Mohamedovi osm let), a protože to tenkrát ve slušných rodinách bylo zvykem, dala Amina novorozeně na kojení k beduínce Halíme (od čehož jí neodradil fakt, že v těhotenství slýchávala Amina nebeské hlasy a vídávala božské světlo, které ji obklopovalo, takže musela tušit, koho slavného to povije).

Z raného dětství Mohamedova, z let tak tajemných a rozporuplných, zachovalo se vedle stovek jiných podivuhodných příhod i toto Halímino svědectví: Když ke svému vlastnímu synkovi přibrala beduínka i dítě Áminino, změnil se dokonale život celé rodiny. Až do té chvíle byla rodina Halímy chudá a nebohá, vlastnila jedinou vychrtlou velbloudici a pár ovcí, nebylo co dát do úst, Halímin syn po nocích plakával hladem. Jakmile však Halíma poprvé přiložila cizí dítě k prsům, nalila se náhle mlékem, zůstalo jej dost i pro druhého kojence. A po celou dobu, co synáček Áminin zůstával u nich, dařilo se rodině skvěle.‘ Ovce vždy našly tu nejlepší pastvu, ačkoli cizí ovce zůstávaly dál hubené až běda, velbloud ztloustl a nabral sil, ostatní beduíni se nakonec stahovali do nejbližšího sousedství Halíminy rodiny v důvěře, že i jim se díky zázračnému dítěti bude dařit lépe. Ale nestalo se tak…

A tak žila Halímina rodina šťastně po celé dva roky, dokud larva Prorokova nebyla odstavena.

Dvouleté batole se vrátilo k mámě. Během dalších čtyř let vyrostlo tak, že bylo největším a nejsilnějším dítětem v široširém okolí. Když pak bylo Mohamedovi šest let, zemřela mu matka Amina. Jeho poručníkem se na další tři roky stal strýc Abú Tálib, se kterým Mohamed vykonal řadu obchodních cest po karavanních stezkách vedoucích do Sýrie. (Zřejmě už tenkrát začalo vnímavé dítě bezděčně vstřebávat první křesťanské a židovské náboženské pojmy, jména a legendy.)

Tvrdí se, že v chlapeckých letech míval Mohamed záchvaty epilepsie – padoucnice, těžké, zpravidla dědičné nervové choroby mozku. Těžko už dnes někdo domněnku, podporovanou řadou svědectví, právě tak jako některými výroky Mohamedovými, potvrdí nebo vyvrátí. Je skutečností, uloženou v Prorokově díle, že Mohamed zřejmě trpěl chorobnými chvilkovými stavy: jak mnohokrát vyprávěl, zjevili se mu v dětství dva andělé, otevřeli mu hruď a očistili jeho srdce od světského zla. Od té doby pak čas od času byl pronásledován „zjeveními“: my bychom řekli bludy a halucinacemi. Nebyly proto pozdější urážky jeho odpůrců, že je čaroděj, nemocný šílenec apod., tak docela liché.

Zprávy o Mohamedově jinošství jsou skoupé na fakta, právě tak jako bohaté na legendy. Až do okamžiku, kdy se asi v 25 – 28 letech oženil s bohatou meckou obchodnicí Chadídžou, zůstal Prorokův život v naprosté anonymitě, ví se jen, že byt pastevcem (sám na to často vzpomínal, neboť každý prorok začínal jako pastevec), obchodním cestujícím i průvodcem velbloudích karavan. V manželství s Chadídžou (poměrně brzy zemřela a Mohamed měl v dalších letech dalších čtrnáct žen) nalezl Prorok nejen blahobyt, ale zejména pochopení pro své prorocké sklony a neobvyklé povahové rysy: brzy byl proto v kruhu rodiny připraven k započetí své prorocké dráhy.

Když Mohamed dovršil čtyřicátý rok svého života, rozhodl se Alláh poctít ho konečně svatým posláním. Zachovalo se o té slavné události mnoho verzí, líčících – střízlivýma očima viděno – extatické stavy Prorokovy, záchvaty, při nichž slyšel vzdálený zvuk podobný hlaholu zvonů a viděl cosi, o čem posléze prohlašoval, že bylo andělem Gabrielem.

Ve sbírce islámských hadís, týkajících se tohoto vele významného okamžiku Mohamedova života, je zachycena historka, která líčí tu prosincovou noc (nebo lednovou?) roku 610 (nebo 611?), kdy údajně poprvé vyznamenal Alláh svého oblíbence zjevením, s nenapodobitelnou orientální poezií a zároveň drsností až brutální. Stojí za to citovat z ní alespoň úryvek:

„Mohamed, jakmile si ho Alláh vyvolil za svého Proroka, vzdaloval se daleko od obydlí meckých, vnikl sám do propadlin a potuloval se po údolích. Vždy, když přešel okolo nějakého stromu anebo skály, ozvalo se mu: ‚Pokoj s tebou, Posle boží!‘ Rozhlížel se kolem sebe, i nalevo, i napravo, i dozadu, ale nic nespatřil, jenom stromy a skály.… Až nastal rok, měsíc a noc, ve které Alláh prokázal milost svým služebníkům a poctil Mohameda svým posláním. Tenkrát sestoupil k němu Gabriel ve věci boží. Posel boží o tom hovoří sám takto: Přišel ke mně Gabriel, a já jsem spal. Měl v ruce hedvábný koberec a na něm písmo. Řekl mi:

‚Čti!‘

‚Co mám číst? ‚ zeptal jsem se. Tu mě začal škrtit, až jsem myslel, že je to sama smrt. Potom mě pustil a opakoval:

‚Čti!‘

‚Co mám číst?‘ zeptal jsem se. A začal mě znova škrtit, až jsem myslel, že je to sama smrt., Potom mě pustil a opakoval:

‚Čti!‘

Když jsem přečetl, co chtěl, nechal mě a odešel. Potom jsem se probudil, a jako by ta slova byla napsána v mém srdci. Potom jsem se sebral a šel jsem domů. A když jsem byl uprostřed hory, uslyšel jsem hlas z nebe, který volal:

Mohamede! Ty jsi Posel boží a já jsem Gabriel!

Podíval jsem se vzhůru a uviděl jsem tam Gabriela v podobě muže s nohama nataženýma přes obzor…“

Tak podle hadísy, zachované díky Abd al-Malíkovi, odehrála se scéna, která znamenala předěl v Mohamedově životě.

3. Prorok

Prvním, kdo uvěřil v božské spojení Mohamedovo s andělem Gabrielem, byla jeho manželka Chadídža. Druhým byl desetiletý Alí, syn Mohamedova někdejšího opatrovníka Abú Táliba. Třetím Zajd, Mohamedem propuštěný otrok ze Sýrie. Čtvrtým bohatý mecký kupec Abú Bakr, pozdější Mohamedův nástupce a první chalíf (v islámu zástupce Prorokův na zemi). Muslimy se stalo ještě několik Mohamedových příbuzných, ale pak dlouho, předlouho prakticky nikdo. Zjevení se dostavovala čím dál častěji, po třech letech dostal Mohamed od Alláha rozkaz vystoupit na veřejnost a sdělit, co stojí v Písmu svatém, psaném na nebesích, v koránu, nebylo však skoro nikoho, kdo by chtěl poslouchat a věřit.

Čím to?

Zajisté, myšlenka důsledné víry v jediného Boha, v Alláha, kterou anděl Gabriel Mohamedovi vnukl jen velmi těžko nacházela úrodnou půdu v arabském náboženském prostředí, kde kromě řady centrálních božstev (mimochodem – z těch právě nejvyšším byl Alláh; použití tohoto jména byl zjevný a záměrný ústupek Mohamedův tradici Arabů) existovalo nepřehledně božstev místních, nejrůznějších andělů a jejich protějšků džinů. Co však bylo důležitější: Mohamedova zjevení obsahovala mnoho prvků, které bychom dnes označili za jakýsi sociální a politický program. Prorok vykládal o spravedlnosti, o rovnosti lidí, o bratrství všech muslimů bez ohledu na jejich původ, ale – to vše vykládal právě bohatým a mocným, kteří taková slova nechtěli slyšet, ani kdyby byl Prorok podal skutečný důkaz, že je má od samotného Alláha

Trvalo několik let, o to déle. že Mohamed byl z duše přesvědčen

0 božském zrodu všech svých vnuknutí, než Posel boží pochopil, kam a ke komu se má se svými myšlenkami obracet. V okamžiku, kdy sestoupil mezi nejbědnější, kdy přestal hovořit ke svým pokrevním příbuzným z bohatého kupeckého klanu Korejšovců, nalezl odezvu, A hned na obou stranách. Chudí ho počali vzývat a velebit, mocní nenávidět. Nenáviděli ho zejména jeho někdejší bratři – Korejšovci.

V arabské literatuře lze o tomto rozchodu Mohameda s mocnými najít řadu zápisů. Jeden z těch nejpůsobivějších líčí, jakých podob bázeň před kacířstvím Mohameda a nenávist k jeho učení nabývala:

„… A takto hovořili Korejšovci, soudíce Mohameda:

‚Rozumíme dobře tomu chlapovi, i tomu, co chce. A nejsme si vůbec jisti, zda nás se svými přívrženci nepřepadne. Dohodněme se tedy, co dělat.‘

A tak se radili. Potom řekl jeden z nich:

‚Dejme ho do želez a zavřeme ho!‘

A na tento názor odvětil nadždský šejch takto:

‚Ne, při Bohu, co to máte za návrh?‘

Jak ho zavřete, vyjde jeho věc zpoza dveří, které jste za ním zavřeli, a dozvědí se ji jeho druhové. Napadnou vás a uzmou vám ho z rukou. Jejich počet tak vzroste, že vás přemohou. To není vhodné řešení. Najděte jiné!

A tak se radili. Potom řekl jeden z nich:

‚Odvrhněme ho od sebe a vyžeňme ho z kraje. Když tu už nebude, nebudeme se starat, kam šel a co dělá. A potom, když tu nebude a takto s ním skoncujeme, vrátíme vše v kraji do starého pořádku.

A na tato slova jim odvětil nadždský šejch takto:

‚Ne, při Bohu! Co to máte za názor? Což jste nezpozorovali krásu jeho řeči a jeho líbezné vyjadřování? Nezpozorovali jste, jak se zmocňuje srdcí mužů svým slovem, s kterým přichází mezi ně? Věru, při Bohu, jestli učiníte tak, jak myslíte, nebudete jisti, zda se neusadí u nějakého arabského kmene, nepřemůže ho svým slovem a svou řečí tak, že ho bude následovat. Potom v jeho čele přijde k vám, vstoupí do vaší země a vezme vám vládu z rukou. Potom s vámi udělá, co bude chtít. Proto na něho vymyslete něco jiného!‘

A tu takto promluvil Abú Džahl: ‚Věru, mám na něho jiný plán, který jsem tu ještě neslyšel vyslovit.‘ ‚A co je to?‘ vyptávali se ostatní, navrhuji,‘ pravil Abú Džahl, ‚abychom vybrali z každého rodu mocného vznešeného mládence z dobré rodiny. Každému z nich dáme ostrou šavli, nechť se odeberou k Mohamedovi a zabijí ho všichni v témže okamžiku jako jeden muž. (Pozn.: Na tomto místě arabské hadísy se objevuje v náznaku problém staré rodové krevní msty. Každý rod v Arábii už v předislámských dobách měl povinnost pomstít krví smrt svého příslušníka, nezáleželo na tom, zda se msta vykonala na vrahovi nebo na jiném příslušníkovi vrahova rodu. Proto v. legendě Abú Džahl navrhuje zabít Mohameda rukou společnou, aby Prorokovi příbuzní v roli mstitelů měli proti sobě dvanáctinásobnou přesilu.) Tak si od něho oddychneme. A jakmile se tak stane, rozdělí se jeho krev mezi všechny rody!

Na toto odvětil šejch z Nadždu takto:

‚To bylo správné, co říkal tento muž. Žádný jiný návrh nebyl přiměřený.‘

A Korejšovci, domluveni na svém plánu, se rozešli.“

Legenda pak pokračuje líčením, jak anděl Gabriel Mohameda před úradkem jeho pokrevních bližních uchránil, my však nebudeme číst dál, co je sice dobře vymyšleno, leč přece jen vymyšleno, a vrátíme se k faktům.

Po několikaletém působení v Mekce Posel, boží poznal, že „nikdo není doma prorokem“. Na poušti mezi beduíny, v městech a oázách, zejména v Medíně, nalezl mezi prostým lidem daleko víc pochopení pro své myšlenky a daleko víc víry‘ ve své vize než v rodné sice, ale nepřátelské Mekce. A pochopil Mohamed ještě jednu významnou věc – je zvláštní, jak tento bezpochyby nenormální a zřejmě vskutku nemocný člověk ostře nahlédl souvislosti mezi náboženstvím, politikou a organizovanou mocí: pochopil, že nestačí být Prorokem Alláhovým, že je třeba být i bojovníkem Alláhovým. Proto ve chvíli, kdy první Mohamedovi stoupenci začínají být pronásledováni, sděluje anděl Gabriel Prorokovi za hlaholu zvonů:

„Hovoří Alláh, on je vznešený a velebný. Povolujeme těm, co bojují mečem, aby bojovali, neboť jim bylo ublíženo. A Alláh jim pomůže, vždyť je mocný! Pomůže těm, které bezprávně vyhnali z příbytků jen proto, že prohlásili – Alláh je náš pán.“

Ano, Alláh dává pokyn věrným k zahájení svaté války – džihádu. A Mohamed brzy poté činí z boje za věc boží první muslimovu povinnost.

Něco tomu předchází. Něco významného: Mohamed se po dlouhém váhání rozhoduje opustit rodnou Mekku. Činí to nerad, Mekka je poutní místo modloslužebníků, město s tradicí a bohatstvím. Ale pronásleduje Prorokovy stoupence. Většina z nich už utekla. Nyní si Korejšovci najali vrahy, kteří slídí i po něm, po Poslu božím. Musí zmizet. Opouští Mekku jako kapitán lodi – poslední, S Abú Bakrem se několik dnů skrývá na jih od města, tedy na opačné straně, než leží karavanní cesta do Medíny.

A pak přichází mezi hrstku svých věrných, aby v neuvěřitelně krátké době učinil z Medíny baštu rodícího se islámu. Aby víc než Prorokem byl propříště politikem, diplomatem a vojevůdcem.

4. Politik

Islám je pro Evropana nepochopitelná a nepřehledná změť příkazů, vizí, lží, hloupostí a krásy. V tomto katechismu islámu se ve vší stručnosti snažíme přiřknout pravé místo původci onoho podivuhodného náboženství. Nebylo by nic snazšího než označit Mohameda za epileptika, za šílence, za podvodníka, v duchu odsudků jeho prvních nepřátel. Pokoušíme se však nalézt Mohamedovu mnohorozměrnost; pokoušíme se přiznat, že byl blázen stižený padoucnicí, že byl však i náboženský myslitel velkého formátu, třebaže kuriózní svou nevzdělaností a groteskní svou snahou dát řád a hloubku tomu. co vytrhl ze souvislostí jiných náboženských systémů. Snažíme-li se o nestranné a plastické vylíčení rysů Mohamedovy osobnosti, najdeme zejména od okamžiku, kdy utekl do Medíny, ještě jeden velmi výrazný rys: jeho intuitivní smysl pro politiku.

Projevoval se bezděčně už dřív tím, jak do sdělení anděla Gabriela vstupovaly často osobnosti a události, známé Arabům z jejich vlastních pohanských představ. Čím více Mohamed zároveň pociťoval, jak Židé na Arabském poloostrově žijí ve zcela jiném náboženském světě a jak tento fakt zvyšuje napětí mezi Araby a Židy, tím víc se do Mohamedova učení počaly prosazovat také prvky z židovství. Mohamed nakonec prohlásil islám za dovršení všech dřívějších zjevení uznal za své předchůdce Adama i Abraháma, Mojžíše i Ježíše, vedle dalších asi 224 000 proroků, jejichž řadu uzavřel jako prorok poslední a největší. A posvětil svým souhlasem skoro všechno: vedle koránu platí i Starý a Nový zákon, jsou praví a nefalšovaní mnozí židovští i křesťanští světci…

Lze přirozeně namítnout, že bezhlavé přijímání zjevených pravd, o jejichž obsahu se Mohamed dozvídal jen ústním podáním, nebylo víc než dílo zmateně pracujícího chorého mozku. Myšlenka, že by tím Mohamed sledoval úmysl vstřebat do islámu židovství a křesťanství i s lidmi, se zdá být příliš odvážná. Přesto však se to po Mohamedově útěku do Medíny potvrzuje s překvapivou zřetelností. Úžasně obratně získává totiž Prorok pro sebe velice rychle celé město včetně jeho početné židovské části. Využívá svého diplomatického a politického talentu a začíná organizovat lid, zvyklý dosud jen na své rodové, to jest příbuzenské svazky, podle zcela nových měřítek – jako polovojenskou náboženskou obec, v níž platí nová pravidla života.

Kde je onen šílenec, kterého chtěli slitovní léčit? Kde je vizionář, naslouchající u vytržení hlasu z nebes? Samozřejmě, žije dál, ale nyní v Medíně uzavírá svou první politickou úmluvu mezi muslimy, kteří přišli s Mohamedem z Mekky, stoupenci Prorokovými ve městě a židovskými usedlíky medínskými. Je výrazem Mohamedovy politické obratnosti, třeba byla oděna do náboženského hávu. Čteme v ní:

„Uzavřel Prorok boží smlouvu mezi utečenci z Mekky a stoupenci medínskými. Uzavřel v ní přátelskou domluvu s Židy, uznal je v jejich víře a potvrdil jejich majetky. Za vázal se splnit následující povinnosti vůči nim a stanovil i dodržování těchto povinností vůči němu.

Ve jménu Boha milostivého:

Zbožný muslim bude stát proti neřestnému a tomu, kdo šíří nepravost, hřích, nepřátelství anebo zvrhlost mezi věřícími.

Věřící nesmí zabít věřícího pro věc nevěřícího, a ani nesmí pomáhat nevěřícímu.

Tomu, kdo nás následuje ze Židů, patří pomoc a útěcha.

Mír věřících je jen jeden. Žádný mír se neuzavře, bojují-li věřící ve věci boží, jedině na základě podmínek rovných a spravedlivých pro všechny.

Při každém bojovém přepadu sleduje věřící věřícího. Věřící musí splatit prolitou krev svých druhů v božím boji.

Kdokoli usmrtí věřícího bez ospravedlnitelné příčiny, nechť ho stihne odplata, která bude zadostiučiněním příbuznému usmrceného.

Židé mají svou víru a muslimové svoji. Židé kmene Banú Auf a jiných kmenů tvoří společnou obec s věřícími.

Kdo zákeřně zabije člověka, zabíjí tím sebe i svoji rodinu. Byl-li však poškozený, Bůh jeho skutek přijme.

Židé si platí svoje výdaje, muslimové také svoje. Navzájem si musí pomáhat proti těm, kteří zbraní napadají lid žijící podle Písma. Musí si navzájem pomáhat a radit se. Věrnost je ochrana proti zradě.

Muž se nezodpovídá za přečin svého spojence.

Pomoc patří utlačovanému.

A Židé budou skládat peněžní podíl na válce, pokud se jí zúčastní.

Medína nechť je svatyní pro lid tohoto Písma.

Cizinec pod ochranou je jako člověk domácí – nedopouští se násilí a hřích neplodí.

Smluvní strany si musí pomáhat proti těm, kdož napadnou Medínu. Budou-li však vyzvány k uzavření míru, uzavřou a udrží jej.

Alláh schvaluje tuto listinu. Alláh je ochránce zbožných a bohabojných a Mohamed je jeho Prorok.“

Ještě jsme si prakticky neřekli nic o tom, co vlastně je islám jako náboženské učení. Ale v této první velké smlouvě Mohamedově nacházíme náhle základní prvky islámu téměř v krystalické podobě. Islám, rodící se jako slepec zmatených a naivních náboženských představ nemocného stvořeni, se pojednou v rukou téhož nemocného stvoření přetavuje v bojové a přísně organizované hnutí. Má svou morálku, řád a normy, svůj cíl. „Zákon“ Mohamedův z Medíny obsahuje požadavek oddané víry v Alláha i povinnost boje za tuto víru. V náboženské extázi se díky tomuto zákonu první stovky muslimů vrhnou vzápětí do boje za sjednocení Arábie. A za několik let do boje za rozšíření panštin sjednocené Arábie.

V době uzavření smlouvy má Mohamed, nyní už dospělý a celý Mohamed, před sebou sotva 10 let života. Stráví je v boji. Nejdříve vysílá malé bojůvky muslimů do okolí Medíny, aby na karavanních stezkách otupovaly obchodníky. Jeho armáda tak bohatne, mohutní a může se odvážit větších podniků. Islám přijímají nová a nová arabská sídliště. Šťastným diplomatickým tahem Mohamedovým se dostává učení i zpět do Mekky; svatyně s Kacrbou se může stát propříště poutním místem muslimů. Ještě je třeba vyhubit medínské Židy, s nimiž měl Mohamed tolik dobré vůle vyjít, ale přesto se neukázali být hodni islámu. Je třeba také… Už nezbývá mnoho času, blíží se smrt.

Nechť, dílo je hotovo, jeho slávu teď rozšíří Prorokovi následovníci..

Jednoho dne jednoho roku, pravděpodobně roku 628, hostí skupinu muslimů v čele s Mohamedem Židovka Zajnab, která v bitce s muslimy ztratila všechny své mužské příbuzné. Maso, které hostům předkládá, je otrávené. Jeden z přátel Proroka brzy umírá. Mohamed až do smrti pociťuje následky otravy.

Zemřel později vskutku na následky zákeřného atentátu Židovky? lomila ho jeho údajná nervová hor oba? Pověstí je mnoho, ale tu, a níž se skrývá pravda, zřejmě už nikdo neodhalí. Čtyři roky po nešťastné hostině, v roce 632, Mohamed skonal.

Abú Bakr, nejvěrnější přítel Posla božího, nad jeho tělem prý prohlásil: „Národe, jestli někdo z vás uctívá Mohameda, věz, že Mohamed je mrtvý. Kdo z nás se však klaní Bohu, věz, že Bůh je živý, nesmrtelný.“ Pak přednesl verše z koránu: „Mohamed je jenom prorok. A před ním už tu byli proroci. Jestli zemře, či zabijí-li ho, obrátit se k němu zády? Ten, kdo se odvrátí od víry, Alláhu neuškodí ani v nejmenším. Lidem vděčným Alláh dobrotou odplácí.“

Ještě vznikly rozpaky, kde Proroka pohřbít. Abú Bakr si vzpomněl:

„Slyšel jsem Posla božího vyřknout tato slova: Žádný prorok ještě neskonal, aby nebyl pochován na místě, kde skonal.“

Proto medínští poponesli jeho smrtelnou postel a vykopali na jejím místě hrob. Pak předstoupili chlapi a modlili se. Ženy, které se také modlily. A nakonec děti se svou modlit tou.

Pochovali Proroka. Jeho učení zůstalo nesmrtelné. Do dvaceti let dobylo světa.

5. Alláh

Islám – to je především osobnost Mohamedova. Muslim, stoupenec islámu (mimochodem: u nás vžité označení mohamedán, odvozené od jména Mohamed podobně jako od Kristus pojem křesťan, je nesprávné a v arabském světě je vůbec neznají), by takové kacířství ovšem nikdy nevyslovil. Ví, že Mohamed není ani v nejmenším autor učení, pouze prostředník, který lidstvu předal korán, vzniklý z vide Alláhovy, sdělil všechny ostatní Alláhovy příkazy. Muslim ví a vyznává, že islám – to je především Alláh. Nyní, kdy jsme vývoj islámu v kostce poznali na pozadí životopisu Mohamedova, pokusme se shrnout jeho základní myšlenky. Musíme ovšem odhodit svou evropskou kritičnost a vžít se do myšlení pravověrného muslima, jinak nám ten podivuhodný svět počne připadat směšný.

Islám znamená arabsky mír nebo přesněji vyjádřeno – odevzdání se vůli boží. Základní a nejsvětější pravdou islámu je věta kelimei šehadat – vyznání víry: „Ašhadu an lá iláha illalláh va ašhadu anna Muhammadan abduhu va rasuluhu.“ Jinými, poněkud srozumitelnějšími slovy: „Já věřím srdcem a vyznávám jazykem, že není Boha kromě Boha a Mohamed je jeho Prorok.“

Bůh, nad něhož není a kromě něhož žádného jiného není, se nazývá Alláh – to jest Bůh. Jednoduché, ale výstižné. Korán přiznává, že kromě tohoto jména má Bůh též tzv. ism-ul-azam, totiž největší nebo nejsvětější jméno, lidé je však nikdy nepoznají. Náhradou je jim proto 99 dalších Alláhových jmen, takzvaných „krásných přívlastků“, jejichž recitování je nejobvyklejší modlitbou muslima, odpočítávajícího přitom 99 zrníček svého růžence.

V žádném z jiných náboženství nemá Bůh tak výsostné postavení jako Alláh v islámu. Na rozdíl od troj jediného Boha křesťanského (Bůh otec, Bůh syn a Duch svatý) je Alláh samo jediný, což se projevuje zejména tím, že nezplodil žádného potomka. Taktéž na rozdíl od křesťanského Boha nepotřebuje Alláh prostředníky ke styku s lidmi – proto v islámu je pojem kněze neznámý, každý muslim se kaje přímo Alláhovi a jen před ním skládá počet ze svých skutků.

Alláh je dále věčný a nesmrtelný, nemá tělo, nemá tvář, nemá žádnou podobu, není omezen ani prostorem ani časem, nedřímá a nespí, pouze sedí na nehmotném trůnu na nebesích a vznáší se nad světem, nekonečně daleko, a přece nekonečně blízko. Stvořil nebe, zemi a vše živé, ne proto, že by to potřeboval, pouze že chtěl, staň se, pravil, a stalo se.

Ve své nevyzpytatelné moudrosti stvořil všechno k obrazu svému, tedy naprosto dokonale. Všemu dal řád, život a smrt. Alláh je přísný, spravedlivý, milosrdný. Odměňuje ty, kdož jsou poslušní, trestá vzpurné a nevěřící. Ani nejtěžší trest není však aktem, v němž by bylo stínu nespravedlnosti.

Ať se stane cokoli dobrého či špatného, stalo se to s vědomím a z vůle Alláhovy. Lidská měřítka v životě pranic neplatí. Vše řídí Alláh. A muslim to dobře ví, proto Alláha vzývá, koří se mu, vlastní život přijímá jako nicku v rukou Boha, jako předem vytyčenou cestu, dokonale narýsovanou dokonalou moudrostí Alláhovou.

Muslim kráčí životem s jistotou, že nebloudí, ať jde kamkoli.

6. Mravnost

Snadno by se dalo dokázat, že islám je ve svých východiscích náboženství namířené proti člověku, neboť svazuje lidskou tvořivost, iniciativu, víru v síly člověka. A je to do značné míry pravda, protože tvor, který předpokládá, že je jen nepatrným zrnkem prachu, pohybujícím se větrem z vůle Alláhovy, má daleko k vzepětí svého elánu. Potíž je ovšem v tom, že pravověrný muslim si o svém náboženském přesvědčení myslí pravý opak. A snadno dokáže svou pravdu. Neboť:

a) Islám je jediná víra, která povznáší vědu. Toto praví korán: „Je povinností každého muslima hledat vědění, neboť moudrost je muslimovi majetkem, který je nutno si osvojit, kdekoli se vyskytne. V budoucím světě inkoust, který stéká z učencova pera, má větší cenu než život a krev, kterou zbožní lidé za víru obětovali.“

b) Islám je víra, vyznačující se tolerancí k příslušníkům jiných vyznání. Vždyť v žádném Písmu svatém není vznešenějšího paragrafu nad tento: „Práva, která máme my, mají i oni. Povinnosti, které máme my, mají i oni.“ Nebo nad tento: „Arab nemá předností před Nearabem jakož ani Nearab před Arabem.“

„Nebo: „Muslimové jsou bratři.“

„Černoch i rudoch jsou rovnoprávní s bělochem.“ (Poslední myšlenka v této podobě je zřejmě novějšího data.) V těchto pravdách tkví síla islámu, v nich lze najít důvod, proč se tak rychle rozšířil například mezi africkými černochy.

c) Islám je víra snažící se shodovat s přirozenými lidskými vlastnostmi. Například v otázkách manželství a rozvodu je mnohem svobodomyslnější než křesťanství. Muslim může mít čtyři ženy a libovolný počet milenek, k rozvodu stačí dvě mužova slova: „Jsi propuštěna!“ (Jak lehce bychom pravověrnému muslimovi mohli v těchto věcech odporovat, dokazovat mu na vlastnickém poměru muže k ženě zaostalost a krutost islámu! Ale budeme raději mlčet.)

d) Islám je víra, stírající rozdíly mezi stavy. Chudák i boháč jsou si před Alláhem rovni. Korán výslovně praví: „Nejlepší a nejušlechtilejší z vás je ten, kdo se víc bojí Boha a kdo je zbožnější.“

e) Islám je víra, která žene člověka k práci a ke konání dobrých skutků. Islám světí a ctí práci: „Zaplať dělníku dříve, nežli uschne jeho pot.“

f) Islám je víra, nad kterou není. Nebylo by ovšem obtížné najít ke každému citátu z koránu jeho přesný protějšek. Protože islám je vskutku změtí protiřečících si myšlenek, změtí příliš rozlehlou, než aby neobsahovala téměř cokoli. A je na ‚Alláhovi, co si kdo vybere.

7. Nebesa

Aby snad náhodou předchozí kapitolka svou mravní přitažlivostí nezlákala někoho ze čtenářů k vstupu do některé z mnoha muslimských sekt současnosti, pohlédněme v těchto řádcích na poněkud temnější tvář islámu. Vstupme na okamžik společně s Mohamedem na nebesa a nahlédněme i do sousedství, do muslimského pekla.

Jedna z nejslavnějších legendárních epizod Prorokova života pro všechny muslimy objevila, jak život na věčnosti vypadá.

Hle, takto pravil Mohamed:

„Když jsem skončil svou návštěvu v Jeruzalémě, postavil kdosi přede mne žebřík. Věru jsem nikdy nespatřil krásnější věc. Je to to, nač upírá své oči umírající, když se blíží smrt. Vedl mě po žebříku vzhůru můj přítel Gabriel; až jsme vystoupili k jedné z nebeských bran, říkají jí brána Strážců. Stojí před ní anděl a jmenuje se Izmaíl. Dozírá na dvanáct tisíc andělů, z nichž každý dozírá na dalších dvanáct tisíc andělů.

Když mě vedli dovnitř, zeptal se Izmaíl: ‚Koho vedeš, Gabrieli?‘

‚Mohameda.‘

‚On má poslání od Boha?‘

‚Ano.‘

‚Nechť ho tedy dobře vykoná/ Jak jsem vešel do nejspodnějšího nebe, spatřil jsem tam mnoho andělů. Vítali mě s radostným úsměvem a přáli mi všechno nejlepší. Až jsem narazil na jednoho, který mi popřál jako ostatní, ale neusmál se.

‚Kdo je ten anděl?‘ zeptal jsem se Gabriela.

‚Je to Malik, strážce pekla. Nikdy se neusmívá.‘

‚Nemůžeš mu rozkázat, aby mi ukázal peklo?‘

‚Ale ano,‘ odvětil. ‚Maliku, ukaž Mohamedovi peklo.‘

Malik odkryl pokličku od pekla, odkud do výšky vyšlehly takové plameny, až jsem myslel, že všechno pohltí.

…

Potom jsem viděl v pekle chlapy, kteří měli huby jako velbloudi a v rukou drželi plameny ve velikosti dlaně. Házeli si je do těch hub a potom jim ty plameny vycházely ze zadku.

‚Co to je za chlapy?‘ zeptal jsem se Gabriela.

‚To jsou takoví, kteří hříšně brali majetek sirotkům,‘ odpověděl.

…

Potom jsem viděl chlapy, kteří měli před sebou dobré tučné maso. Vedle nich leželo jiné, smradlavé, z kterého jedli, nechávajíce dobré tučné maso na pokoji.

‚Kdo jsou tihle?‘ zeptal jsem se Gabriela.

‚To jsou ti, co opustili ženy, které jim Bůh povolil, a vyhledávali ženy, které jim Bůh zakázal.‘“

…

Atd. atd., návštěva Mohamedova na nebesích a v pekle byla náležitě dlouhá, mohli bychom citovat donekonečna, popisovat anděly (podle slavného arabského lékaře a filosofa Avicenny je anděl: Jednoduchá substance, živoucí, obdařená schopností mluvy, nadaná rozumem a nesmrtelná. Jest prostředníkem mezi Stvořitelem a tělesy pozemskými. A z toho jsou někteří andělé rozumoví, jiní duševní a jiní tělesní.“) a jejich protějšky ďábly neboli džiny, vypočítávat po jednom názvy sedmera nebes a sedmera pekel, líčit muka pekelná, která v islámu.jsou popsána mnohem barvitěji a podrobněji než v kterémkoli jiném náboženstvu Jenomže kdo ví, je-li vše, co Mohamed o nebi a pekle vyprávěl, vskutku pravda?

Rouháme se! Ví to přece každý muslim. Věří Prorokovi na slovo Zná dobře, co vše ho může potkat na věčnosti, pročež se usilovně modlí, aby jej, až zemře, postihl osud každého poctivého Araba: aby jednoho krásného dne na nedlouhý čas vstoupil do prvního oddělení pekelného, prošel tímto povinným očistcem a pak zamířil rovnou do ráje.

Modlí se tedy muslim, modlí a modlí – pětkrát denně.

8. Modlitba

Modlitba pro muslima je nejčistší pramen požehnání, neboť přináší klid a mír duši. Očišťuje ji od škváry pokušení a odstraňuje neřád, který se při denním shonu v nás nakupí. A přináší boží pomoc.

Muslim stráví v modlitbách nejméně hodinu denně. Ráno před východem slunce po 10 minut vykonává tzv. subh. Druhá modlitba je polední zohrj začíná po 13 hodině místního času. Asi ke čtvrté hodině následuje asr. Večerní maghreb trvá 12 minut a následuje bezprostředně po západu slunce. Těsně před spaním se muslim pozdraví s Alláhem noční modlitbou iša.

Korán uvádí v 6. súře přesné předpisy týkající se udržování tělesné čistoty, kterou Alláh považuje za významnou součást modlitby. Proto před modlením vykoná muslim tzv. abdest (dnes zpravidla jen předstíraný): Nejprve si umyje ruce, vyčistí ústa a nos, vykartáčuje zuby. Omyje obličej, paže až k loktům, nakonec přijdou na řadu nohy. Muslim v punčochách má úlevy – může si mýt nohy jen jednou denně, ostatní před každou modlitbou.

Poté přistoupí muslim k prvnímu úkonu:

„Alláhu akbar!“ (Bůh je nejvyšší!)

Je třeba zaujmout uctivé držení těla, sklopit oči a sepnout ruce. Začíná první z pěti částí obřadu, začíná tzv. kiam, tj. stání. V první fázi zbožného říkání muslim překříží ruce a přitiskne je blízko k prsům.

Následuje ruku, neboli „sehnutí“. Je třeba přivést k živějšímu výrazu pokoru a ponížení před Alláhem. Se zvoláním „Alláhu akbar!“ se muslim předkloní, opře ruce o kolena a nahlas opěvuje Boha.

Jakmile je u konce druhá část modlitby, přichází sadža – „klesnutí k zemi“. Vyjadřuje nejzbožnější a nejupřímnější poklonu Alláhovi. Spočívá v tom, že se pokorně ohneme k zemi a dotkneme se čelem „prachu světa“. Potom se na okamžik vztyčíme a se slovy Alláhu akbar! klekneme na kolena. Opět klesneme co nejníže a přitiskneme čelo k zemi. Tak to opakujeme několikrát, dokud tato část modlitby není u konce.

Kaada – „sezení v kleče“: čtvrtá část obřadu. Klečíme, dlaně na kolenou a odříkáváme poslední modlitební text.

Končíme pozdravem, arabsky salám: Po skončení modlitby, stále ještě vkleče, obrátíme obličej nejvrve vpravo, pak vlevo a přejeme svému okolí:

„Ássalámu alajkum va rahmaťu Uáhi!“

„Mír a požehnání boží budiž s vámi!“

A zvedneme ruce s kolenou, volně je vzpažíme k nebesům, jako bychom chtěli přijmout dar požehnání.

Opakujeme-li tyto poněkud složité, zato však velmi účinné úkony pětkrát denně, strávíme-li v modlitbách jednu čtyřiadvacet inu svého života, jsme na dobré cestě. K jistotě, že nás jednoho krásného dne sevře Alláh ve své náruči, potřebujeme už jenom světit den sváteční, kterým je pátek, odvádět pravidelně náboženskou daň, dodržovat jednodenní půst v měsíci ramadánu, znát podrobně korán, dávat podle možností almužny žebrákům, dlužníkům a dobročinným spolkům – a to je celkem vše. Zbývá nám jedna poslední velká povinnost: vykonat pout do svatého města.

9. Mekka

Každý muslim spatřuje v pouti do Mekky (tzv. hadž,) vyvrcholení svého života. Velmi mu záleží na tom, aby dospěl do města ve výroční den Mohamedova útěku. Neboť vykoná-li věřící v tu dobu předepsané obřady, nabude práva na titul hadži, což je přídomek zaručující čest a hlubokou úctu druhých.

S jubileem Mohamedova odchodu z Mekky je ovšem potíž. Tkví v nedokonalosti islámského kalendáře, který je sice podobně jako kalendář náš rozdělen na dvanáct měsíců, ale každý měsíc má jen 29 dnů a půl dne k tomu, takže arabský rok je o 11 dnů kratší. Čímž výročí hidžry připadne pokaždé na jiný den a v třiatřicetiletém cyklu koluje kalendářem.

Přesto však desetitisíce muslimů na celém světě neváhají ani v nejžhavějších letních měsících podstoupit riziko epidemií, úžehů a vysílení a nadšeně i s pokorou míří každoročně do svého svatého města. Nemocní a mrzáci si vykupují zlobu Alláhovu alespoň tím, že často po celý život spoří, aby za své peníze umožnili cestu muslimskému chuďasovi, a byli tak omilostněni. Afričtí černoši dodnes podstupují tisícikilometrovou pouť pěšky. A z Indonésie i Ameriky každoročně vyplouvají desítky parníků přecpaných muslimy, kteří po léta šetřili na jízdenku do arabského přístavu Džidda, výstupní stanice pro Mekku.

Jak vypadá svatá pouť?

Několik desítek kilometrů před Mekkou, městem, do kterého byl ještě nedávno zakázán přístup všem jinověrcům, leží místo Mikat, kde každý poutník musí vykonat základní přípravy. Umyje se a převlékne do roucha zvaného ihrám. Tvoří je dva nesešité pruhy bílého plátna, jeden pruh muslim přehodí přes sebe, druhý omotá kolem pasu. Od té chvíle se nesmí pohybovat v ničem jiném než v ihrámu a opáncích, s nepokrytou hlavou, nesmí se nyní stříhat ani holit, nesmí „vztáhnout ruku na život“ – ani blechu nesmí zabít, dokud nevykoná všechny obřady. Pak zamíří společně s ostatními k Mekce.

Projde meckou bránou a od té chvíle každý krok, který poutník udělá směrem k mešitě ve středu města, k Haramu, na jejímž nádvoří uprostřed sloupořadí stojí slavná Kaaba, smazává jeden hřích. Zemře-li snad poutník cestou, Alláh to považuje za největší mučednictví.

Poutník dorazí až ke Kaabě, budově ve tvaru kvádru o základně 15 metrů a výšce 24 metrů. Od nepaměti je zahalena odshora dolů černým sametem. V jedné ze stěn Kaaby tkví známý a přeslavný hadžar-al‘ –asvad, posvátný černý kámen zjevně meteoritického původu, uctívaný Araby už v předislámiských dobách. Mohamed o něm tvrdil, že byl původně bílý, zčernal však pod polibky věřících tím, jak z nich sejmul hříchy. Původně byl hadžar (arab. kámen) celý, kdysi však jej rozdrtil jistý Kormatovec, takže dnes jsou jeho čtyři zlomky sevřeny stříbrnými svorníky. O soudném dnu hadžar podle koránu získá oči a jazyk, aby před Alláhem mohl vypovídat ve prospěch těch, kdož ho políbili.

Poutník (umytý a pomodlený) nejprve políbí černý aerolit, poté celkem sedmkrát obejde Kaabu, třikrát krokem, čtyřikrát poklusem. Znázorňuje tak matku líagaru, která podobně jako v pohádce o kohoutkovi a slepičce běhala a sháněla vodu pro svého syna Izmaíla, umírajícího žízní. Když se tenkrát legendární Hagara vrátila k polomrtvému synkovi s prázdnýma rukama. Alláh se nad ní slitoval, protože náhle uviděla pramen, vyvěrající na dosah ruky ze země. Tento pramen dodnes prýšti nedaleko Kaaby, má posvátnou moc a poutníci z něho pijí a čepují tu vodu do nádob, aby ji přinesli i bližním domů. Říká se dnes tomu prameni Zem-zem.

Poté muslimové vykonají ještě řadu dalších, v podstatě stejně naivních obřadů (několikrát opakovaný běh k pahorku Merua, společná bohoslužbo v údolí Mina spojená i s obřadným nocováním, pití z práme? Zem-zem atp.), aby posléze třetího dne pouti došli při východu slunce k posvátné hoře Arafát: Zde totiž anděl Gabriel naučil Adama a Evu modlit se. Co však je důležitější – na Arafátu se Adam a Eva znovu setkali, když je předtím Bůh vyhnal z ráje (v islámu: Alláh vyhnal z ráje). Poutníci stráví na Arafátu noc přesně na místě Muzdalfa. kde poprvé po setkání spali i Adam a Eva.

Následujícího dne si poutníci přivstanou a pomalu se vracejí do Mekky. Zastavují se cestou na třech místech označených sloupy džamra, seberou u každého po sedmi kamíncích a házejí je na obrovské haldy, které se tu za staletí nakupily. Nad každým oblázkem se pomodlí, fouknou na něj a hodí. Ten rituál znázorňuje házení po ďáblovi, který na těchto místech pokoušel otce Abraháma se Sárou a Izákem, ale byl zahnán kamením na ústup.

Zbývá vykonat oběť. I nejchudší muslim je povinován dát Alláhovi daň v podobě zvířete, ovce, kozy, nebo velblouda. Bohatí muslimové nechávají na svůj účet porazit i stovky zvířat. A v období pouti většina masa zůstane na obětišti, kde hnije a leží bez užitku, dokud ji přisluhovači Alláhovi ze strachu před nákazami nespálí.

Pouť je u konce. Muslim by měl ještě po tři dny zůstat v Mekce a strávit je v pobožnostech, ale to už není povinnost. Bohatý to učiní, chudý se dá ostříhat, oholit, odloží své plátěné roucho, zajede nebo zajde se ještě podívat do Medíny, kde se pomodlí u Mohamedova hrobu, a vrátí se domů u vytržení z nádhery, kterou spatřil na vlastní oči. Bohatý poutník učiní totéž s třídenním zpožděním. A oba, chuďas jako milionář, žijí od této chvíle v přesvědčení, že šťastně naplnili svůj osud.

10. Korán

Poslední kapitolka může být krátká. Neboť vše, co bylo řečeno, nejen v předchozích řádcích, ale kdekoli a kdykoli, v podstatě obsáhl už korán. Tak věří a vyznává pravověrný muslim. Omezme se proto na holá fakta.

Korán (arabsky guran – čtení, odvozeno ze slovesa karaa – číst) je Písmo svaté muslimů, boží dílo, které Mohamedovi zjevil anděl Gabriel. Původně byla za korán vydávána jednotlivá Gabrielova sdělení tlumočená Prorokem, po smrti Mohamedově se korán stal souborem všech Mohamedových projevů o 6616 verších. Většina muslimů ví, že korán obsahuje: 77 934 vět, to jest 323 671 písmen. Je rozdělen do 114 kapitol, tzv. súr, o nejrozmanitější délce. Zmatené a nepřehledné řazení, útržkovitost myšlenek, pořádek a galimatyáš, to jsou další charakteristiky koránu, pocházející ovšem vždy od nemuslimů, takže jim nelze věřit.

Korán je zakázáno překládat, proto povinností muslima je umět arabsky. Korán nesmí vydávat tiskem (což je předpis, který se v neislámských zemích přirozeně nedodržuje, ba dokonce už byl přestoupen i v některých arabských státech), o to záslužnější je tudíž skutek, věnuje-li někdo volný čas opisování koránu.

Jaký je obsah islámské bible?

Byli jste s ním v předchozích odstavcích v podstatě seznámeni. Takže sami si můžete udělat poměrně přesnou představu.

Alláh vám k tomu pomáhej!