Karel Štorkán

Muž k zastřelení

KAPITOLA 1

1

„Lenko! Musíš nosit rukavice!“

„Ano,“ řekla jsem. Ale neodbytné myšlenky vadily a studily víc než plískanice za okny. Ještě chvíli jsem potichu stála u dveří, napěchovanou aktovku v ruce, a dívala se na profesorku Karmazínovou, zdála se mi malá a hubená, jak tam teď stála před tabulí zřetelně nervózní a nevyspalá – a myslela jsem na to, jak se někde v koutku školy vypláču.

Pokusila se mě utěšit. „Už na to nemysli,“ řekla, ale myslely jsme na to obě a ona to dobře věděla.

Pohlédla jsem jí do obličeje; byl vždy tak prostý, až k neuvěření: kulaté hnědé oči, v nichž radost byla radostí a strach strachem. A teď v nich byl rozhodně strach.

„Nemysli na to,“ řekla ještě jednou a už se na mě nepodívala. Odešla se svěšenými rameny sednout si za katedru.

„Ano,“ kývla jsem poslušně. Zdálo se mi, že schopnost vzdoru ve mně odumřela tak jako mnoho jiných věcí.

Chtěla jsem jen vědět, jestli odjeli z města, jestli už nebudou střílet. Ale bylo těžké mluvit, navázat někde, když se toho tolik stalo. Okamžik jsem tupě zírala před sebe a pak ztraceně k oknu, za nímž byla válka a déšť. Nikdy už nebudu přesně vědět, na co jsem myslela, když jsem tu tak stála v prázdné třídě a v uších mi stále zněl nakřáplý hlas tlampače. A pak vrzla prkna na chodbě. V první chvíli jsme se nepohnuly. Mlčky jsme čekaly, až prkna zavržou znovu.

Když se ozvaly kroky za dveřmi, řekla profesorka Karmazínová poněkud příliš hlasitě:

„V kolik odjel otec?“

„Časně ráno. Myslím, že někdy po páté…“

Obě nás asi napadla stejná věc: odjel, aniž slyšel tu střelbu, aniž něco ví.

„Takže dnes budeš vařit jen pro sebe… Copak to bude?“

Potom jsme zaslechly ještě jiné kroky. Mísily se s těmi druhými a zase bylo ticho a já řekla:

„Myslíte, že už se tu nic nestane?“ a měla jsem tím na mysli naše město a těch šest mužů na náměstí postavených ke zdi radnice.

Profesorka Karmazínová zvedla hlavu, a snad vědoma si mého obdivu k ní, který jsem nikdy neskrývala, uhladila si nervózním pohybem vlasy, které byly jemně plavé jako poklidný plamen, a řekla klidným, vyrovnaným a tichým hlasem přesně to, co jsem snad někde v hloubi duše chtěla pro svůj klid slyšet:

„Nám ne! Děláš si zbytečné starosti, Lenko, My přece proti říši nic neděláme. A teď si vezmi kabát a jdi domů“ Neznatelně se na mne usmála, jako by věděla, že něco z jejího klidného jednání ve mně zůstane, ať přijde cokoliv.

„Vy tu zůstáváte, paní profesorko?“ podivila jsem se bezděčně, protože obyčejně každé pondělí po čtvrté hodině, když skončilo vyučování, čekala jsem na ni před budovou „učiteláku“, jak jsme říkali našemu učitelskému ústavu, a pak jsme šly spolu až k viseckému kostelu. Ten den totiž profesorka Karmazínová pravidelně navštěvovala svoji starou matku, která bydlela u synovce v novostavbě, pár minut od našeho domku. Celý týden jsem se na tuhle procházku těšila, neboť jsem měla možnost se ptát na všechno možné a zdálo se mi, že moje zvídavost působí profesorce potěšení. Proto dnes to zklamání, když ke mně přistoupila a řekla:

„Ve sborovně je dnes dost hlučno a tady je klid, a hlavně teplo. Opravím si tu úkoly a ušetřím uhlí… dost mi ve sklepě ubývá,“ najednou se zarazila, udělala krátký, nedokončený pohyb, jako by se chtěla dotknout mé ruky, a dodala: „U maminky jsem byla včera celý den. Chtěla, abych si přečetla dopis od bratra, co je v Berlíně. Musela jsem jí slíbit…,“ zmlkla a upřela zrak do zdi.

Co asi musela slíbit, pomyslela jsem si a otočila jsem mimoděk hlavu, když jsem zaslechla tiché šustění, kroky za dveřmi a pak hlas školnice: „Jdi pryč, Reku! Deš na dvůr!“ Asi poslouchala za dveřmi, napadlo mě. Kupodivu tento hlučný zvuk zbavil ticho ve třídě všeho znepokojujícího. Obě jsme se teď po sobě podívaly, paní profesorka se ťukla prstem do čela a řekla:

„Mám tu něco pro tvého otce… Vidíš, málem bych je zase odnesla domů…“ Sáhla do kabelky. Cigarety. Celý měsíční příděl.

A když už se vrátila k oknu, vzala za šňůru, zatáhla zatemnění a pak rozsvítila.

Dala jsem cigarety do aktovky, mezi poznámky ze zeměpisu světa a učebnici matematiky, a poděkovala za tátu:

„Určitě bude mít velkou radost… Tolik teď kouří,“ vzdychla jsem.

„Chtěla bych… moc bych si přála, aby neměl žádné starosti,“ řekla, „V poslední době nevypadá dobře. Chtěla jsem to Karlovi říct…,“ zmlkla. A pak ještě řekla: „Promiň…“ Okamžik stála tiše, bez hnutí, snad si na něco vážného vzpomněla, a ve tváři měla výraz jako nikdy dřív. A když ucítila můj pohled, nechápavý až zvědavý, snažila se tvářit vyrovnaně, povzbudivě, ale její rychlý pokus o úsměv vyzněl naprázdno.

Nechala mě, až jsem se doloudala s těžkou aktovkou v ruce ke dveřím.

Pak řekla:

„Hned si zatop, až přijdeš domů. Je lezavo. Udělej si polévku a dej do ní česnek. Na dnešní nečas je silná česnečka lepší než kdovíjaký lék. A zavři se a nikomu neotvírej. Mluv s každým jen přes dveře…“

Bylo mi jasné, že učitelka Karmazínová povídá jen proto, abychom obě zapomněly na strach, na to, co se dnes stalo. Ale když jsem se za ní otočila, abych jí popřála dobrou noc, nemohla zabránit tomu, abych se jí nepodívala do očí. Nepodařilo se jí utajit pohled plný nejistoty.

Musí mít mého tátu moc ráda, pomyslela jsem si, když jsem sbíhala po školních schodech do přízemí. Dává mu každý měsíc svůj příděl cigaret a sama přece taky kouří.

2

Houkaní.

Ozývalo se vzdáleně a ohlašovalo, že někde za kopci bude nálet.

V městečku jsme sirénám nevěnovali pozornost. Neznamenaly pro nás nic. Této smrti jsme se nebáli. Dosud městečko s jedinou továrnou pod nádražím nikoho nezajímalo. Ani Němce. Ani Spojence.

Dosud.

Přesně řečeno do dnešního rána.

Za těch posledních několik málo hodin jako by cele město o sedmi tisících obyvatelích, s pěti hostinci, dvěma kostely, hotelem na náměstí hned proti morovému sloupu, zámkem, jednou tělocvičnou a fotbalovým hřištěm, odumřelo a zestárlo.

Jen jsem stoupla před školou na chodník, cítila jsem v ulici nezvyklé ticho. Ticho, které člověka naplňuje úzkostí. Přepadl mě prudký pocit nejistoty, podvědomé tušení nebezpečí, jaké člověka někdy přepadá ve snu, jako by se podlaha, ta prkenná podlaha, na které stala postel, kymácivě vznášela nad nezměrnou propastí. Hloupost, říkala jsem si. Poběžíš rovnou domů, zamkneš se, a ráno bude všechno jiné. A potom – nejsi ve městě sama, dodávala jsem si odvahu. Kolem tebe žijí sousedé a ve městě máš známé kluky, kamarádky a přátele. A všude jsou lidé.

Ale od chvíle, kdy soumrak nabral dech a začal se šedivě a nezadržitelně rozlévat přes okraj údolí a do lesnatých kopců nad městem, zmizeli z chodníků i lidé. Jen nějaká stařena vyšla z nedalekého pekařství se sáčkem v ruce, ale když jsem ji předešla a po chvíli se za ní ohlédla, jako by ji země pohltila, a já si připadala chvíli bezradná, protože jsem nevěděla, co budu dělat celý večer sama doma. Zrovna dnes musel táta odjet. Dnes!

Dobrá. Mohla jsem si číst knížky.

Ale ty už si čtu večer co večer pomalu čtyři roky. Čtyři protektorátní roky. Žila jsem vůbec? Slibovala jsem si cosi od života. To cosi byla nejdřív přijímací zkouška na učitelák. Jenže u toho zůstalo. Škola a táta. A pak nejasná touha po velkém přátelství. A nad vším tátova ustaraná tvář a jeho neustálé připomínání: „Dnes raději nikam nechoď! Víš, co se stalo tomu Jiráčkovi. Rozumnější je být doma…!“

Kdo to může vědět, co je rozumnější?

Nevěděla jsem to ani já. Zmateně jsem se ohlédla, aniž jsem věděla proč. Kromě strachu, který překryl město jako těžká duchna, mě svíral pocit nemohoucnosti. Potřebovala jsem se někomu svěřit, popovídat si, chtělo se mi s někým promluvit, zakřičet do temných výřezů vrat, písknout na spolužáky, zavolat do oken, hele, lidi, neschovávejte se, k čemu to je, k čemu? Snad už nikdy nebudu přesně vědět, na co všechno jsem ten hrozný den myslela, když jsem šlapala neslyšitelná v tichých uličkách, kde mlčely i domy s černými záplatami oken, a jen jsem přesně věděla, že válka, která byla ještě včera šíleně daleko, se usadila od dnešního rána v tomhle městě, na našem náměstí, kterému se od deseti hodin kdekdo vyhýbá velkým obloukem.

Na nerovném chodníku byly louže; sníh, který odpoledne napadl, se proměnil v bláto. Náhle jsem ucítila, že je mi zima, nohy ve válenkách byly studené a přitom se mi prádlo lepilo na záda. Zahnula jsem za roh a hned vedle zamazaného a sotva čitelného nápisu

„Restaurant Orlík“ jsem se dala vzhůru Fibichovou ulicí. Odtud byly vidět hodiny na radniční věži.

Teprve půl šesté.

A já se chovám, jako by byla půlnoc, pomyslela jsem si nahněvaně a zpomalila krok. Narovnala jsem záda v modrém zimníku.

V té chvíli jsem je potkala.

Vlastně jsem je nejdříve slyšela. Rázný vojenský krok. Tři dvojice v zástupu. Hlídka. Helmy do očí a pod nimi, téměř až na zem, vojenské pláště.

A ten zvuk, ztrácející se někde za mnou v temnotě, mě znovu zasáhl, a já věděla, že zase budu myslet na těch šest, které dnes ráno v deset hodin přivleklo zvláštní komando SS na náměstí, a tam je zastřelili u zdi radnice před očima celého města. Bránila jsem se tomu pomyšlení a říkala si:

Všechno bude zase v pořádku, brzo na to zapomeneš, tebe se to tolik netýká, jsou to cizí, neznámí lidé, které pochytali někde v okolí, v lese, není to nikdo z tvých známých, které máš ráda. Je to jenom tím, žes tady na Vysočině nevěděla nic o válce. Je to jen úlek z překvapení. Úlek nad krutou skutečností. Kdyby občas neprojel naším nádražím s malým nástupištěm a ještě menší, dávno nebílenou čekárnou vojenský transport, nespatřila bys ani protitankové dělo, možná ani vojáka. Vždyť ti lidé s tím museli počítat, když se postavili proti nacistům, a ti pak kolem nich udělali v lese kruh a honili je se psy.

Milióny mrtvých na frontě a tady dalších šest životů.

Školnice říkala, že byli oblečeni v pytlovině a že měli zarostlé tváře. Že to možná byli nějací vandráci. A nikdo jí neodporoval, ani já, i když mě ta krátká, ostrá série ran, která rozezvučela okna naší školy, přivedla k přesvědčení, že ten, kdo se pokusil bojovat v menšině proti nacistům, musel být statečnější než kdo jiný.

Nikoho z nás ve třídě ani nenapadlo školnici věřit. Copak městský tlampač hodinu co hodinu nevyhrožoval, že těm, kteří poskytli útulek či jinou pomoc nepřátelům říše skrývajícím se v Jesenickém lese, hrozí trest smrti? A naopak uvědomělým občanům, kteří přispějí k jejich dopadení, bude vyplacena stotisícová odměna. Nepřátelé říše? Tahle věta se mi neodbytně drala do hlavy. Kdo to byl? Kolik jich tam asi bylo nebo kolik jich ještě je v tom lese, kousek nad naším městem? Po městě se říkalo, že to byli cizí parašutisté, snad Rusové nebo Angličané, jiní, že to byli polští partyzáni. Měli se ukrývat od loňského října v hluboké díře a hajný Picka jim tam nosil každý týden v pytli na krmení zvěře potraviny. Než hajného někdo udal, než ho na gestapu mučením donutili k přiznání.

Co se tu ještě stane?

Kdo by mi řekl pravdu? Kdo by mi to všechno vysvětlil? Jakýsi nepříjemný pocit tu zůstal, jako by toto město ovládla hrůza.

Za poštou jsem zabočila kolem parku doleva, k řadě ošumělých továrních domků Pohled do oken zakrývalo zatemnění. Na ulici se nic nehýbalo. Bylo téměř tma a v té tmě jsem klopýtla.

Padla jsem na kolena celá zmatená. Přede mnou někdo šel, snad slyšel můj vzdech, zahlédla jsem pohyb stínu, potom zatroubilo někde v dálce auto, chvilku to vypadalo že jsem si podvrtla na kočičích hlavách dláždění kotník, v noze mě pořádně píchlo, ale za chvíli jsem na bolest zapomněla.

Kdyby tu byl aspoň dnes táta! Nebo se jdi podívat za Slávkem, říkala jsem si. Přece nebudeš celý večer sama.

Slávek Olejník. Spolužák. Posledně jsme se pohádali. Kvůli kinu. Vlastně jenom kvůli herečce. Už je to devátý den, co jsme spolu nepromluvili ani slovo. Jen jsme se pozdravili na chodbě školy. Jak se to dnes zdálo směšné, malicherné. Takovéhle starosti!

Zkratkou pod náměstím jsem se dostala na hlavní třídu. Na chodníku před plakátovací plochou stáli dva lidé, muži, jeden z nich vzrušeně mluvil.

Když jsem zpomalila krok, zmlkl a ustoupil, abych dobře viděla dva čerstvě vylepené plakáty.

Černá barva na ošklivé karmínové. A tou černou byla vytištěna tři jména:

Josef Moutelík.

Ladislav Motl

Antonín Picka

Zastřeleni za napomáhání nepříteli.

Majetek propadá ve prospěch říše.

K šesti přišli o život další tři. Všichni z našeho města. Muži zatím odešli. Tak to je pravda. Hajný Picka. Tata ho dobře znal. Já taky. Když jsem byla malá, chodili jsme vždycky v neděli za ním do hájovny dívat se na ochočenou srnku. A paní Picková s rukama opálenýma až po loket mi vždycky přinesla hrnek domácí smetany a chleba s máslem. A pořád mě hladila po tváři, protože sama nemohla mít děti. To mi řekl táta až později. Kde je asi teď, napadlo mě. Určitě ji odvezli. Majetek zastřelených propadá státu. Nepřítomně jsem civěla před sebe na černou barvu.

Rezavý vítr proběhl ulicí a zacloumal navěstím nad krámkem s obuví Krámek patřil kulhavému Potužákovi. Ve výloze měl pár zaprášených holínek a samé plakáty. A obrázek Hitlera vystřižený z novin. Pohozený mezi tou špínou na prkně nemyté výlohy. To jistě udělal schválně, napadlo mě. Jindy bych si toho nevšimla, ale dnes…

Rozběhla jsem se dolů ulicí. A přede mnou jak vidina se stále míhal hranatý ošlehaný obličej člověka, který se uměl tak laskavě dívat do očí.

Hajný Picka.

Co tomu asi řekne táta?

Hrávali spolu kuželky, a než začala válka, byli oba ve výboru mysliveckého spolku. Táta o tom moc nemluvil, ale našla jsem fotku v jeho albu. Pod fotkou bylo napsalo tátovým velkým ostrým písmem: Členové našeho výboru – a říjen 1937. A všichni byli v mysliveckém a stali nad skoleným divočákem.

Co tomu asi řekne? Že se ho to netýká? Týká! A mě taky! Nebo si zase vymyslí nějakou moudrost? Ale nejspíš se zamračí, pošle mě pro dříví nebo k učení a bude o tom sám přemýšlet. A pak začne s továrnou. Co má starostí s lidmi. Jak nemají pro nic pochopení, zbytečně provokují, jako by neznali nařízení, jako by v továrně nevládli němečtí inženýři poslaní sem nacisty.

Továrna a zase továrna. Už jsem si na to slovo, které se stalo zaklínadlem, zvykla. Otec jím zažehnával všechny domácí problémy a všechny mé drobné starosti. Kvůli továrně seděl dlouho do noci zavřený ve svém pokoji nad nějakými výkresy. Kvůli továrně, když doma nepracoval, chodil spát se slepicemi. Zalehl do postele už po večeři. Třeba před osmou.

Sotva začala válka a otec se stal mistrem a pak vedoucím celého provozu, stála jsem najednou kdesi na pokraji jeho života. Upřímně jsem chtěla rozumět a věřit všemu, co jsem potom od otce slyšela, proč že musí být v továrně až do večera a stýkat se s německými inženýry, občas je zvát v neděli na oběd, který jsem na přání otce připravila, a jezdit s nimi do Berlína nebo do Prahy.

Továrna dostane nové zařízení, vždycky mi připomínal otec, a to tu, jak odejdou Němci, jednou provždy zůstane. Po válce to přinese obživu pro celý kraj, pro celou severní část Vysočiny.

Co bude po válce? Možná že otec má pravdu. Ale má také dceru, která vyrůstá bez matky. Vždycky snad dělal víc, než bylo v jeho silách. A všemu, co říkal, tím svým pomalým hlubokým a rozvážným hlasem, sám asi stoprocentně věřil. Svou odvahou, vůlí, svým neveselým humorem, svou vášní pro práci mi imponoval, ale když mlčel, zahloubán do novin nebo do obsahu aktovky, který rozložil po stole, zdálo se mi, že jsme si cizí.

A přitom jsem si říkala, že je to jen můj hloupý pocit, pocit šestnáctileté holky, která od narození nepoznala mámu, a proto se stále více upínala na otce, který vlastně neměl ani přátele, žil jen s ní jako kůl v plotě, nepropíjel večery v hospodě, ani se nedal na karty jako většina mužských ve městě.

Když měl dobrou náladu, vyptával se na školu, kamarádky, co se učíme, a nakonec jsem vždycky musela vyprávět o hodinách češtiny a profesorce Karmazínové, kterou od loňského léta občas navštěvoval v neděli odpoledne s šeříkem nebo růžemi nařezanými na naší zahradě.

Ponejvíc se táta v létě zdržoval na dvorku. Sekal dříví, opravoval plot a někdy celou hodinu jen tak stál a koukal po stromech. A pak řekl: „Tu hrušku musíme zjara prořezat.“ Nebo: „Pojď se podívat! Jabloň nám schne. Víš, kolik vydrží ovocný strom? Patnáct let. A já tuhle jabloň vysazoval, když jsem ještě chodil k Procházkovi do Řečic do učení.“

Doma chodil táta v létě i v zimě ve starých modrých kalhotách a v pletené světlé vestě. Když šel do města, vždycky se pečlivě oblékl a oholil. Někdy se holil i dvakrát za den. Zejména, když mi oznámil, že se jde na chvilku projít. To pro mne znamenalo rande s paní profesorkou Karmazínovou.

Zpočátku, při pomyšlení, jak se můj táta drží s cizí ženou za ruku, jsem zakoušela takové zoufalství, jaké mě přepadlo kdysi v dětství, když jsem jako malý capart sedávala nahá večer v kuchyni a táta mi připravoval do vaničky vodu na koupání. Tak po půl roce mě to přešlo, ale vždycky jsem dlouho o tátovi přemýšlela, kam s paní Karmazínovou asi chodí, jestli randí jako já s kluky někde kolem rybníka, nebo chodí do bažantnice.

Vzpomínám si, že se jednou večer přihnala bouřka. Kroupy sice nepadaly, ale setmělo se, úplně do tmavomodrá, a ochladilo. Pak se prudce zablesklo a spustil se déšť a blesky jako nikdy. Táta byl s paní Karmazínovou a já dostala o ně šílený strach, protože táta se opozdil a přišel tenkrát až dlouho po půlnoci.

Jednou zvečera, bylo to v září, když jsem se jako obvykle šla podívat za naši chalupu do lesa po borůvkách, objevila jsem tam zničehonic tátu a paní profesorku. Táta, plášť přehozený přes ramena, seděl na lavičce a kouřil.

Paní profesorka řekla jakoby nic:

„Tak nám ukaž, co jsi nasbírala?“

Začala jsem celá rudá něco povídat, a pak jsme šli všichni tři vedle sebe a táta – měl pořád takové uhýbavé oči – na mě ze strany koukal.

Došli jsme až k nám. Pod nohama nám skřípal písek a slunce mělo stále sílu. Na dvorku u lavičky byl přistavený stolek.

„Nechceš zajít na kávu?“ zeptal se tata paní profesorky. „Sehnal jsem v Praze sáček zelené, tak jsem si ji upražil.“

Paní profesorka zvážněla:

„Ne. Děkuji. Dnes ne.“ Podívala se na mě. Když si všimla, že jsem zůstala v rozpacích stát, rychle dodala: „Teď už je pozdě. Ale příště, jestli to nebude naší malé hospodyni vadit…?“

„Budu jen ráda…,“ řekla jsem celá rudá.

Ten den večer jsem měla o čem přemýšlet.

Hlavně jsem uvažovala o tátovi. Všimla jsem si, jak mu na vteřinu zableskla radost v očích, když jsem pozvala paní profesorku k nám, i když jinak nehnul ani brvou a díval se někam do zahrady. Potom se hlasitě rozesmál a řekl:

„Lenka umí udělat ohromnou česnečku. Na vaření má fantazii.“

„Nedělej si legraci,“ vybuchla jsem navztekaně.

Pak jsme všichni tři zmlkli a sklopili oči.

Ale od toho zářijového dne to bylo mezi námi, tátou, mnou a paní profesorkou, docela fajn.

Když se náš rozhovor s tátou někdy stočil na válku – úmyslně jsem o tom nemluvila často, vždyť válka byla každý den na první straně novin, ale někdy jsem toho měla plnou hlavu –, a ptala jsem se, jak to všechno skončí, krčil rameny, naznačoval, že ve válce hraje příliš mnoho věcí, které neznají ani mnozí diplomaté, a jak to má potom vědět on? Nenamáhal se říct mi svůj úsudek, a pak běžel do kuchyně nebo do sklepa a přinesl všechny poschovávané dobroty: čokoládu, uzené zavařené v sádle, kakao, a někdy otevřel i láhev domácího vaječného koňaku a to pak vždycky říkal: „Dnes si uděláme trachtaci. To jsme si dělávali i s tvou mámou, ten rok, než jsi se narodila.“

Když jsem během večeře znovu opakovala, že ve škole holky tvrdily, že Rusové jsou už v Polsku a že Hitler musí do roka prohrát válku, trochu se ulekl mého vzrušeného hlasu, začal chodit rozčileně po kuchyni a důrazně mi dával na pamětnou, že člověk se musí umět chovat přiměřeně k situaci.

„Hlavně si dej pozor na jazyk!“ připomínal.

A jindy zase tvrdil:

„Řečněním se válka nevyhrává… A potom… Zbytečným povídáním si můžeš uškodit. A nejenom sobě… Nikdy nevíš, kdo tě poslouchá.“

Namítla jsem, že vím, kde a s kým mohu mluvit.

„Za co mě máš, tati?“ málem jsem se urazila „Vypadám snad tak hloupě!“

Zapálil si cigaretu. Pak mě požádal, abych mu přinesla popelníček. To všechno dělal proto, aby získal čas k přemýšlení.

Poslechla jsem ho, ale zarytě jsem koukala někam za jeho hlavu.

Táta po mně chvíli po očku pokukoval a pak řekl tiše:

„Tvůj život byl drahý. Stál život tvé matky. Proto si ho musíš vážit dvojnásob.“ Pak odvrátil tvář, jak míval ve zvyku, a vyčkával, až jeho slova najdou svou půdu. V tom byl vždycky onen zvláštní charakter naší rozmluvy. Pak ještě řekl: „Ty jsi chytré děvče, to vím, a můžeš mě pochopit. Nikdo ti tu neublíží. Uvědom si to, že celý ten čas války na to myslím. Na to, aby se ti nic nestalo. Slib mi, že si budeš hledět jenom svého… My dva přece nejsme politici. Já jsem technik a ty budoucí učitelka… Je to tak, Lenko?“

Samozřejmě, že jsem kývala, ale bylo mi tak, jako by mi někdo ve snu našeptával otřepaná slovíčka, která už jsem mnohokrát četla a slyšela, slovíčka k ničemu.

Někdy otec přišel s tím, že pojedeme do Hradce, nebo dokonce do Prahy, a podíváme se tam do divadla. Přitom koukal do skříně, kde vedle svatebních šatů, které nosil jednou za rok na zádušní mši, visel novy šedomodrý oblek s jemným proužkem. A když skříň otevřel, ovanul nás lehký pach naftalínu. Otec si vždy nový oblek zkusil a nálada se mu rázem zlepšila. „Jak budu mít trochu víc času, provětrám šaty a podíváme se už konečně spolu do Prahy! Co tomu říkáš?“ Pozoroval se přitom v zrcadle, pak se začal procházet po pokoji a nakonec oblek pečlivě uložil.

Po třetí otcově promenádě v nových šatech po bytě, kdy se opakovala navlas stejná slova a stejné dušování, že příště už na nic nebude brát ohled a do Prahy se mnou pojede, mi bylo nevýslovně smutno. Snažila jsem se otce omluvit, mnoho věcí pro mě přece jenom udělal, a přemýšlela jsem o všem, co mě v posledních dvou letech potkalo. O škole a o mé mamince, kterou jsem znala jen z fotografií, i o profesorce Karmazínové, která loni v listopadu plakala, když k ní otec nezašel o jejích narozeninách, a která mě měla stále víc ráda, i o válce, která až do dnešního dne nás postihla vlastně jen omezenými příděly potravin. A ze všech těch úvah mi bylo vždycky nevýslovně smutno. Už proto, že ve mně vyvolávaly další nezodpověděné otázky: Jaký bude asi můj další život? Co se mnou bude, když válka potrvá další roky? Proč se otec bojí se mnou mluvit o vážných věcech? Proč uhýbá?

Chtělo se mi naplno žít, stýkat se s lidmi, chtěla jsem někoho, kdo by snesl tíži doby, tíži pravdy, a rozhodně jsem nepotřebovala ochranu. A dnes jsem tento pocit zakoušela dvojnásob silně.

Zpomalila jsem kroky. Ještě dřív, než se ozval neosobni, cizí hlas z tlampače, uslyšela jsem zlověstné chrčení a pak již mnohokrát řečená slova:

„Dnes byli popraveni pro výstrahu všemu obyvatelstvu města…“

Všechno ve mně, celé mé tělo se vzpíralo něco takového poslouchat. Zůstala jsem stát ve tmě domovního vchodu, zacpala si dlaněmi uši a naslouchala tichu. Ale zacpat si uši – ani v tom nebylo východisko. Ozval se jiný hlas. Picka. Hajný Picka. Loni o vánocích přinesl tátovi stromek, a když se loučil, podal i mně ruku a řekl: „Všechno dobré, slečno. Hlavně aby byla tuhá zima. Ta nám taky pomáhá.“ Na okamžik jsem nepochopila, co míní tím „ta nám taky pomáhá!“ A ten člověk k nám už nikdy nepřijde. Co tomu řekne otec? Bude se stale tvářit nevšímavě a tvrdit, že není politik?

Cosi se ve mně sevřelo, zalila mě jakási směs hořkosti a hanby, připadala jsem si opuštěná a prázdná a bylo mi dnes už potřetí do pláče jako malé holce Vzpamatovala jsem se z malomyslnosti až představou setkání se Slávkem Olejníkem. A jak jsem k nim běžela a zhluboka nabírala do plic ostrý a chladný vítr, bylo mi o trošinku líp

3

Zvolnila jsem až na schodišti třípatrové činžovní vily, která stála kousek od silnice uprostřed velké zahrady.

Přeběhla jsem po dlážděném chodníku k budově z pálených červených cihel. V prvním patře jsem zazvonila u dveří, které vedly zároveň do bytu i do ordinace doktora Olejníka.

Dveře mi po chvilce čekání otevřel sám pan doktor, padesátník s prošedivělými černými vlasy a snědou pletí, jakou mívají lidé, kteří pracují od rána do večera na poli nebo v lese.

Řekla jsem:

„Dobrý den, pane doktore, je Slávek doma?“

Doktor Olejník nebyl nijak mým příchodem překvapen, i když zřejmě očekával jinou, pravděpodobně předem ohlášenou návštěvu. V ruce držel nějakou knížku, krátký domácí sametový kabát měl rozepjatý, stejně tak i límeček bílé košile.

„Jen pojďte dál, pojďte, slečno Lenko, hned ho zavolám!“ vyzval mě. „Myslím, že Slávek je v koupelně.“ Vše řekl laskavým, klidným tónem, jakým rozmlouval se svými pacienty, s lehounkým cizím přízvukem, na kterém bylo těžké poznat, jestli je původem Slovák, nebo Jihoslovan.

Pak mne vzal za rameno, odvedl dál do prostorné předsíně, ukázal na řadu pantofli pečlivě srovnaných pod velkým obrazem a řekl:

„Jistě u nás chvilku zůstanete, tak si udělejte pohodli!“ a znovu se na mne podíval s péčí trochu strojenou. Čekala jsem jen, že si vyndá zápisník a metodicky si všechno poznamená, kde mě bolí a co mi schází, což vždycky dělával, když jsem za ním přišla do ordinace.

Řekla jsem „ráda“, ale ve skutečnosti jsem s tak familiárním jednáním nepočítala; spíš jsem měla na Slávka pisknout pod oknem, říkala jsem si, a požádat ho, aby mě doprovodil domů. Někdy stačí pár slov, stopa úsměvu, stisk ruky, aby měl člověk lepší náladu.

Teď jsem se cítila nesvá uprostřed přemíry kretonových potahů, křesel, lampiček s růžovými stínítky a starých obrazů, zejména v okamžiku, kdy jsem se octla tváří v tvář zrcadlu a spatřila vytáhlou holku s rozcuchanými černými vlasy, s pobledlou tváří a venkovsky červeným nosem. A co ten vytahaný modrý svetr s bílým pruhem přes prsa, teď už trochu od školních lavic ušmudlaný? Ten mi rozhodně na sebevědomí nepřidal. Rychle jsem zastrčila plandavé okraje svetru za pás sukně, sáhla do aktovky pro hřeben a pak jsem vešla do Slávkova pokoje, kam mě pan doktor Olejník pozval krátkým gestem své baculaté ruky.

Stoupla jsem si před Slávkovu knihovnu a zauvažovala jsem, kolikrát jsem už vešla do této neosobně zařízené místnosti, kde všechno, co Slávkovi sloužilo k dennímu nošení nebo používání, bylo složeno na židlích, na horní části knihovničky nebo se válelo po psacím stole. Z krabice pod oknem čouhaly nové kanady, bruslařské boty se žlutými tkaničkami, a za sklem knihovny se na mě díval z jedné fotografie Slávek v tričku s velkou žlutou pětkou na prsou a s basketbalovým míčem v natažené ruce a na druhé usměvavá tvář zpěváka Arnošta Kavky.

Slyšela jsem, jak v jídelně, která sousedila se Slávkovým pokojíkem, doktor Olejník poslouchá rádio, a na okamžik se mi chtělo zalistovat obrázkovými časopisy rozhozenými v křesílku pod oknem, nebo je alespoň složit a sednout si, ale vtom vešel doktor Olejník, aby mi oznámil, že Slávek tu není.

„Ještě před chvilkou jsem ho slyšel v koupelně. Kam mohl jít? Momentíček, optám se manželky. A jestli nespěcháte, udělá vám čaj, venku je sychravo.“

„Ne. Neobtěžujte se, děkuji. Přišla jsem jen na skok, něco se Slávka optat,“ namítla jsem, už jsem byla jako na trní, protože jsem nevěděla, o čem dál mluvit.

A doktor Olejník, jako by to vycítil, nepatrně se usmál, ukázal na židli a řekl tiše, přidušeně, snad si šetřil dech i hlasivky:

„Copak dělá otec, Lenko? Už jsem ho dlouho neviděl. Dobrých pět šest měsíců. Měl by přijít jednou na partičku. Radši bych ho viděl s námi u karet než u mě v čekárně,“ zasmál se.

Řekla jsem, že otec musel odjet do Prahy převzít nové stroje a že chodí v poslední době do továrny i v sobotu a v neděli, a doktor Olejník na to kýval, ale bylo vidět, že ho to vůbec nezajímá, a pak najednou řekl: „Bože, ten čaj,“ vlídně se na mě usmál, „promiňte,“ a zatvářil se, jako by mu to skutečně bylo líto, že je tak nepozorným hostitelem, a zase zmizel někde vzadu v kuchyni.

Za chvilku se vrátil s podnosem, na kterém byl čaj a domácí koláčky z lístkového těsta s marmeládou, došel až ke stolu, položil na něj podnos a řekl s předstíraným rozhořčením:

„Tak si představte toho kluka… Teď mi manželka řekla, že si vzal krajíc chleba a pár minut předtím, než jste zazvonila, odešel na trénink!“

„Na trénink?“ opakovala jsem hloupě.

„Je do košíkové celý blázen!“ doktor Olejník se nepřestával mračit, ale v jeho hlase i pohledu bylo cosi spokojeného a hrdého, mě však Slávkův odchod rozhořčil, a aniž jsem dokázala všechno domyslet, řekla jsem:

„To musel zrovna dneska!“

Doktor Olejník se na mne podíval, jako kdyby se snažil nahlédnout někam za má záda, suše polkl a pak odsekl podrážděně a bez dlouhého rozmyslu:

„Dneska jako jindy!“

Potřásla jsem hlavou, a když si povšiml mého udiveného pohledu, mých očí, které se ptaly, jak něco takového může říct právě on, sklopil tvář, trochu se zachmuřil, pak položil v jakémsi zamyšlení ruce na svůj sametový kabát a řekl docela jiným tónem, jako kdyby komentoval recept, na kterém předepisoval léky proti neuróze:

„Je válka, slečno Lenko. Žádným vysedáváním doma u čaje na tom nic nezměníme. Lidé to stále nechtějí pochopit. Někteří dokonce provokují. Je to pošetilost… Bláznovství. Každý odpor je šílenství. My Češi jsme válku prohráli už v osmatřicátém roce. Jsme malý národ. Můžeme jen mlčet.“

Neřekla jsem slovo. Ani neuhnula pohledem.

Za chvilku byl z mého mlčení celý nesvůj.

Pokrčil rameny:

„Nejste už přece malé dítě. Za dva roky budete maturovat, Učíte se dějiny.“ Důrazně vyslovoval svá moudra: „Váš otec vám to jistě vysvětlí, až se vrátí… Od těch lidí v lese to byl nerozum… Předčasná akce, tak hluboko v týlu. S něčím takovým museli počítat. Všude jsou vojska. Všichni to víme, věděl to i hajný Picka. Je mi ho líto. Léčil se u mě. Představte si hajný, člověk, který je stále v lese, a měl tuberkulózu…“

Doktor mluvil dál, hovořil se mnou jako s dospělou, což nikdy při mých předcházejících návštěvách nedělal, a já tušila proč: chtěl přesvědčit sám sebe o správnosti svého postoje.

„Myslíte, že to hajného bolelo?“ vyhrkla jsem sevřeným hrdlem a řekla jsem to, na co jsem právě myslela: „Vy jste doktor, bolí to, když někoho střílejí? Na gestapu ho mučili…!“

Neodpověděl. S výrazem, že se nechal zatáhnout dál, než chtěl, pozdvihl tvář plnou vrásek a popaměti se dotkl podnosu s čajem, přisunul ho ke mně, ale rychle stáhl ruku zpět.

„Je to všechno hrozné, já vím,“ zvolal a trochu se napřímil. „Netvrdím snad opak…,“ rozpačité pomlky se vetřely mezi věty. „Vzkázal jsem pani Pickové, aby se zastavila u mě v ordinaci. Udělám pro ni, co je v mých silách…, pokud ji neodvezou na gestapo.“ Zmlkl. Ruce se mu lehce třásly.

Věděla jsem, že teď nemohu jen tak prostě vstát, říct „dobrou noc“ a odejít, a zároveň jsem cítila mučivou touhu si s někým ještě chvíli povídat, nechtěla jsem být celý večer sama. V hlavě mi vířila spousta otázek, neboť lidé, kteří se měsíce skrývali v díře v lese, vymykali se všem mým představám, nechápala jsem smysl jejich jednání, jen někde v hloubi duše jsem tušila velikost jejich hrdinství.

„Byli to prý Rusové a Francouzi,“ řekla jsem po chvíli tiše. „Povídaly to holky ve škole. Zdeněk Lírů zase říkal, že to byli Poláci, ví to prý od otce, který se zná s jedním z Němců, co je vezl autem. Měli tu prý připravit povstání, až přijde čas…“

„Proboha!“ doktor mně stiskl ruku a sevřel ji jako v kleštích. „O tom nikde nemluvte, nebo nás všechny postřílejí! Copak jste všichni ztratili rozum?“ začal prudce kašlat, kašlal celým tělem a stále mě držel za ruku, jako by mě nechtěl pustit dřív, dokud mu neslíbím, že o tom už neřeknu za žádných okolností ani slovo.

Kývla jsem, že namouduši neřeknu, jen abych ho uklidnila a zároveň jsem proti své vůli vzlykla, a rysy obličeje doktora Olejníka najednou před mýma očima změkly, ztratily soudržnost a já už neudržela nervy, neovládla se a začala jsem štkavě plakat nad vlastní nemohoucností, nad všemi holčičími problémy, a říkala si v duchu, co když válka nikdy neskončí a celé město bude stále jen zatemňovat okna, jíst chleba na příděl a mlčet a mít strach, a najednou mi bylo, jako by se na mne mělo všechno ve Slávkově pokojíku zřítit, a já raději vstala, sáhla po kapesníku a poprosila za prominuti.

Doktor Olejník mi otevřel dveře do předsíně, nepřemlouval mě, ani nekáral, jen se na mne zamyšleně díval a pak řekl tím svým tichým, vemlouvavým hlasem, jakým mluvíval ke svým pacientům:

„Jděte si dnes dřív lehnout, Lenko. Já vám něco naordinuji pro spaní!“

Za chvilku se vrátil s malým bílým sáčkem v ruce. Na sobě měl šedivý zimní kabát s širokým límcem. Řekl?

„Kousek vás doprovodím. Procházka mi před večeří jenom prospěje!“

Venku tma zhoustla a ztěžkla vlhkým oparem. Vítr se utišil. Doktor šel pomalu, s hlavou do země, jako kdyby nesl na zádech těžké břemeno, a když po chvíli ke mně obrátil svůj široký obličej, uviděla jsem v jeho rysech opět laskavý, trpělivý vyraz, který jsem znala. Zamyšleně se usmál, snad aby mě pobídl k dalším otázkám, v domnění, že by mi mohl prospět nějakými dalšími informacemi nebo radou, a když jsem mlčela, prohodil:

„Řeknu Slávkovi, že jste ho hledala Nepohádali jste se trochu?“

„Ani ne…,“ namítla jsem a po chvíli dodala: „Jak se to vezme.“

Přikývl.

„Nesmíte na to myslet!“

Nevěděla jsem hned, o čem mluví. Až po chvíli jsem pochopila, že se vrátil k našemu předcházejícímu tématu. Řekl v zamyšlení:

„Jednu válku jsem už zažil, i když jako kluk. Ať člověk v zázemí dělá co dělá, nic proti ní nezmůže. Nutné je přežít. Obrnit se trpělivostí. Najít si koníčka, upnout se k něčemu. Mám přítele ze školy, který po Mnichovu uložil uniformu do skříně a učí se arabsky. Představte si… arabsky. Snad mu to bude jednou k něčemu dobré. Přes den pracuje a po večerech studuje. Na víc nemá čas, ale má od všeho pokoj. A to je ono, hledět si svého a do ničeho se neplést!“

„Asi ano!“ řekla jsem pomalu, i když jsem stoprocentně nevěřila v tenhle zdánlivý klid, který byl stejně neurčitý jako nedaleký obzor lesa.

Ale doktora Olejníka to potěšilo, už jsem mu neodporovala a když jsme došli uličkami nad zámkem pod věž viseckého kostela, podal mi svou buclatou ruku a pohleděl na mě opět tím svým laskavým úsměvem člověka, který mnoho ví.

„Tak dobrou noc,“ řekl a připomněl: „Nezapomeňte na prášek. Když vezmete dva najednou, nařiďte si raději budíka!“

Pokývla jsem a řekla:

„Zapomněla jsem vám poděkovat.“

„Prosím vás… To je maličkost!“ Rozhlédl se kolem sebe, jeho oči zalétly až přes údolí k nádraží, pak se ke mně znovu otočil, klepl ukazováčkem do náramkových hodinek a řekl spokojeně: „Sedmička přijela přesně. A pokud jezdí vlaky včas, je válka ještě hodně daleko To se nám nemůže nic stát!“

Otočila jsem hlavu. Přes údolí jsem viděla malé svítilny, které jako by osvětlovaly nekonečně dlouhé nádraží a zatlačily město pod kopcem do tmy. Pak se ozvalo vzdálené bafání lokomotivy a bělostné chomáčky kouře změnily tmavý obzor před námi v pokojný obraz míru.

„Kdybyste tak měl pravdu,“ řekla jsem, ale doktor Olejník se již díval někam do země a nevnímal vlastně nic kolem sebe, utopen v osobních starostech.

KAPITOLA 2

1

Bydleli jsme s otcem na kraji města, přímo pod lesem, kterému se říkalo Bažantnice, i když jsem tu bažanta léta neviděla: spis zajíce, občas srnu, ale v tuhle zimní dobu hlavně vrabce Slétávali se vždycky po ránu nad naší zahradou, zakroužili kolem našeho komína a pak si sedli na holé větve jabloně, které sahaly až k oknům pokoje, a když jsem se probudila a vytáhla zatemnění, poskakovali nebojácně po římsách oken a žebrali.

Od viseckého kostela to k nám nebylo daleko. Takových deset minut rychlé chůze, ne víc.

A nad námi, v dohledu z Bažantnice, byly už kopce Vysočiny, bohem opuštěný kraj, kraj, který neměl téměř co lidem nabídnout, a proto byl pro turistu skoro neznámý. Snad i proto, že byl stranou větších dopravních tepen. Kdo si myslel, že ten kraj zná, jako například já, věděl toho koneckonců jen tolik, že se tam prohání vysoká, že čím dál k hranicím je víc mlhy a sněhu a že ani z cesty klikatici se mezi kopci není žádná vesnice v dohledu.

Venku bylo tmavé šero – jak už to bylo dávno, co tu na rohu zahrady pana Touše svítila lampa – a měsíc schovaný na východě za mraky maloval do rozplývajícího se večera skvrnu nažloutlého jasu. To všechno nebylo jinačí než jindy v tuhle zimní dobu, i ta blátivá cesta, i ty uplakané zahrady kolem, a proto docela v pořádku. Přesto jsem neměla příjemný pocit. Šla jsem pomalu, ruce i nohy mě bolely. Přesněji řečeno ruce jsem měla ztuhlé a kolena roztřesená. Škoda že jsem nezastihla doma Slávka, říkala jsem si. Slávek by mi jistě rozuměl a potom – byl optimista. Snad proto, poprvé v životě, jsem nerada stoupala do kopce, na jehož vrcholku stála naše chalupa, jejíž zahrada a plot splývaly s vlhkým koncem lesa.

V polovině kopce už byla hlína nebezpečně kluzká, hledala jsem sušší místa, hlavně jsem šla po okraji vozovky a v duchu přemítala, co všechno musím udělat, až otevřu vrátka a odemknu dům.

V takových chvílích je sedlina strachu a beznaděje odplavena běžnými starostmi a já jich před sebou měla jako vždy, když táta nebyl doma, habaděj. Musím zavřít slepice, říkala jsem si polohlasem, jak to mají ve zvyku venkovští lidé žijící na samotách, dát žrádlo králíkům, a dokud jsem oblečená, skočit do sklepa pro brambory a mléko. A na stole byl ještě od rána vzkaz od otce. Napsal mi na lístek svým hranatým písmem: Nezapomeň poprosit paní Majerovou, jestli by příští týden nepřišla vyprat a vyžehlit záclony. A nezapomeň se zastavit u Holmanů a vyzvednout opraveně boty. Bezděčně jsem si vzpomněla na otce a začala uvažovat, jestli si vzal na cestu ten krátký černý zimník s roztřepenými rukávy, který jsem mu už dávno navrhovala spálit. Jako kdyby neměl nový kabát! Na co pořád šetří? A jak jsem byla podrážděná, začala jsem mu v duchu vyčítat: Všechno je u něj drahé. A přitom jsem si vzpomněla, jak jsem mu před dvěma měsíci oznámila, že si chci koupit starší dámské kolo od Petry Rážové, a jak se otec nad tím rozčiloval; alespoň čtvrt hodiny chodil po kuchyni s rukama za zády a stále vedl svou: „Platím ti studie, tak se uč, a všechno ostatní pusť z hlavy! Na co potřebuješ teď kolo? Kam chceš jezdit? Tady? V létě o prázdninách jsi u babičky, a tam si užiješ kola, až tě to bude mrzet!“

Snad měl otec pravdu. Ale o penězích se nedovedl bavit jinak než vztekle. Možná že by nebyl takový, kdyby tu byla máma nebo nebyla válka. Snad šetří na stáří nebo na mé věno. Napadlo mě, jestli takhle uvažuje, jestli opravdu věří, že to všechno jednou pro nás dobře skončí. Myšlenky se mi zase zaplétaly, a jak jsem šlapala k lesu podél velké ovocné zahrady, která patřila sousedu panu Richtrovi, něco mě nutilo, abych zpomalila krok, cosi mě táhlo zpět do města. Snad to byl strach před samotou, snad to byla vzpomínka na Slávka Olejníků. Začala jsem uvažovat, odkdy má tu svou novou fotku s míčem, a musela jsem v duchu přiznat, že má na fotce docela přijatelnou postavu, a začalo mě mrzet, že jsme si nemohli spolu popovídat. Mohli jsme si pouštět desky a já si v teplém pokoji mohla i pořádně zahřát nohy, které mě od rána zábly jak dva rampouchy. Možná že jde na mě chřipka nebo pořádná rýma, pomyslela jsem si, a znovu mě napadlo, že si budu muset nanosit alespoň dva kýble uhlí a pořádné suché dřevo na podpal, a to už jsem rozeznávala v temnotě večera štít naší chalupy a střechu dřevníku a cítila se v bezpečí.

Otevřela jsem vrátka, přešla po dlážděné cestičce ke dveřím, kde jsem zůstala stát a zalovila v aktovce: někde na jejím dně jsem měla pohozený klíč od domu. Dum byl přízemní, s dvěma okny směřujícími na cestu k lesu, další dvě okna byla do zahrady. Před domem byl dvorek s nízkou trávou, ohraničený směrem k lesu tyčkovým plotem, stěnou kurníku a dřevníkem. Od podzimu do jara sahala až k nám mlha. I dnes mizela v dlouhých cárech za kůlnami a splývala s tmavošedou zimní oblohou.

Opřela jsem se ramenem o dveře a popaměti zasunula klíč, a pak jsem se instinktivně otočila k lesu, neboť se mi zdálo, že jsem zaslechla kroky. Plíživé, tiché kroky na mokré trávě V tom okamžiku se stala neočekávaná věc – prudce jsem ucítila čísi blízkost, vytušila horký dech cizího strachu. Ale než jsem dokončila obrat, než jsem se rozhlédla po dvorku, sevřela mé rameno cizí ruka, a já ucítila ostrou bolest a s vyděšeným výkřikem jsem se snažila ucouvnout.

Veškerá má námaha byla marná. Nečekaný stisk byl nejen prudký, ale i silný, ruku jsem měla zkroucenou za zády a znovu jsem zaúpěla bolesti do bledého neznámého obličeje.

Co bude dál?

Strach mi zavřel ústa.

Pronikavé, horečnaté oči pod jemnými rozcuchanými vlasy, které byly určitě světle hnědé, ačkoliv vypadaly šedivě ve tmě večera, tvář zarostla vousy byla určitě mlada, ačkoliv i ona vypadala v tomto okamžiku divoce.

Co kdybych ho uhodila do tváře volnou rukou? – napadlo mě. Vzpřímila jsem se ve snaze vytrhnout se sevření a utéci.

Ale on jako by s tím počítal. Trhl mou rukou zkroucenou za zády, až jsem znovu bolestí zaúpěla. Ráznost jeho pohybu mne měla poučit, že nesnese žádný úskok z mé strany. Mlčky jsme na sebe zírali, překvapeni jeden druhým v hluchém tichu dvojího pohledu. Muž čekal, až zeslábne můj odpor. Pak nepatrně uvolnil stisk a poručil mi očima:

Jdi dovnitř!

Když jsem se bránila, držela se kliky a snažila se křičet o pomoc, zakryl mi ústa dlaní. Kousla jsem ho do prstů a on mě nelítostně sevřel volnou rukou kolem pasu a napůl dostrkal, napůl odnesl přes práh do kuchyně.

Ve tmě jsme o něco zakopli, snad o malou třínožku před kamny, a padli na zem. Úder do hlavy byl v mém případě nečekaně prudký: nikdy snad už nebudu vědět, jak dlouho jsem seděla na podlaze a tupě zírala v omráčení před sebe.

Teprve po hodné chvíli, když jsem ucítila na rtech slzy, které mi vytryskly z očí, mi má paměť řekla, že všechno, co se stalo, není sen, ale ošklivá skutečnost, že teď tu sedím uprostřed kuchyně a někde o kus dál je on, jehož dech neslyším. Snad leží na zemi omráčený a teď nadešel můj čas k útěku! Začala jsem opatrně šmátrat kolem sebe, nejdříve prsty, centimetr po centimetru, a pak, když jsem ucítila kolem sebe volný prostor, tlačila jsem se rychle ke kamnům a horečně hledala pohrabáč, aniž jsem uvažovala, co ten člověk vlastně ode mě chce, ale nejspíš krást, pomyslela jsem si, když jsem se bezpečně odplížila ke dveřím a sevřela kovový konec pohrabáče v ruce.

V kuchyni byla neproniknutelná tma a bezedné ticho. Určitě se mu něco stalo, utěšovala jsem se. Za zády jsem cítila chlad, který pronikal pootevřenými dveřmi. Pomalu jsem se narovnala a pak jsem se ulekla.

Jasně jsem slyšela chřestit zápalky a v tom okamžiku poskočil od okna plamen jako jemný výstřel a já znovu ztuhla, když skočil ke dveřím, a vydechla jsem sevřeným hrdlem:

„Nechte mě! Co chcete dělat?!“

Tentokrát se mě ani nedotkl. Snad proto, že jsem se ani nepohnula: jen moje oči vyděšené k smrti se za ním obracely a sledovaly ho, jak znovu škrtl zápalkou a pak vyhledal vypínač a rozsvítil.

„Co chcete dělat?“ znovu jsem vykřikla, ale vzápětí mi hlas selhal v úděsu.

Vetřelec změnil místo, stoupl si mezi mne a dveře a mířil na mne černou automatickou pistolí. Napjatě mě pozoroval, hlídal očima každý můj pohyb a zase kroužil pohledem po místnosti, jako by si chtěl vštípit do paměti každý její kout, a jak jsem se trochu pohnula, již zvedal ruku s pistolí, což bylo víc než výmluvné.

Okamžik jsme proti sobě stáli v novém obraze šedesátiwattové žárovky, on bez známek vzrušení ve tváři, já bez dechu, dusíc v sobě vzlykot a snažíc se ovládnout své nervy. Oba jsme slyšeli přes nezatemněná okna šumot stromů, v němž se rozplývaly vteřiny, oba jsme odhadovali jeden druhého.

Bylo mi najednou zle z bezmocnosti. „Nic vám přece nechci udělat… Odejděte, prosím vás!“ přerývaně jsem zavzlykala, aniž jsem však změnila výhružnou pozici s pohrabáčem v ruce.

Nic neřekl, jen stiskl čelisti, když nabral dech, a já cítila, jak si mě udiveně prohlíží; potom jakoby v oslnění přivřel oči, a aniž dbal na mé vzlykání, přiskočil ke mně, prudkým pohybem mi vytrhl pohrabáč a hodil ho daleko od sebe.

Už jsem se nebránila. S rozsvícením světla jako by mi zároveň blesklo v hlavě, a já se jen po něm v údivu podívala, jako bych si chtěla cosi ověřit. Třeštila jsem na něho oči, tentokrát více zvědavé než nepřátelské. Všimla jsem si jeho rozedraných kalhot, vatovaného kabátu podivné neurčité barvy. Všechno na něm viselo a plandalo, rukávy i nohavice byly ušpiněné a zablácené. I jeho ruce Bledost obličeje přecházela ve světle žárovky skoro do žlutá, stejně jako bělmo očí, které se nepřirozeně, horečnatě leskly.

Venku lomozil vítr. Otíral se o roh chalupy. Zdálo se mi, že zesílil. Hučel v komíně jako lidský hlas. Začal vát od lesa a opíral se do severního okna, až v něm zapraskalo. Oba jsme naslouchali.

Potom jsme se znovu po sobě podívali. Naše pohledy se dotkly jako před chvilkou naše ruce, jež ve tmě po něčem sahaly a prudce na sebe narazily: zmatený pohled až k smrti vystrašené holky a temný, nelítostný pohled štvaného člověka.

Trvalo to vteřiny: avšak ve zlomku času, v němž se neudálo nic víc než toto, pochopila jsem, kdo je můj návštěvník, pochopila jsem, o koho jde. V jeho očích, široce rozevřených, dívajících se upřeně na mě, a přece jakoby nepřítomně upřených do bezvýchodnosti, rozpoznala jsem týž strach, který jsem měla v sobě.

Najednou mi mozek zavelel: někdo ho tu může vidět, vždyť není zataženo zatemnění. V tu chvíli jsem sebou trhla a skočila k oknu. Napětí roztálo ve výčitkách: proč jsi byla tak hloupá, říkala jsem si. Mohlo tě to přece napadnout. Z jeho šatů proudily pravěké pachy lesa, velký smutek, smutek všech štvaných, hlad a zima a lhostejnost noci, němá hrůza z beznaděje.

Rychle jsem stáhla husté tmavozelené plátno, zavřela vnitřní okna a zatáhla přes ně kretonový závěs.

Pak jsem se otočila do kuchyně, zvedla k muži nebojácné oči a srdnatě mu hleděla vstříc. Čekala jsem, jestli si toho povšimne.

Jestli si povšimne mé opatrnosti.

Jestli si všimne, že jednám i v jeho prospěch.

KAPITOLA 3

1

Nevěřil mi.

Stale mě pozoroval, jako pozorujeme ruční granát před vybuchnutím. Chtěla jsem mluvit, hodně mluvit, a věděla jsem přesně, co bych říkala, chtěla jsem mu vysvětlit, že se mě nemusí bát, ale místo toho jsem stále trnula strachem, že při mém sebemenším bezděčném pohybu sáhne na kohoutek zbraně, což by bylo strašně lehké, a zároveň jsem cítila, jak se prostor kolem nás naplňuje něčím, co mohlo být pro mě tragičtější než vězení.

Pak uhnul pohledem, ustoupil ke dveřím, pootevřel, vytáhl klíč, zamkl zevnitř a klíč vsunul někam do záhybů rozedraných kalhot. To už mě pustil z očí a začal prohlížet dům: obešel stůl, na okamžik se zastavil nad zbytky jídla, které jsme nechali s otcem po snídani, rozevřel dveře do ložnice, slyšela jsem, jak stahuje zatemnění a rozsvěcuje světlo, obloukem se vrátil do kuchyně a zkusil otevřít další dveře. Vedly do mého pokoje s klavírem, psacím stolem u okna a gaučem u zdi. Na zdi jsem měla pověšených několik obrázků filmových herců, hlavně Matulovou a Beneše. Nevím, proč zrovna na tohle jsem si vzpomněla, když i zde rozsvítil a nakoukl dovnitř. Teprve teď byl klidnější, věděl, že jsem v domě sama, že pro nejbližší minuty se nemusí ničeho obávat, ale nedalo se předvídat, kdo půjde kolem našeho stavení a co udělám já, jestli se ozve klepání na dveře nebo na okno.

Najednou ležela na mém rameni zase jeho ruka; cítila jsem ji, jako jsem cítila popruh těžkého batohu, a kosým pohledem jsem mohla tu ruku dokonce vidět; byla to ruka bez prstenů, ruka s dlouhými zašpiněnými nehty, a podle nepatrného chvění prstů jsem cítila, že má stále ze mě strach, a v té vteřině, než jsem se k němu obrátila, měla jsem na jazyku laskavé slovo, ale to už jsem se setkala zblízka s jeho očima, trochu sešikmenýma a s pohledem snad určeným pro někoho jiného, tvrdým, neosobním, který mě hnal ke stolu, stejně jako kleště jeho prstů.

Otočil mě k židli jako loutku, a já se také tak chovala, sedla si jako bez ducha a dívala se po něm vyděšenýma očima, jak si začal hrát s pistolí, než ji vsunul do kapsy kabátu, a pozorovala vzrušeně jeho zarostlý obličej, když sáhl po krajíci okoralého chleba, který zůstal na stole v košíčku od snídaně, a začal ho trhat prsty a hladově polykat, aniž mě spustil z očí.

Jeho hlad mě dojímal a zároveň vzbuzoval ve mně další obavy: v jeho pohybech a hltání bylo něco barbarského, zvířecího… Seděla jsem jako hypnotizována, naprosto bez vůle, a snažila se číst v jeho očích, náznacích, snažila jsem se neuhnout před jeho téměř šíleným pohledem a lekla jsem se, když se najednou naklonil přes stůl, přidržel mě za rukáv svetru a řekl srozumitelně?

„Piť…!“

A chvíli zase mlčel, jako by hledal slova, která někdy slyšel, ale pak se toho vzdal a znovu se po mně podíval černýma, strnulýma očima, a já si zpětně uvědomila, že to jediné slovo, které za celou dobu řekl, vyslovil nesmírně těžce a chraplavě, jako kdyby se dusil, jako kdyby inu mluvení dělalo fyzické potíže, a to už jsem sebou zděšeně trhla a ticho, které se třeskotem rozprsklo o to jeho jedno prosebné slovo, najednou ve mně vyvolalo vodopád vět: hnala jsem se ke sporáku a stale opakovala:

„Udělám vám čaj… rozumíte… thé… čaj bude hned. Vodu pít nesmíte! Rozumíte? Voda kaput! A můžete mít také máslo a salám… natočila jsem vodu do konvice, podpálila v kamnech, nachystala hrnky, stále k němu otočená zády, všechno jsem dělala mechanicky, a přitom mi hlavou vířila jedna otázka za druhou, snad také kouří, napadlo mě, když jsem se dívala, jak šlehají plameny, a zase jsem se vracela k jeho osobě zneklidněna pochybnostmi, jestli jsou mé domněnky správné, jestli je to skutečně jeden z těch z lesa, jeden z těch, kteří včas uprchli před zastřelením.

Pak jsem vzala pravý indický čaj ze starých zásob a osladila ho medem.

Zavoněl, když jsem oba hrnky postavila na stůl.

Pobíháním kolem kamen jsem se uklidnila, pocit bezmocnosti mě opustil. Nabrala jsem i trochu odvahy a dokázala se proti muži posadit a beze strachu se mu podívat do tváře. Jen hlas mi selhal, nepřirozeně se zachvěl, když jsem se zeptala:

„Ještě budete jíst?“

A v té chvíli jsem si podvědomě přála aby něco chtěl, abych mu mohla dokázat, že mi může věřit, a zvedla jsem k němu oči.

Na vteřinu se naše pohledy setkaly.

Najednou se obrátil ke dveřím. Jeho tělo ztuhlo ve střehu.

Slyšela jsem to také: v zahradě pod námi se rozštěkal Roučkův pes. Snad vyplašil ptáka nebo kočku. Zrovna tak ale mohl jít někdo kolem. Pomyšlením, že jde kolem vojenská hlídka, na mně vyrazil studený pot. Ale venku už bylo zase ticho, večer zhoustl špinavou mlhou, za našimi zády však praskal příjemný oheň, čaj mě rozehřál a já rychle zapomněla na mrazení v zádech, našla v sobě novou odvahu a podívala se muži zblízka do očí.

Nevnímal můj pohled. Vlasy se mu uvolnily a v chumáčcích mu zalepily čelo. Čaj vykonal své, zahřál ho, vyvolal vnitřní horkost. Objel si několikrát špinavou dlaní mokrou tvář, pak udělal nepatrný pohyb, jako by hledal po kapsách kapesník, ale nechal toho, jen znovu pozvedl zrak, zatěkal po kuchyni a snad až teprve teď si všiml mého pohledu, a protože v něm našel cosi přátelského, jeho strnulá tvář se uvolnila, okamžik si mě prohlížel, výstřih nad mým svetrem, moje ruce položené na stole, pohledem, který jako by říkal, nic není klam, všechno je skutečnost, to děvče naproti, ten čaj, a znovu se napil a pak se bolestně a těžce rozkašlal, a když ho kašel přešel, zakousl se do krajíců se sádlem a jedl s nepřirozenou hltavostí, což mě naplnilo zvláštní radostí.

Visela jsem mu na rtech; skutečně, když nasytil hlad něco potichu zamumlal, snad rusky nebo polsky, pak vstal a s podivným plachým pohledem mi ukazoval na kalhoty, a než jsem pochopila, co chce, zmizel i s pistolí v otcově pokoji.

Mimovolně, jaksi pudově jsem vstala, prošla kuchyní, ale neměla jsem odvahu jít za ním, až když jsem zaslechla otevírání skříní a bouchání zásuvek, přistoupila jsem ke dveřím do otcova pokoje a s obavami nakoukla dovnitř.

Nevšímal si mě, už měl na sobě otcovy tmavozelené teplé kalhoty, na jeho menší postavu byly trochu dlouhé, zahrnul si je kolem kotníků, ale daleko těžší pro něho bylo sundat si umáčené boty. A když zvedl hlavu a začal běhat bosý po pokoji, upřela jsem na něj nepřátelský pohled. Byl to jen kratičký okamžik, ale nemohla jsem se klidně dívat na to, jak vyhazuje otcovy šaty, převleká se do jeho košile, jak necitlivě přehrabuje zašpiněnýma rukama čisté a pečlivě uložené ložní prádlo, jak to dělá systematicky, jako by to bylo běžné, samozřejmé, jak si vybírá ty nejlepší otcovy boty, a pak mě napadlo, že bych mu měla pomoci, vždyť mě o to požádal, ale znovu se ve mně něco vzbouřilo, jakýsi cit pro pořádek a čistotu a snad i lakota, něco úplně směšného v takovéto situaci, a koutky úst mi začaly cukat v zlosti jako malému umíněnému dítěti.

Podívala jsem se na něho.

Byl červený ve tváři.

Vyhnul se mému pohledu. Už byl oblečený, přes opěradlo židle si hodil zimník. Až na ty vousy a oči mi připomínal kočího ze statku, který si vyjel na trh do města. Pohlížela jsem na něho se směsí zvědavosti, strachu, vyzývavosti. Snad teď mohl něco říct! Ať mluví jakoukoliv řečí, jen ať mluví. Jeho netečnost k okolí, věcem, jeho uspěchané pohyby mi připadaly zlověstné a naznačovaly, jak se ke mně v následujících minutách zachová.

Klíč!

Pohled mi padl na zem, kde se teď válely jeho odložené svršky. A v kalhotách byl klíč od domu. Možnost zmocnit se klíče, mít jistotu zadních vrátek, se nejdřív jen lehce dotkla mého vědomí. Ale byla tady.

Sotva jsem se shýbla pro hromádku šatstva, polil mě pocit studu. Copak mu nechceš pomoci, říkala jsem si. A hned jsem si kladla další otázky. Pochopil, že nejsem jeho nepřítel? Rozumí mi? Znovu mě popadl velký strach. Toužila jsem, aby tu byl otec. Ale vůbec mě nenapadlo uvažovat, jestli vůbec tuší, že jsem tu v domě sama. Díval se na mne, já se dívala na něho, upřeně, s pochybami a zoufalstvím v očích, oba dva, dvě bytosti nemluvící stejným jazykem, pohlíželi jsme na sebe navzájem jako na zjevení z jiného světa. Pak jsem se zvedla a s náručí starých šatů chtěla kolem něj projít do kuchyně.

Viděla jsem, jak se polekal.

Pak se ke mně otočil se slabým úsměvem.

Vlastně jen pohnul rty.

Vzal mi jemně, ale důrazně šaty z ruky, odnesl je do kuchyně a hodil na zem ke kamnům.

Nenapadlo mě prostě nic, co bych řekla, když začal prohrabovat rošt velkých kachlíkových kamen, když hodil na rozžhavené uhlí kusy dřeva, začal trhat starý oblek na kousky a pálit v kamnech.

Znovu jsme si vyměnili pohledy. Klíč si už zřejmě dávno vzal a dal do otcových kalhot. Stejně jako pistoli. Byla jsem rozmrzelá. Nevěřil mi.

Posadila jsem se na židli ke stolu, tvářila se rezignovaně.

Nevšímal si mě. Díval se do ohně, zase někam k oknům, když zaslechl zvuky zvenčí, byl neklidnější, než když vešel, na čele mu vyrazil v blízkosti kamen pot, který si neustále otíral špinavou rukou.

Uvažovala jsem, co chce dělat, co zamýšlí, a úporně se snažila dopátrat způsobu jeho myšlení. K činu ho dohnal hlad. Ničeho se také nedotkl, jen jídla a šatů. Není to tedy žádný zločinec. Naopak. Člověk, který utíká před smrtí. Ale kam chce utéct? Jak mu můžu pomoci? Znovu mě dojalo nebezpečí, které podstoupil, úkol, který na sebe vzal, ať byl jakýkoliv. Pak mne ze všeho zaplavil smutek, aniž jsem uvažovala, že jsem s ním vlastně na jedné lodi, že bych těžko vysvětlovala nacistům, po všech výstrahách, své počínání, a vymlouvala se na to, že jsem byla ke všemu přinucena a stala se jen náhodným svědkem události.

V těch chvílích jsem přímý strach před vojáky a gestapem, které řídilo pronásledování, ani nepociťovala, ani si ho nepřipouštěla. Rostl spíš mimo moji vůli, nezřetelně v mém podvědomí, dostával se do mých smyslů a rozhodně ovládal můj sluch. Stejně jako on, i já jsem celou bytostí naslouchala každému šelestu zvenku, znervózňoval mě každý silnější zvuk, až jsem cítila, jak mi zase srdce bije na poplach.

Na druhé straně jsem se obdivovala jeho suverénnímu počínání a dráždila mě netečnost, s jakou se ke mně choval. Snad i proto jsem vstala, vzala z přihrádky nad umývadlem otcovu břitvu, štětku a mýdlo na holení, všechno položila s výmluvným gestem na stůl, a aniž jsem brala v úvahu, že mi nebude rozumět, umíněně jsem řekla:

„Musíte se oholit! V těch vousech si vás každý všimne. Je to pro vás nebezpečné!“

A pak jsem se pokusila říct to francouzsky, protože to byla jediná cizí řeč, kterou jsem se učila ve škole vedle němčiny.

Na okamžik zdvihl ke mně oči od kamen, díval se na mě dost neklidně, v první chvíli jsem si myslela, že mi nerozumí, ale moje gesto bylo tak výmluvné, že trhl takovým docela nemotorným způsobem rameny, pak těžce vstal, přistoupil ke mně, až jsem zřetelně cítila jeho horký dech, okamžik spočinul pohledem na mé tváři, ale rychle uhnul očima, jako by se styděl za svou špínu, ale to mohlo trvat jenom vteřinu, znovu na mě pohlédl svýma podivně kalnýma očima a uchopil mě za paži tak pevně, že jsem se lekla, a naslouchal tichu. Bylo to zvláštní, nic nebylo slyšet, jen přesně týž šum, jaký vydává les na rozhraní noci a večera, a přece bylo ve vzduchu cosi nepostižitelného a v jeho očích, v těch tmavých, kalných očích, byl hrozny strach.

Řekla jsem:

„Nebojte se..! Sem nepřijdou!“ a snažila se, aby můj hlas byl klidný, aby z mého hlasu nabyl přesvědčení, že jsem přítel, člověk, který mu pomáhá.

2

Pomohu mu k útěku!

To nečekané rozhodnutí jako by vzniklo někde mimo mne a po částech. Na počátku byl neuvážený pohyb po šále a lyžařské bundě a teď jsem začala hledat baterku. Tak strašné to zase nebude, říkala jsem si. Dám mu na cestu otcovo kolo, na kterém jezdí do práce, a půjdu s ním po polní cestě, objedu s ním město a ukážu mu kudy dál. Zpovzdáli se může orientovat podle kolejí, do rána se dostane přes Vysočinu a může pokračovat směrem na Slovensko. A pak je tu další naděje, která mu zbývá, že někde jsou ukryti lidé, stejně riskující životy, mající stejné poslání, o nich ovšem ví jen on. Konečně, ať se sám rozhodne, pro co chce.

Podívala jsem se po něm. A co peníze? Bude potřebovat peníze. V podstatě jsem v té chvíli neměla strach, ať o tom dnes uvažuji jak chci. Spíš neurčitý pocit rozpaků.

Stál u kamen a pálil poslední kusy hadrů, a jak se díval do plamenů, mnul si čelo. Vousy, které oholil, mu ubraly sedm deset let. Přes všechny stíny nevýslovného vyčerpání, které poznamenalo jeho oči a ústa. Vlasy si namočil a sčesal s čela. Mladík, dvacet pětadvacet, víc ne, myslím si, když mu zmizel ten divoký výraz z obličeje.

Podívala jsem se na hodiny.

Pár minut po půl osmé.

Nechtěla jsem tomu věřit: to, co se stalo, a bylo toho snad víc než za celý můj život, se vtěsnalo do necelé hodiny. Chtěla jsem, aby si všiml mého pohledu na hodiny, i toho, že si oblékám lyžařskou bundu, dávám na stůl bankovky, baterku vedle otcova zimníku, který si vytáhl ze skříně, a že se stejně jako on chystám na cestu.

Znovu jsem na něm utkvěla pohledem a snažila se, aby z mé tváře vyčetl, že mi může důvěřovat, že mu pomohu při útěku. Bylo to všechno impulsivní, co jsem dělala, bez hlubší úvahy, byla jsem unášena nezvyklou situací, proudem událostí hrnoucích se na mou hlavu, a v těch mi byla určena úloha, kterou jsem nemohla sama před sebou odmítnout.

Znovu jsem se na něj zkoumavě podívala a postoupila k němu. Plotna kamen byla rozžhavená od spálených hadrů, na zemi už nebylo nic, co by bylo nutné zničit. Nebyl důvod, proč se dál zdržovat. Chtěl přece odejít? Ještě před několika minutami přešel několikrát od kamen ke dveřím a netrpělivě sledoval oheň, který už spolykal i jeho staré boty.

Položila jsem ruku na jeho paži.

Jako že jsem připravená.

Teprve teď zvedl oči.

Na čele se mu perlil pot: musel být daleko vyčerpanější, než jsem tušila. Měl bledý, neklidný obličej. Snad mě ani nevnímal. A najednou se to stalo Musela se mu zatočit hlava, protože se zapotácel, ještě se opřel zády o zeď, jako by se tomu bránil, a pak se svezl na zem jako podťaty.

„Panebože!“ vyhrkla jsem.

V první vteřině mě napadlo: zavoláš sousedy, lékaře, tohle nezvládneš, aniž jsem si připustila možnost, co by se stalo, kdyby to někdo z nich ve strachu odmítl nebo nás udal. Ale to už jsem klečela na zemi, v dlaních jeho bezvládnou hlavu, úplně zbytečně jsem jektala zuby a křičela:

„Co je Vám? Vzpamatujte se!“

Představu, co se mu mohlo stát, jsem neměla žádnou. V záchvatu skleslosti jsem nebyla schopná ani střízlivě a logicky přemýšlet. Pak jsem si začala říkat, to není možné, to přece není možné, nic vážného se mu nestalo, a dodala si odvahy a sáhla rukou pod košili.

Srdce tlouklo.

Ale místo, aby mě to uklidnilo, dala jsem se ze samého zoufalství do pláče.

3

Neměla jsem už co zkazit a načerpala v tom odvahu, která mí tak dlouho chyběla. A jako reakce na skleslost se dostavila horečná činnost. Vzala jsem ho pod rameny a položila na gauč. A začala běhat po domě: hledala jsem francovku, kolínskou, prostě něco, co by ho přivedlo k vědomí. A zároveň teploměr. Byla to nejnešťastnější hodina v mém životě. Teploměr ukázal na vysokou horečku. Podpaží, prsa, celé tělo měl zalité potem. Vlasy u kořínků zmáčené.

Sedla jsem si na okraj gauče a položila ruku na žhnoucí čelo, chladila je svou studenou dlaní a šeptala:

„Všechno bude dobré, všechno bude zase dobré… uvidíte… přinesu vám léky…,“ spíš jsem mluvila k sobě, bylo to bezděčné, pak jsem namočila ručník, lehce mu ho položila na čelo a v duchu uvažovala, co udělám, kdo mi pomůže v tomhle městě, kde číhá gestapo a okna každého domu jsou až na škvírky zabedněná. „Pit…,“ zašeptal najednou, aniž otevřel oči. Byl to cizí, neosobní hlas bezmála mrtvého. Visela jsem mu očima na rtech, viděla jsem, že ještě něco říká, nějaké cizí slovo, ale na tom teď nezáleželo, vůbec na tom nezáleželo, rychle jsem nalila do hrnečku zbytek čaje, přiložila mu hrnek ke rtům, zvedla mu hlavu i s polštářkem a trpělivě čekala, až čaj dopije.

Chvíli jsem se na něj ještě dívala a myslila si: byla to chvilková indispozice, měl hladem zesláblý žaludek, a jak se hltavě najedl a napil, mohlo to vyvolat horečku. Měl vrásku na čele a velký, rovný a mužný nos. A pak jsem si přistrčila židli ke gauči, čekala trpělivě na každé jeho slovo, dívala se do jeho tváře ulekanýma očima a zapomněla na válku a tmu a říkala si, nebude to dlouho trvat a to nesmyslné zabíjení skončí, jako končí každá noc a nastává den.

A jak ubíhaly minuty, znovu se mě zmocnila hrůza při pomyšlení, co se stane, jestliže mu neklesne horečka. Co udělám, co je vůbec v mých silách a možnostech? Pouhá představa toho, že by tu se mnou zůstal den nebo dva, mi hnala horko do tváře.

Neubránila jsem se, abych se po něm ještě jednou nepodívala.

Napadlo mě východisko: Co kdybych někam utekla a nechala ho tu?

Ta chvilka, kdy jsem otálela přede dveřmi, byla kus věčnosti.

A pak jsem se styděla za sebe, za to, že jsem jedna z těch zbabělých dušiček, které pokaždé, když uslyší volání o pomoc, raději zmizí za rohem Znovu jsem slyšela jeho sípavý dech. Vrátila jsem se, sklonila se nad ním a pokoušela se číst v jeho tváři. „Pít?“

Nabídla jsem mu čaj. Zvedla výmluvně hrneček. Proč mlčí?

Proč se na mě tak dívá? Na co čeká?

Měla bych jednat, sehnat leky, přátele, poradit se, jak mu pomoci, co dělat, před očima vyvstávaly všechny možnosti řešení, jména, ale okamžitě jsem vše zavrhovala, snad proto, že jsem už v sobě necítila žádnou sílu, padala na mě mdloba, zavřela jsem na okamžik oči, objela si dlaní tvář a znovu se posadila u jeho lůžka. V té chvíli se se mnou všechno zatočilo.

Probudilo mě až jeho sténání. Hlas, který zalétal do mých zmatených představ jakoby z velké dálky.

Mátožně jsem vstala a šla mu dát nový studený obklad. Ruce se mi chvěly. Už jsem neměla smysl pro čas. Pokaždé když vzdychl a zdvihl nepatrně hlavu, dala jsem mu ke rtům hrnek s čajem nebo vyměnila obklad.

Pak jsem přinesla ze svého pokojíku prošívanou deku a přehodila ji přes něj. To bylo všechno, co jsem pro něj v dané chvíli mohla udělat, čím vyplnit čas vyčkávání, ve kterém jsem se cítila naprosto vypnuta z té strašné hry, která nekončila, ale právě začala. Naštěstí se mi vracela síla.

4

Nebylo ještě devět hodin, když jsem se rozhodla a z kapsy mu vytáhla klíč od domu. Vlastně z kapsy otcových kalhot.

Pozoroval mě, ale měl sílu jen pohnout očima.

Ještě jsem mu osušila čelo, tváře, položila na polštář nový suchý ručník, lehce mu stiskla ruku, aniž jsem tušila, jak dalece můj přátelský stisk vnímá Pak jsem ustoupila ke dveřím a odtud se trochu nejistě ohlédla, a když jsem se ujistila, že je všechno v pořádku, zhasla jsem světlo, zavřela dveře a tiše za sebou zamkla.

Nebylo ještě devět hodin a město bylo jako po vymření, ulice prázdné. Pokud jsem vůbec někoho zdálky spatřila, spěchal, snažil se honem vstoupit do domu nebo zahnout za nějaký roh. Teprve teď jsem cítila, že jsem od rána nejedla, teprve teď se mi přihlásil hlad a s kručením dorážel na můj žaludek.

Jídlo! Taková hloupost.

To přece člověk nemusí mít, zejména když pospíchá, a navíc je trýzněn obavami. Co vlastně udělám? Znovu jsem viděla před sebou jeho oči. Nejsmutnější oči na světě. Co mohu pro něho udělat? Co mohu…? Úporně jsem přemýšlela. Na nároží pod víseckým kostelem jsem se na chvíli zastavila. Okamžik jsem naslouchala se zatajeným dechem. Nesmíš tak utíkat, říkala jsem si. Byla bys nápadná.

A znovu a znovu s každou desítkou kroků jsem přetřásala všechny možnosti a připadala si opuštěná, usouzená starostí a hrozně hloupá na svých šestnáct let, když jsem spěchala uličkami, přeskakovala instinktivně louže špinavé vody a ujišťovala se do rytmu běhu:

Nikdo nesmí nic vědět!

Nikomu nesmíš říct slovo!

Nikomu? A co otec?

Co tomu řekne táta?

Ale na to teď nemysli, říkala jsem si. Teď na tom nezáleží.

A všechno se mi znovu v hlavě vystřídalo a prolínalo jako ve filmu. Tváře kluků a holek ve třídě, když někdo vykřikl: „To náckové zastřelili parašutisty. Ty svině!“ Jejich vytřeštěné pohledy. A pak tvář řezníka Žaluda, který se za mnou navečer udiveně podíval… Proč jsem ho nepozdravila.? A nohy Boženy Kratochvílové, když utíkala dlouhou školní chodbou zvracet na záchod. A výloha s obrázkem Hitlera. Zaprášená perka a špinavý knírek velkého vůdce říše. A zase tvář profesorky Karmazínové a její sepjaté, bezradné ruce na kupě neopravených sešitů. A třeštivá, nesmyslná slova z uličního tlampače… a rovněž budou zastřeleny ty osoby…

Co by tomu řekl táta, kdyby mě zastřelili…?

Co by tomu řekl? Má jenom mě! Hloupost. Takhle nesmíš myslet, říkala jsem si do běhu.

A už tu byla jiná ulice, širší, světlejší, ulice beze stínu. A kus dál bylo dětské hřiště a pod ořechem opuštěná bouda, kde jsem si ještě před třemi roky hrála s kluky na dobývání pevnosti. Jukla jsem tím směrem. Něco se tam ve stínu pohybovalo. Pes. Opuštěný jako já. Civěl po mně zpovzdáli, a když jsem na něj tiše křikla: „Haryku, neboj se!“ ani neštěkl a utekl.

Zpomalila jsem krok.

Ale myšlenkám nedokážeš poručit. Honí se v hlavě dál.

Chodník nevedl už podél zahradních mříží, za nimiž byly keře, záhony a pískové cestičky, ale podél zdí činžáků. Teď jsem si kladla další otázky:

Co když v městě potkáš vojenskou hlídku? Co jim řekneš? Co uděláš? Připravovala jsem se na nejhorší. Jdu za otcem do továrny… Ano, to bude snadné. A budu mluvit klidně a německy. Ne, sbírala jsem v sobě odvahu, nemusíš mít strach. A co táta? Co ten by udělal na mém místě…? Bylo těžké za něho odpovědět. Chvílemi se mi zdálo, že ho ani neznám, že má svůj svět do kterého mi brání proniknout. Doma o válce mnoho nemluvil. Spíš se mě vyptával na školu, na mé kamarádky, jak se učí a jestli už mají známost, a jestli jsem už byla tento týden na hodině klavíru, a na podobné hlouposti. Pak se natáhl po celé délce gauče, ulehl naznak a hodinu nebo dvě po večeři pochrupával. Někdy ještě kolem deváté vstal, sedl znovu ke stolu a unaveně mžoural do papírů, které si nosí z továrny domů.

Pro něj jsem byla holka, která nerozumí politice, a pokud na to přece sklouzla řeč, říkával: „Nikde o ničem nemluv, nevíš, kdo tě poslouchá.“ Nato okázale zívl, dopil svou meltu a dodal: „Jednou si o tom v klidu promluvíme. Klid! Klid!“ Pro klid už nechodil ani v sobotu ke Stejskalům na karty. Pro klid zanedbával i své přátele ze sportovního klubu. Zajímala ho jen továrna, lidé, kteří mu dali ve válce příležitosti uplatnit jeho nápady a energii. A ti lidé byli Němci. Celá zmatená jsem se zastavila. Ne, takhle jsem nikdy o tátovi neuvažovala. Až dnes. Až v tuto zlou chvíli. Z nového pohledu byl najednou táta jiný.

Jiný než dřív…

Co by asi dělal?

Co by udělal na mém místě?

A hned jsem se v duchu kárala: Takhle se nesmíš ptát! Otec je utahaný, vystrašený, všechno, co dělá, dělá pro mě. Sám to řekl. Mnohokrát. Ta vkladní knížka je pro tebe, Lenko. Až se jednou budeš zařizovat. Jednou.. Jednou… Nač jsou mi dnes peníze? Nač! Copak člověk ví, jak to skončí? Plánuj, co bude za rok dva, když nevíš, jaký bude zítřek. Válka! Kdo ji vymyslel? Všechno se znovu míhalo před mýma očima jako ve filmu Bylo toho tolik. Neznámý z lesa měl najednou tvář táty a táta za mnou volal:

„Měj rozum, Lenko!“

Rozum! Rozum!

Vytáhlá jsem kapesník a odháněla myšlenky a strach, utěšovala se: Nic se neděje! Nic! Všechno je zdánlivě v pořádku. Rozhlas se už neozval. Vojenská hlídka se stáhla. Na domek pod lesem si nikdo nevzpomene. On zůstane v kuchyni do rána a dostane lék.

Je to opravdu jednoduché. Jen vydržet. Od doktora Olejníka seženeš chinin, utěšovala jsem se. Chinin! Na snížení horečky je nejlepší. To vím dávno. Něco už si vymyslíš, nač ho potřebuješ, a zítra to všechno skončí. Všechno. Dáš mu otcovo kolo, a až se setmí, on odjede.

Jak je to jednoduché! Ale taky nerozvážné. Ale o tom nechci nic vědět! Nic! Jen, proboha, už o tom nepřemýšlej… Jdi dál. Tady jsou Merhautovi, to je ulice Pod kaplankou a o dva bloky výš bydlí Olejníkovi. Jdi! poroučela jsem si. Jdi! Nic nového se nedá vymyslet. Nic! Nic!

5

Jakási ženská postava se objevila u domu. Tvář nebyla k rozeznání. Cítila jsem však pohled cizích očí. Jak jsem otočila hlavu, postava vystoupila z tmavého kouta.

V natažené ruce řemínek a na řemínku jezevčíka.

Paní Uždilová. Hubená, rtuťovitá černovlasá panička. Vdova po českém důstojníkovi, led za ní jezdil nějaký německý oficír až z Pardubic. Paní Uždilová tvrdila, že je to příbuzný z matčiny strany. Ale všichni ve městě říkali, že to není pravda, že lze.

Zastavila jsem se.

„Dobrý večer,“ řekla jsem naučeným, uctivým hlasem.

„To je Lenka!“ zvolala, jako kdyby mě léta neviděla. Pak stejným hlasem okřikla psa, který začal kňučet u mokrého sloupku, a řekla neutrálně: „Snad ne na procházku?“

„Ne. Kdepak,“ řekla jsem rychle, aniž jsem měla k tomu důvod. „Za tatínkem!“

„Ovšem,“ řekla. A upřela na mě zvědavý pohled. „Jdete mu naproti, že? Co dělá pan otec? Všechno doma docela v pořádku? To si myslím, když má takovou dceru. Koukám, jak jste vyrostla. Štíhlounká… máte hezkou postavu… Víte, kdy jsem vás naposledy viděla? Přede dvěma roky na tělocvičné akademii Bože, ten čas jen letí…“

Baba jedna, pomyslela jsem si. Co žvaní?

Ale klidně jsem kývla.

Zatahala zuřivě za řemínek a řekla: „Pozdravujte pana otce!“

„Vyřídím, milostivá paní, a děkuji vám“

„Prosím, prosím,“ řekla a podala mi ruku.

Uchopila jsem ji lehce, měla štíhlé vláčné prsty, na malíčku a prostředníčku velké prsteny. Málem jsem se o jeden škrábla.

Pak jsem se slabě uklonila a chtěla se rozběhnout dál po cestě.

Ale pani Uždilová řekla se sladkým úsměvem:

„Kampak tam, Lenko? Nebuďte tak ztřeštěná. K továrně máte nejblíž, když půjdete kolem Lidového domu…!“

Byla to pravda, nachytala mě.

Byla chytřejší, než jsem si myslela.

Řekla jsem:

„Mám u Slávka Olejníků slovník Musím nejdřív tam…“

Vrhla jsem po ní vražedný pohled a zamumlala:

„Na shledanou!“

„Na shledanou, Lenko,“ řekla paní Uždilová docela jiným hlasem, než jakým se mnou dosud mluvila, a pustila ze šňůry psa.

Protivná panička. Nevěděla jsem dobře, co si mám o ní myslet. Trhla jsem sebou, ohlédla se, ale nikdo za mnou nešel. Ani štěkot jezevčíka nebyl slyšet.

Co je jí do toho, kam jdu? Proč to chtěla vědět? Snad jsem si dělala zbytečné starosti. Otřela jsem si čelo kapesníkem a podél zdi jsem běžela dál.

Neproniknutelná tma.

Vlétla jsem do díry. V kotníku to škubavě zabolelo. Sykla jsem bolestí. To nic! To nic! Vlastně to je jedno. Nejhorší by bylo, kdyby ráno Němci obklíčili město. Zase jsem slyšela motory aut Zdálo se mi, že těch motorek a vozů je pořád víc a že se stahují k výpadovkám. Nebo nahoru k lesu? Zastavila jsem se. Rozhlédla Ale byla jsem příliš stranou, než abych mohla něco vidět.

A zase ten strach. Náhle mě napadlo: co když začnou s domovními prohlídkami? Co potom? Proč zrovna mně se to muselo stát? Proč se neschoval u sousedů? U Richtrů nebo u Tučků?

Starý pan Tuček je mrzout, ale čestný člověk. Určitě by pro něho něco udělal. A ty snad ne? Stačí vzít rozum do hrsti! Jen se nedej zastrašit tím nesmyslným tichem v liduprázdných uličkách. Nejsi tu sama. Máš tu přátele. Slávka, Alenu, Petru Rážovou, učitelku Karmazínovou a dole u rybníka najdeš Vaška.

Uklidňovala jsem se. Napětí odplývalo, zanechávalo za sebou jen zahanbující chvění. Musíš si věřit, říkala jsem si. Je to opravdu tak těžké? Kdo má větší strach? On se jistě nebojí! A ráno mu to řeknu. Jak jsem se ho nejdříve bála. A zeptám se, jak se jmenuje. Jistě se s ním dorozumím. I když neumí jedinou českou větu.

Jak je to všechno neskutečné.

ON. Je to směšné, říkat mu tak.

Kdyby se ukryl u Tučků, byli by se oni dva nepoznali.

Snad je to osud. Snad.

Na křižovatce jsem se ohlédla a přešla napříč ulici. Byly zde soustředěny větší obchody s látkami, obuví, naproti byla cukrárna, pekař, ale všechny rolety byly stažené. Ještě pár schodů dolů, ulicí vpravo, a budu u Olejníků. A Slávek snad už bude doma. Mohl by mi pomoci. Rozhodně bych raději jednala s ním než s doktorem Olejníkem. Ale neřeknu mu nic, ujišťovala jsem se. Rozhodně nic podstatného.

Seběhla jsem po schodech. Vyznala jsem se tu potmě, bezděčně jsem se vyhnula pumpě a zapomenuté káře a pustila se dlouhou, nově dlážděnou ulicí k vilkám.

Znovu jsem si vzpomněla na Slávka.

Jak dlouho jsme se znali?

Moc let. Začala jsem je počítat. Poznali jsme se na prázdninovém táboře. To mi bylo osm a strašně jsem se bála rosniček. Vřískala jsem, když za mnou přišel a cpal mi je do kapsiček u blůzy. Slávek byl o dva roky starší a o dvě hlavy větší. Habán. Než udělal zkoušky na učitelský ústav, nosil zelenou košili a cvočkovaný pásek, chodil do lesa stopovat srny a na podzim k Cibulkům česat ovoce a pálit na zahradě pýr. Pak si vzal do hlavy, že mě naučí hrát ping-pong. A loni jsme spolu vyhráli turnaj smíšených dvojic ve škole. Co je vlastně s ním? V posledních týdnech se toho tolik mezi nimi událo.

Prásk.

Ohlušující rána.

Z výfuku auta.

Tohle zase byla jiná skutečnost. Auto zabrzdilo a světelný kužel dopadl na protější průčelí domu nasáklého temnotou. Z vozu vystoupil voják, holínky, rajtky, tak ne voják, ale důstojník. Opřel se o zeď a zapálil si cigaretu. Plamínek podržel v dlani.

Čekal, až projdu kolem, aby mi snad přes plamínek zápalky viděl lépe do tváře? Trhnutím jsem se napřímila. Snad jsem zdesateronásobila sílu, abych snesla jeho pohled, abych se nerozběhla ve strachu zpátky.

Šíje. Německá nehybná šíje s důstojnickými prýmky. Pil. Na metr to bylo cítit. Nevím proč, ale to mě uklidnilo. Nesáhl na mě, neřekl ani slovo.

A tady už byl známý dům, činžovní vila, mosazná schránka na dopisy u dveří; brala jsem tři schody najednou, a pak jsem se zarazila, nabrala dech a teprve v té chvíli mě napadlo, že jsem tu před dvěma hodinami byla. Co jim řeknu? Proč se vracím? Na co potřebuji chinin?

Než jsem se mohla vzpamatovat, zvednout ruku, načerpat odvahu ke lži, ozvaly se v předsíni kroky, a zároveň se otevřely dveře a do tváře mi padlo světlo. Uslyšela jsem: „… když u některé z žen zřím oči tmavohnědé, tu se mi nepovede, abych šel spát…“

Slávek si pouštěl desky.

Usmíval se přátelsky.

Do mé vyděšené tváře.

„To je nápad,“ řekl spokojeně. „Naši před hodinou odešli.“ Pak mě chytil za ruku a vtáhl dovnitř do předsíně a ihned hlásil: „Třikrát Oldřich Nový, jestli to chceš vědět. Klasa. Slyšíš, ne?“ Kývla jsem.

A zoufale se po něm podívala

KAPITOLA 4

1

„Říkám ti, naši šli ke starostovi. Nezuješ se?“ ukázal mi na pantofle.

Měl pohyby jako jeho otec.

Sebejisté.

Klidné.

Stále se usmíval.

Pak mě obešel, vrátil se ke dveřím a otočil klíčem. Bylo tu teplo, byla tu vůně domova, byla tu vůně bezpečí a za okny čerň hustá jako podzemí. A v zámku trčel klíč. Zevnitř. Aby nás jeho rodiče nepřekvapili. Aby museli nejdřív zazvonit. Taky dobře.

Podívala jsem se na klíč a zase na Slávka.

Jeho úsměv vyjadřoval nebetyčnou převahu. Byl synem váženého a bohatého lékaře, a navíc byl hezký. Mohla jsem si za tu dobu, co jsme se znali, na to zvyknout. Zatím jsem si ale nezvykla. Nepohnula jsem se, zdálo se, Že pokládá můj příchod za usmíření, za ústupek a tichý souhlas s jeho nedávnými návrhy, hloupými a klukovskými, na kterých mi v této chvíli vůbec nezáleželo. Chtěla jsem co nejdříve a co nejrychleji dostat od Slávka chinin, tiše vyklouznout z domu, dát si klusa a vrátit se k němu. K mému nemocnému. A zároveň jsem se cítila slabá a v duchu si nejasně opakovala, že je to opravdu nerozumné, nechat si všechno pro sebe a nepožádat Slávka, kluka, s kterým jsem vyrostla, o pomoc. Proč mu neříct pravdu?

Zula jsem si pomalu boty a pohlédla Slávkovi do tváře. Stál teď proti lampě na konci chodby, štíhlý a atleticky přímý. Jeho hlava, světlé, husté vlasy, celá ta světlá postava jako by voněla teplou vodou a drsnou vlnou jeho pulovru.

„Co dělají vaši u starosty?“ zeptala jsem se. „Tvůj otec o ničem takovém nemluvil!“ V mém hlase se ozvala nedůvěra.

Slávek se podivil:

„Jak to nemluvil? Tys tu byla?“

Kývla jsem.

„Za mnou?“

„Ne! Za maminkou, když to chceš vědět,“ řekla jsem rozmrzele.

Přehlédl můj tón.

To, že jsem za ním přišla sama, dokonce dnes už podruhé, v něm přehlušilo všechno. Jeho sebevědomí rostlo. Aspoň pro tuto chvíli.

„No nic,“ zasmál se. „Jak ses měla celou tu dobu, co jsme se neviděli?“ zeptal se s přehnaným zájmem. A visel na mně očima. Snad chtěl slyšet, jak se mi po něm stýskalo. Ale řekla jsme docela neromanticky:

„Jen tak… normálně. A ty?“

Samozřejmě se měl taky normálně. A navíc v neděli fotografoval Vyprávěl mi o tom. Hodinu čekal na hrázi rybníka, aby dostal před objektiv ledňáčka. Ukáže mi fotky, jen co vyvolá film. Samé zbytečné řeči. A já tolik pospíchala. Slávkova přítomnost, jeho bezstarostný hlas, to, jak si cpal svetr do kalhot, a zase ty jeho řeči: „To bys neřekla… takovej kos, když má namrzlá křidla, kouká člověku do obličeje, jako kdyby ho chtěl zhypnotizovat,“ to všechno mě trochu uklidňovalo, ale zase ne natolik, abych se neotáčela k oknu při silnějším zvuku zvenčí. Zřejmě nepochopil mou narážku, protože na mě hleděl spokojeně a vesele.

„No to je báječné!“ otevřel dveře do svého pokojíku a došel pomalu ke mně. Nechala jsem se vzít za ruku, bez odporu a také bez souhlasu, jako loutka. „Stejně to byla od nás hloupost, hádat se kvůli herečce, nemyslíš?“

Snažil se zachytit můj pohled. Mluvil.

Snad proto, aby nemusel poslouchat mé mlčení.

Neučil se zrovna nejlépe, ale měl chytré hnědé oči, které se zdály krásné mnoha holkám ve škole.

Táhl mě k sobě do pokoje, ale já zůstávala na místě. Snad jsem si to ani neuvědomovala. Tupý, ohromující pocit odpovědnosti mě zbavoval zájmu o cokoliv kolem, nevěděla jsem ani, na co se mě Slávek právě ptal.

Ruce, za které jsme se drželi, se napjaly.

Vyjeveně se po mně podíval.

Ničemu nerozuměl.

Pak řekl:

„Já jsem myslel, že tě nejmíň do velikonoc neuvidím! Ale přiznám se, že tohle pomyšlení bylo hrozný!“

Teprve teď pustil moje ruce a znovu se rozesmál. Přišlo mu najednou strašně komické, že po tolika dopisech, které mi napsal, a po tolika omluvách, na které jsem mu neodpověděla, jsem přišla za ním sama.

„Jsi fajn,“ řekl. „Víš proč? Protože se umíš přenést přes pitominky. To se mi ohromně líbí. Prostě přijdeš… tak… a je to. Co jsme si… to jsme si…!“

Snad chtěl ještě něco říct, ale můj pohled, tichý a vážný, i pohyb, s jakým jsem se k němu obrátila, ho zarazil. Jen řekl:

„Tobě to tak nepřipadá?“

Mně nepřipadalo vůbec nic.

Jen jsem v sobě sbírala odvahu mu říci: slib mi… že se nebudeš na nic ptát a že mi pomůžeš… že uděláš cokoliv, o co tě požádám. Ale jakási nedefinovatelná obava mi v tom bránila.

Snad proto jsem řekla tak zlostně:

„Nechme toho, Slávku!“

„Proč?“ řekl bezmocně. „To mě ani nenapadne. Vždycky je dobře pěkně si všechno vysvětlit. Mít čistej stůl. Pak je klid…“

Měla jsem neodolatelné nutkání říct… a pohoda a nemusí se na nic myslet, jen spát a jíst a zavírat před každou starostí oči. Ale nechtěla jsem si Slávka rozházet. Musela jsem mít trpělivost. Proto jsem řekla:

„Copak na tom tolik záleží…“

Pokrčil rameny, ale pak zavrtěl hlavou:

„Mně záleží na všem, co řekneš! Co uděláš!“

Odmlčel se rozmrzele.

A pak řekl:

„Co se tak koukáš?“

„Já se koukám?“

„Jistě Jako by ti ulítly včely!“

„O tom vůbec nevím!“

„No, tím hůř!“

„Nepřeháníš to?“ řekla jsem.

„Spíš ty!“

Protlačil se kolem mě, ucítila jsem přitom pevnost jeho boků, šel ke gauči, vzal pohozené šaty, pomalu a mlčky je věšel na ramínko, otevřel skříň a odtamtud dutě řekl:

„Podívej! To jsem dostal od táty za dvojku z matiky. To je dobrý, ne? Dotáhnout to ze čtyry na dvojku. Za půl roku!“

Položil přede mě flanelovou látku na košili. Modrou s bílými kostkami.

„Líbí se ti?“

Byla příjemná na omak A jistě slušivá. Ale co na tom.

Řekla jsem:

„Taky musíš mít všechno!“

Pochopil, kam mířím. Byl jedináček. Měl všechno i ve válce.

Sklonil hlavu.

Omlouval se:

„To táta! Já mu o to neříkal. Ale víš co?“ Znovu se na mě podíval. „Je toho víc než pět metrů. To stačí na dvě košile. Úplně. Můžem mít stejný! Bylo by to fajn. Jestli chceš?“

Lakomý nebyl.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Nechci. Ty nevíš, co.“

„Co?“

„Nic… Máma by ti dala. Určitě by se divila… Proč zrovna já…“

Mlčel.

Stále mi nerozuměl.

Po chvíli řekl:

„Už se na mě nezlobíš, viď?“ docela jiným tónem. Přistrčil si ke mně židli. Lehce mi hladil ruku. „Nemusíš odpovídat. Stačí, když se na mě trochu usměješ!“

Nic tady nebylo k smíchu.

Vůbec nic.

Mlčela jsem, dokud nezabalil flanel do papíru a nehodil ho zpátky do skříně.

Pak jsem řekla proti své vůli – snad proto, že mi Slávkovo chování drásalo nervy:

„Zlobila jsem se, protože mám pravdu.“ Řekla jsem to s bezděčným pokusem o hádku a s naléhavým nutkáním všechno rychle skončit. A otočila k němu vážné oči. Kdyby mě dobře znal, mohl v mém pohledu jasně číst: nemusíš mít přece vždycky pravdu, kdybys měl dost rozumu, kdybys mě měl jen trochu rád, musel bys to pochopit.

Ale on jako by to neviděl, jako by neslyšel.

Bral všechno jako hru.

Díval se na mě stejně upřeně jako já na něho. Ve tváři měl však shovívavý úsměv o dva roky staršího kluka.

„Ano, máš, jako vždy! Žádná zeměkoule se nemůže točit, dokud jí nedáš pokyn. To se mi na tobě vždycky líbilo. Ta tvoje tvrdohlavost! Proč ne! A já jsem tu od toho, abych proti tvý tvrdohlavosti nastavoval hrudník. To je důležitý! Víš proč? Mě to baví. Ale dneska seš nějaká smutná, nejseš?“ Najednou bylo na něm vidět, že se přehrál do jiné role; stal se mladým mužem, který je ohleduplný a dokáže se lehce přenést přes hloupoučkou hádku vyvolanou nerozumnou holkou.

Mlčela jsem. Vždycky bylo něco mezi námi. Plot, který nešel přeskočit, přelézt.

Najednou se vymrštil.

Křikl:

„Nezdám se ti divnej? Jen mi to řekni, že jsem pitoměj! Mám návštěvu a nic jí nenabídnu. Jen kecám. Zbytečně! Chceš šípkové víno? Nebo máš raději v tomhle počasí grog? Vím, kde má táta v ordinaci rum!“

Říkala jsem si, co by asi Slávek udělal, kdybych se rychle obrátila a utekla mu, neboť rozrušení a strach o tamtoho, které jsem dokázala na chvilku potlačit, mě znovu ovládly. Ale něco takového by byla hloupost, napadlo mě vzápětí. Tím by se přece nic nevyřešilo.

Chtělo to trpělivost.

A jasnou hlavu.

Protože jsem Slávka potřebovala.

Měl chinin!

A mohl mi i jinak pomoci.

Chtěla jsem za ním křiknout: když už jdeš do ordinace, potřebovala bych pro sebe nějaký lék, ale spolkla jsem své přání, které jsem užuž měla na jazyku, a znovu jsem se podezíravě zeptala:

„Proč šli vaši k starostovi?“

Věděla jsem, proč to říkám, protože mě najednou napadlo, že vojáci ve městě něco chystají, bylo to ve vzduchu, vdechovala jsem to po celou cestu sem, měla jsem toho plnou hlavu. A potom, proč doktor Olejník odešel tak náhle? Vždyť jsme spolu před sedmou hodinou mluvili a nic takového neříkal.

A když jsem viděla, jak se Slávek za mnou otráveně otočil a pak vysunul bradu a zavrtěl hlavou, jako by nechápal, co mám pořád se starostou a s jeho otcem, chtěla jsem vykřiknout: Mluví Řekni mi všechno, co se ve městě chystá. Závisí na tom život člověka. A možná i můj! Proto mám strach, proto jsem taková. Jenže ústa mi zamrzla v ledu Slávkova pohledu.

Tvářil se, jako kdybych se zbláznila.

Dokonce dostal chuť si mě dobírat.

Byl přece ve výhodě. Sama jsem za ním přišla.

Cítil se jako dospělý.

Řekl:

„Třeba si chtějí vyprávět o tom, jak spolu cvičili v Sokole. Nebo o společných flámech, když študovali v Praze. Jak chodili trsat do Sia! Chtěla bys se mnou někdy jet do Prahy? Třeba na jaře. Projít se po Petříně. Zastavit se u Máchy!“

Stale se po mně díval jako po malé holce Hlavu měl trochu nakloněnou na stranu, obočí vytažené.

„Tak co? Jela bys? Co je to dneska s tebou?“

Potom se hlasitě rozesmál.

Co na to říct?

Už jsem se nesnažila pokračovat v tomhle hloupém žvanění. Hodiny utíkaly. Už jsem tu byla deset, patnáct, dvacet minut Bylo lepší mlčet.

Teprve po dalších vteřinách zvážněl.

Potřásl hlavou:

„Fakt nevím, proč naši odešli. Ale co? Kdyby tu starosta neměl tátu, snad umře strachy. Třeba něco ví, na co se dnes v noci fašouni chystají, a chce se s tátou poradit. Nebo připravují odboj… Až přijde doba… Ale to je jejich věc, viď?“

Měl to být žert.

Alespoň to Slávek jako žert označil.

Tvářil se tak.

Nebo se podřekl a pak se zalekl?

Mně to bylo jedno

„Ti, a odboj!“ řekla jsem opovržlivě.

Vylétlo to z mých úst naprosto nekontrolovatelně.

Snad proto, že moje nervy byly napjaté, hlava plná jiných starostí. Už jsem se nedokázala ovládnout. Dávno jsem se měla vrátit. Měla být doma. U něho.

2

Slávek nedal na sobě znát, jak jsem ho ranila.

Vím, že měl tátu rád, obdivoval ho a byl na něj pyšný. A já takové řeči. V mých očích byl jeho otec zbabělec!

Neuhnula jsem pohledem. Jako bych na svém tvrzení trvala.

Vrátil se od dveří a sedl si proti mně.

Maličko se předklonil a sáhl po zápalkách. Pomalu je obracel a díval se dlouho na obrázek klíče, jako by jej bůhvíjak zajímal.

A pak řekl:

„Já tátovi věřím. Dobře ví, co se může dnes dělat. Rozhodně není kolaborant. A proti fašounům se dá bojovat různě. Nemusí se zrovna do nich střílet! Nemyslíš?“

Změnil tón a položil mi otázku, jakou si dovolil položit jen on: otázku, která mi měla připomenout vážnost, jakou požíval jeho otec ve městě.

„Kdo tady bojuje?“ vzdychla jsem a připadala si náhle opuštěná, nepatrná, a každý by to na mně poznal, jen Slávek ne.

Nevnímal vlastně nic kolem sebe. Měl svou košíkovou, svou partu a tátu, který se staral, aby Slávek měl po celou válku dost mouky i masa. aby neživořil z chudých přídělů, s nimiž lidé vystačili jen jakýmsi zázrakem. A jak Slávkovi někdo sáhl na tátu, tvářil se nevšímavě a dotčeně.

Tak tomu bylo i teď.

Objel si dlaní tvář a vynutil na ní suverénní úsměv.

Pak řekl:

„Pane jo… Ty jsi naivní! Copak lidi o takových věcech mluví. Lidé se chovají nevšímavě. Mlčí. Ale to je jen klam. A potom… Na fašouny je třeba mít hlavu na pravém místě. A ne jen strašit pistolí. A starosta není žádný blbec. Tomu věří. Když k sobě zve tátu, tak vždycky o něco jde…“

„Tak ty myslíš…,“ skočila jsem mu do řeči a na okamžik zauvažovala, jak vyslovit svou obavu, „… tak ty myslíš, že Němci něco chystají? Že toho bylo dnes málo? A starosta o tom ví?“

Lhostejně pokrčil rameny a odhodil krabičku zápalek.

Až na druhou stranu pokoje.

Do prázdné vázy.

Trefil se.

Jak při košíkové.

„Nevím,“ zatvářil se spokojeně nad tím, že má tak jistou ruku.

„Proč mi to neřekneš!“ vychraptěla jsem. „Nejsem tak pitomá, Jak si myslíš! Ani ukecaná. Nebo mi nevěříš?“

„Odkdy se zajímáš o politiku?“ přerušil mě nevrlým pohybem a prohrábl si vlasy. Bylo na něm jasně vidět, že je ze mě otrávený. Asi proto, že jsem zavedla řeč na zcela jiné téma, než si představoval.

Okamžik jsem uvažovala, co mu na to říct

„Zajímám se jako každý jiný.“

Odmlčela jsem se.

A pak jsem vyhrkla:

„Ty nemáš strach? Po tom všem, co se dneska stalo?“

Kývl:

„Člověk se tomu nesmí poddávat. Válka se přece nezastaví u našeho nádraží.“ Odmlčel se rozmrzele a pak dodal tónem, kterým mi dával jasně najevo, že už těch našich řečí o válce má dost, že už o tom nechce mluvit. „Kdo se ve fašounech vyzná. Možná že brzo ráno s něčím vyrukují. To je jejich… Překvapit lidi ve spaní.“

„To ti říkal táta?“ optala jsem se.

„To mi snad nemusí nikdo říkat. To si může každý domyslet. Šest parašutistů pochytali… Tři jim upláchli. Budou je hledat i ve městě. Uštvou je!“

Už jsem Slávka ani nevnímala. Hlavou se mi honily myšlenky plné obav Co budu dělat? Někde bylo velitelství, a tam seděl člověk obklopený puškami a kulomety, možná že stál někde na kraji lesa a pod ním bylo naše město, před dávnými časy vyrostlé ze země, chráněné okolními kopci, a teď ten člověk zvedl ruce a ukázal, kam pustit psy, kam smečky lidí, ukázal jim na plánku dlouhým prstem ulice a domy, s tváří opojenou mocí a zvířeckýma očima, předem varujícíma každého, kdo se včas neměl na pozoru. Horkost se mi vhrnula do tváří. Co když začnou dělat prohlídky ve městě? Postupně dům od domu? Bylo těžké něco předpokládat! Všechno se mohlo stát a všechno bylo těžké.

Každé rozhodnutí.

Už proto, že nebyl čas k dlouhým úvahám.

Komu se svěřit?

Stále stejná otázka.

Komu vůbec důvěřovat?

Dodnes nedovedu vysvětlit, proč jsem se Slávkovi nesvěřila. Ale ten okamžik, ta chvíle, kdy to bylo možné, už byl za námi.

Ani jsem si nevšimla, že odešel, aby se vrátil s dvěma skleničkami na víno.

Broušené sklo na dlouhých nožičkách.

Podnos.

A zase ten jeho sebejistý, ničím nezničitelný úsměv.

Nad plnou lahví.

Pořádně se vším třískal. Ráznost pohybů mě měla vytrhnout z tíživého mlčení, měla ukázat ufňukané holce. jak se má žít ve válce.

Nalil vrchovatě sklenky.

Jednu přisunul až ke mně.

A řekl jako světák:

„Domácí z Moravy. Není nejhorší.“

Nepatrně jsem usrkla. Byl to spíš bezděčný pohyb Ani jsem nevnímala trpkou chuť vína. A pak jsem řekla s úmyslem ho neurazit:

„Děkuji ti, Slávku. Jsi moc hodný, ale dnes nebudu pít. Opravdu. Musím už jít. Chtěla jsem jen vědět, jak to vypadalo u vás ve třídě. Po tom, co se ráno stalo. Na třetí hodinu jste měli ředitele, viď? Co říkal?“ Hlas mi trochu přeskakoval.

To nebylo vůbec to, co jsem chtěla říci. Na víc jsem se nesoustředila. Potřebovala jsem chinin. A rychle odejít. A dostat Slávka do přijatelné nálady. Aby byl ochotný jít do tátovy ordinace a na nic se mě už nevyptával.

Vstala jsem od stolu a loudavě se obrátila k oknu, jako by na mém rozhodnutí nebylo pranic zvláštního, a vynutila na tváři pohled co možná nejlhostejnější.

A znovu jsem řekla:

„Jakej byl říďa?“

Vůbec mě neposlouchal: „Víno není špatný. To se pozná na špičce jazyka.“

Naráz dopil sklenku a podíval se na mě.

Všimla jsem si, jak se mu rozšířily oči.

Stále nechápal mé odmítnutí.

Řekla jsem se snahou mu zalichotit:

„Když tobě chutná… tak asi bude. Ty se v tom vyznáš líp než já!“

Kývl.

Pak ho asi napadlo, že si třeba za chvilku dám říct. Protože se usmál, pak se zatvářil přemítavě a řekl na adresu řídi; snad jen proto, aby navázal rozhovor:

„Znáš ho. Samé řečičky. Hlavně abysme nechodili pozdě, neboť přesnost je důležitá vlastnost každého budoucího učitele!“

Máchl nad ředitelem beznadějně rukou.

A snad také abych neotravovala banálními otázkami.

„Kdyby řekl: léto bude horké, úroda lepší než loňský rok, tak je mi to stejně jedno Protože on jen žvaní, žvaní a žvaní..,“ pokračoval.

„No tak…,“ řekla jsem trochu zlostně. „Nedělej vopičky! Myslím to vážně!“

Možná že i ředitel něco ví, napadlo mě. Dostává pokyny.

A když Slávek sáhl znovu po sklence vína, dodala jsem:

„Neříkal vám nic o té střelbě na náměstí?“

Pokrčil rameny.

A pak řekl zachmuřeně:

„Ovšem! O čem myslíš, že mluvil celou hodinu?“ Okosem se po mně podíval: „Nechceš si sednout? To mám zrovna rád, když se mnou někdo mluví a je jednou nohou ve dveřích!“

Vrhla jsem krátký pohled na hodinky.

Další minuty. A ještě cesta domů, na konec města, pod les, kde v tuhle dobu začíná padat mlha. A tam je to moje velké tajemství.

Sedla jsem si na krajíček židle. Slávkova informace mě mohla zajímat.

„Ale u nás říďa nebyl,“ vedla jsem svou. „Mohl přijít alespoň o přestávce… možná že mu to potom zakázali…,“ mluvila jsem úplně nesouvisle.

„Co by mu kdo zakazoval…“

„No, já jsem si jen myslela…“

Slávek si znovu nalil.

„Nenapiješ se?“

Zavrtěla jsem hlavou.

A řekla netrpělivě:

„Tak co říkal?“

Moje naléháni, můj pohled mu stáhly obličej do grimasy, jako kdyby se mu dostala do úst pálivá paprika. Neměl nikdy ředitele rád, protože to byl jediný kantor, který nedal nic na to, že je syn známého lékaře, a po celé dva roky mu dával z matiky čtyřku. A teď to dal přede mnou znovu najevo:

„Co chceš od něj za moudrost? Co chceš od pavědce…!“ zaskřípal zuby. „Je to šašek. Před každým má jinou tvář. Odporný tajtrdlik. Dnes začal.. Mluvím k vám jako váš otec… a zase… Myslím to s vámi dobře… Neprovokujte… Nechoďte večer na ulici Říšské úřady mají své pokyny… I říšská vojska. Já nevím, proč pořád říká říšská místa… jednou snad řekne i říšské kanály… Blbec jeden! Když odcházel, Láďa Kotrbů za ním křikl Heil Hitler. Ani se neohlédl.. Konečně, dobře udělal. A večer za námi přišel do tělocvičny a zakázal nám hrát basket. Jako kdyby nevěděl, že je to okresní finále. Neoficiální, ale finále. To mě děsně naštvalo. Celý měsíc jsme se připravovali, dřeli a on jen řekne: Jistě chápete, žáci…“

Udiveně jsem k němu vzhlédla. Krev mi znovu zabušila ve spánku:

„Ty jsi chtěl hrát basket? Dnes? Na nic jiného jsi nemyslel než na finále?“ řekla jsem zvýšeným hlasem. Už jsem dočista ztrácela nervy.

„Proč ne?“

Usmíval se, povýšený nad starosti jiných.

Všechno se v něm najednou utišilo Dokonce si začal pískat. Napil se. Už se mě ani nezeptal, jestli s ním chci pít.

Než si všiml mého pohledu.

V tom okamžiku to znovu začalo.

Snad vycítil, jak jím pohrdám.

Protože od sebe odstrčil sklenku a začal ječet:

„Co se na mě tak vyčítavě díváš? Co je dnes s tebou? Proč máš ty řeči?“ vychraptěl. „Nedělej hned ze mě kdovíkoho a jdi na to rozumem. Je ti šestnáct a mluvíš jako náměsíčná. Jako kdyby válka začala právě včera. Jenže válka je už čtvrtý, skoro pátý rok. A jak to vypadá, potrvá ještě šestý a možná sedmy rok. A proto mam snad sedět doma, mít ucho u rádia a čekat a čekat…? Na co? Až zestárnu?“

Při poslední větě ztišil hlas, unaveně se usmál, protáhl se, hřmotně vstal od stolu a klesl na gauč. Nohy hodil na deku.

Nezvedla jsem ani hlavu.

Co mu odpovědět?

Znala jsem na Slávkovi všechno, jeho tuhé vlasy rostoucí nízko nad čelem, jeho dlouhé, silné ruce, vypouklé modré oči, záhyb jeho rtů. Znala jsem ho, když ještě jezdil na koloběžce, i jako čtrnáctiletého kluka, který si mě namlouval tak, že po mně házel u houpaček kamínky. Znala jsem ho nazpaměť. Tušila jsem, jak se teď tváří, spokojený sám sebou Jen jeho názory byly pro mě novinkou. Bolestivě jsem se kousla do rtu, jak jsem si v duchu poroučela: Jen ho nech, nehádej se, nekřič! Stojí to vůbec za řeč? Přece dnes není obyčejný večer. Slovo neznamená v této chvíli nic.

Nic.

Strach zůstává strachem. Úzkost úzkostí.

Vše vyřeší jen čin.

V pokoji bylo najednou ticho, a pak Slávkův vzdech.

Náhle bylo všechno přerušeno řevem motorů. Rachot strojů vytvořil znovu konkrétní představu nebezpečí. Neodjeli. Zůstávají ve městě. Přistoupila jsem k oknu, nepatrně odsunula zatemnění. Byly to motocykly. Počítala jsem. Patnáct, možná že dvacet. Jejich tmavé obrysy na cestě pod zahradou se objevovaly jen na vteřiny, překvapivě, znepokojivě, dokonale cizí, probouzely ozvěnu, jako by někde jely stejnou rychlostí další za nimi. Ozvěna se vzdalovala vpravo, kde se zdvíhal náš kopec a les. Tam byla mlha o poznání tmavší než v nížině.

Odvrátila jsem vystrašený pohled od okna a otočila se /a Slávkem. Nechtěla jsem už s ním polemizovat. Ti, co jeli pod okny, měli přes ramena zbraně. Znamení síly. Chtěli být pány světa. Slova, na která nás noviny tak navykly, že jsme už ani nebyli schopni jim nevěřit – a přece ti, co byli v lese, a ti, co je k nám poslali, věřili v opak. Byla to i moje víra, naděje Připomněla jsem to Slávkovi.

Řekla jsem:

„Rusové jsou už v Polsku.“

V očekávání, že najdeme společně téma.

Ale odmítl mě jako ženskou, která ničemu nerozumí, a ze všeho nejmíň politice.

„Ty toho víš!“

Vstal.

Začal znovu přecházet po pokojíku.

Zastavil se u sklenky, ale ani se nenapil, jen ji otáčel v ruce. Vypadal čím dál naštvanější.

Najednou řekl:

„Co se do toho pleteš? Zrovna ty!“

Jindy bych se možná urazila.

„Rusové jsou v Polsku a pořád postupují,“ trvala jsem na svém.

„Kdo ti tohle řekl?“

Mlčela jsem.

Podíval se nevraživě po mně.

Pochopil. O tomhle bylo lepší nemluvit.

Jenže on se považoval za přítele.

Moje mlčení ho urazilo. Vzalo mu sebejistotu.

„Tak ať jsou!“ odsekl vztekle a na chvíli zmlkl.

Pak si přejel rozevřenou dlani tvář, jako by se chtěl rozpomenout na to, co vlastně chtěl udělat, a pro mé hloupé řeči nemohl, a prudce zvedl hlavu: „Mohu ti něco říct…?“ zachmuřeně se po mně podíval. „Už sis všimla, že lidi neumějí mluvit o ničem jiném než o válce a o jídle. Všimla sis toho? Pořád o jednom, pořád dokola. Do omrzení.“ Máchl odmítavě rukou.

Namítla jsem:

„Ne všichni. Někteří nemluví a jednají!“

Řekla jsem to chraplavě, jako by mě tísnilo něco v hrudi.

Udiveně se po mně ohlédl. Můj prudký, skoro autoritativní způsob jednání ho překvapil. Takovou mě neznal; spíše zamlklou, mírnou nebo zrozpačitělou, když se domáhal polibku. A najednou tohle: veta plna pohrdání, ke které jsem se dala strhnout. Snad proto, že ten přede mnou si nepřipouštěl nic a byl smířený se vším… A ten u nás doma nahoře… Před mým duševním zrakem se znovu objevila jeho popelavě zbarvená tvář, jeho zoufalý pohled, jakoby vynořený z hlubin země. Bezbranný, uštvaný člověk. Bylo to jako zlý sen. Byly vteřiny, kdy jsem tomu nevěřila.

Co teď?

Tady nemohu přece stát věčně! Krev mi začala znovu bušit do spánků, nohy prkeněly.

„Co tím chceš říct?“

Zase Slávkův hlas.

Všimla jsem si, jak se ho zmocňuje vztek. Můj bože, proč jsem neměla odvahu mu všechno povědět?

Co by asi udělal?

Nejdřív by nevěřil. Pak by mě asi vyhodil. S doporučením, abych požádala o pomoc tátu. To by řekl. Určitě. Slávek byl diplomat, uvědomila jsem si trpce Miloval bezpečí, teplé svetry a legrácky všeho druhu. Nakonec mi připadal trochu směšný. Měl být spíš advokátem než učitelem. Asi ano. Asi jsem udělala dobře, že jsem mu nic neřekla.

Znovu ke mně pozvedl oči a řekl s pocitem převahy:

„Víš, co se mi protiví, Lenko?“

„Ne!“

„Holky, které se do všeho pletou. To máš od Aleny, co?“

„Co mám od Aleny?“

Bylo mi lhostejné, co říká. Směšné. Ale zároveň jsem zkoušela svou odvahu, provokovala, chtěla znát jeho názor. „Co já můžu mít od Aleny?“ opakovala jsem, když mlčel.

„Ty povídačky o hrdinství. Ta holka mi už dávno leze krkem. Něco jiného je skautování a něco jiného válka. Chápeš to?“

„Snažím se.“

„Uf! To to trvalo!“

Slávek se znovu nadechl, až si naplnil celý hrudník, ještě jednou řekl „Uf!“ a pak se nade mnou sklonil a uchopil mě za zápěstí.

Nechala jsem se vzít za ruku, bez odporu a také bez souhlasu, jako loutka.

„Lenko, podívej se na mě,“ pohlédl mi do očí. „A řekni mi, co ti je..? Stalo se ti něco? Třeba doma? Jsi pořád podrážděná. Už posledně… Sáhnu ti do vlasů, a ty se rozdurdíš jako krocan. Copak je to přirozené? Mít někoho napůl rád je skoro stejné jako ho nemít rád vůbec Záleží mi na tobě, moc mi na tobě záleží. S nikým si tak nerozumím. S klukama chodím plavat nebo na basket, ale s tebou je mi dobře, moc a moc, a ty to víš dávno. Už loni v Bažantnici jsem ti naznačil… a myslel jsem, že mi rozumíš, že cítíš jako já… Lenko…!“ položil mi ruku na šíji a začal mě líbat na vlasy, na čelo, tváře.

Zaklonila jsem hlavu co nejdále a vykřikla:

„Počkej! Co blázníš? Teď…? Co tě to napadlo!“ Prudce jsem vstala.

Pohlédla jsem mu vážně do očí.

Jeho obličej, hladký, kolem úst slabě ochmýřený, překvapením znehybněl. Okamžik na mě zíral pln ohromení, pak se slabě usmál, pohled mu zněžněl. Znovu ke mně přistoupil, začal lehce přejíždět konečky prstů po mě paži a šeptal: „Snad se nebojíš, hloupoučká. Čeho? Dnes, nebo jindy! Z čeho máš strach? Naši dřív než v deset nepřijdou, dřív rozhodně ne. Starosta má dělat v městě pořádek, to jsem zvědavej…“

„Jakej pořádek?“

Zase jsem nedokázala ovládnout svůj hlas, zase jsem zareagovala příliš prudce, když mě napadlo: Tak přece něco ví o tom, co se chystá u starosty. Ale nevšiml si toho. Ani mého zděšeného pohledu. Strach, obava, co se dnes v noci stane, co bude s tamtím člověkem, všechno to mnou projelo, proudilo to každým mým nervem, aniž jsem o tom věděla nebo chtěla vědět. Válka. Všude jsme na ni naráželi. Válka vstoupila dnes do našich ulic, ale dávno byla v nás, uložená v každé nervové buňce, válka jako by kontrolovala každé naše rozhodnutí.

„Co se vlastně chystá u starosty?“

Neodpověděl.

Jemu to bylo lhostejné. Jemu na tom pramálo záleželo Nebo ho otec zavázal mlčením? Ale mně mohl přece Slávek věřit. Čeho se bál? A pak mě napadlo: zamkl za mnou dveře a nechal klíč v zámku. Bál se otce, rodičů, aby nás nepřekvapili. O to mu nejvíc šlo. To ho nejvíc zajímalo.

Přisedl si ke mně blíž a prohlížel si mě pozorně, téměř s dychtivou neomaleností, pak mu pohled tvrdl, zatvářil se znepokojeně, neboť byl zmaten mou náhlou proměnou.

„Já tomu pořád nerozumím,“ řekl.

„Čemu nerozumíš?“ prudce jsem se k němu obrátila s nakrčeným čelem.

Hleděl před sebe vážně a přemítavě.

Pak řekl pomalu:

„Ty víš dobře čemu!“

Zmlkla jsem. Samé zbytečné řeči. Řeknu mu o chinin a půjdu. Sbírala jsem v sobě odvahu. Musí mi ho dát. Nic mu nebudu vysvětlovat. Třeba se s ním i poperu. Seberu mu ho. Nemůže mi v tom zabránit jen proto, aby dokázal, že má navrch! Kdyby tu byl místo Slávka táta. Pak už bych se vůbec nebála. Promluvil by si s doktorem Olejníkem sám. Šel by za ním třeba i ke starostovi.

Vstala jsem.

Uchopil mě za ruku.

Strhl zpátky na židli.

Už se neovládl:

„Počkej!“ vykřikl. „Už jen minutu. Štveš mě!“

Vytrhla jsem se mu, ale zůstala sedět.

Najednou jsem v sobě ucítila sílu.

Řekla jsem klidně:

„Proč mi to říkáš?“

„Protože je to pravda. Podívej se, jak se chováš! Copak si to neuvědomuješ?“

„Ne!“

„Dobra.“

Chvíli se na mě díval, jako by uvažoval, jak vyslovit své myšlenky. Pak se bolestně usmál do mého vážného obličeje a začal mluvit o tom, čemu se dosud vyhýbal.

„Já už se o nic neprosím,“ řekl. „Jen jedno nechápu… proč se všemu divíš? Proč tě všechno vystraší? Copak sis už nezvykla, že se kolem střílí? Copak nečteš noviny…? Jednou ustupují ti, podruhé jiní, jednou bouchne granát tam, podruhé zde…,“ najednou zmlkl a pak řekl váhavě, nerad, jako by se snažil vyjádřit něco, co bylo dosud někde v hloubi jeho duše: „Dokud je fronta daleko, tak se nebojím. Když člověk neleze zrovna nacistům na oči, dají mu pokoj. Ale co bude potom, až se přes celý kraj požene válka? Až přijdou sem! Víš, co se stane? Co bude s náma? Myslíš, že bude záležet někomu na naší škole, na našem domě, na našem životě?“ Podíval se na mě najednou takovým pohledem, jako kdyby všechno kolem sebe nenáviděl. Už se neovládal. „Na co čekáš?“ vykřikl. „No mluv! Na co? Aby tě odstřelili jako poctivou dívku..? Seš blázen… Všichni šílíme. Ale je hloupost se tomu poddávat… Nemysli si, že jsem na to nikdy nemyslil… Mnohokrát jsem o tom mluvil s klukama. Mirek Malina říkal, že vezme mamu, a jak něco bude ve vzduchu, rány z děla jsou slyšet až na padesát kilometrů, uteče do lesů. Jarda Bělohlávek to chce taky udělat. Ale co když půjde fronta lesem? To je konec! Pak dopadneš jako ti dneska. Zrovna tak!“ Pohled mu strnul, kolem rtů se mu objevila hořkost: „Zrovna tak, i když budeš v díře!“ Znovu se napil. Pak mi přistrčil sklenku: „Napij se!“

„Ne!“ Zavrtěla jsem hlavou. A otevřela oči. A říkala si… nevšímej si toho, co říká… Vydrž, nech ho vymluvit… potřebuješ ho… A znovu se ozvalo jakési druhé já, které na mě křičelo ze všech stran… Proč se nebouříš… Proč mu neřekneš, že je zbabělec… Proč nejsi jako tamten? Proč? Proč…? To už jsem vyskočila a vrhla se ke dveřím. Ruka zůstala na klice. Sevřel mi rameno a prudce mě otočil k sobě. Někde v předloktí to píchlo, mučivě zabolelo.

„Odpusť!“ zatvářil se provinile.

„Musím jít.“

Moje ruka znovu stiskla kliku.

„Už je pozdě! Já opravdu…“

„Ne!“ Nenechal mě domluvit. „Ještě ne! Musím ti toho tolik říct!“

Znovu mě uchopil umíněně za ramena a snažil se přitáhnout k sobě, aniž vnímal můj odpor. „Jsi hloupá,“ tvrdil vemlouvavým hlasem, ve kterém se mísila touha i zoufalost, ale hlavně klukovská pýcha, kdy si dokazoval, že mě může mít, kdy šepot vystřídala divočejší slova, kdy mi bylo zatěžko na ně nemyslet, nebrat je vážně: „Já jenom vím, že máš hezké nohy, rty, vlasy, všecko, a nic jiného nechci vědět! A na ničem jiném mi nezáleží,“ šeptal a zase křičel. „Na ničem! Chápeš mě? Chci tě mít u sebe, chci cítit, jak ti voní vlasy, ruce. Je to tak, Lenko? Je. Věř mi! Musíš mi věřit! Já chci všechno poznat, než umřu, než nás tu za čas všechny pobijou… Všechno! I tebe! Slyšíš..! Co je na tom špatného? Tak mluv! Jsi snad němá?“ Odmlčel se, když zachytil můj vytřeštěný pohled a ucítil, že se třesu po celém těle.

Jeho výlevy přišly s nečekanou prudkostí.

Stejně tak teď přišlo ticho.

Chtěl mluvit dál, ale můj pohled mu ucpal ústa.

Opovrhovala jsem jím. Vycítil to. Všechno, co jsem si od něho slibovala, všechno se rozplynulo, bál se, bál se víc než já, a navíc svůj strach omlouval siláckými slovy.

Hleděli jsme na sebe beze slova. Všechno jsme si už řekli. Jen oči mluvily. Četl v nich, snažil se čelit mému pohledu, a vytušila jsem, jak je mu v duši úzko.

Snažil se zachránit situaci. Zvedl ruku, aby mě pohladil, chtěl se omluvit. Vůbec už z něho nešel strach, ale přesto jsem vykřikla, protože jsem už nedokázala zvládnout své jednání:

„Nech toho, Slávku! Proboha nech mě!“

„Kdo ti co dělá,“ spustil ruku podél těla. „No kdo?“ urazil se. Bezradně nade mnou stál. Až ho napadla spásná otázka, kterou mohl zahladit ústup. „Vidím, že dneska s tebou není žádná řeč. Stalo se ti něco? Není ti snad dobře? Proč to neřekneš hned? Taky mě to mohlo napadnout!“

Proměna byla dokonalá.

Snad jeho smířlivý tón byl míněn upřímně, ale nestarala jsem se o to. Tupý, chronický pocit strachu mě zbavoval zájmu o cokoliv kolem. Všechny pokusy přijmout jeho novou hru by stejně vyzněly naprázdno. Mě už vůbec nezajímaly jeho pocity. Toužila jsem jen co nejrychleji odejít. A na to jsem soustředila všechnu svou vůli. Promluvit si s ním o tom, čemu jsem se dosud vyhýbala. Vždyť mě nepřímo k tomu vyzval. Vytáhla jsem kapesník, osušila si oči, nos a pak jsem slyšela svůj bezbarvý hlas, jak říká:

„Můžu tě o něco poprosit? Jistě máte doma chinin. Od rána cítím, že mi není dobře. Mám asi horečku…“

Bylo to venku.

Až jsem se podivila, jak jsem to řekla klidně.

Snad mu to udělalo dobře, že ho přece jenom potřebuji. Snad si přál být teď kdekoliv jinde, jen ne stát proti mně, proti očím, které na něho zíraly bez hněvu a také bez zájmu. Netečně. Nesmiřitelně.

Krátce se po mně ještě podíval.

A pak beze slova odešel.

KAPITOLA 5

1

Těch několik vteřin, co jsem odemykala, bylo kus věčnosti. Nebylo pochyby: uvnitř jsem zaslechla hlas Na zádech mi vyrazil pot. Všemu teď vládl jen můj sluch; naslouchala jsem šumu stromů, zvukům zvířat, stejně jako před malou chvílí krokům na ulici. Bezmocně jsem se ohlédla, ačkoli jsem si byla jista, že hlas se ozval za dveřmi, a vlétla jsem do kuchyně.

„Je vám špatně?“ vyjekla jsem vyděšeně.

Ležel naznak s rukama podivně rozhozenýma po pokrývce. Mokrý šátek ležel u gauče na zemi. Musel zaslechnout mé kroky, můj výkřik, uvidět světlo, ale nepohnul se, neotevřel oči.

Snad není mrtvý?

Dočista jsem ztratila hlavu, udělala v úleku dva tři kroky zpátky, znovu se na něho podívala a všechno se ve mně prudce vystřídalo, bezmocnost a malomyslnost, třeštivá touha utéct od něho a kurážné odhodlání vydržet s ním za každou cenu, bylo to jako příliv, a pak jsem se nějak uklidnila a slyšela svůj dech a jeho tiché, téměř neznatelné zasténání.

Přistoupila jsem po špičkách k němu a vzala ho lehce za ruku.

Otevřel oči pod houštinou mokrých vlasů. Slabě oddychoval. Jeho pohled mi připadal, jako by se na mne díval přes mlžný závoj. A teď mysli, uvazuj, děvče!

Teploměr.

Vsunula jsem mu teploměr pod paži, položila ruku na rozhalenou hruď a tiše zašeptala:

„To jsem já…“

Jeho oči nechápaly nic.

Snad později, až spadne horečka; můj mozek pracoval jako stroj, rozkazy přecházely do rukou: zvednout polštáře, obklady, připravit pití, chinin; zapomněla jsem na strach, na Slávkovy řeči a vojenská auta v ulicích, na vyhrožování a válku, setřepala ze sebe pocity nemohoucnosti a nemyslela na nic, na nic, jen na něho…

Řasy měl dlouhé jako dívka, obličej bílý, ostře bílý jako křída, a tělo žhnulo horečkou. A znovu: teploměr. Obklad. Chinin. Sténavě pil. A pak hluboce lapal po dechu, jako by se dusil, a blouznivě volal:

„Anna! Anna!“

Snad volal své děvče.

Rozplakala jsem se. Zmačkala jsem ručník a brečela do něho, byl to úlevný pláč, který neměl nic společného s rezignací.

„Anna.. Anna,“ opakovala jsem šeptem to jméno, skloněna nad ním, abych mu byla bližší, abych ho vyrvala z mrákot z nebezpečí, které prožíval v horečce a kterému jsem nerozuměla.

Konečně se uklidnil, teplota klesla a do kuchyně padlo ticho; slyšela jsem odbíjet dvanáct, jednu, druhou hodinu Čas šel kupředu, já vězela v tom, co trvalo, říkala si, že nic nemůže být tak kruté jako nečinnost, a přitom jsem nedokázala donutit se, abych vstala a opustila židli. A najednou mi bylo chladno, přestože jsem nezapomněla přiložit do kamen, nohy jsem měla jako kus ledu a v hlavě mi třeštilo.

… a osoby, které jim poskytnou úkryt, budou rovněž zastřeleny…

Strach? Máš strach? Ne. Strach přinášela noc. A noc už pomalu ustupovala. Ani válka už nebude dlouho trvat, říkala jsem si a dívala se přitom do jeho tváře a přemýšlela o něm, co všechno asi prožil, jak byl štván jako zvíře, jaká v něm byla asi trýzeň, když slyšel kolem střelbu a psy. Najednou ta němá hra mé mysli zvýšila moji zvědavost a já chtěla zoufale vědět, kdo to je. v duchu jsem přemítala, jaké měl asi dětství, jakou poznal školu, a znovu jsem probírala každý okamžik našeho setkání, až jsem únavou usnula na židli.

Probudila jsem se s vyschlými rty, a ještě než jsem se probrala z tupého spánku, našeptávalo mi něco, abych znovu usnula, že všechno byl jen klam, abych se znovu ponořila do bláznivého světa snů, snažila se na nic nemyslet, ale to už tu byl zase hlas, sténavé volání, a má paměť mi řekla, že to nebyl sen, to všechno, co se zvečera stalo, a že teď sedím na téhle široké židli s opěradly a s květovaným polštářem, na otcově židli v naší kuchyni, a vedle mne leží on, cizinec, jehož dech, když jsem se k němu naklonila, jsem cítila ve tváři. Prohlížela jsem si jeho čelo, oční víčka, nos, velmi zblízka, rozeznávala jsem v jeho tváři všechny čárečky a dolíčky, a najednou mi byl ve své strašné nemohoucnosti nesmírně blízký, jak ležel s rozhozenýma rukama jako malý chlapec a chvílemi sebou ve spánku neklidně trhl; snad už to nejhorší má za sebou, uvažovala jsem, a byla jsem ráda, že jsem pro něho udělala vše, co jsem mohla.

Snad v té chvíli otevřel oči, alespoň jsem byla o tom přesvědčena, a já v tom okamžiku zčervenala a utekla jsem do svého pokojíku a celá nesvá jsem se podívala do zrcadla.

Měla jsem rovné, neupravené vlasy a ve tváři uštvaný výraz, který nepříjemně zdůrazňoval špičatost mé brady. Zvlhlou dlaní jsem si shrnula vlasy s cela a víc než kdy – jindy jsem si v té chvíli přála mít pravidelný obličej a pomněnkově modré oči a plné rty a krásné dlouhé a jemné ruce, a pak jsem jedním trhnutím vysněný obraz rychle smazala, svlekla si svetr, prádlo a začala si nemilosrdně drhnout tělo ve studené vodě.

Rozbřesk toho rána vypadal uplakaně a rozplizle, skoro jako na déšť, jen prudší vítr, který se zvedl a rozhýbal holé větve stromů na naší zahradě, jako by sliboval, že se brzo zvedne mlha a rozežene nízké mraky A jak se blížila šestá hodina, naplnilo mě vědomí krvavé odpovědnosti a já začala jednat. Vzala jsem si kabát a vyšla nejdříve před dům, chvilku naslouchala, pak jsem se pustila přes dvorek, nasypala slepicím a pustila je do zahrady. Bylo to o půlhodinku dříve než jindy, ale soused musel vědět, že je u nás všechno v pořádku. Pak jsem zamkla dům, vyšla kousek do kopce směrem k okraji lesa, bylo to spíše pudové jednání, jednala jsem pro klid své duše, chtěla jsem mít jistotu, že nikde v okolí nestojí auta a nepobíhají vojáci.

Kousek nad naší zahradou ležel ještě sníh, plazící se jako bílý koberec z lesa. Zde jsem znala důvěrně každý kout, každý metr půdy, každý strom a snad každé hnízdo či pelech králíků. U velkého smrku, kterému jsem už jako malá holka říkala „dědek“, jsem se zastavila, nabrala dech a pohlédla směrem k městu. Smrk byl na vrcholu kopce a město pode mnou leželo jako na dlani.

Cesta vedoucí od našeho domu ke kostelu byla pustá, z komínů se kouřilo, ale jinak byl mezi domky všude klid a nikde žádný znak života.

Uklidněná jsem vklouzla na lesní pěšinu, spíše ze zvyku, les zde byl ještě řídký, prosáklý vlhkem a mlhou, a najednou mě z té samoty naplnila hluboká radost, která zahladila všechno mé noční trápení. Podaří se to, musí se to podařit, jak se večer setmí, říkala jsem si, odvezu ho z města, někam, kde bude v bezpečí. Horečku už neměl, odpoledne se dosyta nají, udělám mu silnou polévku, odpočine si. Určitě to dobře dopadne, je třeba získat jen pomocníka, někoho, kdo by pomohl a poradil. Ale i to se zvládne, musí, musí…

Pak jsem se najednou zastavila. V prvním okamžiku jsem nevěděla přesně proč, ha co se vlastně dívám, mžourala jsem před sebe na zem do sněhového koberce.

Stopy ve sněhu.

Nebylo by to nic divného, kdyby to nebyla jediná stopa v širokém okolí, kdyby nebylo zřetelně vidět, že jde o těžkou, snad vojenskou botu.

A stopa směřovala směrem k nám k našemu domu. Náhle mnou zalomcovala nevolnost. Rychle jsem uhnula očima, rozhlédla se kolem a zapátrala očima v řídké ranní mlze, zmatené myšlenky mi samovolně kroužily hlavou: co tu kdo dělal, kam vlastně šel?

Nebo někdo pozoroval náš dum?

Mimovolně jsem se vydala po stopě. Nebylo těžké ji sledovat. Vedla houštím, křižovala se kousek nad naší zahradou a pod smrkem na okraji lesa, který byl jen o málo menší než můj „dědek“, stopa končila. Všude kolem vyčuhovala ze svahu mokrá tráva a po sněhu ani památky. Někdo prošel lesem a pak sešel na cestu do města, ujišťovala jsem se, co je na tom zvláštního. Vzrušení vyvolané strachem a přemírou fantazie mě pomalu opouštělo. Dokonce jsem si připadala trochu směšná. Zadýchaně jsem se naposledy kolem sebe rozhlédla, a jak jsem zvedla bezděčně hlavu, teprve teď jsem si povšimla konce silného provazu, který se slabě pohupoval v nárazech slabého větru vysoko ve větvích.

A pak mě napadlo: snad to byl on, můj host, kdo odtud pozoroval náš dům, kdo se vyšplhal a ukryl ve špici smrku, kdo se přivázal provazem k větvím stromu, aby tu přežil noc a část dne z neděle na pondělí. Snad to tak bylo?

Snad? Snad?

Odtud mohl pozorovat nejen okraj města ale i náš dům, dvorek, snad viděl i to, jak otec odjíždí, snad čekal, a/ se setmí, a pak se odhodlal, snad ho vyhnala zima, horečka, a proto k nám přišel.

Snad? Snad?

Probrala jsem se z tíživých úvah podložených notnou dávkou fantazie, a rozběhla se z kopce zpátky domů. Prudce, snad prudčeji, než jsem chtěla, jsem vpadla do kuchyně, zamkla za sebou, nahmatala vypínač a rozsvítila. Žárovka zaplavila kuchyň teplým přísvitem.

Měl otevřené oči a díval se mlčky na mne.

Přistoupila jsem beze slova ke gauči a povzbudivě se na něho usmála. Uchopil mne rozechvěle za ruku; cítila jsem jeho silné, tvrdé prsty. Trochu bázlivě, jako by nevěřil v mou existenci, jako by stále pátral mezi snem a skutečností, mně stiskl ruku a pozoroval moji tvář. Kdo jsi? ptaly se temné oči, z nichž hleděla nesmírná únava i plachost. Pak sklouzl pohledem po mém kabátě, rozhlédl se po kuchyni.

Potřásla jsem hlavou: ano, vím, musí se napít, něco sníst. Tady je čaj, bábovka. Položila jsem podnos na židli a židli přistrčila ke gauči.

Sáhl po hrnku. Když dopil, podvědomé se dotkl polštáře, pod nímž měl pistoli, ale rychle stáhl ruku zpět. V rozpačitém tichu cvakaly hodiny a já hledala slova. Půl osmé, proboha, musíš utíkat do školy, říkala jsem si, jestli chceš mluvit s profesorkou Karmazínovou, a to jsem chtěla a přitom jsem si myslela: Tak proč něco neřekne? Copak je němý? A on, jako by mi rozuměl, vší silou se opřel o lokty, otočil se za mnou a vtom mu stoupal jakýsi chrčivý zvuk z hrudi, začal kašlat a kašel ho roztřásl po celém těle.

Podala jsem mu rychle hrnek:

„To nic… Jen se napijte. Je tam med, ten vám pomůže,“ uvažovala jsem nahlas, a když ke mně obrátil chápavé oči, pomalu jsem mu vysvětlovala a přitom ukazovala na aktovku a hodiny: „Musím do školy… ale vrátím se… ve dvě.. tady,“ napíchla jsem ukazováčkem dvojku.

Kývl.

Sledoval, jak strkám klič zvenčí do zámku, zhasínám a vytahuji zatemnění. Do kuchyně vpadlo ranní světlo, usadilo se na jeho tváři a já spatřila v jeho očích jakési divoké a doufající štěstí a kvůli tomu štěstí jsem byla ráda, že jsem mu mohla pomoci, a než jsem zamkla, ještě jednou jsem se po něm podívala se zmatkem v srdci.

KAPITOLA 6

1

A zase městečko dýchá a voní ránem. Schovávám se. do jeho starých, kostkami dlážděných ulic a uliček, pohlédnu k morovému sloupu, do zaprášených oken muzea a čistě umytých oken obecné školy s obrázky ptáků, písečných zmijí, lvů a žiraf na chodbách, bože, jak je to dávno, kdy mě sem táta poprvé přivedl, průhledem mezi domy vidím Lázeňský rybník a nad ním kopce a tam někde za nimi je Polsko, fronta, kaťuše a válka Je to hrozně daleko, stejně jako prožitá noc, a vše by mohlo být i přeludem, nepříjemným snem.

Mohlo, mohlo…

Přidávám do kroku, chci ještě před zazvoněním mluvit s profesorkou Karmazínovou, chci se jí svěřit a požádat ji o pomoc, a těším se v nejasné naději, že mě pochopi, že mi pomůže. Pátrala jsem ve vzpomínkách, ale nepamatovala jsem si, že by odmítla někdy mě vyslechnout. Věděla jsem, že má ráda mého otce; mě to neuráželo. Obracela se k němu na veřejnosti s nenuceností a úsměvem a vždycky nalezla takový způsob setkání s otcem, aby to na malém městě nebudilo pohoršení. Přitom neustále hledala, co by nás dvě spojovalo, zachycovala se drobností, kupovala se mnou prádlo, knihy, nebylo narozenin, kdy by mi neupekla dort, byla citlivá na vytvoření domácího prostředí a upřímná v úloze, kterou nám dvěma určila. Nikdy nenavštívila náš dům, který byl svázán se vzpomínkami na moji mámu, vždy mne nebo otce zvala k sobě, a o otci a jeho bručivých náladách mluvila obyčejně s veselou nenuceností, která nakonec přešla i na mne. Byla snad prvním člověkem, s kterým jsem se cítila dobře, bez nejmenší stopy nudy Obracela se na mne vždy s úsměvem, vlídná a laskavá, snad tušila, že je to jediný způsob, jak mě rozpovídat. A tak se mi brzy jevila jako ideální žena. a já k ní začínala cítit jakousi samozřejmou důvěru.

Také jsem už byla ve věku, kdy jsem chápala, že táta potřebuje vedle sebe ženu, a navíc mne těšilo, že táta svůj vztah k profesorce Karmazínové spojuje se mnou s mým štěstím, že by nebyl schopen se znovu oženit proti mé vůli. Byly dokonce chvíle, kdy jsem si říkala: promluvím s tátou, proč bych mu měla být břemenem ještě v tomhle věku, ať se vezmou, i když v tom byl i kousek mého snobismu – mít za nevlastní matku váženou a poměrně hezkou profesorku.

Někdy bývala profesorka Karmazínová veselá, bezprostřední, zejména o sobotách, kdy jsme spolu občas uklízely, smála se, vykládala věci bez hlavy a paty, a z jejího hlasu, opravdu krásného, teplého, slabě chraptivého od kouření, vyzařovala náklonnost, přátelství: to byla vždy chvíle, na kterou jsem – třeba nepřiznané – čekala, poněvadž v jejím bytě mizelo všechno, co nás odlišovalo, věk i povolání, a záleželo na tom, co nám právě padlo na jazyk.

Jednou jsem řekla:

„Já bych se nevdávala zanic. Chci být nezávislá… Jako vy…!“

Nevím, kde se ve mně vzala odvaha k této větě. Snad to způsobilo nejasné vědomí, že vdávání přináší pro holku jako já jen samé starosti, omezuje volné rozhodování o všech věcech. Ale ani to nebylo přesně ono, co mě vedlo k takovému prohlášení. Nebyla bych to v té chvíli schopna vysvětlit nikomu, ani sama sobě. Spíš to byla výzva do hry, něco, jako když jsem byla malá a chtěla jsem, aby si se mnou děti hrály.

Profesorka Karmazínová se po mně udiveně, ohlédla.

Pak řekla:

„Jednou válka skončí… Všechno se dostane do svých kolejí… Chápej. Citu se nesmíš bránit. Nikdy!“

Místo odpovědi jsem řekla:

„Vytřu ještě chodbu… Myslím, že je tam ještě trochu horké vody…“

Neposlouchala mě

„Chodíš ty s tím Slávkem, nebo nechodíš?“ položila mi nečekanou otázku.

Z čeho jsem vlastně tak zmatená, říkala jsem si. Jaký je tu důvod?

„Já nevím…,“ zakoktala jsem v rozpacích. „Já nevím, jak to myslíte?“

„Jak to, že to nevíš?“

„No nevím,“ řekla jsem vzdorovitě, a když jsem si všimla jejího pohledu plného zklamání, raději jsem polkla větu: Člověk nemusí vždycky všechno vědět.

„Vadilo by ti to, kdyby Slávek chodil s jiným děvčetem jako s tebou… Nebo snad nemam pravdu?“

„Možná že ne…,“ řekla jsem tiše, ale nebyla to pravda.

Profesorka Karmazínová přikývla, ale nebylo těžké poznat, že jí je tento způsob povídání proti mysli.

Proto jsem rychle řekla, abych si ji nerozházela.

„Slávek se vyžívá hlavně v košíkové. Já jsem to poslední, co ho baví nebo zajímá…“

„Myslíš? A co knížky, které ti shání? A baloňák, který ti jel koupit až do Jihlavy, abys měla hezkého Ježíška…?“

„Já jsem mu koupila náprsní tašku… pravou kůži… a nechala mu udělat na ni monogram… tak co…!“ řekla jsem ve snaze zlehčit celý ten rozhovor

„To všechno jen tak… Zajímavé!“ podotkla.

Teď se rozčilila, nechtěla už žádné uhýbání, chtěla po mně nějakou známku upřímnosti, vřelosti, něco, co by nás ještě víc sblížilo.

Ale já odpovídala opatrně, vzdorovitě, přirozený ostych mě nutil oslabovat své city, a když to pochopila, smála se mi a vykládala, jak to bylo za jejích mladých let jiné, jak chodila s maminkou do tanečních, jak nosila organtynovou spodničku, atlasové střevíčky a hedvábné punčochy. To bylo ještě za dob studií v Brně, maminka všechny její ctitele znala, a když skončily taneční, tak je pozvala ke Karmazínovům, napekla cukroví a připravila punč. A nezapomněla připomenout, že tehdy to všechno bylo jiné, študáci, to byla parta, hrálo se divadlo, recitovalo, jezdilo tábořit a myslelo se především na legraci. A hlavně na vzdělání. Dokázat co nejvíc.

Proč se nevdala?

Trpěla nějak. Ne nějak: trpěla opravdově. Dlouhá, vážná známost, která tragicky skončila. „Někdy si dva lidé tak dobře rozumějí, že se dá jen pomalu zapomenout,“ dodala na vysvětlenou a klopila umíněně oči, nechtěla o tom dál mluvit, a žádný světle hnědý záblesk jejích očí na mne nezazářil, nedával mi odvahu k dalším otázkám.

Jindy zase zachvátila profesorku Karmazínovou horečná úzkost a ta úzkost se slučovala s tím, co slyšela právě povídat o válce, s psaním novin, i s tátovou prací. a mně připadalo, že ve skutečnosti žije jen napůl svými přednáškami a napůl v očekávání nového, ještě dramatičtějšího vyhrocení války.

„Slyšela jsi… Hitler nás chce všechny poněmčit…? Chtějí zrušit všechny české střední školy…! Přes Vysočinu půjde fronta! Neslyšela jsi o tom něco? Tvůj otec mi nic neřekne. Ten by to mohl přece vědět…?“

Slyšela… Slyšela…

V takových chvílích se její oči na mne dívaly bez stínu a bez mraku, s ledovou hrůzou nad tím, co se může všechno stát. A já na ni hleděla zmateně, polekaně.

Tápala jsem, nevyznala jsem se v ní, vydána napospas protichůdným citům, něžným i vzpurným, mnohdy jsem ji ani nepoznávala a byla jsem jí úplně vyvedena z míry.

Do školy jsem přišla, dík udanému tempu, ze kterého jsem neslevila ani na schodech, o patnáct minut dříve.

Chodby byly ještě prázdné. Po zvyku jsem pověsila kabát na svůj věšák, vlétla do cviček, a když jsem trochu vyrovnala dech, zaklepala jsem slabě na dveře kabinetu.

Štěstí mi přálo: profesorka Karmazínová už byla ve škole.

Uslyšela jsem její: „Dále!“ a pak s údivem pronesené:

„To jsi ty, Lenko, co tak brzo?“

Chtěla jsem říci: nezlobte se, že vás obtěžuji, ale ta slova se mi najednou nezdála dost vhodná. Zaváhala jsem, takže mě předešla otázkou:

„Stalo se něco?“

Zvedla jsem k ní oči. Seděla samotná za dlouhým konferenčním stolem a opravovala úlohy. Alespoň se mi to zdálo.

„Vypadáš špatně,“ řekla s jemnou účastí, a když viděla můj odmítavý výraz, pohnula se a znovu naléhala: „Co otec? Všechno v pořádku?“

V obličeji se jí objevil napjatý ustaraný vyraz. Její hlas zněl vzrušeně. Ano, milovala ho. Na okamžik mě dojal ten její strach, ta úzkost, a lhala bych, kdybych řekla, že mi to v této chvíli způsobilo radost.

„Otec se ještě nevrátil,“ řekla jsem a dodala: „Má přijet přece až ve středu.“

„Ano, říkal to,“ pokývla a snad si uvědomila, že prozradila hlasem víc, než měla v úmyslu, že jí po všech těch včerejších událostech povolily nervy, protože rychle dodala: „Jsem ze všeho úplně zničená. Každá maličkost mě hned vyleká. Celou noc jsem nespala.“

Vstala, vzala mě za ruku a chvíli ji držela ve své dlani, měkké a chvějivé, a i slova, kterými mě těšila, odpovídala její neobyčejné dobrotě a laskavosti: „Slib mi,“ naléhala na mě, „že budeš poslouchat otce, že neuděláš nic proti jeho vůli. Včera večer opět zatýkali…,“ odmlčela se a podívala se dlouze na mě. „Byli u Brousků, jestli to nevíš, někdo udal, že starý pan Brousek měl taky nosit těm lidem v lese jídlo, a hledají prý i Jeníka Miků, jistě ho znáš, loni u nás maturoval, je to hrozné, co se tu teď děje. Nejlepší je být doma, hledět si svého a nikomu, koho pořádně neznáš, nedůvěřovat,“ a já považovala za věc dobré vůle přitakat jí očima, přijmout její varování, které se jen lehce dotklo mého vědomí, a byla jsem v té chvíli až nepřirozeně klidná. Věděla jsem, že jeho i moje bezpečnost závisí na mém opatrném a obezřetném jednání, a v duchu mě hřál dosud nepoznaný pocit: konečně jsem spojila se svým životem čin, který mě vytrhl z malomyslné beznaděje, a jediné utrpení, které jsem prožívala, bylo to, že se nemám komu se vším svěřit. Byla bych to profesorce Karmazínové ráda řekla, chvíli jsem ještě nechala nehnutě ležet svoji ruku v její, ale pak jsem ji stáhla. Když jsem viděla její uštvaný obličej, její bezradné oči a stále slyšela to její „nejlepší je hledět si svého“, nemohla jsem jí nic říct. Kolik otázek mě pálilo, ale nemohla jsem je vyslovit; ne, ona nebyla ten nejlepší spojenec, kdyby se opravdu nám dvěma něco stalo, táta by neměl už na světě nikoho. Ani mě, ani profesorku Karmazínovou.

Chvíli bylo ticho.

Profesorka Karmazínová sáhla pro kapesník Pomalými pohyby si osušila koutky úst. Snad ji uklidnilo i moje mlčení, protože řekla přes něžný, úzkostlivý úsměv docela jiným hlasem:

„Ty jsi mi jistě přišla něco říct o škole, a já ti tady fňukám?“

Ujistila jsem ji, že všichni jsme takoví po tom, co se včera ve městě stalo, a snažila se rychle vymyslet si důvod své návštěvy.

„Hledala jsem vlastně pana profesora Růžičku…“

„Potřebuješ něco?“ nenechala mě domluvit.

„Chci se mu omluvit na poslední dvě hodiny vyučování. Bolí mě zub.“ Překvapilo mě samotnou, jak jsem klidně lhala. „Už včera… je to stolička…“

„Už včera tě bolel…?“ divila se.

Možná že mi nevěřila, ale já v tom okamžiku už myslela na něco jiného, hlavně na Vaška Potužníka, byl to jediný kluk ve městě, kterého jsem dobře znala a který měl klíč od srubu vysoko v údolí na Žlutém potoku. Tam schovám svého nemocného, říkala jsem si. Vašek jistě pochopí, co musím udělat. Vašek se nikdy ničeho nebál. Že jsem si na něj nevzpomněla dřív, spílala jsem si v duchu. Nemusela jsem tu teď tak trapně stát. Ale na co myslet dřív? Kolik otázek mě od včerejšího dne pálilo na jazyku, a nesměla jsem je vyslovit. Chtělo se mi mluvit o bezpráví, ale kdo z dospělých měl odvahu poslouchat? První reakcí na všechny moje otázky bylo: Ze všeho nejrozumnější je hledět si svého! Ale věřili tomu opravdu? Neměla jsem odvahu zeptat se na to. Ani profesorky Karmazínové. Zvedla jsem hlavu a podívala se jí do očí.

Znovu jsem slyšela, jak opakuje:

„Jedla jsi vůbec? Nechceš večer přijít ke mně, Lenko? Co budeš obědvat?“

Obědvat!

Copak někdo může myslet na jídlo, když jiní honí člověka jako zvíře?

Copak lidé nedovedou myslet na nic jiného? Snad ano. Ale strach, třebaže jej prožívali všichni, místo aby je sbližoval, vzdaloval je od sebe. Najednou mně laskavost i vlídnost profesorky Karmazínové připadaly nesmírně protivné a nepovažovala jsem ani za nutné svěřit se jí s tím, že vůbec nemám na nic chuť, ani ji přesvědčovat, že tomu tak obyčejně bývá, když člověka bolí zub.

Jen jsem řekla:

„Už mám navařeno…“

„A opravdu nic nepotřebuješ?“

„Nic,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Dobře,“ pokývla a odmlčela se. Tvářila se zaraženě jako zklamané dítě, podívala se na mne, a musím říci, že s určitou úlevou. Snad byla v duchu spokojená, že ve skutečnosti od ní nic nechci. Napětí mezi námi trochu povolilo, ozvalo se první zvonění a já byla ráda, že mohu odejít, ale všechny představy o škole a učení končily v mých myšlenkách pouze tím, že jsem si začala klást otázku: Nač se ve válce učit? Nač mám získávat vědomosti, když mohu zítra všechno ztratit? Ale nemělo to nic společného s nihilismem Slávka Olejníka Najednou mě napadlo, že všechno úsilí vyjde naprázdno, pokud si člověk sám nevytvoří smysl života. A pak vše nabude jiných významů. I kniha i přátelství. Možná že to byl jen chvilkový, vzrušený dojem podmíněný prudkým pohnutím mé mysli. Možná že jsem byla příliš zaujatá jen a jen svým nemocným hostem. Ale každopádně dlouhý, nekonečný pocit prázdna, zoufalá beznaděj, která po řadu měsíců války polykala dvojnásob rychle dny mého života, ten ošklivý pocit z nemohoucnosti, který prožívá každý vězeň, byť by ostnatý drát nebyl na dohled, jako by mě opustil.

KAPITOLA 7

Nedalo se tu ani dýchat.

Druhá hodina a hned písemka z němčiny. Dlouho jsem hleděla otevřenýma očima na prázdný papír, neviděla nic, ale slyšela šramoty města, každé houknutí auta, a když mě němčinář Ruprecht klepl tužkou do ramene a řekl: „Copak, copak, Doubravová?“, proletěl mým tělem výboj úleku. A zase kradmé pohledy spolužáků a plíživé kroky učitele a uvažování nad tím, jak se vlastně časuje sloveso mógen. Jak je to všechno k smíchu, jako by bylo právě dnes nejdůležitější vědět, kde jsou naleziště zlata v Africe. Nová přestávka, ale je teprve jedenáct a já bych chtěla být u něho, mít jistotu, že je všechno v pořádku. Kluci v lavici přede mnou mlčí, skloněni nad novinami Nic nového, jen další mrtví, další zničující porážky nepřítele na všech frontách. Co k tomu říct? Raději si vyprávějí o fotbale. To uklidňuje. Stejně jako hašlerky.

„Chceš?“ Alena mě vzala za rukáv.

„Ne. Děkuji. Nebo jo.“ Ve třídě bylo dusno, pálilo mě v krku.

„Co je ti?“ zapátrala očima v mé tváři.

Začalo mi být jasné, že tu už nemůžu zůstat, že musím utéct. Že musím za Vaškem, snad by se dalo něco dělat s Vaškovým srubem, přemluvím ho, tamten musí přece žít.

„Prý jsi sháněla včera chinin?“

Vyhrkla jsem:

„Kdo ti říkal takovou pitomost?“

Ten žvanil. Ten idiot Slávek. Musíš být opatrná, spílala jsem si v duchu. Nepodceňuj to, nestarala ses dosud o lidi.

„Nekřič!“ Alena vytáhla ze sáčku další hašlerku a zasunula ji do úst. Když mlčela, vypadala dobrácky a spokojeně. „A řekni mi, co je s tebou?“

„Co máš pořád?“ sklonila jsem rychle hlavu.

„Řekneš mi to… třeba někdy…?“

Stejně jako já, i Alena se teď dívala někam do lavice, šeptala. Pak mě vzala za ruku, mačkala ji, jako by mě chtěla probudit, uchránit od nerozvážnosti. A znovu naléhala: „Posloucháš mě vůbec?“

„Poslouchám…“

Jednou to Aleně řeknu, ji ano, měla jsem Alenu ráda, tu její zpola dospělou tvář venkovské holky, její prostomyslné vtipy a optimistickou povahu Jednou snad ano, ale teď nebyl čas. Vrátila jsem se očima k ní. A přiznala: „Mám starost…“

Alena se pohnula, nenechala mě domluvit:

„Já vím…“

„Jak to?“ udiveně jsem se na ni podívala.

„Před osmou tě tu hledal Slávek. Ne že bych sháněla drby, ale přišel rovnou za mnou… Vyptával se. Neřekla jsem slovo. Ani teď se tě nechci na nic ptát. Jestli jste se pohádali, je to vaše věc. Já jen abys to věděla Nic víc, rozumíš!“

Tak to tedy bylo.

Ale co na tom záleží? Čas se ve mně zahnízdil, kontroloval mozek. Na co stále čekáš? Proč neutečeš, proč nejednáš? Nečinnost je horší než strach. Nečinnost mě znervózňovala, vyvolávala otázky, pochyby. Nakonec jsem požádala Alenu, aby mě na příští hodině omluvila, a sáhla jsem do lavice pro aktovku.

„Spolehni se,“ řekla nezvykle vážně.

Venku jsem vydechla. Bylo mi, jako bych ze sebe setřásla balvan. Zrychlila jsem krok, jen proto, abych byla co nejdál od podezřívavých pohledů a zvědavých otázek kolemjdoucích známých, co nejdál od náměstí.

Jedenáct deset. Tentokrát nebyl důvod ke spěchu. Vašek Potužník přicházel domů na oběd pět minut po dvanácté. A odtud to bylo k Potužníkovům dvacet minut rychlé chůze.

Vašek bydlel s rodiči na konci města, nedaleko továrny, v údolí za Lázeňským rybníkem v dlouhém šedivém venkovském stavení s přilehlou, už polorozpadlou dílnou. Tam Vašek vyráběl všechno možné; lyže, pramičky široké kovbojské opasky opravoval šicí stroje i kola. V dílně se scházela i parta „potočáků“, s jejichž pomocí si Vašek postavil srub vysoko v lese, přímo u pramene Žlutého potoka S Vaškem jsem se znala ještě z obecné školy. Jenže nikdy jsem až dolů k rybníku, kde Vašek bydlel, sama nesměla. Bylo to přes celé město a otec mi to zakázal. „Copak nemáš dost velkou zahradu?“ vždycky říkával, když jsem si chtěla jít hrát s „potočáky“. Ale jednou, bylo to ve čtvrté obecné, si Vašek sedl o velké přestávce do naší holčičí lavice, vytáhl z aktovky velkého kapra, kterého chytil v rybníku, a řekl jakoby nic:

„Jestli chceš, tak ti ho upeču.“

Tehdy jsem zapomněla na tátův příkaz a kývla jsem, protože holky, zejména Vlasta Zelenků, mi to hrozně záviděly. A místo ze školy domů jsem šla s Vaškem hned po zvonění kolem Lidového domu k potoku.

Šli jsme vedle sebe a Vašek – měl ten den pořád takové uhýbavé oči – na mě ze strany koukal

„Mám pec v rákosí,“ řekl potom. „Nikdo o tom neví. Jen ty a já!“

Jukla jsem po jeho aktovce.

A naprosto neromanticky jsem řekla:

„Co budem k tomu jíst? Máš chleba a kmín? Můj táta dělá vždycky kapra na kmíně.“

To už jsme měli zablácené nohy a lezli rákosím.

Najednou se za námi ozval křik. Ohlédla jsem se a viděla jsem kovářovic kluka – toho blonďáka, co byl ve tváři po celý rok samý opar – a jeho zdvižené ruce.

„Kluci, pojďte sem!“ řval na „potočáky“. Jako by objevil poklad pirátů. „Vašek randí, s Doubravovouí“

„Neotáčej se!“ řekl Vašek ponuře. Všimla jsem si, že se mu vztekem třásly rty. A pak zasyčel: „Skrč se! A běž za mnou!“

Vašek se tu vyznal. Znal každou cestičku. Prodírali jsme se rákosím, jen jsme se mezí pruty míhali. Vašek běžel přede mnou jak indián, občas se za mnou ohlédl a zase kličkoval a přeskakoval mokřiny. Všechno by to snad dopadlo dobře, kdyby najednou, zničehonic, nevylétla kachna. Musela jsem ji vyplašit přímo v hnízdě, protože tleskla před mým obličejem tak silně křídly, že jsem se lekla a upadla.

Přímo do mokřiny.

Namáhavě jsem vstala. Ruce, halenku i sukni samé bláto.

„Podívej!“ začala jsem fňukat. „Táta mi dá…“

„Potichu,“ zasyčel Vašek a pomalu zvedl hlavu. Udělal pár kroků zpátky a rozhlédl se.

Jenže kluci už byli blízko. Vyplašená kachna nás prozradila.

Vystrčili hlavy z rákosí a hned měli fůru řečí, hlasitě se pochechtávali a pošťuchovali.

Vašek se postavil vedle mě. A křikl na „potočáky“:

„Co chcete?“

Kovářovic kluk svolal partu, chvilku si něco šeptali a pak řekl za ostatní:

„Abys nám upek rybu!“

A všichni se tomu začali smát.

Vašek zrudl. Viděla jsem, jak zatíná pěsti. Pak otevřel aktovku, vytáhl kapra a hodil ho vší silou velkým obloukem do vody.

„Můžete si ho sežrat, když chcete!“ zařval na „potočáky“ vítězně.

Okamžik bylo ticho.

Hlavy kluků zmizely.

Vašek se zatvářil jako vítěz: „Převezli jsme je. Jasně!“ Pak mě chytil vzrušeně za ruku: „Pojď!“

Ale sotva jsme vyrazili, ucítila jsem v zádech ránu.

Kluci po nás začali házet bahno.

Vašek uskočil. K poručil mi: „Běž pryč!“ Podal mi aktovku: „Dej si ji na hlavu… A běž!“ Sám zůstal stát na místě.

Chvilku nechal po sobě házet. Pak odvážně křikl: „Vylez, kováři!“

„Vodkliď se, nebo dostaneš další!“ křičel kovářovic kluk z rákosí.

To bylo na Vaška příliš. Rozběhl se tím směrem, plný lítosti a vzteku, s rukama zaťatýma v pěst. Po chvilce kovářovic kluka dohonil a porazil na zem a tloukl ho hlava nehlava do mokrých nohavic a špinavé košile.

Druhý den jsem se dověděla, že si kovářovic kluk při rvačce s Vaškem zlomil palec, ale neměla jsem odvahu vydat se za Vaškem k rybníku, protože táta, když jsem přišla večer domů cela rozbolavěná a zmáčená, mi dal pár pohlavků, zakázal mi chodit ven a prohlásil:

„Jestli tě ještě někde uvidím s Vaškem, tak půjdeš do polepšovny!“

Několik nocí jsem celé hodiny nespala. Ležela jsem se zavřenýma očima, svírala polštář a myslela na Vaška Byl to správný kluk. Kvůli mně se pral.

Nazítří mi jeden kluk ve třídě řekl, že kovářovic kluk: na Vaška teď číhá a má připravený prak. Nedalo mi to a šla jsem to Vaškovi říct. Vašek mou zprávu odbyl mávnutím ruky. Řekl:

„Nevadí. Pojď se mnou k rybníku – uvidíš něco světového.“

A já šla. Kvůli Vaškovi bych byla šla tehdy i do polepšovny.

Vašek si stavěl ohromný vor ze starých prken, dvou pivních soudků a trámku, které vyplavila v potoku voda. Já jsem mu pomáhala a doma mu ušila pirátskou vlajku. Jedli jsme při tom chleba s marmeládou a Vašek mi vyprávěl, že má dědečka námořníkem a jednou s ním vyjede k moři. Tak plynuly krásné červencové dny, měli jsme prázdniny a s Vaškem to teď bylo moc prima. Jenom kovářovic kluk mi trochu naháněl strach: chodil za námi a civěl na nás zpovzdálí očima plnýma nenávisti a se zkřivenými rty.

Po prázdninách Vašek do školy nepřišel. Asi za týden mi jeden kluk řekl, že Vašek se už do školy nevrátí, protože jeho otec byl přeložený až někam na Slovensko.

Tenkrát jsem se rozeřvala, protože mi bylo líto, že se Vašek se mnou ani nerozloučil. To jsem ovšem nevěděla, že Vašek mi poslal vzkaz po Moutelíkové: chtěl, abych za mm přišla v úterý ke kostelu. Byl to poslední den před jeho odjezdem.

Léta jsme se potom neviděli, až jednou náš třídní, takový výřečný člověk, starý mládenec, od kosti dobrák, nám řekl:

„Zítra přijde nový spolužák, možná že ho někteří znáte, tak se k němu slušně chovejte, jeho rodiče si prožili své!“ Bylo to krátce po vyhlášení protektorátu. Tím novým spolužákem byl Vašek.

Choval se ke mně moc hezky, jednou se dokonce se mnou zastavil před školou a vyptával se, co a jak dělám, ale na to, jak jsme společně stavěli vor. se už moc nepamatoval.

Večer jsem to řekla tátovi, že se Vašek vrátil do města.

„Jaký Vašek?“ povídá.

„Ty už se na něj nepamatuješ? Chtěl jsi mě kvůli němu poslat do polepšovny,“ připomněla jsem mu.

„Nemluv hlouposti,“ přerušil mě nespokojeně a ošil se.

Mezi námi se vztyčila zeď času.

Shodou okolností koupil Vaškův otec dům u rybníka.

A pak se to všechno vracelo; před dvěma roky, i když v této chvíli se mi to zdálo hrozně dávno, se Vašek ke mně dovalil mezi lavicemi. Jak šel, vypadal jako velké nemotorné štěně, nevěděl, co s rukama a nohama, a už zdálky volal svým hlubokým nosovým hlasem:

„Jak to, že tě Vosátko vyhodil? Ty tomu vážně nerozumíš, takovým jasnůstkám?“

„To jsi uhádl,“ povídám dost ufňukané, protože mi chemie moc nešla, a měla jsem proto na sebe vztek, takže Vaškovo sebevědomí rázem stouplo.

Sam se nabídl, že mi to vysvětli a na opáčko připraví. A zároveň ho jakási cizí síla donutila mýt si pořádně ruce a nosit i kravatu. Až do zkoušky v pololetí chodil i dvakrát týdně do kopce za mnou k nám. Já mu půjčovala knížky, a jednou, když jsme žertovali a setřásali třešně na zahradě, mě vzal do náruče a políbil. Byl to můj první polibek od kluka, směšně nepodařený, ale byl. Měla jsem pocit, že si spolu rozumíme. Dokonce víc než se Slávkem. O loňských prázdninách jsme se stýkali denně, lehávali u rybníka mezi rákosím, opalovali se, četli a jezdili na lodičce, kolem dováděly kachny a nad námi se vznášely vlaštovky. V druhé polovině srpna jsem pak odjela na zbytek prázdnin k babičce na Šumavu Slíbili jsme si, že si budeme obden psát. Poslal mi dva hezké dopisy Třetí byl zmatený a plný narážek, že měl něco s policií kvůli doma vyrobeným výbušninám, že ze školy odchází, protože by ho stejně po tom všem asi ředitel vyhodil, a prosil mě, abych co nejdřív napsala otci, aby ho dostal do továrny, jinak že mu hrozí cesta za prací do reichu. Zpočátku jsem mu to měla za zlé, nezdálo se mi, že by musel Vašek který byl docela nadaný a chytrý kluk, sám od sebe ze školy odcházet, ale otci jsem napsala a poprosila ho, aby udělal pro Vaška co může. Hned jak jsem se vrátila z prázdnin Vaška jsem vyhledala. Ale jak jsem brzo poznala, spíš jsem postrádala já jeho než on mne. Opakoval s jakousi pitomou pýchou, že škola nestojí zanic, že je to samá němčina, a že on stejně, až válka skončí, půjde na vyšší průmyslovku. Vaškovo nové zaměstnání nás však rozdělilo. Jednou nebo dvakrát jsme se ještě sešli a pak jsme se už jen občas potkávali. Naposledy to bylo před vánocemi. Optala jsem se ho, jak se mu v továrně líbí. Tehdy mi řekl: „Na to se zeptej snad otce! Rozhodně toho ví víc než já!“

V té chvíli mě zamrzelo, že už ke mně Vašek nemá dost důvěry, a nenacházela jsem nic, co by jeho způsob jednání, jeho nedůvěru vůči mně vysvětlovalo. Přestože jsme se neloučili jako nejlepší přátelé, spěchala jsem teď za Vaškem, protože jsme se kamarádili a mnoho hezkého spolu prožili. Když jsem však klepala na dveře starého stavení a brala za těžkou železnou kliku, zdály se mi najednou všechny ty důvody dost chatrné a myšlenka na setkání s ním mně už nepřipadala tak snadná. Ale cítila jsem se zodpovědná za jeden život a to mi dodávalo sílu a vůli.

Opustila jsem silnici, sešla z náspu a šla známou cestičkou k rybníku, vstříc hlasu, který okřikoval slepice.

Obrátila jsem se a podívala se za starou paní Až teď jsem ji poznala. Paní Vítková, maminka toho kluka z kovárny.

Pozdravila jsem.

Jenom kývla. Kovárna mi připadala zestárlá, zmenšená a opuštěná. Bezděčně jsem se dotkla starého dubu jako ve vzpomínkách. Rozpukaný kmen byl studený a vlhky. Namrzlá kůra se mi lepila na prsty. Všechno to bylo tak dávno. Chtěla jsem písknout.

Tam, v kůlně bez oken, přilepené k domu, měl Vašek schovanou svou loď. A kousek dál se krčilo na metr od země okno do kuchyně.

Ale místo písknutí jsem přistoupila ke dveřím a silně zaklepala. „Dále!“

V hlase za dveřmi náhle zaznělo něco cizího. Vašek seděl za stolem v umaštěných montérkách a vedle talíře s horkou kouřící se polévkou měl rozevřené noviny. Kolem očí měl prach, vlasy rozcuchané; celkově vypadal ušpiněně a unaveně. Když mě uviděl, nechal ležet lžíci v talíři a překvapeně vyskočil.

„Teď jsem přišel,“ řekl na můj pozdrav a zatvářil se potěšeně. Byla to upřímná, nefalšovaná radost, a pak ztuhl uprostřed pohybu, znervózněl, jako by mu vadilo, že ho vidím ušpiněného, a začal se omlouvat: „Mám jen půl hodiny na oběd… tak ani nestojí za to shazovat tenhle žaket…“ Vykouzlila jsem na tváři docela slabý náznak úsměvu. „Co na tom záleží…“ Rozhlédla jsem se po vlhké kuchyni. „Jsi tu sám?“

„Máma je dole. Pere… Nechceš trochu?“ ukázal na talíř. „Je to bramboračka. Tu ty ráda!“

Přinesl mi plný talíř, posadil se proti mne a mlčky na mě hleděl. V naší rozmluvě nebylo nic nepřirozeného, ale ve Vaškových očích, tmavomodrých jak zralé trnky, byla nevyslovená otázka: proč jsem za ním přišla? Čekal, až dojím polévku. Pak se optal: „Potřebuješ něco spravit? Klidně. Ale čas na to budu mít až v neděli…“

„Ne, Vašku, nic takového nepotřebuju,“ řekla Jsem zamyšleně do polévky Neovládl se a vydechl: „Tak co to je?“

„Až venku. Jestli ti to nevadí, tak tě kousek doprovodím.“

Přikývl. A začal si hřbetem ruky přejíždět rty: obvykly jeho pohyb v rozpacích.

Už jsme spolu nepromluvili, až před domem. Podél hráze foukal silný mrazivý vítr. Vašek, zamyšlený a vytáhlý jak chmelová tyčka, šel o krok napřed, strkal před sebou kolo a já vláčela za sebou aktovku.

„Pod tím mladým topolem jsme našli loni vejce, pamatuješ?“ řekla jsem, aniž jsem se na Vaška podívala, neboť hovořit o tom, proč jsem přišla, bylo těžší, než se na první pohled zdálo.

Pokrčil rameny. A v jeho pohledu byla výzva: už nemáme moc času, tak mluví

„Potřebuju od tebe půjčit srub, Vašku,“ řekla jsem zničehonic do ticha.

Zastavil se. Pochopil to po svém a usmál se: „Máš kluka? Teď byste tam zmrzli!“ Zavrtěla jsem hlavou. „Nesměl bys o tom říct slovo. Nikomu!“

„Proč?“ otočil se pohledem zpátky po cestě a znovu se podíval na mne. „Bojíš se táty?“

„Ne!“

„Koho?“

„Třeba lidí… Tak půjčíš mi klíče?“ Můj tón, snad chladný a dost rozhodný, jej překvapil. Možná i to, že se mi zachvěl hlas rozčilením.

Překlápí na místě. Bylo vidět, že úporně přemýšlí. Pak sklouzl pohledem na mé ruce a řekl pomalu:

„Nemám v úmyslu se tě vyptávat na něco, co nechceš říct. Ale srub se každému dneska nepůjčuje… Dneska ne. Snad mi rozumíš?“ Odsekla jsem:

„Řekla jsem, že to chci pro sebe… Prosím tě, snad nežárlíš?“

„Řekla jsi, že se o tom nemám nikomu zmiňovat. Proč?“

Hryzala jsem se bezradně do rtů, můj sedmý smysl mě stále napomínal: mlč, drž jazyk za zuby, nikomu nevěř! A pak mou hlavou proletěl zvláštní nápad.

„Řeknu otci a on tě dostane do kanceláře. Budeš rýsovat a přitom si studovat…“

„Tomu patolízalovi!“

Vykřikl to v hněvu a bez dlouhého rozmyslu. Pak rázem zmlkl, jako kdyby nakousl nepříjemně hořké jablko.

„Co ti táta udělal?“ udiveně jsem se na Vaška podívala. „To má za to, že tě dostal do továrny!“ Už jsem se neovládla. Zvýšila jsem hlas. „Líp se pomlouvá, než děkuje, chápu!“ Neodpověděl.

Pozdvihla jsem tvář a hleděla mu do očí už klidně, nebudu malicherná, o to přece teď nešlo.

Snesl můj pohled.

„To není pomluva,“ řekl a rozpačité pomlky se vtíraly mezí slova, „to je pravda, Lenko. Leze náckům do zadku, honí lidi, vyhrožuje jim pracákem,“ pomalu sklonil hlavu: „Já myslel, že to víš.“

„Ne,“ znovu jsem zaprotestovala sevřeným hrdlem a schoulila se ve svém kabátě. Je to zbytečné, nevěří mi, říkala jsem si, ale snad se mi ho podaří přemluvit, když mu řeknu pravdu, pak pochopí, uvidí, že je všechno jinak.

„Vašku,“ vydechla jsem. „Mně se něco přihodilo. Včera večer…“

„Páni! To to schytám!“ nenechal mě domluvit. Snad poslední má slova ani nevnímal. Díval se na hodinky, jako by nevěřil. „Víš, že už je půl? Musím frčet. To je pokuta, a ještě mě mistr znectí…! Zastav se třeba zítra!“ Skočil na kolo, šlápl do pedálů a pak se ještě jednou otočil a pohlédl na mě s němou lítostí: „Já jsem ti to asi neměl říkat s tím tátou… Nezlob se!“

Prázdná slova. Slova.

Vašek ani na odpověď nečekal. Zmizel za vrbovím v dálce.

A já zůstala na chvilku stát. Zatočila se mi hlava a sevřel žaludek, jako kdyby se mělo za chvilku stát něco hrozného. Bylo mi zle bezmocí.

KAPITOLA 8

1

Bylo to k zoufání. Poprvé v životě jsem si myslela, že mi pukne srdce, že neudělám krok, že jsem se silami u konce. Pak napětí povolilo, a já si říkala, nesmíš na to myslet. Nic se neděje! Nic! Vašek se nezachoval ohleduplně, nedokázal se přenést přes lidské řeči. Dobrá. Nevěřil mi. Bál se mě. nebo mi nechtěl půjčit srub ze žárlivosti? Teď víš alespoň, na čem jsi, těšila jsem se z mála Co jsem ale věděla? Snad jen to, co si myslel Vašek a někteří lidé v továrně o otci. Záviděli mu jeho postavení; otec byl dříč, nesnesl lenošení, byl na sebe přísný a požadoval to i od jiných. Ne, nesmíš si tím lámat hlavu, tím ne, to se jednou vysvětlí, teď je tu on, na něj musím myslet, o něj se starat. S námahou jsem se snažila koncentrovat své myšlenky.

Snad si vzal čaj? Jistě nikomu neotevřel? Komu? Kdo by k nám dopoledne chodil? Pošťák dává dopisy do schránky u dvířek. Kladla jsem si ty otázky spíš proto, abych si dokázala, jak vše ostatní je v tuto chvíli, kdy jde o život člověka, bezpředmětné, nicotné.

Přesto nově kladené otázky neudržely mé myšlenky pohromadě. Opět tu byl táta a to, co jsem o něm slyšela, mě začalo trápit. Táta mi byl vším. Naučil mě milovat přírodu, vařit, čistit si zuby i zavazovat tkaničky u bot, dal by mi první a poslední, a o jeho čestnosti jsem nikdy nepochybovala. Snad se bál a z bázně si počínal opatrně, ale kdo neměl za ty dlouhé roky války strach, komu neseděl v hrdle a v rukou, když jednal s nacisty, s jejich nařízeními a s jejich pochopy? Začínala jsem nenávidět Vaška za jeho nafoukanost, pokrytectví. Ať nevěří. Taky dobře! Táta byl přece takový jako já, jako všichni ostatní ve městě. Ale jací byli ostatní?

Šlapala jsem udýchaně zpátky, kolem pošty, do kopce, k náměstí. Za oknem byl slyšet klavír. Z rádia. Praha vysílala o polední přestávce koncert. A někde v Praze byl otec, s aktovkou, ručníkem a kartáčkem na zuby, potravinovými lístky a vzkazem, který jsem mu strčila do peněženky: Nekupuj mi zbytečnosti a co nejdřív se vrať! Kdy však přijede? Tvrdil, že snad ve středu Snad! Jestli z Berlína pošlou včas objednané stroje. Jestli přijedou z Německa včas vlaky. A vlaky měly jízdní řád války. Stačil nálet… Život nás zaskočil. Kdyby tu však otec byl, určitě by se zachoval jako já. Určitě. V té chvíli jsem o tom byla stoprocentně přesvědčena.

Na radniční věži odbily hodiny tři čtvrti na jednu.

Čas. Čas.

Čas spěchal a nedopral mi další úvahu.

Za deset minut bude ve škole poslední dopolední přestávka.

Někteří lidé mají zlé sny. Já je prožívala. Byla jsem unášena proudem, byla mi určena úloha, kterou jsem nemohla odmítnout, hledala jsem přátele a nacházela jejich proměny. Kdo je dnes skutečný přítel, kamarád? Ale nic neznamená rozčarování, námaha, pohrdání, jestliže vím, že alespoň tou trochou síly. kterou jsem měla, se mohu vzepřít válečnému běsnění.

2

Na schodech školy jsem začala kašlat. Zadržovala jsem dech, seč jsem mohla. Vtom se ozvalo zvonění. Třetí ročník vyběhl na chodbu. Ovanul mě lehký dotyk úsměvů a přátelských slov.

Snad Alena, spolužačka, by mi mohla pomoci, napadlo mě v poslední naději. Trochu potřeštěná holka, která ale dovede držet slovo a má odvahu. Alena, která čte Vančuru a umí plést košíčky z vrbového proutí, okopávat brambory a jezdit s koňmi.

Alena – zahlédla jsem ji prvně před dvěma roky, jednoho válečného jarního večera, jak jde vzpřímeně Pražskou ulicí a nese si plnou náruč kytek, aktovku a své dva vzpurné copy.

Druhý den odpoledne, to jsem ještě nevěděla, že bude chodit do stejné školy jako já, ani jsem nevěděla, že ve středu odpoledne si také chodí vypůjčovat knihy do knihovny, jsem ji potkala znovu. Nejdříve jsem slyšela její hlas od přepážky, slyšela jsem, jak se baví s knihovníkem panem Tomsem o Nezvalovi a čínské poezii. Pak jsem zaslechla ještě další jména; London, Conrad, Stevenson a Colettová, a v duchu jsem ji obdivovala, jak všemu rozumí, a sama se v duchu styděla, jak málo znám, a znovu jsem se za Alenou otočila. Tentokrát s určitým respektem.

Později, po půl roce, v prvních zářijových dnech, kdy náš ředitel zahájil v prvním poschodí učiteláku můj první školní rok, jsme se pozdravily jako dvě dobré známé Nic víc ani míň. Na víc nebyl čas.

Naše nová škola nás přivítala nepořádkem posledních měsíců, několik profesorů muselo odejít a my v šortkách a v sandálech jsme se raději chodili koupat, protože ještě v polovině září bylo na Vysočině abnormálně teplo.

Učitelák vůbec v ničem nesplnil mé naděje: nebo snad já nedokázala najít k vyučovaným předmětům patřičný vztah. Alespoň zpočátku. Snad to bylo tím, že jsem viděla kolem sebe věčně něčím zaměstnané nebo nervózní učitele; ostatně později jsem to chápala. Neměli to lehké.

Během podzimu, víc než s Alenou, jsem se přátelila s partou děvčat a kluků z Pražské ulice, dík Slávkovi Olejníků. Byli to většinou jeho spolužáci z posledních dvou ročníků Slávek mě také seznámil a zasvětil do „techniky“ studia, naučila jsem se dobře či špatně používat mikroskopu a taháky, rychle se orientovat v historii antických civilizací, a ještě rychleji psát o přestávce domácí úlohy.

Týž den, kdy jsem dostala svou první slušnou známku z matematiky, bylo to pátého listopadu, jsme měly odpoledne tělocvik. Děvčata z prvního a druhého ročníku. Hrála se házená, a byly přesně čtyři hodiny, když začaly sirény příšerně výt. Zdálo se, že tentokrát je to vážné. Slyšely jsme až sem protiletadlová děla, která bez přestání pálila.

Jakmile se ozval první zvuk sirény, učitel tělocviku Jiráček nás hnal do krytu. Byl to už starý pán, který raději hrával na housle než běhal v teplákách. Nikdo mu ani nemůže vyčítat, že propadl panice a nedovolil nám ani odběhnout do šatny a vzít si přes upocená trička něco na sebe. Kryt byl ve sklepě, kde už teď bylo citelně chladno.

A tehdy ke mně přišla Alena, a když viděla, jak se klepu zimou, nabídla mi svou bundu. Pravda, sama nehrála v útoku, chytala v brance, kde se tolik nezapotila, ale bylo to od ní docela hezké gesto.

Až do konce poplachu jsme seděly vedle sebe na bedně a tiše povídaly o hloupostech. Tak jsme se spřátelily.

Vešla jsem do třídy a dala Aleně znamení, že s ní chci mluvit. Ještě než jsme vyšly společně na chodbu, znovu a znovu jsem zkoumala Aleninu povahu a hodnotila naše školní přátelství. Alena Soukupová byla přespolní, bydlela na samotě Záluží, čtyři kilometry od našeho města a asi pět minut chůze od stejnojmenné vesničky, kam mě zvala vždycky v říjnu na pravé venkovské posvícení.

V té době nebylo slyšet o jejím otci, žil daleko od nich, od její matky a staršího bratra Jirky, mám dojem, že byl nasazený do nějaké zbrojní továrny, jenom jeho zarámovaná fotografie stála v jakémsi pozlaceném rámečku na stole v ložnici, mezi dalšími fotografiemi příbuzných tet v dlouhých tmavých šatech. Bydleli v prostorném stavení, s výklenky a velkou teplou kuchyni. Pokoj, kam mě Alena nejdřív uvedla, vypadal tak trochu klášterně, ale její kumbálek, jak říkala svému pokojíku, byl samá police, knížka a mapa.

Alena uměla všechno, co umí venkovské děvče; zastala mámu v kuchyni i ve chlévě, ale ze všeho nejraději hltala knihy.

To jsem o ní dobře věděla.

A trochu jsem tušila, že mě má svým způsobem ráda. To bylo všechno.

Proto můj strach, moje obavy z toho, že mi Alena odmítne pomoc.

Uvidíme! Mnoho času jsem na další úvahy neměla. Alena seděla v poslední lavici a kousala do krajíce chleba namazaného sádlem s živočišnou hltavostí venkovské holky. Měla silné rudé dlouhé vlasy a malou červenou pusu. Jak mě spatřila, setřela si drobky kolem úst a přátelsky na mě zamrkala: „Tak co? Ty ses vrátila?“

Když jsem mlčela, udiveně na mě pohlédla. Asi jsem nevypadala dobře, protože se optala: „Co je ti?“

„To ti pak řeknu!“ Odvrátila hlavu.

Zdála jsem se jí čím dál tím divnější. Zejména když jsem jí navrhla:

„Nejlepší bude, když se obuješ a vezmeš si kabát a půjdeš se mnou na hřiště do nářaďovny. Tam nás nebude nikdo rušit.“

Alena se ucházela o moje přátelství. Teď měla možnost dovědět se mé tajemství. Váhala, ale nakonec přiznala prostě a nerada:

„Chtěla jsem se přihlásit k opáčku ze zemáku. Včera jsem se celý večer kvůli tomu učila.“

A hned dodala: „Ale jestli je to tak důležité, jak říkáš…,“ vzhlédla ke mně a upřela na mě velké, zvědavé oči.

„Je to vážná věc, Aleno,“ vydechla jsem stísněně, sužována starosti, že uvedu do nebezpečí dalšího člověka.

„Jak vážná?“

Vzpomněla jsem si: asi stale leží ochablý v polospánku a všechno kolem něho je cizí, neznámé, kruté. Snad má jen mě, ale možná, že nevěří ani mně, pálil přede mnou mapy a nechal si pistoli. A zase jsem si říkala: Nesmíš takhle uvazovat, nemůžeš pořád pochybovat, a jestli se teď před Alenou rozbrečíš, je všechno ztraceno, jde jen o to, vydržet. Vydržet to ještě dnes večer a odvést ho někam do bezpečí.

„Proč mlčíš?“ zaslechla jsem Alenu a zároveň se za okny budovy ozvalo z městského tlampače: Upozorňujeme obyvatelstvo, že ten, kdo poskytne podporu nepřál tělům říše..

Alena zavřela prudce okno. Až sklo zadrnčelo.

Skoro jsem se lekla. Ani dnes nezapomněli hrozit, že tě zastřelí, když poskytneš úkryt nehlášeným osobám, když u tebe najdou střelnou zbraň, když neudáš, neposlechneš, když před nimi nepadneš na kolena. Krev a zase krev. To byla válka, to byl protektorát. A jen my jsme si do včerejška naivně říkali, co se děje za městem, to se nás netýká.

Najednou jsme s Alenou proti sobě stály v chmurném zamyšlení, obtíženy strachem, a já ptala v duchu znovu a znovu: Proč máme takhle žít? Jak k tomu přijdeme? Bylo to k zoufání. Chtělo se mi brečet z nemohoucnosti. Ale to se nesmí stát. Nesmí! Nesmíš zoufat. S tím oni počítají. Zastrašit! Zahnat do díry! Donutit kleknout na kolena!

„Pojď odtud!“

Vzala jsem Alenu za ruku. Holky z nižších ročníků po nás drze pokukovaly. Zvědavost však Aleně nedala; ještě na schodech se optala:

„Tobě se něco stalo?“

Kývla jsem.

„Chceš mi pomoct?“

„Vždyť víš, že jsem vždycky chtěla s tebou kamarádit,“ Alena si odhrnula vlasy s čela a upřeně se na mě dívala bezelstnýma očima. A znovu na mě naléhala: „Nemusíš se bát. Já to nikde neřeknu. Co je? Povídej! Snad si poradíme…“

„Jsi hodná,“ řekla jsem dojatě. A zároveň se ve mně cosi sevřelo; snad jsem jednala pošetile, že jsem Alenu do toho tahala, byla to upřímná holka, co když nás obě chytnou? Pořád stejné otázky.

Zastavila jsem se na schodech, ruka sevřela zábradlí; mohly jsme se ještě vrátit. Chvíli jsem váhala, hledala vhodná slova: „Můžeš mě odmítnout… Nebudu se zlobit.“

Zavrtěla hlavou.

Znovu jsem na ni pohlédla, její rozevřené oči na mě zíraly beze strachu.

V tichu nářaďovny, pod vytlučeným oknem, mezí oštěpy, stojany, naskládanými lavicemi a pohozenými brankami na házenou, jsem Aleně vylíčila co se přihodilo. Mluvila jsem rychle, chuchvalce vět se mi draly z úst, musela jsem se někomu vyzpovídat, bylo toho příliš na mé pocuchané nervy, vyprávěla jsem všechno po pravdě, jak na mě vytáhl pistoli a jak jsem pak s nim prožila horečnou noc, ani jsem nevnímala, co si o tom teď Alena mysli, přeskakovala jsem podrobnosti, a zase rychle uvažovala, jak jí to říci, aby pochopila, že ho potřebuji co nejrychleji odvést z domu, protože občas za otcem přicházejí Němci z továrny, vlastně ani ne Němci, jen inženýr Baumann, jeho přímý nadřízeny. Alena mě ani jednou nepřerušila, stála nade mnou s udivenýma očima a tváří měnící výrazy a najednou, když jsem domluvila, bylo kolem nás třaslavé, zatuchlé ticho a já se bála, že Alena ode mne uteče, a pak jsem se zastyděla za své obavy, když Alena ke mně obrátila oči plné pochopení a zeptala se rozechvěle: „Říkáš, že už je mu líp, že už ráno neměl horečku?“

A v té chvíli jsem pocítila k té statné venkovské holce nepopsatelnou něhu, vděčnost za to, že mě vyslechla, že jsem se jí mohla svěřit a přiznat, že mám strach o sebe, i o něho, o nás všechny.

„Určitě,“ kývla jsem. „Usmál se na mě. Teď záleží jenom na nás“

Slovíčko nás jsem zdůraznila.

Alena si toho nepovšimla.

Najednou jako by ztratila řeč, nevěděla o čem mluvit, jak rozhýbat těžký jazyk.

Teprve když vycítila můj upřený pohled, řekla, těžce rozvažujíc každé slovo: „Co otec? Řekneš mu to?“

Ostře jsem se po ní podívala:

„Ty si taky myslíš, že jim donáší…“

Mlčela.

Uhnula očima asi proto, že mi nechtěla lhát.

Co proti němu, proboha, mají? Znovu jsem si tím lámala hlavu Proč ho odsuzují, proč? Co udělal špatného? Řeknu mu to! Všechno mu řeknu. Táta. Člověk, který mi nakreslil návrh mých prvních tanečních šatů, jaké jsem nikdy na sebe nevzala. Táta. Doma zamlklý, málomluvný, technik samouk, který vykoumal novou techniku broušení odlitků, mužský, který se stydí pohladit svou dceru po vlasech a usíná večer co večer nad rozevřenou knížkou, a přece je to táta, i když mlčí, smířený se vším, a bojí se. Jako mlčí a bojí se jiní.

Chytla jsem bezděčným pohybem Alenu za ruku

„Musíš mi věřit! Proč mlčíš?“

Zlekaně otevřela oči.

„Máš strach?“

„Mám,“ usmála se. „Ale ten mam i před každou zkouškou.“

„Takže se na tebe můžu spolehnout?“

Pokrčila rameny, ale pak rozhodně kývla hlavou:

„Když ty se nebojíš. Nebo si myslíš, že jsem ukecaná a vystrašená ženská, to snad ne, propána?“

To byla celá Alena. Kurážná, střízlivá, plná nápadů. Bylo toho ještě mnoho, co jsme si chtěly říct, ale čas utíkal a nejdůležitější bylo vyřešit, jak ho přemístit do nového úkrytu. Alena bez dlouhých úvah určila, co by se mělo nejspíš udělat. Na poli, asi kilometr od domku Aleniných rodičů, byla obecní stodola, kde místní zemědělci uskladňovali za malý pronájem slámu.

„Tam ho nenajdou, i kdyby stodolu otevřeli,“ tvrdila Alena. „To by museli nejdřív všechno přeházet a přehrabat. A potom… je to obecní majetek. Nejdřív by jistě šli za starostou. Ve stodole je v zimě teplo a po setmění mu můžu nosit jídlo. Týden, čtrnáct dní počkáme, a až se to ve městě uklidní, ať se rozhodne potom sám, kam chce jít a co chce dělat dál.“

Bylo to všechno ohromné, nic lepšího snad ani nešlo za současné situace vymyslet. Civěla jsem na Alenu s rozšířenými zorničkami, poslouchala ji s pootevřenou pusou a žmoulala mokry kapesník ve zpocený ruce. Radost, že jsem našla spojence, byla ve mně tak silná, že vzápětí vyvolala pochybnost.

„Musíme si to všechno ještě v klidu rozmyslet,“ řekla jsem vzrušeně dýchajíc a znovu se podívala na Alenu a pak vytlučeným okénkem na rozmáčené školní hřiště. „Dopravit ho k vám,“ připomněla jsem jí, „nebude tak snadné. Na silnicích i u nádraží jezdí hlídky. Jistě sis všimla. Kdyby nás zastavili… ani nevím, co bych udělala…“

Už to tu bylo zas, strach, skepse. Nejraději bych se kousla do jazyka. Neměla jsem před Alenou něco takového říkat. Rychle jsem se stáhla do sebe.

Zase dlouhá chvíle zamyšleného ticha. I Alena procházela určitou fází strachu a pochybnosti. Dívala se daleko přes hřiště, na vzdálené kopce, kde pomalu tál sníh. Pak řekla:

„Povedem ho k nám přes pole. Mám vyšlapanou zkratku podhůřím. Pole jsou zmáčená, ale s tím budeme počítat. Vyznám se tam i ve tmě.“ A pak odpověděla jakoby sama sobě: „Po osmé večer tam nepotkáme ani duši, to se vsadím.“

Odmlčela se, když zachytila můj pohled. Našla v něm souhlas a obdiv To byla celá Alena. Když si něco usmyslila, šla za tím jak buldok.

Jediná starost, která mě znepokojovala, byl jeho zdravotní stav, pochyby o tom, zda snese tříkilometrový pochod. Na druhé straně představa, že bych Alenu zbytečně lekala, mi zavřela ústa. Jen jsem se otázala, v kolik se setkáme. Domluvily jsme se, že Alena k nám přijde dnes přesně v osm hodin večer a zapíská pod okny smluvený signáL

„Co řekneš doma?“ najednou to ze mě vylétlo. I v tom jsem chtěla mít jasno.

Okamžik hleděla před sebe vážně a přemítavě. „Ještě nevím… Ale zatím bude asi dobře, když o tom budeme vědět jen my dvě.“

Spokojeně jsem kývla a zároveň cítila, že Alena od této chvíle převzala vedení.

KAPITOLA 9

Po druhé hodině jsme se s Alenou rozloučily.

Alena se sama nabídla, že ještě zvečera donese do seníku deky, termosku s čajem a jídlo. Já jsem slíbila, že se postarám o teplé oblečení, seženu mapy kraje a koupím novou baterku.

Zastavila jsem se pro ni v železářství v Plzeňské ulici, pan Šlosar se na mě usmál, když mi ji zkoušel, řekl, abych pozdravovala pana otce, a já měla najednou ohromný pocit plnosti, takového duševního vyrovnání, že jsem zapomněla na probdělou noc, na Vaška i Slávka, a dívala jsem se lidem, které jsem na ulici potkávala, zpříma do tváří. Byla jsem klidná a jistá ve svém rozhodování jako nikdy.

Ani jsem necítila, že je zima, že mám rozepjatý kabát, teprve teď se přihlásil hlad a s kručením dorážel na můj žaludek. Teprve teď jsem si uvědomila, že jsem mu slíbila, že přijdu ve dvě hodiny, a začala jsem uvažovat, jak mu to všechno vysvětlím, jakým jazykem mu budu říkat takové složité věci, jako že se musí obléci a odejít večer s námi na jiné místo, a v duchu si představovala jeho reakce, a navíc si říkala, jaké by to bylo hezké, kdyby mohl sdílet mé myšlenky a pocity, kdyby mi dokonale rozuměl a pochopil, že má nové přátele, kteří ho chtějí chránit a poskytnout mu přechodný úkryt.

U víseckého kostela jsem si vyhrnula límec. Na kopci už byl pořádně cítit řezavý severní vítr, studil tváře, krk i ruce. Prostranství před kostelem bylo prázdné a cesta k domu nebyla dlouhá, ale zato neurovnaná a plná bláta. Zrychlila jsem krok, abych se zahřála, ale hnala mě i netrpělivost. V duchu jsem se už viděla, jak jdeme večer tmou, tři ponuré postavy, jak tiše našlapujeme, jdeme napříč krajinou beze slova, a pak spokojeně dýcháme na otepích slámy, pijeme čaj a s pýchou pozorujeme jeden druhého, naplněni vnitřním štěstím, že se nám to podařilo. Snila jsem dál a zase si říkala: musím zjistit jeho jméno, a až se bude s námi loučit, vysvětlit mu, že ve mně vyvolává vzpouru proti pocitu poraženectví a beznaděje, a znovu jsem se mu v duchu obdivovala: tolik toho prožil, a přece byl pánem nad bolestí i strachem.

V zamyšlení jsem několikrát klopýtla o kameny, aniž jsem si všimla čerstvých stop pneumatik jasně otištěných v blátě. Neměla jsem ani chutí se ohlédnout a zhluboka se nadýchnout, jak jsem to mívala ve zvyku, když jsem došla k prvnímu sloupku plotu naší zahrady, a podívat se odtud zpátky na město, které se šplhalo do kopců po obou stranách rozlehlého údolí nad potokem a leželo tu jako na dlani. Spěch jako by mě posedl A pak se mi zatajil dech.

V blízkosti našeho domku se ozval motor auta. Bylo to, jako kdyby jeho řezavé tóny vystupovaly ze samotné kuchyně a rvaly uši jako varovná siréna.

Nejistým, opatrným krokem jsem došla k vrátkům. Opatrně jsem se schovala za prknem.

Na dvorku byl tata.

S rukama v kapsách krátkého zimníčku přecházel od auta ke dveřím baráku. A za ním v tyroláčku a dlouhém koženém kabátu inženýr Baumann, tátův nadřízený.

Bavili se spolu hlasitě německy.

Baumann se smál a v ústech měl párátko místo cigarety.

Táta hledal klíč. Vrátil se dřív, než jsem předpokládala. A navíc s náckem. Baumann zahodil párátko, a začal otci něco vysvětlovat vysokým hrdelním hlasem. Pot mi tekl po tváři.

Co teď? Vzpamatuj se. Zoufale jsem si přála, aby se Baumann s tátou rozloučil a nešel s ním dál, do domu.

Slyšela jsem, jak táta kleje.

Dveře nešly otevřít.

„Táto! Počkej!“ vykřikla jsem a rozběhla se vyděšeně k němu.

Oběma se snad zdálo, že jsem se zbláznila. Ani jsem nepozdravila… a teď zase jančím, strkám otce dál od dveří a naléhám: „Já mám klíč… otevřu sama!“ A přitom uvažuju; jak získat čas, jak dát tátovi znamení, aby zatím nechodil za mnou dovnitř a poslal Baumanna pryč.

Vtom se odkudsi z druhé strany domu ozval hluk. Třeskla skla.

Ve vteřině jsem všechno pochopila. Vyskočil oknem do zahrady, lekl se dvou neznámých chlapů mluvících německy. Měl strach, že jdou pro něj.

Otočila jsem se tím směrem.

Zahlédla jsem, jak běží přikrčený a s hlavou mezi rameny, jako by shora na něho cosi padalo, napříč zahradou, s pistolí v natažené ruce.

I Baumann se otočil za prchajícím a rychle se skrčil. Odněkud z kapsy vytáhl zbraň,

„Anna!“ vykřikla jsem ve strachu, bezděčně, to jediné slovo, které jsem od něho slyšela, suchým, vyděšeným hlasem.

Zastavil se.

Ten hlas mu byl známý.

A otočil se.

Poznal mě. Určitě mě poznal. Spatřil můj vyděšený pohled. V jeho očích se objevil úděs…

Kdo byli ti ostatní?

Nepochopil. Ani nemohl. Bylo to pro něho příliš složité. Mluvili německy Dobývali se do domu A jeden z nich na něho dokonce vytáhl zbraň. A teď jsem byla v nebezpečí i já. Vyřešil to po svém. Jako na frontě. Střelil po tom, kdo na něj mířil. Ale byl nemocný, unavená ruka se třásla.

Prásk!!

Všechno bylo tak neskutečné.

I ta rána. Suchá, jak prasknutí bičem.

A vzápětí další. Celá série.

Zastavil se mi dech.

Pak jsem slyšela přicházet svůj hlas odněkud z dálky, jako by mi nepatřil: „Bože, táto,“ vydechla jsem, „on ho zastřelil.“

A opět bylo velké ticho, a to ticho bylo neskutečné jako hluboký mír, a pak se ticho s třeskotem rozprasklo a já sebou zděšeně trhla, když Baumann znovu zvedl zbraň a rozběhl se k ležící postavě.

Klekla jsem si vedle Baumanna na zem, zachvácena hrůzou. Slabý pramének krve stékal mrtvému do očí a ty oči se dívaly na mě a pootevřená ústa se usmívala zpola dětsky, jako by mě chtěla ještě naposledy ujistit: Nic ti nemohou udělat. Nic o nás dvou nevědí. Zhola nic!

Chtěla jsem něco říct, ale moje rty se němě pohybovaly, zvuk z nich nevyšel. Zůstaly slzy, ty nicotné, marné slzy.

Ani Baumann neřekl slovo. Jen se narovnal a se zájmem si prohlížel pistoli mrtvého. Jeho obočí se protáhlo do neurčitého obojakého výrazu. Pak si očistil koleno, povolil límeček a řekl strnule, jako kdyby nás měl obhajovat někde před gestapem:

„Podle všeho bolševický agent… Měl hlad… Asi jsme ho vyplašili, když se chystal krást.“

ROMEO A NATAŠA

Nikdo mě z domova nevyháněl, to je teda fakt. Jenže nikdo se mě taky nikdy nezeptal, kam jdu. To platilo přinejmenším celou tu dobu, co jsem chodila ještě v Pardubicích do školy. Možná že to bylo odjakživa. Jen jsem si toho nevšimla.

Tohle všechno mě totiž napadlo až loni, tu neděli po Prvním máji. Začalo to po obědě, v kuchyni bylo vedro a venku taky. Táta se nikdy neohlížel po hodinách, poněvadž vždycky věděl, kolik je. I dneska povídá: „Je půl druhé, myslím, že už tu budou!“

Vstal od stolu, nacpanej bramborovýma knedlíkama, a šel za mnou k oknu. Oba jsme se podívali na ten náklaďák, co zastavil u chodníku. „Snad zas ne jedeš někam hrát?“ povídá tátovi máma. Táta mohl odpovědět: Jezdím přece každou neděli s tovární kapelou, je za to stovka, mám z toho na cigarety a závodní kuchyni, tak co se zase ptáš, víš to dobře jako já. Jenže táta mlčel. Táta uměl celý dny mlčet. Máma taky uměla celou věčnost mlčet. Táta se nikdy nezlobil, když matka mlčela. Matka však začínala být hysterická vždycky ve chvíli, když jí táta neodpovídal. To pak začala vykřikovat o zbůhdarma utrácených penězích a holkách z dílny. Táta totiž, když se jen trošku líp oblíkl anebo zvedl na pódiu v sále trubku k sólu, tak byl senzační a ženský na něj jen letěly. Nejhorší bylo, že matka se nejraději hádala v noci, když táta přijel ze zábavy. Přitom svítila žárovkou nad postelí. Zvláštní radost měla z toho, když mohla říct: Pít, to teda dovedeš, ale spočítej si, co nás stojí holka.

Dneska máma přišla s novým trikem. „Tys mi vzal stokorunu,“ povídá, „tu, co jsem si dala stranou na činži.“ Schválně začala štrachat mezi hrnečkama v příborníku. Bývaly tam účty od inkasa a tak, ale nikdy žádný peníze. To vím. Věděl to i táta. Táta přesto mlčel. A máma na něho znovu: „Nevykládej, že o tom nic nevíš!“ a hnala se po peněžence, kterou táta zastrčil do saka. Táta nosil, jako všichni z kapely, modry sako se zlatejma knoflíčkama. A jak táta sáhl po svém parádním sáčku, matka po něm taky čapla a trhla. Jasný že bylo vejpůl. Máma i táta měli svoji sílu.

Podívala jsem se po tátovi. Ne že bych ho měla zvlášť ráda. V životě mi nedal korunu a neřekl jinak než „holka“, přestože mě pokřtili Nataša, ale v tý chvíli mi ho bylo líto. Zůstaly po něm jen otevřené dveře.

„Já mu dám ulejvat peníze!“ povídala matka zase mně.

Seděla jsem ještě chvíli na krajíčku židle, slyšela, jak odjíždí náklaďák, a matku, jak si mluví pro sebe vedle v kuchyňce. Pak jsem sebrala tašku, kabát a utekla jsem k jedné kamarádce, která jezdila do chaty na Orlici. Byla jsem tam tři dny. Ještě cestou na autobus jsem brečela. Bylo to zbytečný. Myslím to brečení To mi nikdo nevymluví…

(Z dopisu matky)

Ve VCHZ Semtín začalo její toulání které způsobilo značné potíže pro nás i učiliště. Povolání se Nataše zřejmě nelíbilo a po dohodě se závodem jsme ji vzali a nastoupila práci jako dělnice do závodu Kávoviny Pardubice.

Velmi časté absence a nepozornost v dílně stačily k tomu, aby dostala výpověď. Veškeré domluvy, tělesné tresty, omezování zábav, domluvy, to vše se stalo bezvýsledným prostředkem. Utrpení, které nám celou tu dobu připravovala, do vršila ještě útěkem do Prahy. Našli se i takoví lidé, kteří nás nařkli, že vinu máme my, rodiče.

V Praze jsem nikdy nebyla. Snad proto jsem zůstala dlouho stát mezi lidmi hned u východu z nádraží. Pak jsem chodila po městě a čekala, že se něco zajímavýho stane, že potkám někoho slavnýho nebo že mě osloví nějaký hezký kluk. V osm večer už mě bolely nohy a byla jsem ze všeho nervózní. Taky proto, že město je večer docela jiný. Člověk nevidí do dálky. Přes ty neóny vlastně nevidí nikam. Jako kdyby člověka všechny ty barevný světla ze všech stran sevřely a za nimi byly jen samé černé a hluboké díry. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdybych tehdy začala zničehonic křičet. Ne, na mámu jsem si nevzpomněla. Jen na cistou postel. Nejradši bych se byla rozjela zpátky domů, ale holkám v dílně jsem prohlásila, že jedu do Prahy na pár dní kvůli něčemu důležitýmu. Tak to nešlo.

Před desátou večer jsem se vrátila na nádraží a sedla si na lavičku vedle starší paní ve světlým kostýmu a vedle jejích kufrů. Kufry vypadaly moc elegantně, stejně, jako její deštník. Čekala jsem, že mě paní osloví, že se mě zeptá, kam jedu, nebo něco podobného. Ale paní si mě jen prohlédla a pak jen udělala to, že kufříky dala na druhou stranu a za chvilku zmizela někam na perón.

Na volné místo si sedl docela slušnej mužskej. Otevřel si noviny a neodtrhl od nich oči, až když jsem se po něm otočila.

„Nechcete si půjčit noviny?“ povídá, jako kdyby vycítil můj pohled. Měl ohromně přívětivý oči, vysoký čelo a černý obočí – a podíval se na mne jako na světačku, což mi imponovalo.

Začala jsem si s ním proto povídat. Říkal, že čeká na příjezd příbuzných z Košic, že má venku auto a že už pomalu nechce ani věřit, že košickej rychlík vůbec ještě dneska přijede. Já mu na to řekla, že cestování je u nás hrozný, a on mi začal vykládat, jak byl před lety na praxi ve Francii. Načež po takové půlhodince, když povídání bylo nejzajímavější, se mě zeptal: „Není vám tu zima?, Můžem si sednout do vozu. Mám tam rádio, bude to určitě příjemnější.“

(Vypis z kartotéky)

Jméno: Nataša K.

Výška: 168 cm

Barva očí: zelená

Barva vlasů; černá

Obličej: oválný

Uši: souměrné

Nos: rovný

Člen party:

Typické povahové rysy: citově chladná, vznětlivá

Sedíme v autu, nevím jak dlouho, a on porad takovým slušným nevtíravým hlasem: „Udělejte si pohodlí, slečno,“ urovnal mi za zády deku a rozškrtl sirku: „Jen kuřte, slečno,“ a pak se mě ptal, proč nemluvím, a já na to zase nic. Ne že bych dočista zapomněla mluvit, ale každý ženský musí přece v takový chvíli vrtat hlavou, co si takovej člověk, kterej byl v Paříži, kouři drahé cigarety a čeká na své přátele s autem, může myslet o takové venkovské holce, jako jsem já.

„Se mnou je zábava, co?“ povídám. „Vyprávějte ještě něco. Kde jste ještě byl?“

Mně dělá dobře, když někdo vypráví, zajímavý věci vždycky ráda poslouchám, ale ten večer jsem byla asi moc unavená, protože mi brada spadla někam dolů a já zavřela na chvíli oči, ale vzápětí jsem se probudila. Ohlédnu se po něm. On si v momentě zapálil cigaretu, druhou rukou mě vzal lehce kolem ramen: „Takovouhle dívku jsem si vždycky přál poznat,“ povídá a přitom mě začal líbat.

Ne že bych si proto myslila o něm něco vysloveně špatnýho. To rozhodně ne. Nevypadal jako gauner. Měl proužkovej oblek, krásnou bílou košili a vlasy mu voněly, ale něčím jiným než voňavkou od holiče.

U mě je totiž největší problém v tom, že já jsem nikdy žádnýho pořádnýho mužskýho nepoznala. Jen stejně starý kluky z továrny. Proto, když mě tenhle začal znovu přitahovat k sobě na sedadle, rychle jsem si odsedla.

Člověk prostě dělá v takových situacích jen to, co ho momentálně napadne.

On taky chvíli mlčel a kouřil. Pak povídá znovu:

„Takovouhle dívku jsem chtěl poznat.“ Podle vážného hlasu to musel myslet upřímně. Ale já v tom autu už nechtěla zůstat ani minutu. Nejspíš taky proto, že jsem už nevěděla, co dál. Povídám mu:

„Budu muset už jít. Úplně jsem zapomněla. Musím si koupit jízdenku.“

On taky vstal. Před nádražím mi podal ruku:

„Odpusťte, že jsem se vám nepředstavil,“ povídá. „Luboš Voborský, vedoucí ve vinárně U bílého prince. Jistě náš podnik znáte. Musíte se co nejdřív k nám přijít podívat.“

Podívala jsem se mu do očí, abych viděla, jak to myslí. Došel se mnou až k pokladně a koupil mi lístek do Pardubic. Nevzal si ode mne za to ani korunu. Až se zastavím ve vinárně, tak to prý vyrovnáme, povídá a znovu mi stiskl ruku.

Domů se mi vůbec nechtělo. Chci tím jenom říct, že jsem zůstala ještě dva dny u jedné své známé, protože děvčatům v dílně jsem řekla, že budu v Praze až do čtvrtka. Doma byl pochopitelně poprask. Neměla jsem chuť našim něco vysvětlovat. Za čtrnáct dnů nato pro mne přijelo auto od sociální péče a odvezli mě do Domova mládeže do Kostomlat pod Milešovkou.

V první chvíli jsem si myslela, že mi tam bude líp než doma, Vážně. I když je tu člověk pod zámkem. Říkají tomu uzavřená péče

(Výpis z kartotéčních záznamů).

Ve společenském styku netečná až primitivní, citově otupená, nespolehlivá v práci, stydí se za projevy lítosti, největší zájem má o pomocné práce v kuchyni. Kladně reaguje na pochvalu.

O Lubošovi Voborským jsem nikdy s nikým nemluvila Když říkám s nikým, tak myslím i Helenu, kámošku z pokoje. Jen když jsem se nudila, tak jsem o Voborským přemýšlela. A to bylo v domově hlavně večer. Jednou v noci jsem se posadila na posteli. Venku bylo ticho a tma. Najednou slyším, jak Helena šeptá: „Co asi teď dělají kluci v Praze?“

To už jsem věděla, že co nejdřív uteču za Voborským do Prahy. Jeho vinárnu jsem si představovala jako nóbl podnik, vykládanej tmavým dřevem a plnej bílých ubrusů.

Když jsem za čtrnáct dní potom utekla a stopem se dostala do Prahy, bylo ještě hrozně brzo. Myslím na vinárnu.

Dlouho jsem chodila nerozhodně kolem Pak jsem si dodala odvahu a řekla si, že by nebylo marný překvapit pana Voborskýho, ještě než se tam nahrnou lidi. Sáhnu na kliku. Bylo zamčeno. Tak jsem zaklepala.

Vrchní, kterej mi přišel otevřít, byl uhrovitej zrzek, o hodně ošklivější než normální kluk. Povídám mu:

„Je tu Luboš…?“, aby jasně věděl, o co jde.

„Není. Ale snad přijde, když je za to placenej,“ povídá on. „Mám takovej dojem.“

Nechtělo se mi čekat venku, začalo pršet a mně začalo bejt hrozně zima, tak povídám tomu mladýmu vtipálkovi, když mě vyzval, abych šla dál:

„Jestli vám to ovšem nevadí.“

Neřekl jo ani ne, jen za mnou zas zavřel a otočil klíčem.

Vinárna měla dvě místnosti Tu první ten mladej vrchní zametal, v druhé, menši a bez oken, si k tomu pouštěl magnetofon.

„Vodstrč tam ty stoly, ať se o ně neprorazíš,“ povídá mi, než mě posadil k barpultu. Pak se mě zeptal: „Chceš cinzano s ledem, nebo koňak, whisky?“

Řekla jsem si o vodku.

„Co budeš jíst“ otevřel ledničku.

Já v tý chvíli nevěděla, co si mám o jeho ochotě myslet. Asi mu Luboš Voborský něco naznačil, napadlo mi. V tom případě byl Luboš rozhodně frája. Hlad jsem zrovna neměla, ale s chutí jsem se pustila do šunky. Mladej jen přehodil pásek u magnetofonu a dál zametal. už se mi ani nezdálo, že je na světě tak smutno Pro změnu mi bylo zase jednou dobře. Po jídle jsem si zapálila a rozhlédla se po Lubošově podniku. Nic přepychovýho to nebylo, ale taky to nebylo žádný nádraží. Stoličky měly červenou koženku a stolky barevné desky.

„Stačí?“ povídá mladej vrchní, když mě viděl kouřit. „Máš dost?“

Povídám, že je mi fajn, a ptám se po Lubošovi.

Ten na to nic. Jen položil koště, sedl si proti mně a povídá:

„Votvírám až za hodinu. Času je fůra. Tak si vodlož!“

Pověsila jsem si pršiplášť na opěradlo židle. Kabelku jsem měla vedle Pak jsem v těch jeho očích, zapadlejch, ale zase pronikavejch, všechno pochopila.

Nejdřív jsem byla z toho celá vykulená pak jsem dostala vztek, ale to už mě chytil kolem ramen. Ani vteřinu nečekal, co tomu řeknu.

Začala jsem křičet.

V tý chvíli mě uhodil. Nestačila jsem se uhnout nebo se bránit. Jenom jsem cítila ty příšerný rány do hlavy a do žaludku. A pak jsem utekla.

(Z rozhovoru s psychologem DM) Motivace toulek má rozhodně mnoho společného se sexuálními problémy.

Celých čtrnáct dní se mnou v domově nic nebylo. Pak jsem udělala to, co nikdy nedělám. Začala jsem si o všem povídat s Helenou, O všem, co mi ten uhrovitej číšník udělal.

Helena neřekla nejdřív ani slovo. Na očích jsem jí však viděla, že měla na toho grázlíka větší vztek než já. Helena už je taková, jak jde o křivdu, tak pomůže kdekomu. Některé holky o ní říkaly, že krade, na co přijde, ale já tomu nevěřila. Pak povídá:

„Nech mi to přes noc projít hlavou“

Helena byla malá a tlustá holka, pořad se nepříjemně potila, ale rozhodně toho věděla o životě vÍc než všechny holky na pokoji dohromady. Proto jsem jí věřila.

Tu noc mi to trvalo zase strašně dlouho, než jsem usnula. Myslím, že jsem nespala ani hodinu, protože když jsem se probudila, byla za okny pořád ještě tma. Nebylo mi ani dobře, protože od té doby, co mě přivezli do Kostomlat, neměla jsem nikdy chuť k jídlu. Proto jsem asi tak šíleně hubená.

Ráno mně neřekla Helena ani slovo. Až zase večer, když jsme byly samy, vtiskla mi do ruky kousek složeného papíru a povídá:

„Schovej to někam a neztrať to! Máš tam vzkaz pro Romea. Já jsem z jeho party. Dej mi slovo, že to nikomu neřekneš.“

„Pro Romea?“ povídám nechápavě. Helena si zapÁlila, dala si tři šluky, potom cigaretu zase stopla těma svýma tlustýma prstama a podívala se na mne – no říct jak, to je strašně těžký. Asi tak, jako když věřící mluví o svatým, a pak povídá: „Romeo je můj kámoš. Je to pořádnej chlap. Žádná mužská houba. Nosí světlou jelenicovou bundu a po kapsách nože. Má černý vlasy, úplně fialový oči a v merku každou hospodu po levým břehu Vltavy. Od Smíchova až po Hradčany. Tam ho taky najdeš. Je to taky jedinej chlap, co může tomu číšníkovi od Prince udělat z těla měkký prádlo, když mu vo to řekneš. On tyhle slejšky nesnáší. Nejlíp pro tebe bude, když zajdeš v Praze nejdřív k Regentovi. Každej večer tam sedí Doják. Poznáš ho podle plandavýho svetru a funebráckýho obličeje. Možná že ti dá pro začátek nějaký prachy, než najdeš Romea. To všechno záleží na tobě…“

Helena snad vykládala o Romeovi ještě hodinu. Přitom se mi dívala pořád do očí. Jako by neměla jistotu, že budu mlčet.

(Z rozhovoru s psychologem) Mnohá děvčata, která se častěji vracejí do domovů mládeže, si ráda vymýšlejí. Má to mnoho společného s dospíváním, s romantismem.

Člověk k smrti nerad vykládá někomu o svých trablech. Já jich měla doma dost, ale od tý doby, co jsem se vrátila z Prahy, jsem spala za celý týden snad dvě hodiny. Částečně jsem litovala sama sebe, a ještě víc myslela na pomstu. Představovala jsem si toho číšníka, co asi udělá, až se otevřou u něj ve vinárně dveře a vejde Romeo, jak mu asi zbělí ta jeho červená, uhrovitá tvář, až si ho Romeo podá.

Otek z našeho domova nebyl problém. Holka, která měla službu, mi po krátkém přemlouvání odemkla dveře. Problém nastane, až zavolají na Bezpečnost a ohlásí to. Ale na to jsem už nemyslela.

Do Prahy jsem jela stopem, do večera se potloukala po ulicích, a po osmé zašla k Regentovi. Celou tu dobu jsem přemýšlela, jak to všechno Romeovi řeknu a jak ho najdu. Parta kluků, tak jak mi je líčila Helena, tu skutečně seděla ve velkém lokále u dvou sražených stolů. Hned napravo seděl blonďák v plandavém anglickém svetru, Helenin kámoš Doják. Proto povídám pokud možno nenuceně: „Nepřijde sem dnes náhodou Romeo, Dojáku?“

„To se uvidí,“ povídá Doják, otočil po mně oči, snad přemejšlel, kdo bych mohla bejt, a zeptal se: „Kdo tě sem poslal?“

Povídám mu, že Helena, ta tlustá, prostĚ jsem mu ji popsala, aby viděl, že to není na něj žádný podtrh, a on na to, jestli to taky kroutím v Kostomlatech, a já jsem jen kývla a řekla mu úplně celou pravdu.

Od tý chvíle to vypadalo, jako bych ho začala otravovat.

Asi po hodině povídá Doják: „Jak tak koukám, vidím, že jsi po Romeovi celá horká. Nejlepší bude, když se rozhlídneš po jiných hospodách. Máš devět hodin.“ Pak si odhrnul slámový vlasy s čela, otočil se k partě a jen tak přes rameno řekl: „To tvoje pivo zatáhnu.“

Ten večer jsem prošla na Malé Straně a Smíchově nejmíň patnáct podniků. Pokaždý, když jsem vyšla na chodník, myslela jsem, že mě už nohy neunesou. Od rána jsem nejedla, měla jsem žízeň, všechno bylo nanicovatý. Všude jen krčili rameny: „Bejvá tu. Ale kdy se zase objeví, to ví jenom von…!“

Musela jsem se posadit v parku na lavičce. Jen jsem vytáhla cigaretu, začal mě otravovat chlápek. Proto jsem se rozhodla, že se ještě jednou podívám za Dojákem k Regentovi. Jak jsem si k němu sedla. Doják se otočil a vyštěkl:

„Di se vypotit, co furt za náma lezeš? Vidíš, že sedíme celej večer u jednoho piva, prachy nemáme…“

Ani jsem necekla. Jen jsem se schoulila do židle, očima hlídala dveře a v ruce mačkala kabelku se vzkazem pro Romea. Snad se do půlnoci objeví. Za svých sedmnáct let jsem nebyla nikdy tak nedočkavá.

Kdo nejedl dva dny, ví, co je hlad. Začala jsem nahlížet do automatů na Václavském náměstí. Řekla jsem si, trošku se porozhlédneš, popřípadě po někom slušným dojíš polívku. Za chvíli, když se vedle mne uvolnilo místo u pultíku, prošel kolem chlápek s aktovkou, trošku přihrbený a trošku v ráži, zabodl do mne oči, a když jsem neuhnula pohledem, šel k pultu, přinesl si kávu a postavil si šálek vedle mne. Káva musela být nejmíň s dvojitým rumem, jak byla cítit. Pak roztáhl hubu vod ucha k uchu a povídá:

„Stará mi dluží vod soboty pět stovek. To by mĚla navalit, že jo? Co říkáte, slečno?“ A hned, odkud jsem. že těch pět stovek pro něho nic neznamená, že to vydělá za dva dny, a hlavně že ta jeho odjela, že je v Praze sám, a takové řeči. A hned mi strkal pod nos vyklepanou krabičku líp.

Povídám, abych ho odbyla, že kouřím, ale pořádný cigarety.

„To se dÁ napravit,“ povídá on. „Vedle v trafice mají ameriky. Jen co dopiju kafíčko, tak se pro ně zastavíme,“ a znovu roztáhl hubu od ucha k uchu.!

Já jsem se na něj taky usmála, dodala si odvahy a povídám, tak jak mě to najednou napadlo:

„Já vám pro ty cigarety skočím, jestli chcete“

Sáhl do zadní kapsy a podal mi dvacetikorunu.

To je jasný, že jsem na chodníku zakličkovala mezi lidma a s penězma zmizela. Byla to jen nepatrná pomsta za toho číšnickýho slejšku.

(Z dopisu otce)

Nesmíš být na mámu tak zlá. Dobře víš, že před lety spadla z kola a že od té doby ji pořád bolí hlava a s nervama to nemá v pořádku.

Dvacetikorunu jsem utratila za hovězí guláš, tlačenku, zmrzlinu a biograf. Z biografu jsem musela utéct. Nikdy; mi nebylo po jídle tak špatně od žaludku jako tentokrát. A tak jsem nevěděla, jak to nakonec dopadlo s Bohdalovou, a noc jsem proseděla na záchodkách. Že mi z toho nebylo veselo, to je jasný.

Ráno jsem usnula na lavičce v parku za pasáží Alfa. Probudili mě až kluci, kteří si přisedli s kytarou. Ten kytarista, takovej hubenej kluk, něco jako Vašek Neckář, se po mně pořád díval, ale kamkoli jsme potom táhli, všude zpíval. To mě nebavilo. To jejich zpívání, ty jejich řeči. V jednom kuse pořád někam hopsali.; „Pojď, nahopsáme k Pinkasům,“ nebo „nahopsáme k Národnímu“, jako kdyby s tím hopsáním neměli nikdy přestat.

Odpoledne na mne šlo zase bolení, ale večer to přešlo. Večer se ke mně taky jeden z těch kluků přiblížil, jmenoval se Ruda, a povídá, že bych mohla k nim jít spát, že táta má noční a že k nim jde ještě jedna holka s klukem, který přinese ovocný víno.

Nejdřív jsem řekla, že jo, myslela jsem si, že aspoň na chvíli přestanu myslet na ten svůj trabl s vrchním, a ještě na fůru nepříjemnejch věci, ale nakonec jsem se ztratila na Příkopech, protože v mým případě byli k ničemu. Šla jsem si sednout do samoobsluhy nA nádraží. Kvůli nohám. Zase mě bolely, chodidla pálila jako čert.

Chvíli to tu nebylo tak špatný, lidí tu bylo málo a já si mohla natáhnout nohy pod stolem. Na druhé straně to zas tak dobrý nebylo. Samý kouř, smrad a tak.

Když si později ke mně přisedl celkem obstojnej mladej mužskej a začal se mě ptát, kam jedu, neměla jsem ani náladu se s ním vybavovat.

Jen tak z hecu povídám: „Čekám tu na Romea. Na Romea ze Smíchova.“

A on, že jede do Nymburka.

Vypadal jako řidič autobusu. Při devátém pivu povídá, že nechal kvůli mně ujet vlak a jestli bych nechtěla s ním jít tancovat do Srdíčka.

Ono je to dost těžký odmítnout, když vám někdo nabídne pivo. Ne že by mě otravoval, to ne. vypadal docela přijatelně, měl vlasy vystřihaný vysoko nad ušima a hezký rty. Ale když já měla ty svý starosti. Už mi zbývaly jen dvě věci – sehnat peníze, abych vydržela v Praze, než najdu Romea – nebo se vrátit do domova. Ale jak bych se vrátila do Kostomlat a nechala tu záležitost U bílého prince plavat, tak bych asi nikdy nebyla už k ničemu. Zase bych probrečela celý noci. To jsem předem věděla. Proto povídám:

„To není špatný nápad, s tím Srdíčkem.“ Tak jsme seděli v Srdíčku a čekali, až začnou hrát. a pak vidím Dojáka. Stál ve dveřích, ruce v kapsách a někoho zřejmě hledal. Vyskočím od stolu a přistoupím k němu: „Co tu děláš?“

„To poslední,“ povídá. „Jsem tu za kšeftem.“ Nato se krátce podíval na řidiče, pak na mě, a potom jenom tak na půl huby řekl: „Možná že by měl Romeo o tebe opravdu zájem. Fakt. Včera byl u Pštrosa. Stačí nechat vzkaz u šatnářky. Jmenuje se Alice.“

„Vážně? To tam hned jdu,“ povídám.

„Ne tak nahlas.“ otočil se. A pak povídá: „Jak se máš?“ Úplně jiným tónem. Jako kdyby si mě teprve teď všiml.

(Z rozhovoru s právnickou Z K.)

Kritická biologická období jsou obdobími souvisejícími s tělesným dospíváním mladistvých, jež se vyznačují zvýšenou přecitlivělostí a podrážděností. Toto období podporuje impulzívnost jednání mladistvého. Může být příčinou spáchání trestného činu. Protože vyšetření duševního stavu mladistvého pachatele je úkon složitý a vyžadující odborné znalosti, provádějí tato vyšetření znalci, a to za splnění zákonných podmínek, daných trestním řádem a zákonem.

Byl to hroznej trapas. Dodnes bych se nemohla tomu řidiči podívat do očí. Co mu říct? Nic by nepochopil. Je to hrozně těžký, být slušná za takové situace. Totiž, když zmizel Doják, zdejchla jsem se taky. Na stole jsem nechala kabelku a netknutou večeři. V kabelce až na kapesník a drobné nic vlastně nebylo.

Potom jsem jela načerno tramvají k Pštrosovi. Ještě než jsem naskočila, otočila jsem se. Nikdo mě nehonil. Tohle bylo v pořádku, ale horší věc mě čekala za chvíli. Vinárna byla zavřená. Začala jsem bouchat na dveře jako pominutá. Snad byl zavírací den. Co já vím. A pak někdo povídá nahoře v okně: „Co ta holka blázni? Jdi se podívat dolů, co se stalo!“

Znovu mě polil takový zoufalý pot a já se ze vší té marnosti roztřásla a byla si naprosto jistá, že pro mladou, opuštěnou holku neexistuje žádná spravedlnost. Pak jsem se uklidnila a řekla si, že Alice, když nepřijde dneska, přijde rozhodně druhej den a že je to vlastně jedinej člověk, kterej mě může dovést k Romeovi. Ale i přes tuhle naději jsem byla málem u konce sil, a čím víc se blížila půlnoc, tím víc mě popadala sklíčenost.

Naštěstí jsem si vzpomněla, že Rudová parta chtěla večer nahopsat na Vítkov. A taky že jo. Našla jsem je tam všechny.

„To je báječný, žes doběhla,“ přivítal mě Ruda.

Řekl skutečně báječný a já mu to viděla na očích, že to tak opravdu myslí. Potom ještě povídá: „Nejsem ti snad dlužen cigarety, peníze nebo něco k pití…?“

Vůbec mi nebyl nic dlužen ale jasný bylo, že kluci něco otočili a nechali mi díl, jako bych už dávno patřila k partě. Ruda mi nechal ruku na rameni, docela hřála. A tak jsme my dva seděli dlouho děsně tiše, zatímco ostatní kluci zpívali a Kostelník, to byl ten kluk s kytarou, co vypadal jak Vašek Neckář, hral ostatním, co nebyli v kmenové partě, za cigaretu nebo za dva šluky, A snad by hrál až do upadnutí prstů, kdyby k nám nepřišli esenbáci.

Nejdříve po nás koukali, svítili si za lavičky baterkama, a nebylo jasné, co zamejšlej. „Osobní průkazy máte?“ povídá najednou ten jeden. Nikdo v tom neplaval. Jenom já. Mě si vzali s sebou. Nikoho jiného, jen mě. Ruda mi strčil do ruky na cestu své cigarety.

Ráno mě znovu vyslýchali. Nic jsem nezalhala. Ani potom u soudu ne… Soudce, takovej vymydlenej, čistej pán, mi na konec přelíčení, ve kterém jsem vyfásla „podmínku“, povídá:

„Tak vy vážně myslíte, obžalovaná, že Romeo existuje? Že žije na Smíchově?“

Pokývnu hlavou – v takovém případě holky z internátu nikdy nelžou – a přemýšlím, co bych mu měla ještě říct. Ale nevím co. Vypadá to, jako kdyby Romeo v tomhle městě nikdy nebydlel.

SCHODY PRO DVA

S kapkami spadl i tmavý podvečer.

Nečekaný déšť spláchl chodník a zahnal lelkujícího psa. Zbyli sami mezi oprýskanými a málo osvětlenými domy. Stála před ním ve světlém plášti, s očima zářícíma a tvářemi planoucími. Dvě spony spínaly dozadu rovné, světlé vlasy vlhké deštěm.

„Jsi celá mokrá. Pojď, schováme se u nás na schodech,“ řekl, jako by si teprve v této chvíli uvědomil sílu lijáku.

Rychle přeběhli ulici a vešli do domu Za dveřmi činžáku se zastavili a mlčky pozorovali hru kapek. Po chvilce zvrátila hlavu trochu nazad. Pohlédla k němu a s ním ještě výše:

„V kterém poschodí bydlíš?“

„Až v šestém..“

„Doprovodím tě!“

„Ty mě? Proč?“ udiveně se otázal.

Hnědé oči zůstaly stát na jeho ústech před velkým, žertovně natočeným nosem.

„Nikdy jsem s tebou nebyla tak vysoko,“ šeptla a znovu se podívala vzhůru, aby z jejího pohledu nepoznal, jak ji to mrzí, že právě on se nesnaží číst její myšlenky.

„Když chceš,“ vyzval ji hlasem přiškrceným v hrdle a v hloubi nitra si vyčítal, jak si mohl myslit něco jiného než ona. Šli opatrně tak dlouho, než si jejich oči zvykly na tmu.

Blízkost jeho tváře, dotyk jeho paže, onen pocit blízkosti někoho silného přinesl s sebou i strach, obavu, aby ho nikdy neztratila. A znovu – jako tomu bylo včera, předevčírem i v neděli – objevil se před ní obraz jejich seznámení, jeho červenání a rozpaky, když jí přišlápl staré taneční šaty, jeho bezradné ruce, kapička potu na okraji světlých vlasů. Stáli tehdy na okraji sálu, jen krůček od sebe, oba strnuli, oněmělí něčím nepochopitelným.

Když tančili, rytmus jejich kroků souhlasil Řekla mu, že jí bude za půl roku osmnáct. On se podivil pouze tomu, jak často vede prodejnu za nemocnou vedoucí, paní Pitruškovou. Za dva dny si přišel koupit mýdlo. Dala mu to nejvoňavější. Přicházel pak častěji, až po uzavření obchodu, a pomáhal jí stahovat rolety. Uměl to rychleji než řezník Bouček odnaproti. Jejich procházky se stávaly delší, jeho pohled však byl čím dál plašší, a dokonce se jí zdálo, že je teď i skoupější na slovo. V tomto okamžiku byla o tom přesvědčena.

Obava hořkla na jazyku, i rty jí nasákly. „Vašku, řekni, proč se mnou chodíš, co se ti na mne líbí?“ zeptala se náhle, zmatena vlastní přímostí. Zastavili se.

Vašek zamžikal očima. Uhnul pohledem. Co jí má povídat? Nitro se bouřilo proti otázce. Pro něho je jiná než ty ostatní, a vůbec… Vzápětí zrozpačitěl. Bože, kdybY uměl tak mluvit jako včera ten herec, co hrál toho šoféra z náklaďáku. Připadal si bezradný a proti svým kamarádům nezkušený, ač byl tajně přesvědčen, že i Dvořáček z vedlejší dílny, který už byl v baru, je právě tak nezkušený jako on. Konečně ruka zachytila její rukáv.

„Až za chvilku. Až budem výš!“ slibem si pomáhal z rozpaků. Šli volně, těsně vedle sebe. Opatrně našlapovali na každý schod. První okno s pohledem do dvora bylo pro ně majákem a kout před ním přístavem Déšť klepal na okenice, povykoval na římse, dlouze, nepřetržitě. Smáli se jeho slabosti. Na schodech měli sucho a teplo.

„Podívej se dolů, ptáčku…!“ přitiskl nos i čelo na sklo.

„Nepodívám, dokud mi neřekneš, co se ti na mně libí a proč mi říkáš ptáčku,“ otočila se bokem k oknu a zády k němu.

Odvážil se položit dlaň na její ústa. Ucítil její horký dech. Tak horký, jako bylo jeho čelo. Teprve v této chvíli, v tomto okamžiku se počal trápit přemýšlením o sobě. Nemusila by mít obavy, kdyby se teď dívala do jeho duše. Nemá pro ni tajemství. Proč se mu líbí? Všechno je na ní tak nažehlené, čisté. A hlavu jak umí nosit. A mluvit. pane Hošťálek, přejete si to a to, anebo tuhle, když se potkali s jednou známou zákaznicí, doslova řekla, když ho představovala… to je pan Václav Kovařík… pan Václav Kovařík… „Vašku, slyšíš?“

Překvapeně spustil ruce podél těla, a aniž by věděl proč, počal se stydět za svoje velké dlaně.

Dole pod nimi něco zašramotilo, někdo šel vzhůru. Pod těžkým krokem občas zavrzal schod. „Utečeme, nechceš?“ vyzvala ho.

Bozběhli se a zastavili až na posledním schodě. Zůstali stát těsně u sebe, že se nohama dotýkali. Našel její ruku. Prsty se navzájem propletly. Zdálo se jim, že tou chvilkou rostou, dospívají. Chlapec byl naplněn pokorou, která sílila sebenepatrnějším dotekem, jako v dáli slyšel občasné bouchnutí dveří, táhlé pískání vlaku, tlumený sten v pokoji. Navzájem naslouchali dechu druhého, opojeni lehkostí doteku. Podle tvaru a pohybu rtů cítil, že opět vyslovila jeho jméno

„… řekni, co se ti na mně líbí?“ znovu mu připomněla jeho slib.

Už, už otvíral ústa. Mnoho slov měl na jazyku Zajíkavě je spolkl. Žádné nebylo vhodné, řádné to pravé Pohodil vzdorně hlavou a stáhl rty i tváře do zatvrzelého výrazu.

„Co je s tebou?“

„Nic…“

„Ty se zlobíš?“

„Ne…“

Krev v žilách prudce stoupala z dlani. Až v krku ji cítil. Mluv, rychle mluv, přál si. Zhluboka se nadechl a zavřel oči nad vlastní nemohoucností. Je něžná, to je každá, křehká, to by se mu vysmála. Když jde, vlasy jí na zádech tančí. To by mu nevěřila. Znovu a znovu utvářel někde v hloubi nitra to velké, zářivé slovo. Najednou ustrnul. Cítil, jak její prsty povolily, dlaň se vzdaluje, noha ustoupila. Nesmi ji nechat odejít! Musí tomu zabránit. Rychle, proboha, rychle! Prudce ji uchopil za ramena a rozevřel dychtivě ústa, jako by přišel na něco velkého.

„Jsi taková slušná. Nejslušnější žába z ulice,“ řekl teď jedním dechem. Náhle se podivil tomu, jak to všechno snadno vyslovil. Měl chuť říct jí i jiné věci. Takové, co nikdy nikomu neřekl. Proto by neměla právě v této chvíli pospíchat a on by ji neměl pouštět domů.

„Vašku,“ zavřela oči. Cítila stopy dešťových krůpějí na rozpálené tváři. Chtěla být sama. Sama s jeho slovy. Se vším, co kdy řekl. Něžně a opatrně se vyprostila z jeho sevření.

„Počkej!“ zaprosil. „Malou chvilku.“

„Už je pozdě.“

„Jen chvilečku.“

„Uvidíme se zítra před krámem. Přijdeš?“

„Přijdu.“

„Určité?“

„Určitě!“

Popaměti našla zábradlí a docela bezpečně sestupovala dolů, její drobné kroky prostupovaly tichem a slabikovaly s ní… nej-sluš-něj-ší, nej-sluš-něj-ší! V tomto okamžiku bylo pro ni slovo kmenem života. Slovo stvořené k radosti člověka, jako půvabný hrozen, který celistvý držela nesměle před sebou, nadnášela jej, dotýkala se jej zlehounka, hrála si s nim.

Hluk ji vyrušil. Opět někdo šel po schodech. Byl to někdo, kdo těžce dýchal a svítil si na cestu.

Sestupovala dál s očima upřenýma před sebe. O poschodí níž spatřila malý plamínek. Světélko se kymácelo ze strany na stranu. Držel je zadýchaný muž, v okamžiku, kdy ho měla minout, rozkročený doširoka na jednom místě.

Učinila bezděčný pohyb, aby ustoupila stranou. Muž stál dál, nehnutě, strnule. Mdlý plamínek prskal a obnažoval velké a drsné skvrny oprýskané malby. Muž se neobratně předklonil a napřáhl ruku s ohněm směrem k dívce Ucítila dech nasáklý alkoholem. Muž zachrchlal. Dušný zvuk se změnil ve smích: „Ňáká mladá… ukaž se, jak vypadáš…“ plamének opět poskočil.

V obavě, aby ji muž nespálil, zvedla paži a snažila se zachytit jeho zápěstí. Pohyb vedený strachem byl prudký. Muž trhl rukou. Zapalovač vylétl a oheň se udusil o neoholenou tvář. Muž překvapen bolestí vykřikl.

Ticho, hluboké až do šestého poschodí, ožilo. Přímo proti děvčeti se otevřely dveře a v plném světle žárovky se objevila žena v županu. Také vedle zarachotil klíč v zámku. Dům se probudil a jeho schody byly náhle obklopeny světlem, hlukem, nájemníky napůl oblečenými, kteří dopínali kabáty a schovávali nohy v trepkách. Objevily se tváře vystrašené i zvědavé. Někdo řekl: „Vždyť je to pan lékárník.“

Muž vedle děvčete se jaksi křivě usmíval a těžce dýchal. Na čele mu naskočila žíla. Otřásl se a zbledl. Náhle dopadlo těžké slovo: „Chtěla mi vzít aktovku. V té tmě.“ Děvče zvedlo hlavu i ruce k obraně. Ucítila jejich pohled. Na tváři pak červené skvrny hanby. Přitiskla se do kouta Žena v županu zavřískla:

„Takových dnes běhá!“

Další slova splynula v jedno, kroužila kolem děvčete, třásla srdcem, celým tělem. Žena v županu moudře pokyvovala hlavou a vyplivovala nové a nové urážky.

Děvče stálo nemohoucně, s hrdlem staženým ošklivostí a hrůzou.

„To není pravda! Lžete!“ vykřikla a s velkým úsilím se narovnala a rozběhla se po schodech. Jako nevidomá utíkala před slovem, před slovem prvním a posledním.

Zůstala stát až na prahu jejich domu. Teprve zde se jí podlomila kolena. Liják se měnil v drobný déšť. Pomalu jako po mdlobách, zvedla hlavu a nastavila kapkám rozpálený obličej. Ucítila zemi vonící nedotknutelnou svěžestí a najednou se jí zdálo, že se vše vzdaluje do velké dálky a s ní zůstává jen ono velké Vaškovo slovo. Šeptala je do malého kapesníku ještě dlouho poté, kdy jí mokrý spadl do klína.